Karel May

V říši stříbrného lva 4. - V propastech stínů

Kapitola první HOSTEM U DINARUNŮ

Jeli jsme zvolna do mírného svahu, hustě zarostlého nízkými křovinami; šejk Dinarunů Nafar ben Šuri po mém boku. Za námi cválala skupina jeho bojovníků, s nimiž jsme před nedávném uzavřeli přátelství a jejichž pohostinství jsme přijali. Pravím-li my, míním tím ovšem nás dva, mne a mého věrného hadžiho Halefa, který však k mé lítosti nejel tentokrát jako jindy vedle mne na svém ušlechtilém Barkhovi. Kůň Barkh cválal bez jezdce po boku mého Assila ben Riha, a jeho pán, statečný šejk Haddedihnů, ležel v tomto okamžiku v nosítkách na velbloudu, neschopen jízdy. Můj Halef byl nemocen, těžce nemocen, třebaže ještě choroba plně nevypukla, ale známky jeho onemocnění, v nichž jsem rozpoznal příznaky tyfu, mne velice zneklidňovaly. Blížili jsme se k duáru Dinarunů, jejichž pohostinství nám mohlo být vzhledemk Halefově nemoci velmi prospěšné, po pravdě mne však spíše znepokojovalo, neboť jsem v něm vycítil snahu využít našich osob a ještě více našich zbraní proti nepřátelskému kmeni, proti Džamikunům, o nichž jsme však nic kloudného nevěděli. Ještě nikdy jsme nebyli v situaci tak nejasné a nepříjemné. Slunce pálilo, když jsme vyjížděli na pahorek.

Kolem nás vysílaly vzácnou vůni tisíce bílých motýlovitých květů na keřích, které Hebrejci zvali retom a jsou totožné s “jalovcem” starého zákona. Písmo o prorokovi Eliášovi vypravuje: “Přišel do pouště Bersabé, usadil se pod jedním jalovcem a žádal sobě smrti, řka: “Již dosti jest, 6, Hospodine! Vezmi duši mou, nebot nejsem lepší otců svých!” I lehl a usnul pod oním jalovcem; a aj, v tu chvíli dotekl se ho anděl a řekl jemu: Vstaň a pojez!” Občas se objevily kozy, které si pochutnávaly na měkkých letorostech, a děti, jež stádečka hlídaly. Ke kozám se družily tlustoocasé ovce s podivnýma,

dlouhýma svislýma ušima. Několik kusů skotu se páslo stranou na tvrdé, ostré a rákosnaté trávě. Pak jsem konečně spatřil četu jezdců, přijíždějící nám vstříc, a šejk se zastavil. Ukázal rukou dopředu a řekl: “Bojovníci mého kmene

přicházejí, aby vás uvítali. Dovolíš, aby na uvítanou provedU lab el barud? Zahájíme fantazii, kterou jsme vám povinni jako svým hostům, jakmile spatříme tábor.” Lab el barud, střelba na uvítanou, doslova: “hra prachem”, bývá zpravidla divoká přestřelka, při níž se vyplýtvá mnoho prachu. Při fantazii pak provádějí Beduíni krasojezdecké kousky. Obojí má za účel uctít hosta a ukázat mu, že ti, kdo ho přijímají, jsou hodni jeho úcty jako dobří jezdci a střelci. Byl bych chorého hadžiho Halefa Omara, který za mnou jel v tachtirvanu, toho hluku rád ušetřil, ale na druhé straně bych byl Dinaruny odmítnutím urazil. Protože pak provedením toho obyčeje se potvrzuje vzájemný poměr pohostinství a přátelství, svolil jsem k tomu i z ohledu na naši bezpečnost. Když jsem přisvědčil, dal šejk blížícím se jezdcům zdviženou rukou znamení; tryskem se přihnali, objeli nás několikrát dokola a s divokým křikem stříleli z dlouhých pušek hromadně i jednotlivě. Pak se za námi seřadili, aby se k nám připojili. “Jsi spokojen s uvítáním?” tázal se mě s úsměvem šejk při další jízdě. “Ano,” přisvědčil jsem. “Děkuji ti!” “Domníval jsem se, že tvému očekávání nebylo učiněno zadost.” “Proč?” “Protože jsi neodpověděl mým bojovníkům ani jediným výstřelem.” Byla to výčitka, která se mi nelíbila, a příčinou byl zajisté tajný úmysl. A ten úmysl se vztahoval k mé zbrani, proto mi byl nápadný. Ozvala se ve mně nedůvěra. Odpověděl jsem: “Víš dobře, šejku, že nejsme ani chlapci ani nováčci, nýbrž zkušení mužové. Víme dobře, jaký význam má lab el barud. Z vašich pušek promluvil hlas pohostinství. Výstřely jste nám poskytli ujištění, že se vynasnažíte, abyste dostáli všem

svým povinnostem k nám, pravda?” “Jiného nic?” tázal se. NP ” “ne. “Mýlíš se! Těmi výstřely jsme se vás také dotazovali, jak je tomu s povinnostmi, jimiž jste se zavázali vzhledem k nám, když jste přijali naše přátelství.” Tu jsem zastavil koně a uchopil šejkovo zvíře za uzdu, takže se muselo také zastavit. Vztyčil jsem se na koni a pohleděl jsem šejkovi zkoumavě do obličeje se slovy: “To by byla urážka!” “Není to urážka!” tvrdil šejk. “Je!” “Prosím tě, abys mi to objasnil!”

“O objasnění není třeba vlastně mluvit. Pozvali jste nás k sobě, uzavřeli jsme přátelství. Dali jste nám své slovo a za to jsme se vám zavázali svým slovem, že budeme vašimi hosty. Je tomu tak?” “Ano,” přiznal. “Považuješ nás za lháře?” Když jsem se při této otázce na něj podíval, sklopil oči a odpověděl: “Ne. Ujišťuji tě, že jsem na něco takového ani nepomyslel.” “Dobře, to jsem chtěl vědět! Zavážeme-li se slovem, dostojíme mu v každém případě. Není třeba dalšího ujištění nějakým činem nebo i pouhou hrou, při níž bychom byli nuceni plýtvat náboji, které jsou mnohem dražší, než vaše.” Odmlčel jsem se, aby další má slova získala zvýšený význam, pak jsem pokračoval: “Nebo mělo snad pro tebe

neobyčejný význam, abys viděl, jak zacházíme při střelbě se svými zbraněmi? Nestřílíme nikdy pro zábavu, nýbrž jen tenkrát, když nás vážnost okamžiku k tomu nutí, když se musíme bránit. Potom však každá kule nalezne svůj cíl; tomu můžeš věřit! Považujete-li vy za nutné, abyste svým slovům střelbou dodali větší věrohodnosti, pravím ti naproti tomu, že něco takového nepovažuji za nutnost, poněvadž našimi slovy jsou činy. A nyní se tě ptám: jsme v pravém slova

smyslu vašimi hosty nebo ne?” “Jste,” ujistil mne a podal mi ruku. Bylo patrné, že pociťoval zahanbení. Možná, že v jeho nitru vězelo ještě něco jiného, než jen tento stud. Stisknul jsem mu ruku, pustil jeho koně a při další jízdě jsem řekl: “Nyní víš, co soudíme o posvátnosti i věrolomnosti slova. Nežádej tedy od nás žádné dodatky, neboť takovou žádost bychom považovali za urážku!” “Ale sám jsi něco podobného od nás požadoval, aniž mé napadlo, abych ti to měl za zlé!” “Co?” “Lab el barud a fantazii.” “Chceš mě přinutit, abych tebe, svého hostitele, usvědčil ze lži? Nežádal jsem to; obojí jsi nám sám nabídl. V tom je veliký rozdíl. A svou nabídkou jsi vlastně naznačil, že tvé slovo potřebuje potvrzení, než mu lze úplně důvěřovat.” “Tak jsem to nechtěl! Při Alláhovi! Rozuměl-li jsi mi tak, nutíš mě, abych vyslovil prosbu.” “Jakou?” “Zříci se fantazie!” “Souhlasím.” “Odpadne tedy, abys nadále nemusel myslet, že je třeba k potvrzení našeho slova. Víme stejně dobře jako vy, co takové slovo znamená!” Ano, zajisté to věděl. Ale něco při tom nevěděl a také nepociťoval, totiž to, že dané slovo ztrácí všecku svou vážnost, když je třeba tak trapně bojovat o jeho význam.

V té chvíli jsem již spatřil tábor, ale ne na výšině, jak jsem očekával, nýbrž pod ní na svahu hory, která ležela stranou. Dinarunům už oznámili, že nebude fantazie. Přesto byli muži celého tábora na koních, poněvadž by si byli pokládali za hanbu, kdyby nás byli přivítali pěšky. Byli přívětiví a vyjadřovali svou radost více gesty a posunky než slovy. Nebyli hovorní, jak Beduíni zpravidla bývají, když přijímají hosty. Mně to nevadilo. Spíše se mi naskytla jiná pozorování, kterými jsem byl zklamán. Ale o tom až později. Bylo tu shromážděno asi dvě stě mužů. Rychlým pohledem jsem přehlédl tábor. Stanů tu bylo málo a ještě byly nuzné. Nejlepší z nich nám šejk určil za příbytek. Koně, kteří tu byli, nevynikali nad prostřednost, někteří byli i méněcenní; nejvýše deset až patnáct bylo možno ocenit poněkud nad průměr. Kromě stanů stály tu jen nízké chýše, pořízené z usekaných větví. Žen, dětí, mezků a oslů - budiž mi prominuto, že to vše uvádím pohfomadě - bylo tu jen tolik, kolik bylo třeba k dopravě nuzného majetku a hubeného dobytka. Ještě dříve, než jsme do tohoto tak zvaného “tábora” dojeli, vztyčil se hadži Halef v svém tachtirvanu a zavolal na mne: “Sídi, mé srdce je plné žalu a má duše učiněný smutek, že nemohu jet na koni. Co si o mně pomyslí hrdí bojovníci Dinarunů, přijíždím-li k nim v starých nosítkách! Nebudou mě považovat za hadži Halefa, šejka Haddedihnů, nýbrž za tetu prabáby všech bab. A slabost mi opravdu nedovoluje, abych z této skříně vystoupil. Ale později jim ukáži, že to zavinil jen pomíjející a mnou nezaviněný stav některých mých údů, jež si troufám přivést k poslušnosti!” Jako já věděl i Halef, že kmen Dinarunů se skládá z několika tisíců rodin, z nichž každá má nejméně pět osob, a že jsou majiteli značných stád. Proto jsme si představovali jejich tábor docela jinak, než jak se nám objevil, a také naše uvítání zcela jiné. Ale toto zklamání na Halefa nepůsobilo tísnivě, naopak se zdálo, že působí zrovna sílivě, neboť když zběžným pohledem uviděl všude znatelnou chudobu, usmíval se celým obličejem. Řekl: “Jak opravdu hezké mi to zde připadá! Líbí se ti tu, sídi?” “Ne!” odpověděl jsem. Mohl jsem se tak vyjádřit, poněvadž jsme v tu chvíli nebyli pozorováni. “Že ne? Jaký jsi podivný člověk! Mně se tu líbí nadmíru. Víš proč?” “Ne?” “Poněvadž shledávám, že tito lidé jsou chudí, tak chudí, že to budí až soustrast. Budou nás potřebovat, sídi, velice! Tomu jsem rád! Tisíckráte raději dávám, než bych bral. Brát může jen lenoch a nemocný. Ale kdo chce dát a jinému prospět, musí být činný, musí vynaložit všechny síly.

Považoval jsem prve Dinaruny za boháče, nyní však seznávám, že jim musíme pomoci. A teď pohleď, co učiním!” Chtěl z nosítek vyskočit beze vší pomoci. Protože jsem byl dosud na koni, stočil jsem se s koněm těsně k němu a varoval jsem ho:

“Žádnou neobezřetnost, Halefe! Jsi vážně churavý - - -” “Cože?” vpadl mi do řeči. “Jsem zdravý a ne churavý. Hle, dej pozor! Chceš mi v tom snad zabránit?” Obrátil se rychle na druhou stranu, vystoupil přes okraj lenošky, zadržel se na sedlové hrušce, seskočil z velblouda a přišel na druhou stranu ke mně. “Nuže? Co tomu říkáš?” tázal se mne. “Jsem snad dosud nemocen?” “Velice!” odvětil jsem a seskočil z koně. “Neboť to, co děláš, může člověk dělat pouze v horečce.” “V horečce? Ani nápad! Tu máš mé žíly! Ohledej je, jak je ti libo!” Učinil jsem tak. Tepna mu bila mdle, ale pravidelně - hotový zázrak! Oči mu ‘plály a obličej zářil, ale ne horečkou, nýbrž radostí. “Nu?” dotazoval se. “Halefe, buď opatrný!” napomínal jsem ho. “Na okamžik se ti ulevilo, ale pak zase - - -” “Co zase?” přerušil mě. “Domníváš se, že na mne přijde ta stará bezzubá? Ať! Půjde hned zase po svých! Teď se však dáme do jídla a začneme vyjednávat se šejkem Dinarunů. Však vidíš, připravil se na to!” Ano, připravili vše k našemu příchodu. Vzduchem se vznášela vůně skopové pečené od ohňů až k nám. Některé z žen rozprostíraly pokrývky, na nichž měli hosté sedět, a stavěly vedle nich nádoby s vodou, která byla načerpána z pramene vyvěrajícího na boku hory. Nafar ben Šuri k nám přišel, aby nás pozval k jídlu. Halef mu vyhověl a šel s ním. Mě vzala strašná úzkost o mého malého přítele. Halef měl příznaky tyfu - - a teď ho čekal pečený beran, dokonce snad nesmírně tučný beraní ocas, jenž bývá hostům předkládám, poněvadž je považován za nejlepší kus pečené! To jako by Halef šel na smrt! Nezbylo mi ani kdy, abych nejprve odsedlal koně; zavedl jsem ho tedy k místu, kde se mělo jíst. Tam jsem obě zvířata, své i Halefovo, přivázal ke kolíku a posadil se k šejkovi a Halefovi, který neváhal a složil ruce, aby hlasitým “be ism lillahi1” zahájil hostinu. Okamžitě mu šejk předložil nejtučnější kus pečené, z níž tuk přímo tekl -a Halef jej přijal. Chtěl jsem to sice zamezit; ale Halef se mi tiše díval několik vteřin do obličeje. Neřekl ani slovo; ale jeho pohled znamenal víc než celá řeč. Zakazoval si, aby s ním bylo jednáno jako s mužem nemocným, nesamostatným, zakazoval si, aby byl - - zahanben! Jak jsem ho znal, musel jsem se podrobit. Byl šejkem Haddedihnů a hostem Dinarunů. Tím se chtěl ukázat a mně nezbývalo než mlčet! Poddal jsem se, ačkoli jsem musel sebrat všechny síly, abych se opanoval. Odňalo mi to ovšem nejen chuť k jídlu, nýbrž i schopnost k řeči. Zato Halef se projevil tím hovornějším. Jakmile poznal chudobu těchto Beduínů, vzrostlo v něm pevné rozhodnutí, že jim musí pomoci. Rozhovor, který nyní udržoval, ‘Ve jménu Boha.

směřoval jen k tomu, aby se informoval. Položil množství otázek, z nichž ani jediná nebyla zbytečná, a jevil se mi při tom

tak rozvážný a důmyslný, jak jsem ho málokdy poznal. Nechápal jsem, co o tom soudit, a nerozuměl jsem téměř sám

sobě. Jedl s velikou chutí, dvakrát tolik, co já, a nevypil k tomu ani doušek vody. Byla to horečka? Otázky, které kladl, prozrazovaly sice téměř dotěrnou zvídavost, avšak Nafar ben Šuri je asi považoval za samozřejmost, nezazlíval mu je a odpovídal s takovou ochotou, jako by byl zrovna čekal, že budou vysloveny. Zatím se i všichni přítomní Dinaruni usadili k jídlu. Živý ruch panoval v rozmanitých skupinách, ruch velmi čilý, a všelijaké hlasité poznámky prozrazovaly všeobecné přesvědčení, za ještě dnes bude zahájena výprava proti Džamikunům. Když Halef opět uslyšel jednu z takových poznámek, dal se opět do smíchu a řekl Nafarovi ben Šuri: “Zdá se, šejku Dinarunů, že se tvoji bojovníci těší na ten podnik, a to je dobré znamení. Neboť jen to, čím se srdce těší, rozum a ruce obyčejně výborně provedou. Jsme hotovi ti přispět. Jen proto jsem ti dal tolik otázek. Sestavme si ještě jednou všecko dohromady, co jsi mi pověděl, abych věděl nejen já, nýbrž i můj sídi, jak si věc představit.” To zase byl jeden z jeho malých diplomatických obratů. Rád utajoval své vlastní přání a odvolával se na přání jiného. Hned pokračoval: “Nejste tedy celý kmen, nýbrž jen malá čeleď Dinarunů? ” “Řekl jsem,” odvětil Nafar. “Pásli jste zde nablízku stáda a byli jste Džamikuny přepadeni a oloupeni tak, že vám ze stanů a stád téměř nic nezbylo?” “Tak jest.” “Chcete je stíhat a vzít jim to, co vám ukradli. To je nutno provést rychle, a proto nemůžete čekat na přispění celého svého kmene, poněvadž vaši soukme-novci jsou příliš daleko. Prošla by dlouhá doba, než by bylo možné, aby vám přišli na pomoc?” “To je právě to nejosudnější.

Džamikunů bylo snad dvě stě, když přepadli náš tábor. Sdělil jsem vám už, že jsme nebyli doma, nýbrž na’slavnosti, jinak by se jim lup jistě nebyl vydařil. Ukradeného majetku se zmocníme jen tenkrát, budeme-li je stíhat hned, abychom je dohonili dříve, než se jim podaří dorazit k jejich velkému kmeni. Dostavíme-li se pozdě, bude pro nás všecko ztraceno. Proto jsme chtěli vytrhnout hned dnes ráno. Zajisté by se tak bylo stalo, kdybychom se byli včera nesetkali s vámi.

Tím jsme ztratili půl dne. Nyní však jezme a pak vytrhneme. Že nemůžeme déle otálet, jistě nahlédnete.” “Ovšem, ale než toto místo opustíme, máme ještě něco jiného na práci, než jen jíst.” “Co?” “Nezapomněl jsi na naše zajatce?” “Mašallak! Správně mluvíš! Ty s sebou nepovlečeme!”

“Ne. Překáželi by nám a možná také, že by uprchlí a prozradili nás. Nejprve jezme; pak je budeme soudit a pak ihned vytrhneme!” Znělo to tak hladce a samozřejmě, že jsem již uznal za dobré promluvit. “Halefe, dovolíš, abych směl také něco podotknout?” tázal jsem se. “Jaký nápad, sídi?” zvolal. “Od které doby mne musíš prosit o dovolení, abys směl promluvit? ” “Od té doby, co slyším, že jsi pašou této krajiny a všech, kdo ji obývají!” “Já? Pašou? To bych si vyprosil! Přisvědčil jsem všemu jen proto, poněvadž ty věnuješ svá ústa skopovému ocasu a nikoli, jak se sluší a patří, k vyjádření svých myšlenek. Kdo chce mluvit, nesmí žvýkat. Vždy je mi milejší, hovoříš-li, neboť mlčíš-li, tedy za tím jistě něco vězí! Nahlížíš, že je nutné rozhodnout se, nechceme-li ztratit ani okamžik?” “Rozhodně není zapotřebí takového překotného spěchu, poněvadž sám Na-far ben Suri řekl: V tom případě můžeme vytrhnout až zítra nebo i pozítří. Přihodilo se snad něco, co by ono “pozítří” úplně vylučovalo, takže bychom si ani po dnešní jízdě nesměli odpočinout?” “Ne. Nepřihodilo. Jsi však opravdu tolik unaven? Já ne, a ani ty nebýváš tak slabý.” “Obezřetnost a rozvaha nejsou a nebudou slabostí, Halefe. Vždyť nevíme o Džamikunech víc, než jsme věděli před shledáním s našimi přáteli Dinaruny. Stačí ti snad vědět o nich jen tolik, že jsou teď našimi nepřáteli a že jdeme proti nim?” Pohleděl na mne, přisvědčil pak a řekl: “Ano, na to jsem ovšem nepomyslil! A přece jen za všecky své úspěchy děkujeme jen zvyku jít všemu na kořen. Zpravidla uvážíš věci co nejzevrubněji a duchem vše pronikneš, než přikročíš k činu. Neútočíš nikdy, aniž dobře víš, kdo je tvůj nepřítel, kde je a jak je početný.” “A víme to o Džamikunech?” Ne ” “i>e. “A přece chceš hned proti nim vyrazit. Budeme si počínat jako malí chlapci, kteří se dají do sebe, aniž pomýšlejí na konečný výsledek?” Chystal se odpovědět, ale zarazil se, když spatřil muže, který pomalu vystupoval do vrchu. Muž nás spatřil, zabočil k nám a posadil se u nás. Nepromluvil ani slovo na pozdrav. Podle zevnějšku nebyl osobou, o níž by byl Halef řekl, že je této cti hodná. Oděný byl jen napolo hadry splývajícími kolem těla. Bosé nohy, obličej i ruce byly nadmíru špinavé, zrovna jako prosvítající nahota těla. Okolo hlavy měl kus látky, jaký bychom u nás nemohli potřebovat ani na podlahu. Pod tou pokrývkou splývaly dlouhé vlasy, stářím nejspíše zešedlé, ale mastnou nečistotou tak prosáklé, že bylo nemožné rozeznat jejich barvu. Při tom všem chůze i držení těla toho muže prozrazovaly tolik důstojnosti a sebevědomí, jako by byl nade vše povznesen. Rysy obličeje byly nevšedné pravidelné, čelo a líce i přes stáří neměly téměř vrásky. Byl by to krásný stařec, jakmile by se byl

očistil a jinak ustrojil. Krásnými byly zejména jeho veliké oči, plné hádanek. Zdálo se, jako by v jejich hlubinách sídlila neposkvrněná gazelí nevina. A přece bylo jisté, že z těch hlubin dovedly vyšlehnout i blesky, jako by se v nich náhle otevřel skrytý sopečný jícen. Pak asi získaly jeho zřítelnice, jinak černé, jasný, téměř žlutý záblesk, a víčka se otevřela tak do výšky i do šířky, jako by z nich měly vyplynout všechny proudy a vlny neznámého duševního světa. To vše jsem ovšem nezpozoroval hned v prvním okamžiku, nýbrž ponenáhlu, neboť ten muž ve mně probudil tak nenadálý zájem, že jsem ho napjatě pozoroval, aniž jsem si to nějak zvlášť předsevzal. Jsou lidé, k nimž cítíme vnitřní náklonnost hned, ačkoli by se zdálo, že to vnější okolnosti ani nepřipouštějí. Doznávám upřímně: špína tohoto člověka mne odpuzovala, a přece mezi všemi Dinaruny to byl on, jemuž bych byl podal ruku bez váhání. Proč - nevěděl jsem, ale cítil jsem to tak. Podle všeho považoval šejk za přiměřené, že si tento muž k nám přisedl. Přikývl mu nejen přívětivě, nýbrž i s výrazem pokory i úcty a řekl: “To je fakír Sallab. Kam přijde, přináší s sebou požehnání Alláhovo.” Muž jménem Sallab zkřížil ruce na prsou a promluvil - ne snad tím běžným a protivným způsobem lidí, považovaných za nábožné a někdy docela za svaté, nýbrž klidně, sebevědomě a srozumitelně: “Alláh je sám požehnání, jediné požehnání; nemůže být jiný!” Šejk mu pověděl naše jména. Když je slyšel, zpozoroval jsem poprvé otevření a rychlé sklopení očních víček toho starce. Byl to jen okamžik, ale v tom rychlém pohledu spočíval význam, který mi vysvitl teprve později. Pak se choval, jako by naše jména slyšel poprvé. Slovo fakír vysvětlovalo dostatečně úctu, kterou mu šejk projevoval. I

sebe-vznešenější muž utají aspoň před veřejností, že se považuje za něco lepšího, než jak se jeví průměrnému mohamedánovi takový “hrdina víry”. Abychom také vzhledem k předmětu naší rozmluvy věděli, jak se k starci zachovat, podotkl šejk: “Můžeme hovořit dál. Sallab se nestará o pozemské záležitosti. Jeho duch je věnován životu,

jenž ostatním lidem nastává až po smrti.” “Nuže, dovol, abychom se vyptali na Džamikuny!” řekl Halef. “Víš, kolik mají bojovníků?” “Asi dvě stě, jak jsem už řekl,” odvětil Nafar ben Šuri. “Víš, kde táboří?” “Vyslal jsem za nimi zvědy.

Poznáváte z toho, že také dovedu být opatrným. Oni ženou uloupená stáda a proto mohou postupovat jen pomalu. Ponecháme-11 jim však příliš mnoho času, budou mít takový náskok, že dorazí ke svému kmeni dříve, než je dohoníme, a pak nám nezbude nic jiného, než se vrátit s nepořízenou. Proto jsem považoval za výhodnější, abychom se vypravili už dnes.” “Znáš krajinu, kudy za nimi pojedeme?”

“Zevrubně. Měl jsem úmysl dohonit je v Daraé-y-džib2. Je to dlouhé a neširoké údolí s vysokými, příkrými skalními

stěnami. Krátce před svým ukončením je přerváno uzounkým, velmi hlubokým řečištěm. Přes ně vede starodávný, nyní však napolo zbořený most. Zmíněné údolí by bylo pastí, ve které bychom mohli Džamikuny dostihnout a přinutit je bez boje k vydání loupeže.” “Budou se chránit, aby vešli do té pasti!” “Jsem přesvědčen, že půjdou tím údolím, poněvadž jinak by si zašli téměř dva dny cesty. Dostavíme-li se dříve než oni, můžeme obsadit most. Nechali bychom je vejít do údolí, obsadili bychom však za nimi Daraé-y-džib, a měli bychom je v pasti tak, že by se nemohli hnout, tím méně pomyslet na odpor.” Tu ke mně vzhlédl Halef, smál se celým obličejem a tázal se: “Co tomu říkáš, sídi? Ejhle, kousek, jaký jsme nejednou zahráli nepřátelům svých přátel! A tím se zároveň vyhneme něčemu, co nemáme rádi, totiž farveprolití. Nepochválíš tento záměr šejka Dinarunů?” “Zdá se, že je dobrý,” odpověděl jsem. “A což, budou-li Džamikuni rovněž tak chytří a polapí-li nás, místo abychom polapili je?” Tu se Nafar ben Sun hlasitě zasmál: “Oni nás? Takové myšlenky nejsou ti hlupáci schopní! A kdyby je napadla, nemohou ji přece provést, poněvadž s sebou mají stáda.” “Vmysli se do postavení, jaké nastane, když opravdu vejdou do pasti! Budou vězet v úzkém údolí, a my obsadíme jeho vchod i východ. Budeme tedy rozděleni. Bylo by to pro nás výhodné?” “Ano, neboť bychom je měli mezi sebou a mohli bychom je donutit, aby se vzdali.” “O tom pochybuji. Vně údolí bychom nebyli kryti, a jejich zbraně by se nám mohly stát nebezpečnějšími, než naše Jim.” “Ale údolí je tak úzké, že jen někteří mohou po nás střílet!” “A my také jenom na některé z nich!” namítl jsem. “Oni jsou však obklíčeni a nemohou ven! My potřebujeme jen vyčkat, až budou prosit o milost!” “Mohou vydržet déle než my, neboť uloupená zvířata jim poskytnou maso na delší dobu, než my budeme mít s sebou.” “Ale vodu nebudou mít! Řečiště je úplně vyschlé!” “Musíme tedy i my snášet žízeň!” Tu zvolal netrpělivě: “Pane, domníval jsem se, že jsi statečný muž, a nyní máš tolik námitek! Nemyslíš na vaše zbraně?” “Ah - - -! Naše zbraně - - -! Spoléháš na ně?” 2Persky: “Údolí pytle” = slepá ulice.

“Ovšem! Vím, že můžete bez nabíjení vystřelit bezpočet kulí, které donášejí aspoň pětkrát tak daleko jako naše. Můžeme být Džamikunům do té míry vzdáleni, že nás jejich koule nedostihnou, zatím co vy je můžete ponenáhlu postřílet všecky!” Při těch slovech se na jeho obličeji zjevila zchytralost, která se mi pranic nelíbila. Už bych byl řekl, co si o šejkovi myslím, ale tu mě Halef předešel. “Sídi, dovol, abych ti řekl, že ti nerozumím! Což jsi se stal náhle nevděčným? Tento náš přítel Nafar ben Šuri nám prokázal velikou službu. Jsme jeho hosty, jeho bratry. Spoléhá na převahu našich zbraní. Víš, co nám ukládá povinnost díků a pohostinství? ” “Halefe,” varoval jsem ho, “hodláš mě urážet?” “Ne. Ale ty urážíš mne! Jsi nejlepší a nejstatečnější sídi na světě; ale tvým domovem je Frankistan a zůstane jím. Já však jsem narozen v poušti; jsem pravý ibn el Arab a nechápu, že se najednou zdráháš poslouchat zákony pouště!” “Hamdulillah

- - Hamdulillah!” zvolal šejk, vyskočil a mnul si radostně ruce. “Hle, slovo, jaké čekám od muže! Poznávám, že jsi hadži Halef Omar, slavný a nepřemožitelný šejk Haddedihnů, udatného kmene Šammarů!” To zrovna elektrizovalo malého, ctižádostivého hadžiho. Vyskočil také a prohlásil co nejrozhodněji: “Ano jím jsem a hned uslyšíš, na čem jsem se rozhodl: odjedeme odtud hned! Půjdeme za Džamikuny až do Údolí pytle a tam je přinutíme, aby se nám vzdali. Tak pravím já a tak praví můj sídi. Na to ti dávám své slovo!” “Halefe!” zvolal jsem a také vyskočil. “Co ti napadá! Podej mi ruku, ať ti ohledám tepnu! Z tebe mluví horečka!” Ustoupil o krok a odpověděl: “Horečka, nehorečka, řekl jsem to a slovu dostojím. Tepna mi bije jako kdykoli jindy; ale váháš-li udělat to, co nám velí povinnost a čest, tu se ovšem můj tep zrychlí! Cestoval jsem s tebou daleko, velmi daleko, a jsem také hotov doprovodit tě až na kraj světa. Ty však mi nechceš učinit po vůli, čím jsem povinován našim přátelům, Dinarunům! Proto jsem se tak rychle slovem zavázal, abych tě přinutil. Nyní udělej, co chceš! Jdu na výpravu hned! Opustíš mě, svého Halefa?” Ze všech přítomných seděl pouze fakír. I ten nyní povstal, chopil se Haléřový ruky a pak i mé, vložil je do sebe a řekl, obraceje se na mne: “Nezdržuj svého přítele a bratra! Smrt mu stojí po boku a vztahuje po něm ruku; ale ty to nevidíš. Doprovod1 ho rád a rychle do Daraé-y-džib! Tam mu kyne záchrana; zde by musel zemřít. Věř mi, jako by ti to řekl sám Alláh!” Po těch slovech se obrátil a odcházel od nás pryč. “Mluvil pravdu,” prohlásil šejk. “Fakír vidí i to, co nikdo jiný, i smrt!” “Znáš toho fakíra?” tázal jsem se. “Ano.” “Jak dlouho?”

“Slyšel jsem o něm už dávno. Spatřil jsem ho však poprvé teprve včera ráno, když přišel do našeho tábora. Je hned tady, hned tam.” “Jak dlouho se zdrží u vás?” Fakír odešel už od nás tak daleko, že mou otázku snad ani nemohl slyšet. A přece stanul právě v tom okamžiku, obrátil se a řekl: “Sallab přišel a Sallab odchází. Nepožil zde chléb, ani maso, ani sůl, ani vodu; není hostem lidí, nýbrž Alláha. Ale to, co řekl, slouží k vašemu blahu!” Pak se pustil dále, až zmizel v prohlubině terénu. Halef mne dosud pevně držel za ruku. Nyní ji přitáhl k sobě a tázal se: “Viď, že pojedeš se mnou, sídi?” “Ano,” přisvědčil jsem. “Hned?” “Hned.” Co jsem měl říci, stál-li šejk u nás? V jeho přítomnosti jsem nemohl pronést, co bych byl chtěl. “Děkuji ti, sídi!” Při těch slovech mou ruku pustil. “Neděkuj mně, nýbrž sám sobě! Neboť tys původcem mého rozhodnutí. ‘Pokud jde o mne, chtěl jsem se rozhodnout až zítra. Tys to učinil dnes, a tak nám nezbývá, než přát si, abychom toho později nelitovali!” “Slouží to našemu blahu. Fakír to pravil, sídi! A poněvadž je vše ujednáno, nebudeme váhat. O mne se nestarej. Bezzubá odešla navždy. Jsem zdravý a Silný, a proto se stydím, že jsem seděl v nosítkách jako bezmocná prabába yšech bab a jejich nemocných příbuzných. Neobávej se o mne!

Postarám se o všecko sám, i o píci koním.” Když mluvil, vypadal tak svěže a čile, jako by vskutku nosítka byla úplně Zbytečná. Šejk ho vybídl, aby s ním šel do stanu; hodlal mu ukázat zásoby bia él dudu3. Kráčel za ním, a já, protože jsem osaměl, prošel jsem zvolna táborem a pak jsem vystoupil až na vrchol hory. Právě když jsem tam došel, spatřil Jsem fakíra, kráčejícího po protějším svahu. Když jsem ho tak sledoval zrakem, Stanul, zvedl pravici do výše a kynul jí

tak, jako by někoho chtěl varovat a kráčel dál. Komu to platilo? Mně? Tajemný člověk! Proč nejedl a nepil u Dinarunů? A proč nás na to upozornil? Měl důvod, aby se tak úplně zříkal pohostinství těch lidí? Fakíři jsou vždy nepochopitelní lidé; proč by právě tento měl jednat méně podivně? Navrátil jsem se do tábora a nalezl jsem tamčilý ruch příprav k výpravě. Halef napojil koně, naplnil koňské pytle datlemi. Sdělil mi, že se pojede ve dvou Odděleních. Větší četa si měla pospíšit, aby co možná brzy dohonila zvědy, kteří “e tajně vydali za Džamikuny. Ostatním bylo nařízeno, aby s ženami, dětmi a se zásobami šli pozvolna za předvojem. ‘Červivé datle = píce koním.

Dobrý hadži hořel zrovna horlivostí, a já se chránil ochladit jeho nadšení. Spíše jsem se snažil, abych ho v jeho zápalu co nejdéle udržel. “Smrt mu stojí po boku a vztahuje po něm ruku; ale ty to nevidíš!” Tato slova mi nevycházela ze sluchu. Věděl jsem, že nynější Halefova čilost dlouho nepotrvá. Duch zvítězí jen potud nad onemocnělým tělem, pokud se mu dostane povzbuzujících starostí a činností; pak bylo ochabnutí jisté. Se srdcem tak těžkým jako dnes jsem sotva kdy sedal na koně; Halef však jel vesele a klidně vedle mne a dovedl i žertovat o mé opatrnosti, která ho přiměla k rychlému rozhodnutí. Věděl, že svým slovem odstraní všecky mé námitky už v začátcích. Nemýlil-li jsem se a byla-li nemoc, kterou jsem tušil, opravdu v počátcích, musel jsem se divit duševní síle, která nyní na tak dlouho nabyla vrchu nad příznaky nemoci. Minulo celé odpoledne, aniž se na něm objevila únava. Ještě večer jsme urazili kus cesty, abychom překonali co největší vzdálenost, a když jsme pak stanuli k odpočinku, seskočil Halef z koně tak čile, jako by byl teprve nedávno na něho vsedl. Tuto nevšední schopnost odporu jsem připisoval vedle pevné vůle a vedle zápalu také jeho jižní letoře. Byl výpravou nadšený. Ale ať v něm plápolal oheň sebedéle, jakmile uhasne, nastane podle mého soudu tím větší skleslost. Proto, když jsme pojedli, uložil jsem se vedle něho s nemalou starostí. Protože jsem včerejší noc probděl, usnul jsem dnes velmi rychle a byl bych asi za celou noc nebyl procitl, kdyby mě byl Halef nevzbudil. “Promiň, sídi, že tě budím!” omlouval se. “Tuším, že ta stařena chce opět přijít.” “Pociťuješ, že se nevolnost opět blíží?” tázal jsem se. “Nejen že se blíží, ale pozoruji, že už stojí zrovna přede mnou. “• “Halefe, hovoříš namáhavě! Zuby ti cvakají!” “Sídi, drží mi to ústa napůl otevřená, zrovna tak, jako když je mi zima. Podej mi lék!” Dal jsem mu úmyslně

větší dávku. Když ji spolkl, dotazoval se: “Víš, odkud pochází třesení, sídi?” “Ano, to ví každý.” “Třásl ses někdy sám? ” “Myslím, že ne.” “Já také ne, ani z úzkosti, ani z jiné příčiny. Ale teď, považ, teď se třesu! Či vlastně ne já, nýbrž ta stará bezzubá zimniční žena, která do mne vstoupila, se ve mně třese. Snad se třese bázní, že musí opět brzy ven. A teď je mi, jako bych měl kolem hlavy příliš utažený pás. Nohy jako bych neměl. Vím sice zcela dobře, že nohy mám, ale jejich sebevědomí z nich uniklo. Nepamatují se už samy na sebe, a proto se není čemu divit, že i na mne zapomněly, ačkoli to mají zakázáno. Pokusím se, abych je vyprostil z toho zapomínání jejich povinnosti.” Vstal, pomalu a nejistě a jen na krátko, pak usedl a řekl: “Mám podivný pocit, který ti nemohu ani dobře objasnit. Zdá se mi, jako

bych neměl žádné kosti, žádné šlachy, žádné svaly, nýbrž jen pokožku, a ta je tak neobyčejně tenká, že zevnitř na venek mohu vidět látku svých spodků!” Jak naivní a přece obdivuhodná zřetelnost, s jakou mi popsal stav svých zesláblých údů! V tom ohledu byl nedostižný. Uměl i pro to, co by se zdálo nevylíčitelné, nalézt slova, která, i když zněla podivně, vystihovala věc nadmíru dobře. Nyní jsem byl přesvědčen, že už nebude moci spát. Každý lékař by byl tak usoudil s naprostou určitostí. Já však jsem se měl přesvědčit o pravém opaku, neboť Halef se zavinul do své pokrývky a řekl: “Mrazení ustoupilo, náhle pominulo, asi proto, že jsem vstal. Začíná mi být teplo. Ale jsem znavený, velice znavený.

Budu zase spát. Dobrou noc, sídi!” “Dobrou noc, milý Halefe!” “Milý Halefe! To pravíš mně? Odpustil jsi mi? ” “Ze srdce, milý kamaráde.” “Děkuji ti! Nezapomeňme nikdy mít se bez přestání rádi! Odpustil jsi mi, ale já sám sobě ne. Než jsem tě vzbudil, přemýšlel jsem o dnešku. Byl jsem nezdvořilý a neskromný. To ovšem nebyl Halef, nýbrž ten zlý hadži, jenž se vždy dopouští chyb; protože však nehodlám jeho neustálé hlouposti trpět, musím žalovat na sebe zrovna tak jako na něho. On tě urazil a způsobil ti zármutek. Byla to špatnost nejen od něho, nýbrž i ode mne!” Malý mužíček se odmlčel. Naslouchal jsem. Nehýbal se už, a když jsem se po nějaké chvíli k němu naklonil, zpozoroval jsem, že usnul. K mému největšímu potěšení se celou noc neprobudil, až když vstávali Dinaruni a byl probuzen nastalým hlukem. Tu vstal, pojedl a napil se, a byl čilý jako úplně zdravý Člověk. Když viděl, že ho pozoruji, řekl: “Už je zas dávno pryč ta, co mě v noci navštívila. Takové ubohé a plačtivé ženy nevydrží u zdatného člověka nikdy dlouho. Šejk právě sedá na koně. Pojď, sídi, uděláme totéž!” Vyhoupl se snadno a bez pomoci na koně. Zmátl všechnu mou představu o nemoci, která mne tolik znepokojovala. Ať si tu hrozilo, co hrozilo, klidně jsem musel vyčkat vývoje. Halef se patrně bránil nemoci s větší námahou, než mi chtěl přiznat, a já jsem si umínil, že mu tento boj nebudu nerozumně stěžovat tím, abych mu dal znát svou velikou obavu o něho. Zadní oddíl nás dohonil téměř o půlnoci. Zůstal na místě, aby si odpočinul, a pak aby jel za námi. My jsme jeli hned dál. Není mým úmyslem popisovat krajinu, kudy nás vedla cesta. Místopisné podrobnosti zajímají sice některé čtenáře, ale pro mnohé jsou nudné. Stačí, zmíním-li se o tom, co souviselo s naší výpravou. Bylo ještě dopoledne, když jsme dojeli do nížiny, do níž ústila dvě širší údolí a několik úzkých roklí. Zdálo se, jako by zde v dávných dobách bylo jezero s čet-pýrni vodními přítoky. Půda byla pokryta jasným, jemným, téměř moučnatým pískem, v němž se každá stopa zračila neobyčejně zřetelně. Rozeznat se dalo i

místo, kudy přeběhla myš nebo poskakující pták. Nížina byla obklopena výšinami, které zamezovaly přístup větru; nevály zde tedy žádné vzdušné proudy, jež by byly stopy smazaly nebo zavály. Proto byla velmi zřetelná stopa, jež vycházela z rokle po pravé straně, aby zmizela v rokli nalevo. Směřovala tedy napříč přes naši cestu. Zpozoroval ji nejprve Nafar ben Šuri, který až dosud jel před naší četou. Jeho lidé se hned kolem něho seskupili tak, že stopa zmizela pod kopyty jejich koní. Když jsme došli k tomu místu i my, bylo slyšet šejkova slova: “V této osamělé krajině jsme nečekali stopy. Vím určitě, že tu nebydlí lidé ani vpravo, ani vlevo. Kdo to asi byl?” “Tážeš se, ale zdá se, že to nechceš vědět,” odpověděl Halef. “Jak to?” tázal se Nafar s údivem. “Pošlu-li ti dopis psaný na černé břidlici, co uděláš?” “Přečtu si jej.” “Ne! Vidím, že to neuděláš! Smažeš jej a pak se s podivem ptáš, co bylo na břidlici psáno.” “Myslíš opravdu, že nejsem chytřejší, než jak říkáš?” “Jak se můžeš ptát! Kdybych ti odpověděl, považoval by ses za uraženého! Pohleď na tento písek! To je břidlicová tabulka: Ten, kdo tu jel, zanechal na ní písmo, které lze číst. Ale místo abyste stopu přečetli, dovolujete svým koním, aby ji rozdupali, takže ji téměř nelze poznat. Nuže, buď tak laskav a

zodpověz si svou otázku sám!” Halef měl pravdu. Zahnuli jsme stranou, sestoupili jsme z koní tam, kde stopa dosud nebyla rozdupána, a šli jsme po ní, pozorujíce otisky až tam, kde jsme poznali vše, co bylo třeba vědět. Šejk jel pomalu za námi. Když jsem se obrátil, tázal se: “Nuže, co jste zpozorovali? Šejk Haddedihnů nám teď ukáže, jak umí číst!” Slova zněla téměř ironicky. Ale Halef nešel daleko pro správnou odpověď: “Nic, pranic jsme nezpozorovali, šejku Dinarunů. Proto tě prosíme, abys sestoupil z koně a pokusil se, zda dovedeš toto písmo číst lépe než my!” “Co na tom, dozvíme-li se, kdo tu byl?” odvětil Nafar vyhýbavě. “Záleží na tom velice! Jsme na válečné výpravě. Nemůže nám být lhostejné, kdo prodlévá v této krajině. Zrada a nebezpečí nás může ohrožovat z každé strany. Doufám, že to chápeš?” Halef to řekl nejpřísnějším přízvukem. Tu sestoupil Dinari z koně a pozoroval stopu. Pak zakroutil hlavou a řekl: “Vidím, že tu přejeli dva jezdci, dále nic.” “Opravdu víc nic? ” NP ” “i\e. Nepochybně Haléřoví neušel úsměv, který mi pohrával na rtech.

Viděl více než Nafar a soudil, že je pro mé stopa ještě srozumitelnější než pro něj. Proto pokračoval:

“Zmiňuješ se o dvou jezdcích a dál nevíš nic. Na jakých zvířatech seděli?” “Ovšem, že na koních? ” “Jací koně to byli? ” “Kdo to ví? Nikdo!” “Tak! Tento “nikdo” jsem já. Jeden z koní byl mladý hřebec, druhý však byla kobyla, jež se

aspoň už pětkrát nebo šestkrát ohřebila.” Tu vyvalil Dinari oči a řekl: “Podle čeho to poznáváš?! “To je také jedno z našich tajemství, která nesmí být prozrazena. Také by ti moje sdělení nic neprospělo, neboť náleží k tomu veliká zkušenost a dlouhý cvik, aby se poznalo přibližné stáří kobyly podle jejích stop a kolikrát se ohřebila. Kdyby písek nebyl býval tak jemný, sám bych byl pátral marně. Věříš teď, že šejk Haddedihnů umí číst stopu? A tu je ještě Kára ben Nemsi, který mi byl učitelem v tomto umění. Vidím na něm, že jemu tato stopa pověděla ještě více, než mně. Řekni, sídi, co jsi vypozoroval?” “Kobyla pochází z nejčistší krve,” odpověděl jsem. “Ano, to vím také.” “Kdysi klopýtla a na dost dlouhou dobu onemocněla a stala se na čas nezpůsobilou k jízdě.” “Mašalláh!” zvolal šejk Dinarunů. “Víš, na které noze?” “Na levé přední. Natáhla si šlachu, což lze vyléčit jen pozvolna největším klidem.” “Jsi vševědoucí?” “Nejsem. Ale mám cvičený zrak. V tom to spočívá, v ničem jiném. Zdá se mi, že se divíš. Znáš takového koně?” “Ano. Je to hnědá kobyla. Její srst získává na slunci tmavý lesk měděné barvy; má tři pověstné kštice koně prorokova; chlemtá vodu jazykem jako pes; její sluch je bystřejší než oko supa a když se na tebe podívá, domníváš se, že ses střetnul s něžným pohledem hurisky.” Beduín se vždy stává poetickým, mluví-li o ušlechtilém koni. Tak tomu bylo i zde. “Čí je ten kůň? ” dotazoval jsem se. “Tato báječná rychlá kobyla se jmenuje Sáum4 a - náleží - Ustadovi5. Zdálo se, že váhá pronést toto poslední slovo. V tom vězela nějaká záhada a ta nespočívala jenom v něm, neboť když to jméno vyslovil, tlačili se Dinaruni, vedle nás stojící, ještě blíže k nám. “Kdo je ten Ustad? ” tázal jsem se. “Džamiki,” odvětil tak krátce, že jsem hned tušil, že nerad mluví o tom muži.

“Je to snad šejk některé čeledi Džamikunů?” Ne ” “ne. “Tedy obyčejný, i když zámožný muž?” “Také ne.” “Ani šejk, ani obyčejný kočovník? Kdo tedy?” “Proč to chceš mermomocí vědět?” řekl netrpělivě. “Do toho muže nám nic není, a tobě také ne!” “Tobě třeba ne, ale mně ano! Nemám příčinu, proč bych se koho štítil a nejméně snad jeho jména.

Stíháme Džamikuny; dva z nich byli na tomto místě. Jeden z koní je kobyla Ustadova. Musím rozhodně vědět, kdo je ten Ustad a jak mám o něm smýšlet.” “Nemluvím o něm!” prohlásil tak, jako by to bylo jeho poslední slovo. Znělo to téměř jako rozkaz, abych mlčel. Nedůvěra a podezření se ve mně znovu vzbudily. Jak se choval, bylo mi hádankou, jíž rozluštit jsem rozhodně považoval za nutné. “Halefe, pojdi” Vybídl jsem hadžiho, odvrátil se od Nafara ben Šuri a vyšvihl se na koně. Halef také. Z jeho pohledu jsem vyčetl, že mi porozuměl a že se mnou souhlasí. “Kam?” otázal se. “Tamhle!” Ukázal jsem na roklinu vlevo, kam směřovala stopa, a místo krokem jsem jel rychlým poklusem. Tu volal za námi šejk Dinarunů: “Co vás to napadá! Proč jedete v tu stranu? Chcete nás opustit?” Neodpověděli jsme mu, neobrátili se a rychle jsme projeli roklí, za jejímiž skalami jsme Dinarunům zmizeli. Půda byla zde jako venku pokrytá jemným pískem. Stopa se tu zračila tak jasně, jako tam. Halef mi byl po boku. Nemohl se přemoci, aby mlčel. “Sídi, co zamýšlíš?” otázal se. “Hodláš opustit naše přátele?” “Ne.” “Proč se tedy od nich vzdaluješ?” “Předně abych je přinutil vyslovit se o tom Ustadovi, a pak abych je poučil, že jsme muži, jimž se sluší dát odpověď, když se na něco ptají!” “To také jsme! Myslím však, že bychom své přátele - ” “Přátele?” přerušil jsem ho. Buď opatrný na to slovo! Není snadné mít důvěru k tomu přátelství.” “Já jim však důvěřuji, sídi!” “Vím to, ale bylo by lépe, kdybys důvěřoval více mně než jim. Něco se vznáší mezi námi a nimi. Vím o tom, ale nemohu to nalézt. Ale dovíme se to, a pak doufám, že nebudeme těmi, kteří teprve škodou zmoudří! - Pohleď! Co je tu?” “Zde jezdci sesedli, aby se odpočinuli,” odpověděl. Bylo to tak. Stanuli na pravé straně rokliny a usedli na měkkém písku. Vedle stálo několik nízkých akátových keřů, jejichž měkké konce větví a listí

byly koňmi okousány. Tam, kde muži seděli, byly otisky tak ostré, že bylo i znát, jakou polohu při tom zaujímaly jejich končetiny. Sotva jsem tam pohleděl, překvapení mi vynutilo výkřik: “Jaký objev! Mýlím se snad?” “Co je, sídi?” tázal se Halef. “Až později. Dinaruni přicházejí!” Nepřicházeli všichni, nýbrž jen šejk s některými muži. Seskočil jsem opět z koně, abych ohledal stopy v písku. Aby opět stopy nesmazal, stanul v jisté vzdálenosti od nás a volal na nás napůl mrzutě, napůl prosebně: “Vjel do vás náhle šejtan? Proč nás opouštíte? Hodláte snad tudy jet dále?” “Ano,” odvětil jsem. “Proč?” “Podnikl-li jsem tak nebezpečnou cestu, jako je naše, nemohu snést, aby zůstala má otázka bez odpovědi. Musím vědět, koho mám před sebou.” “Míníš Ustada? Je ten muž opravdu tak důležitý?” “Ano.” “Proč?” “Poněvadž jsi mě na něho upozornil svým mlčením. Kdybys mi byl o něm podal zprávu, nebyl by mi o nic důležitější než kterýkoli jiný člověk.” “A k čemu vám prospěje tato stopa?” “Musí nás seznámit s tím, co nám odpíráš. Jsme s vámi na výpravě jako vaši přátelé. Jde snad při tom o krev i o život. Proto musíme být nejvýš opatrní. Zjistil jsem, že nám nablízku se nalézaly ještě jiné osoby, a jsou zde snad do-fiud. Chci vědět, kdo to je. Poznám, na jakém koni kdo seděl. Chci vědět něco Jpvxubnějšího o majiteli toho koně. Takovou zprávu jsi s to podat, ale odpíráš mi ji. To svědčí proti upřímnosti, na níž mám právo. Halíš se před námi do tajností, ačkoliv s tebou jdeme do boje. Půjdu po této stopě, až se dovím, kdo byli mužové, kteří nám zkřížili cestu!” “Jsi tvrdohlavý!” vytýkal mi. H “To ne, ale mám svou vůli!” I “Víš, co nastane, odjedete-li od nás?” (• “Co?” • “Zůstanete v neznámém kraji bez pomoci! Hlad bude na vás hlodat a žízeň vás zničí!” Nikdo by mi nebyl mohl lépe posloužit než on právě těmi slovy. Halef důvěřoval Dinarunům, já ne. V tom spočíval

vnitřní rozpor mezi námi, který nám hrozil i vnějším nebezpečím neshody. Vždyť Halef projevil nápadný rozdíl V názoru na Dinaruny už tam nahoře v táboře. Přál jsem si co nejvíce, aby uo důvěra k těmto lidem opět k takové chybě nesvedla. Doopravdy otřesena Bíusela však být od nich a ne ode mne. A tu mi přišel Nafar ben Šuri výrazem “bez pomoci” velice vhod. Toto slovo působilo na malého hadžiho jako jrána

z bambitky. Zabočil s koněm k šejkovi, stanul těsně před ním a vyjel si naň zlostně: “Kdo bude bez pomoci? Kdo bude hladovět? Kdo žíznit? Proč trváte na tom, abychom s vámi jeli, považujete-li nás za mladé šakaly, kteří si ohlodají svůj vlastní ohon, neukojí-li matka jejich hlad? .Slyšel někdo, že hadži Halef Omar, šejk Haddedihnů, si neuměl pomoci?

Považuješ nás na nedospělé chlapce, na jejichž otázku odpovídáš urážkou mlčení? Myslíš snad, že jen kvůli tobě vlečeme své zbraně do Údolí pytle, abychom pak dostali od tebe hlt vody a datli, které potřebujeme, abychom se žízní a hlady neproměnili v omáčku hnijících okurek? Domníváš se snad, že čteme nesnadné písmo stop jen proto, abychom se od tebe dověděli, že je to nepotřebná věc? Je-li nám tento kraj známý nebo neznámý, to je úplně lhostejné. Každý

výstřel z našich zbraní nám opatří potravu a každý strom nebo křovina nám poví, kde hledat vodu! Pravil jsi, že jsme bez pomoci. Pohleď sám na sebe! Víš, zač tě považuji, vidím-li, jak se kroutíš na koni? Za poraženého šejka Dinarunů, který se právě v tomto okamžiku obává, abychom ho nenechali na holičkách!” Obrátil se s koněm a přijel opět ke mně. Šejk se neměl hned k odpovědi. Ze měl zlost, bylo na něm znát, chytrost ho však nabádala, aby se opanoval. Jeho lidé s ním potichu hovořili. “Slyšel jsi už něco podobného, sídi?” tázal se mě Halef stísněným hlasem. “Považuje nás za lidi bez pomoci! Před takovými přáteli se člověk musí mít na pozoru! Urazí-li mě přítel, je to horší, než kdyby to učinil nepřítel. Napříště se nebudu řídit svým srdcem, nýbrž rozumem!” Tu přišel Nafar blíže k nám a obrátil se na mne: “Sídi, nemohl jsem tušit, že vás mé mlčení urazí. Jsem muslim, a proto nerad mluvím o tom, kdo je nepřítel proroka. Ani jsem si nevzpomněl, že jsi křesťan. Odpustíš mi?” Přikývl jsem jen. Pak pokračoval: “Přeješ si dosud, abys nabyl zpráv o muži, jenž se jmenuje Ustad?” “Ovšem!” “Je to Džamiki, nenarodil se však mezi nimi. Byli to ubožáci, ale věrní vyznavači proroka, když k nim přišel tento muž z daleké krajiny. Vyučoval je v moudrosti a zběhlostech odpadlíků. Skrze něho se stali zámožnými, mnozí zbohatli, při tom se proměnili ze svobodných kočovníků v nevolné otroky práce. Chovají dobytek, vzdělávají půdu a mají zahrady, ve kterých pěstují stromy. Fuj!” “A přece jsou loupežníky, kteří vás oloupili o stáda a zabili jejich strážce?” namítl jsem. “Ano, ovšem! Odpadlictví od proroka tíhne vždy k plenu a vraždě.” “Myslíš?” “Ano. Tím tě neurážím, neboť jsi nikdy nebyl muslimem a nejsi tedy odpadlík.”

“Jsou Džamikuni křesťané?” “To nevím. Vím jen, že odstoupili od Mohameda.” “Jak se nazývají?” “Džamikuni. Své náboženství neoznačují jménem. Ustad je starý muž, vlasy má však úplně černé. Praví se, že čítá několik set let. Ano, někteří se domnívají, že ani nebyl zrozený a že ani neumře. Je to jistě jen pověra. Ale jedno, co se o něm tvrdí, je správné, totiž, že se člověk musí chránit, aby o něm mluvil zle. Kdo se toho dopustí, tomu jde pomsta v patách jako zlý duch, jenž se neusmíří, dokud ho nezničí. Proto jsem nechtěl na tvou otázku odpovědět. Jsi nyní usmířen? ” “Chci být usmířen, varuji tě však před podobnými urážkami. Víš, je-li fakír Sallab znám mezi Džamikuny?” “Chodí všude a podle všeho i k nim.” “Je s nimi lépe spřátelen než s vámi?” “Kdo to ví!” “Byl zde!” “Zde? Na tomto místě?” tázal se udiveně. “Ano.” “Nemožná věc!” “Seděl na hnědé kobyle Ustadově.” “Věc zrovna tak nemožná!” “Pohleď sem! Zde na tomto místě oba jezdci sestoupili s koní. Ten, který seděl na hřebci, tu zanechal stopy kožených opánků. Druhý, jenž seskočil z kobyly, byl bos. A nyní přistup sem, kde oba seděli. Zde ten bosonohý a zde ten druhý. Pozoroval jsi snad někdy člověka, jenž sedává nápadně, že přeloží nohy tak, by noha přehnutá v podkolení visela přes koleno druhé nohy, takže její pata na druhé straně se dotýká půdy?” “Mašallah! Tak sedává jen jediný člověk. Viděl jsi ho též.” “Kdo je to?” “Fakír!” “Pravda! Takto sedět či lépe řečeno dřepět je nápadné, a také mi neušlo, když si ve vašem táboře tak sedl. Ten bosonohý muž seděl týmž způsobem.” “Nemohl by to být jiný člověk, jenž tak sedává?” “Dobrá! Dejme tomu, že ano! Ale všiml sis zevrubně oděvu fakírova?” “Byl v hadrech!” “Čím byly ty hadry přepásány?” “Šňůrou. Konce uzlů mu splývaly po zádech.” “Zpozoroval jsi něco na obou koncích šňůry?” “Na každém po dvou cypřišových šiškách.” “Nu, pohleď sem! Když seděl, ty šišky se za ním dotkly písku. Pohnul se, a s ním i ty šišky. Vidíš zde tyto čárky? Jsou tu i okrouhlé otisky v mouce jemného písku!”

Sledoval zrakem tyto známky a pak na mne vyvalil oči. “Sídi,” řekl nyní, “to je ovšem hotové čtení stop! Je dokázáno, že zde opravdu seděl fakír. Ale že by to byl býval Ustadův kůň, tomu nevěřím!” “Řekl jsem jen, jaký to byl kůň. Víc nemohu vědět. Ustada jsi jmenoval sám. Je tak bohatý, že může být majitelem takového koně?” “Praví se, že má moc nad všemi poklady země.” “Praví se ledacos, jen proto, aby se říkalo. Pro mě je závažné jen to, co tu vidím. Co myslíš, jak brzy můžeme dojet k Daraé-y-džib?” “Ačkoli jsme se dali zacházkou, abychom snad nedohonili některé opozdilé Džamikuny, dospějeme do jeho blízkosti už dnes večer.” “Pak se však nesejdeme s vašimi zvědy?” “Ó, ano! Musíme dnes cestu nepřátel zkřížit, abychom je pak předešli. Na té křižovatce nás budou zvědové očekávat.” “Znají tedy místo křižovatky?” “Ano. Doufám, že se tvá důvěra k nám opět navrátila!” Hleděl na mne s očekáváním, co mu nyní odpovím. Tu zcela nahlas, takže to šejk musel slyšet, se Halef otázal: “Jak mu odpovíš, sídi? Důvěra není jako datle, kterou lze desetkrát podat z ruky do ruky. Uniká rychleji, než se navrací.” “Zeptám se ho na mezeru, která vznikla mezi ním a námi, milý Halefe!” odpověděl jsem. “Mezera? Nevím o žádné.” “A přece je tady. Vzali jsme ji s sebou, když jsme opustili tábor Dinarunů. Zvětšila se o půlnoci, když nás zadní voj dohonil, a nyní jsem zvědav, jak se mu podaří ji zahladit.

Mlčel jsem o ní, poněvadž jsi Dinarunům důvěřoval a já jsem ti v tvé přílišné důvěřivosti nepřekážel.” “Nerozumím ti!” “Hned uslyšíš!” Obrátil jsem se k šejkovi a pokračoval jsem: “Je nyní váš tábor úplně opuštěn?” “Ano,” přisvědčil. “Není tam už nikdo?” “Ani živá duše.” “Vše je tedy s námi na cestě? S námi i se zadním vojem?” “Všechno!” “A naši zajatci? Džamikuni? Které jsme hodlali soudit?” Odpověděl rychleji, než jsem očekával: “Poslal jsem je do velikého ležení našeho kmene. Tam zůstanou až do našeho návratu.” “Proč jsi mi to hned neoznámil?” “Ptali jste se mě?”

“Měl jsi nám to sdělit bez dotazování. Zajatci náležejí především nám a pak teprve tobě. Nezmínil jsem se o nich, poněvadž jsem považoval za samozřejmé, že budou u zadního voje. Řeknu ti zcela upřímně: bylo mi nepochopitelné, že těch pár Džamikunů se zdržovalo tak blízko vás, ačkoli jste byli jejich soukme-novci oloupeni. Že jste se s nimi potkali,

aniž jste je zadrželi jako Džamikuny, považoval jsem za podivné. A že nyní zmizeli, aniž jsi uznal za nutné slovíčkem nás o tom zpravit, to je mi už docela nepochopitelné. Proto zatím neodpovím na tvou otázku o důvěře. Poznáš určitě sám, navrátí-li se nebo nikoli. A nyní pokračujme v cestě!” Neodpověděl, obrátil koně a vyjel se svými průvodci z rokle.

Teprve po chvíli se obrátil, aby se podíval, jedeme-li za ním. Jeli jsme. Venku jsme se přidružili k četě, která na nás čekala, a jeli jsme s ní dále. jako poslední. “Podivná věc s těmi zajatci!” ozval se Halef, když se dost napřemýšlel potichu. “Věříš, sídi, že jsem si od začátku výpravy na ně nevzpomněl?” “Pozoroval jsem to.” “A ty?” _ “Spatřil jsem teprve dnes ráno, že tu nejsou.” “A zamlčel jsi mi to!” “Byl jsi tak dobré mysli, jako v posledních dnech zřídka kdy. Nechtěl jsem tě bez podstatné příčiny zarmucovat.” “Poněvadž jsi mé chtěl šetřit; vím! Myslíš dosud, že jsem nemocen?” “Ano.” “Tedy mi podej opět lék!” “Halefe!” zvolal jsem. “Je ti opět zle?” “Ne. Ale ta stařena se vrátila.

Připlížila se docela tajně. Sedí za mnou na koni a jezdí mi ledovou rukou po zádech nahoru a dolů. Musím ji odehnat. Podej mi lék!” Nepozoroval jsem Halefa průběhem minulých hodin; nyní jsem viděl, jak se mu oči lesknou v horečce. Měly nejistý, úzkostlivý výraz. Vyňal jsem chinin ze Sedlové kapsy a podal mu dávku. Přijal ji a pak nastalo mezi námi na delší dobu ticho. Tato odmlka měla svou příčinu v obavě o Halefa, která se mě znovu zmocnila. Přemítal jsem o sobě a mé úvahy mě znepokojily.

Kapitola druhá FAKÍR

V posledních dnech jsme se dopustili velikých chyb, a to takových, k nimž rozhodně nemělo dojít. Vedle toho se naskytla celá řada menších zvláštností, které byly naprosto neobvyklé. Především jsem si položil otázku, jak bylo možné, že jsme se mohli vypravit z tábora Dinarunů, aniž jsme předtím rozhodli o svých zajatých. Pak mě napadlo, že by bylo bývalo moudré, kdybychom byli žádali, aby nám Diraruni ukázali mrtvoly anebo hroby zavražděných strážců stád při nepřátelském přepadení. Ani to se nestalo. Jak bylo možné, že jsme se dopustili takových nedbalostí my, staří, zkušení a jinak vždy ostrovtipní lidé? Halefa omlouvala nemoc. Ale já? Stal jsem se náhle zapomnětlivým? Ztratil jsem svou schopnost břitce a bystře myslet? Odkud pramenila podivná únava, kterou jsem sám nepozoroval, ačkoli Halef se o ní několikrát zmínil? Těším se tak odolnému tělesnému ústrojí jako málokdo. Moje zdraví vylučuje i pouhou myšlenku na nemoc. A kdyby se mi snad někdy zdálo, že mi není dobře, nevěřím tomu. Takový zdravotní stav, při němž mnozí naříkají a velice se o sebe obávají, je pro mě malou, docela bezpodstatnou nevolností, o které se ani nezmiňuji. Ale nyní, když mě tato myšlenka trápila, učinil jsem, co jsem až dosud zanedbal: ne Halefa, ale také sám sebe, svůj zdravotní stav jsem podrobil důkladnému zkoumání. A tu se objevila neočekávaná věc, totiž, že ta “stará, bezzubá žena”, která mi našeptávala do uší, je i mým hostem. Toto pomyšlení mě přivedlo k poznání skutečnosti. Čeho jsem dosud nedbal, to se nyní zřetelně projevilo: hlava se mi zdála těžkou, nálada poklesla, duch cítil únavu a tělo ztratilo obvyklou pružnost.

Takový objev jsem učinil, a sotva jsem jej zjistil - bylo - - bylo mi, jako by se v témže okamžiku má čelní kost stáhla a sevřela mi mozek. Nesmysl! Bolení hlavy! Přímo směšné! Pouhá domněnka! Ale pociťuji přece jen tlak! Je dovoleno věřit v autosugesci!

Vzmužil jsem se a pobídl koně docela bezúčelně, takže udělal veliký skok dopředu. “Co se děje? ” tázal se hadži a hleděl mi do obličeje. “Jaká barva ti vyvstala na lících, sídi? Proč jsou náhle tak vpadlé? Jsi nemocný? “Ani pomyšlení!” zasmál jsem se, ačkoli mi zrovna do smíchu nebylo. “Sídi, nezatajuj mi nic! Ta stařena tě také pozdravila! To by tak bylo zrovna něco, co by nám scházelo! Mně je velice horko a uvnitř úzko. Toužím po ochlazení. V očích mi víří ohnivá kola. Sídi, musíme se zeptat šejka, je-li tu poblíž voda.” Odbočil s koněm a zajel dopředu. Já za ním. Ještě dříve, než šejka dohonil, volal na něho: “Nafare ben Šuri, pověz, je tu někde v okolí voda? ” “K pití?” “Ano, také k pití. Ale hodně vody! Aby člověk do ní mohl skočit a vykoupat se.” Vztáhl jsem pravou tuku dopředu a řekl: “Tam se tyčí hora temně modrozelená. Tam je les, a nejen les jehličnatý, nýbrž snad i listnatý. Znáš jej?” “Ano,” přisvědčil šejk. “Vrchol hory je porostlý jehličnatými stromy. Níže rostou však myrvaran a dyšbudakanl. Pojedeme po jejím Úpatí.” “Kde jsou myrvarana, tam musí být také potoční voda!” “Ovšemže tam je. Teče do rybníka. Znám jej. Lovili jsme tam ryby. Asi za dvě hodiny tam dojedeme.” “Tak pozdě?” tázal se Halef. “Dříve ne. Vzdušnou čarou není to ani zpoloviny tak daleko; musíme však dvakrát sjíždět do hlubokých údolí a z nich zas nahoru. Rybník se prostírá na západní straně hory.” “Dvě hodiny nečekám. Přijeďte za námi! Pojedeme napřed. Pojedeš se mnou, sídi?” Aniž počkal na mou odpověď, pobídl vraníka. Ušlechtilé zvíře pádilo jako šíp vystřelený z luku. Aniž čekal na povel, můj Assil ben Rih okamžitě vyrazil za ním. Věděl, že patří k Barkhovi. Zpočátku jsme jeli rovinou, a tu byla rozkoš letět po ní, jako by se kopyta ani půdy nedotýkala. Halef zavýskal. Nechal jsem ho jet napřed. Vzpružovalo to jeho ctižádost a oživilo jeho energii. Snad pak vydrží! Dvě hodiny cesty urazit š duchem sklíčeným, to by ho bylo znavilo k ulehnutí. Proto jsem naň zavolal: “Počítej, hadži, v kolika minutách tě dostihnu!” Vztyčil ruku nad hlavu a zvolal ve smíchu: “Ne, ne! Nebudu počítat! Trvalo by to věčnost!” Nachýlil se dopředu. Průvan mu rozhalil na prsou burnus a nadmul jej jako ‘Perské olše a jasany.

balón. Vytrhl šosy zpod sedu a nechal je vlát za sebou. Zdálo se, jako by kůň a jezdec měli křídla. Půda pod námi jen letěla. Ohlédl jsem se. Dinaruni zarazili koně a s údivem za námi hleděli. Takovou jízdu jistě dosud nespatřili. Ale zakrátko rovina přestala. Jeli jsme nyní tryskem po svahu mírně se svažujícím, napříč přes hluboké údolí a opět nahoru. Byla radost pozorovat, jak Halef pádí docela lehce, jako by pro něho na světě nebyla tíže. Při takové beduínské jízdě jsou jezdec i kůň ovládáni jedinou vůlí, jedinou ctižádostí! Protější svah byl příkrý. Balvanů tu bylo, jak by našil, a mezi nimi vyrůstaly jednotlivé konifery. Halef musel Barkha přitáhnout, a já svého koně též. Můj Assil byl lepší lezec než Barkh. Ušlechtilému zvířeti se nechtělo zůstat pozadu a rozhodně chtělo Barkha dohonit; ale pokaždé, když jsem byl už téměř u něho, mi Halef unikl. Když jsme sjeli dolů, koně opět jako zpočátku začali závodit. Assil se ozval hlubokým hrdelným zvukem, který prozrazoval netrpělivost. Mrzelo ho, že ho zadržuji. Popustil jsem mu tedy uzdu úplně a napřímiv se ve třmenech, abych mu v tíži ulevil, vyslovil jsem slovíčko “jallá - kupředu”. Radostí hlasitě zařičel, pohodil hlavou do výše a pak ji hned svěsil, a teď bylo vidět, co plnokrevný kůň ze svobodné vůle dovede, co dokáže bez

nejmenšího vybídnutí, jen z pouhé ctižádosti. Naskytnou se snad lidé, jimž toto slovo bude nepochopitelným. Ať si k tomu zvolí jiné. Pravý přítel zvířat ví, o čem mluvím! Tímto rychlým nástupem se stalo, že jsem Halefa předstihl. On se ozval hlasitým a ostrým hlasem, jenž se skládá z hlásek “á” a “ch”. Jezdec jím pobízí koně k většímu spěchu, ale pouze arabské hrdlo umí ten zvuk správně vyslovit. Barkh nyní opět vynaložil vše, aby Assila dohonil. Neměl jsem v úmyslu zůstat v čele; přál jsem Halefovi, aby dospěl k rybníku dříve než já. Ale tomu nechtěl můj kůň rozumět. Když jsem mu přitáhl uzdu, zlostně odfrkával. Nesprávným zacházením jsem snadno mohl ztratit jeho důvěru a oddanost; proto jsem uznal za dobré mu vyhovět. Když jsme dorazili na druhou výšinu, hadži mě zas dohonil. Obličej mu zářil. Jeho tělo, duch i duše byly stejně napnuté. A to jsem si právě přál! “Sídi, že tě nyní překonám!” volal na mne. “Ne!” odvětil jsem. “Dej tedy pozor!” “Snad bys nechtěl použít tajemství?” “Ne. To zbývá jen pro nejnutnější případ. Ale dej pozor, přece zvítězím!” Naklonil se co nejvíce kupředu a horlivě domlouval svému koni: “Rychleji, rychleji, příteli! Ukaž svou svižnost, můj ušlechtilý! Ukaž svou rychlost, nejmilejší všech miláčků! Jsem na tebe hrdý! Nemáš sobě rovného, největší můj poklade! Nedopustíš, abychom utržili hanbu před naším sídi. Vždyť víš, má sláva je tvá sláva, tvá hanba je má hanba! Slyšíš mě! Odvděčím se ti za tvou horlivost. Běž, ó, běž! Leť, má radosti, má rozkoši, můj koni! Dostaneš celou hrst datlí; nejlepší, že všech nejlepší, jaké mám, pro tebe vyberu! Pomysli, pomysli: datle, datle, datle!”

Kůň ovšem nechápal slova, ale jejich význam. Slovo tamr (datle) dobře znal. Svěsil hlavu hlouběji a dal se do většího trysku než dosud. Tak se stalo, že jsme zůstali těsně vedle sebe. Naše jízda byla tak rychlá, že se zdálo, jako by náš cíl, totiž hora před námi, přímo rostla do výše. Za okamžik nás od ní oddělovala jen kotlinovitá a travnatá sníženina. Téměř plavmo, centre & terre, jsme se kmitli přes louku. Napravo stékala voda z výšiny. Šťavnaté křoviny lemovaly její břehy, až se mezi kmeny vysokých olší a jasanů zaleskla hladina rybníka. “Voda, voda, voda! Konečně!” zajásal Halef. Potají na protější straně Halef pobídl svého vraníka ostruhou. Ačkoli jsem to podle pohybu koně zpozoroval, nerekl jsem nic. Ať se mu podaří ten malý uskok, který nebyl zcela fair. Barkh pojednou vyrazil, aniž Assil mohl tento náskok vyrovnat, a tak jsme dospěli do cíle - Halef první. Obrátil se s koněm a řekl: “Nuže, sídi, kdo zvítězil?” “Ty!” odpověděl jsem. “Ale usmíváš se při tom!” “Což je to hanba nebo k pláči, že jsi zvítězil?” “Poslyš, sídi, nepřetvařuj se! Rozumím tvému

úsměvu. Pobídl jsem Barkha; ale tys Assila zadržoval. Přiznej se! Buď upřímný! Je to tak?” “Ano,” přisvědčil jsem. Mohl jsem to říci poctivě, poněvadž jsem dosáhl svého úmyslu, udržet Halefa v napětí. “Byl bych podlehl, kdybys byl chtěl?” “Inu, přiznávám to přímo, poněvadž v tom spočívá tvá čest a největší chvála.” “Jakto?” “Barkh není z vašich koní. Assil je cennější, neboť pochází z rodu vašich koní a byl tebou vychován. Nemá rovného, poněvadž Rih, jeho otec, také neměl sobě rovného.” “To je správné. Na ta slova jsem pyšný, sídi! Nejednal jsem s tebou počestně.

Nepromluvil jsi ani slova na svého hřebce; já jsem však pobídl Barkha ostruhou. Odpusť mi!” Za hovoru jsme seskočili z koní. Jak tu stáli naši koně? Tiše a klidně, jako by tu už byli několik hodin. Dýchali pravidelně. Nebyl na nich jediný chumáček pěny, jediné zpocené místo na těle. Polaskali jsme je. Tu uchopil Barkh Halefa 2a rukáv, držel jej v zubech a

nepouštěl. “Víš, co chce? smál se hadži. \ “Slíbené datle.” “Ano. A člověk musí dostát slovu také vůči zvířatům.” Rozevřel vak a udělal, co slíbil: vybral hrst nejlepších datlí a podal je svému čtyřnohému příteli. Pak jsme odsedlali koně, kteří hned bez pobídky vešli do vody. Řídký zjev u koní narozených v poušti!

Napětí a rozčilení z jízdy pominulo. Vzpružené síly opouštěly Halefa rychle a patrně. Když se odebral tam, kde potok ústil do rybníka, aby se napil jasné a svěží vody, zpozoroval jsem, že jeho chůze je nejistá. I mne se zmocnil divný pocit. Bylo mi, jako by mě neviditelné ruce pomalu pozvedly a uložily do trávy. Musel jsem usednout, a najednou začaly olše kolem mne tančit. Hlava mi připadala jako dutá koule, která se stává stále větší a prázdnější. Zavřel jsem oči. Podivná věc! Oběma ušima, tak daleko od srdce vzdálenýma, jsem zcela zřetelně slyšel tlukot svého srdce. Kdosi se chopil mé ruky. “Sídi, co se s tebou děje? Pokožka tvého obličeje je jako hlína. Proč máš oči zavřené?” Namáhavě jsem je otevřel. Halef stál přede mnou a skláněl se ke mně. V očích se mu zračila úzkost, kterou také hlas prozrazoval. To pomohlo. Vyskočil jsem a odpověděl: “Stromy okolo mne tančily, čekal jsem, až se vzdálí.” “Zrovna tak, jak bývá často u mne! Se mnou se točila celá krajina, kterou jsme projeli; hlava mě bolela, a všecky vnitřnosti v mém těle se bouřily.

Veškerou sílu jsem vynaložil, abych ti to utajil a udržel se na koni zpříma. Kéž by Alláh zničil tu stařenu! Což se nemůže spokojit jen se mnou? Nemá na mně dost, na šejkovi Haddedihnů, kterého poslouchají tisíce statečných bojovníků?

Musí i po tobě vztahovat své neostříhané nehty? Ona je tím vinna, že se všechno kolem nás točí! Kdybych ji jen mohl spatřit a uchopit ji! Zašla by jí chuť provozovat s námi takové kejkle. Pojď a napij se vody! To ochlazuje krev a mrzí tu ženu!” Podržel mou ruku ve své a vedl mě tam, kde se sám napil. Nemocný Halef mě vedl! Kam to směřovalo? Bylo na mně, abych se vzmužil. Pil jsem a pil dlouhými doušky. Pociťoval jsem chladný proud, který se mi vléval do těla a do všech údů pomalu a šili ve. Když jsem se pak opět vzpřímil, oči se mi zjasnily. “A teď pojď, musíme se vykoupat,” vybízel mě Halef. “Ale nesmíme se od sebe vzdalovat. Musíme si zůstat nablízku, abychom si pomohli, kdyby snad voda kolem nás tancovala.” Vhodné místo ke koupání jsme nalezli brzy. Vkročil jsem první do vody, po níž jsme tolik toužili. Na okraji byla mělčina, ta ale brzy přecházela do hloubky. Vplul jsem do ní. Po sotva překonaném záchvatu to snad bylo neobezřetné, já jsem však soudil, že mi pohyb prospěje. Avšak zakrátko jsem se obrátil ke břehu. Vánek zčeřil povrch vody, a toto chvění a tření, svit a jiskření mi pronikly do mozku. Pociťoval jsem nejistotu. Když jsem ucítil pod nohama dno, ohlédl jsem se po Haléřoví. Nebyl ještě ve vodě? Vtom mi jej pohyb stranou prozradil. Přiblížil jsem se k tomu místu. Ležel natažený, obrácený týlem do vody, takže jen ústa a nos mu z ní vyčnívaly. Ta poloha vypadala

směšně; ale smích mě přešel, když jsem přišel až k němu a spatřil jeho tělo. Bylo celé jediná skvrna, zmodralé do temného odstínu.

Tyfus! Skutečný tyfus! Bylo opravdu lidsky možné, aby se někdo ve stavu tak pokročilé nemoci udržel zpříma a aby dokonce vydržel takové dostihy? Dítě tak zvané “civilizace” by to nikdy nedokázalo! Jen tělo zdrželivého kočovníka, tělo zdravé a otužilé, mohlo vyvinout takový protitlak a schopnost odporu. Vedle těchto tělesných vlastností přispěly k tomu i duševní síly malého hadžiho, že už dávno neklesl. Snad tu spolupůsobil i vliv podnebí. Ale ať tomu bylo, jak bylo, spatřil jsem to na vlastní oči. A teď tu Halef ležel ve vodě, pokrytý neštovicemi, jejichž ostré kraje začínaly již

splývat dohromady. Když jsem si to uvědomil, hlava mě náhle zabolela, zimnice mnou otřásla až do kostí. Vtom se Halef rychle vynořil. “Tebe mrazí, sídi? Vidím to!” řekl. “Vyjdi na břeh! Já si tu ještě pohovím.” “Už mě to přešlo,” odvětil jsem. “Ale, Halefe, jak to vypadáš?” “Skvrnitý jako levhart. Viď? Ale - - ale, co vidím?” Postavil se, ukázal na má prsa a pokračoval: “Také to máš! Zrovna tak to začínalo u mne!” Pohlédl jsem na sebe. Čeho jsem si prve ještě nevšiml, teď jsem spatřil: měl jsem také skvrny, i když dosud malé. Objevily se pod klíční kostí. “Lekáš se?” tázal se hadži. “Proč mlčíš? Proč nehovoříš! Je to nemoc? Těžká nebo lehká? Znáš ji?” “Znám ji, Halefe,” odpověděl jsem. “Budu k tobě upřímný. Je zrovna tak nebezpečná a zdlouhavá jako mor, jenž nás kdysi přivedl tak blízko k smrti. Z deseti lidí umírají na ni dva - -” “Ale proč bychom to měli být právě my?” přerušil mě. “Nejdříve přijde řada na těch ostatních osm! Ani mě nenapadne, abych začal!” “I já doufám, že vyvázneme z nejhoršího. Zdravotním stavem nepatříme k průměrným lidem; zmíněný počet tedy pro nás neplatí. Na štěstí mám při sobě nejlepší léky proti této nemoci, kafr a chinin. Musíme užívat studené koupele. Uznám-li za dobré, zůstaneme hned zde. Života si musíme zrovna tak vážit, jako povinnosti pohostinství. Ale kdo nás bude ošetřovat? ” “Kdo? Ten, kdo nám kdysi pomohl, anděl z nebes Alláhových. Alláh nás nikdy neopustil a nikdy neopustí. Můj dobrý sídi, vzpomeň si, že tehdy jsme neměli také živé duše, jež by se nás ujala. Leželi jsme v největší osamělosti a měli jsme pod sebou zemi, dýchající morem, a nad sebou veliký, jasný stan, odkud na nás hleděli všichni andělé. Ve snách se mi zjevovali a v bdění jsem na ně myslel. Či jsme se neuzdravili s jejich pomocí?” “Ano, můj hrdino, můj věrný Halefe! Ti nás ošetřovali, nejprve tebe mou rukou a pak mne tvou rukou, ačkoli naše ruce byly tak nesmírně slabé, hubené a bídné.” “A tak se stane i nyní. Nevěříš tomu? ” “Věřím. Ale tenkráte mě mor postihl, teprve když jsi se už pozdravoval. Nyní však budeme asi současně - -” “Současně? Ani nápad! Myslí-li si ta stařena, že všecko půjde tak, jak si

usmyslí, mýlí se! Máme přece svou vůli! A tu prosadíme! Ani mě nenapadne, abych byl nemocen současně s tebou! Kdybychom neměli stonat po sobě, raději nezastonáme! Pokud jeden je nemocný a potřebuje ošetřování, ať je druhý zdráv! Začátek se dostavil naprosto správně! Tyto skvrny se u mne objevily dříve, než u tebe. Vrchol nemoci nenastoupí ve stejnou dobu. A dříve, pokud nenastane to vyvrcholení, neulehnu! Dokud mě nemoc nezachvátí tisícerýma rukama, chci Dinarunům stát v slově!” “Halefe!” “Počkej! Vím, co chceš říci. Ale zítra budeme v Údolí pytle, a nejsme tak nemocní, abychom zde museli zůstat. Pozítří bude po boji a pak učiním bez odporu, co ustanovíš.

Zůstaneme-li zde, půjdou Dinaruni do boje ne jako naši přátelé, nýbrž jako nepřátelé, a jakmile budeme bezmocní, přijdou k nám, aby se nám pomstili. Zůstaneme bez pomoci! To bylo slovo šejkovo! Nedopusťme, aby k tomu došlo, sídi!” Tento důkaz měl hlavu i patu. Jak mě těšilo, že jeho schopnost myslet projevila dosud takovou sílu! Byl to vliv studené koupele? Ulehl jsem k němu, neboť i na sobě jsem shledával blahodárný účinek vody. Koně se pásli opodál na svěží trávě a měli z ní požitek. Stíny vysokých olší nás chránily před horkými slunečními paprsky. Neuvažovali jsme, uškodí-li nám dlouhý pobyt ve vodě nebo ne a vylezli jsme teprve tehdy, když jsme meh zato, že se Dinaruni brzy dostaví. Když se to stalo, byli jsme na další cestu připraveni. Dinaruni si tu dopřáli zastávku, ale jen na půl hodiny. Pak se výprava hnula dále a my jsme zůstali vzadu jako prve. Za tohoto pobytu Dinarunů u rybníka nebylo mezi námi a šejkem proneseno jediné slovo. K jeho lidem jsme se chovali přívětivě a zdvořile, ale k řeči také nedošlo. Jim i nám osudné slovo “nedůvěra” zamklo ústa. Se zadostiučiněním jsme pozorovali, že jsme nyní v dost vodnaté horské krajině, bohaté lesy a pastvinami. Ta okolnost nám způsobila jisté uspokojení. Ostatně se projevil účinek koupele na nás docela rozdílně. Já jsem se cítil osvěžený a posílený. Halef mi však řekl, že je velice unavený. Nebyl zvyklý na studené koupele a byl ve studené vodě asi příliš dlouho. Později jsem shledal, že ho mrazí. Slunce dosud sálalo teplem, a proto jsem se domníval, že toto hnutí je úplně nahodilé. Ale když se opětovalo, přiznal se Halef na mou otázku, že jím otřáslo vnitřní mrazení a žádal mě opět o chinin. Usoudil jsem, že mu jej nyní nedám a nabídl jsem nový závod v jízdě.

Ihned se čile vzpřímil na koni a řekl: “S radostí souhlasím, sídi. Ale měl bych podmínku.” “Jakou?” “Abychom si vyměnili koně!” Vida, malého chytráka! Rozumí se, že jsem svolil, a tak jsem mu odevzdal Assila a přejal od něho Barkha. Nejraději bychom byli setrvali na cestě spolu s výpravou, to bychom však byli nuceni hovořit se šejkem, který se na nás hne—

val. Umínili jsme si tedy, že zvolíme jiný směr, totiž dokola kolem hory, kterou jsme měli po levé straně. Objedeme-li ji, musíme dorazit opět k Dinarunům, a ne-li zrovna k nim, alespoň na jejich stopy. Řekli jsme tedy Nafar ben Šurimu, co zamýšlíme, a chtěli jsme už koně pobídnout, když odpověděl: “Jen zůstaňte s námi! Tam za tou horou je křižovatka, kde nás patrně moji bojovníci očekávají.” “To není závažná příčina, pro níž bychom se podrobovali vaší zdlouhavosti.

Vždyť znáte už rychlost našich koní. Nepochybně tam budeme dříve než vy.” “Ale dostavíte se jistě?” “Ano.” “Přísahej!” “Co tě to napadá? Nepřísahám ani ve věcech mnohem důležitějších. Dal jsem ti své slovo, a to musí stačit!” Odjeli jsme zpočátku pomalu, neboť Halef měl něco na srdci: “Stává se nedůvěřivým, sídi.” “A urážlivým,” doložil jsem. “Ano, je urážlivý a žádá přísahu. Spoléhá na nás.” “Patrně!” “Tušíš proč? ” “Ano.” “Proč tedy?” “Mám ovšem jen tušení, je to něco nejasného. Jako pomocníci proti Džamikunům jsme mu neocenitelní. Ví, že může na naše zkušenosti a zběhlost ve střelbě spoléhat víc než na sebe a všechny své bojovníky. To už nám prozradil, aniž chtěl, ale toto pozorování mi nepostačí, abych si vysvětlil rozmanité okolnosti, které mi byly nápadné.” “Které?” “Horlivě se snaží, aby poznal tajemství našich zbraní i koní. Proč? Tajemství naají cenu jen pro toho, kdo je zná. Nemá v úmyslu zmocnit se našeho majetku?” “Sídi!” zvolal Halef překvapeně. “Je snad naším nepřítelem, který dychtí po našich koních a zbraních, které Biu však bez předchozího vysvětlení neprospějí? A tváří se snad jako náš přítel jen proto, aby touto cestou naše tajemství vypátral? Jakmile je pozná, neukáže Se v pravé své podstatě - jako lupič - - vrah?” “Sídi! Je vůbec možné, aby některý člověk byl tak hanebný, tak špatný?” “Tážeš se a přece jsi už dost lidí poznal!” “Jak bych byl pošetilý, kdybys měl pravdu!” “Uklidni se! Ani já jsem nejednal moudře. Musíme být nejvýš opatrní. A situace je pro nás tím horší, že nás nemoc co chvíli může porazit.” “Slyš, sídi, nemoc považuji za vedlejší věc. Od té chvíle, co jsi vyslovil svou obavu, nemám kdy, abych stonal, leda až se dovíme, na čem jsme s Nafarem Šuri. Hodláš ještě něco říci?”

Ne ” “ne. “Tedy začneme oba zároveň! Dej pozor! Jedna - dvě - tři!” Při slově “tři” začaly čestné dostihy, při nichž, jak jsem chtěl, měl zvítězit šejk Haddedihnů. Bohužel, nemělo mu to být dopřáno, a mně také ne. Z dostihů se stala docela jiná honba. Odloučili jsme se od Dinarunů na náhorní planině, odkud jsme cválali dolů po svahu, abychom dojeli k úpatí hory. Když jsme přišli dolů, spatřili jsme, že se pozemek zúžil tak, že jsme byli nuceni jet pomalu. Opatrně jsme se prodírali téměř nepřístupnou skalnatou úžinou, kde však byly známky toho, že zde přece někdy lidé přecházejí.

Soutěska se pojednou rozšířila a otvírala se do údolí, jímž jsme meh jet kolem hory. Právě když jsme z něho chtěli vyjet, sotva na dvacet kroků od nás se objevili dva jezdci, kteří hodlali jet tam, odkud jsme přicházeli. A kdo byli ti jezdci?

První byl Sallab, fakír! Seděl na hnědé kobyle, která patrně pocházela z nejlepší krve. Jeho druh byl mladší muž, rovněž beze zbraní jako Sallab. Seděl na tmavém, poloušlechtilém hřebci. Oba se ulekli, když nás spatřili. “Dinaruni!” zvolal Sallab. “Ne, to jsme jen my!” odpověděl jsern. “Jste sami?” “Ano.” “Věř si vám, kdo chce! Pojdi Zpět!” Obrátil koně a pádil odtud. Druhý za ním. “Sídi, co to - - ” zvolal Halef. “Ticho! Ani slova!” přerušil jsem ho. “Ti dva jsou klíčem k hádance, kterou musíme rozluštit. Musíme se jich rozhodně zmocnit!” “Třeba násilím?” “Ano, budou-li se bránit! Vezmi si na starost druhého; já se chopím Sallaba. Ale jeho kobyla letí jako šíp. Dej mi mého Assila! Každý musíme mít svého koně, s nímž jsme srostlí. Rychle!” Vyměnili jsme si koně. Pak jsme pádili za prchajícími. “Měj se na pozoru!” zvolal jsem ještě na Halefa. “Mohli by mít u sebe zbraně!” “Neměj starost, sídi! Hamdulillah! Konečně zas jednou honba, pravá honba! Nuže! Jallá, jallá, jallá!” Záměna koní nevyžadovala ani minutu, avšak přesto byli už oba prchající daleko od

nás; Sallab napřed. Z povahy věci vyplývalo, že jsme se nesměli oddávat dlouhé honičce. Poněvadž křižovatka byla za horou, mohli být Džamikuni nablízku. Bylo tedy nutné, abychom se uprchlíků zmocnili co nejdříve. “Assil— Assil!” To byla pobídka k nejprudšímu trysku. Pohladil jsem koni krk. Letěl. Sotva přední kopyta opustila půdu, zadní už před ně dopadla. Taková jízda, to byla

slast! Člověk cítil pouze vznášející se sedlo, jako by pod sebou ani zvíře neměl! Rychle jsem dostihoval oba fakíry. Vtom se Sallab obrátil. Slyšel jsem, jak vykřikl. Pobídl svého koně a kůň zrychlil dosavadní běh. Druhý pobízel zvíře ranami, zůstával však vzadu. Zakrátko jsem ho dohonil. Letěl jsem vedle něho a přiblížil jsem se mu tak, že jsem na něj mohl dosáhnout. Seděl nachýlený dopředu. Pěstí jsem ho udeřil do boku, a sílu nárazu zdvojnásobila Assilova

nesmírná rychlost. Muž vyletěl ze sedla a za mnou se ozval Halefův hlas: “Chytím ho! Držím ho! Přivedu ho! Hleď dostat druhého, sídi!” Ani jsem se neohlédl, neboť jsem věděl, že Halef udělá, jak jsem očekával. Sallab se opět ohlédl a protože mě spatřil tak blízko za sebou, pochopil, že jej asi za minutu dohoním. Nespouštěl jsem z něho oči a spatřil jsem, že třikráte oběma rukama pleskl po obou stranách koňova krku a při tom vyslovil slovo, jemuž jsem nerozuměl. Bylo to tajemství té kobyly? Byl ten fakír takový přítel a a důvěrník Ustada, že mu svěřil věc tak důležitou? Ale otázka byla okamžitě zodpovězena: kobyla už neletěla, nýbrž šíleně pádila! Bylo to její tajemství. Sotva jí je sdělil, už byl ode mne dvojnásobně vzdálen. Musel jsem tedy užít i já tajemství. Položil jsem Assilovi ruku rnezi uši a třikrát jsem vyslovil jeho jméno. Takové znamení bylo zvoleno, poněvadž je velmi těžké je provést. Pouze jezdec, který je hoden arabského běhouna, se dovede v největším trysku rukou dotknout uší svého koně. Účinek byl velkolepý. V prvním okamžiku se zdálo, jako by Assil chtěl zastavit. Pak prolétlo tělem jakési zachvění. Potom zhluboka a funivě zasténal, byl to sten ochoty a vůle. Pak ale - - - inu, zdálo se mi, že nemá nohy, jak neuvěřitelně rychle pracovaly. Křoviny a stromy jen jen letěly za mne. Půda údolí se ke mně přivalila jako rotující válec, aby za mnou zmizela. Klidný údolní vzduch se proměnil ve fičící vítr. Můj pohyb mi už nepřipadal jako jízda, aýbrž jako horizontální pád. Nemohl jsem jinak: zavýskal jsem a Assil mi dal funěním radostnou odpověď. Byly to zcela jiné závody, než jaké jsem chtěl podniknout s Haléřem. Slavná a jako šíp rychlá kobyla Ustadova a nejlepší krev Haddedihnů za sebou! Ne žertem, nýbrž opravdově! Obě zvířata s použitým tajemstvím vynakládala své nejlepší síly, své všecko! Kdo zvítězí? Tato otázka zůstala otázkou nejvýše čtvrt minuty. Proměnila se hned v odpověď, když jsem spatřil, že tajemství kobylu rozčílilo. Údy jí hrály s podivuhodnou snadností, ale nepravidelně. To mi ukázala hned pravá, hned levá slabina. Také jsem zpozoroval její hlavu brzy na jedné, brzy na druhé straně. Už zakrátko se mi zdálo, že její pohyb není rovnoměrný, nýbrž znatelně trhavý.

Nepochybně nebyla už dávno cvičena v užívání tajemství, a proto byla na dech krátká a těžká. K tomu přispívalo i to, že jezdec byl na ní slabý. Bývá-li fakír jezdící na koni obyčejným zjevem, to je teď vedlejší. Sallab si v tomto ohledu nijak nezadal, ačkoli i při použití tajemství seděl na koni zrovna tak, jako při obyčejném trysku. Tušil jsem, že nedovede své plíce patřičně regulovat, že nedovede ani ulehčit koni. Vnitřní spolucítění mezi ním a zvířetem nebylo, neboť jsem viděl, že používá uzdu, aby se vyhnul kamení a jiným překážkám. To se nedělá, je-li jezdcova energie s energií koně v dobré vnitřní shodě. Naproti tomu Assil vynakládal své síly zázračně hladce a rovnoměrně. V tom se osvědčil, v tom

spočívala jeho přednost: pracoval hravě, bez námahy. Neměl takřka tělo, jen vůli. Přeskakoval přes otvory a kamení, anebo se jim vyhnul, aniž při tom znatelně zvedal nebo snižoval hřbet. Údery kopyt závodily v pravidelnosti s tikáním hodin. Prostředek čela neuhnul ani na okamžik z osy těla. Nesrážel se mu dech. Nebyla to už rychlost, o níž jsem prve mluvil; její místo zaujala nepřekonatelnost. Tak jsem se blížil fakírovi dost rychle. Častěji se ohlížel a začal koně bít. Byl jsem sotva deset koňských délek za ním, když se dopustil neopatrnosti, že ho začal pobízet patami. “Zadrž!” zvolal jsem. “Při tajemství nesmí se kůň bít ani pobízet!” Sotva jsem to vyslovil, potvrdilo se to. Kobyla ustala v letu, uskočila na stranu a zase zpět - - fakír vymrštěn s koně spadl. Přeletěl jsem ho hned, zároveň však zvoláním ondofc2 jsem odvolal tajemství svého koně. Téměř ještě v letu Assil uhnul do oblouku, přešel v trysk, v poklus a krok a stanul tam, kde fakír povstal se země a zkoumal, zda neutrpěl poranění. “Proč jsi před námi prchal?” tázal jsem se ho a sestoupil jsem z koně. “Sídi, tvůj kůň není kůň, ale džtnni3!” odpověděl. “Netázal jsem se tě po svém koni! Jsi zraněný?” “Ne, dík Alláhovi!” “Nuže, přiveď Sámu!” “Sámu!” tázal se s údivem. “Tobě je známo jméno této kobyly!” “Vím mnohem víc, než se domníváš. Ale jedno nevím a nemohu pochopit: proč ses nás lekl a dal se na útěk?” “Poněvadž - - poněvadž - -” Víc nevyslovil. Pátravě na mne pohlédl a svěsil hlavu. Tu jsem k němu přistoupil blíže a řekl: “Zdá se, že jsi už dříve slyšel o šejkovi Haddedihnů a o mně?” “Ano.” “Dobré nebo zlé!” “Jen dobré.” “A považuješ nás přece za špatné lidi?” Ne ” “i>e. “Před dobrými lidmi nikdo neprchá!” “Pokud jsou dobří, připouštím!” “Stůj! 3Duch, nadpozemská

bytost.

“A nejsou snad již dobří?” “Je dobrý ten, kdo slouží zlému? ” “Míníš tím Dinaruny?” “Ano.” “My nejsme v jejich službách!” “Aspoň jste jejich přátelé. A přátelství takových lidí ničí i nejlepší pověst.” “Nechápu tvá slova; podobají se však výstraze, kterou jsemčerpal ze svého tušení. Především tě mohu ujistit, že nebylo nikdy naším úmyslem být přáteli zlých lidí Byl jsem přerušen, poněvadž přicházel Halef. Jel vedle dlouhého fakíra. Oba se bavili, jako by byli v nejlepší shodě. Jakmile mě spatřil, volal Halef na mne: “Assil zvítězil?” “Ano,” odpověděl jsem. “Věděl jsem to! Počkej, co ti povím, sídi! Věc velice závažnou.” Pobídl Barkha do skoku a když nás dojel, horlivě pokračoval: “Zde usedneme, abychom vykonali poradu. Víš, sídi, kdo jsou a čím jsou naši Dinaruni?” “Nu, pověz!” “Byli jsme nesmírně hloupí! To vůbec nejsou Dinaruni, ale vypuzenci, vy-hoštěnci ze všech kmenů, kolik jich má tento kraj. Každý, kdo se dopustil špatného činu, zločinu a hanby, přejde k nim, aby se k nim přidružil. Žijí z krádeže, loupeže a podobných podniků. O, sídi, věnovali jsme těm lidem důvěru, kterou si nikdy nezasloužili. Tys sice byl o poznání chytřejší než já, ale celkem ses také nevyznamenal. Dal bych ti políček, sobě však deset, dvacet i padesát. Ale poněvadž si tě příliš vážím, než abych ti jej mohl dát, musím se zříci také svých padesáti!” Mrzel se opravdově a netajil se tím nijak, jinak by mu to přiznání nebylo nikdy vyšlo z úst. Nikdy by tak o sobě nemluvil v přítomnosti obou fakírů, on, jenž si tak velice vážil své osobní cti. Bylo mi vítáno, že konečně získáme ve věci jasno, zatím však jsem hodlal zamezit, aby doznaná neopatrnost nebyla snad napravována novou a ještě větší chybou. Proto jsem se ho tázal: “Víš jistě, že naši dosavadní tak zvaní přátelé nezasluhují jména Dinarunů? ” “Ano.” “Kdo ti to pověděl?” “Tento fakír.” Ukázal na něho. “Věříš mu?” “Ovšem!

Fakírové nesmějí lhát!” “To není předně docela správné a za druhé se tě musím tázat: můžeš přísahat, že oba fakíři jsou opravdovými fakíry?” “Mašalláh! Jaká je to otázka! Neptej se mne, ale jich!” Tu jsem se obrátil na Sallaba:

“Mluv upřímně! Má otázka je zkušebním kamenem tvé počestnosti. Jsi fakír?” Odpověděl: “Tys Kára ben Nemsi z Frankistanu. Ještě nikdy k nám nepřišel zlý člověk tamodtud. Proto se chci poctivě přiznat. Nejsem fakír a tento můj průvodce také ne.” “Tedy se nejmenuješ ani Sallab?” “Ne.” I Jak tedy?” “Z dobrých příčin jsem si osvojil jméno známého fakíra. Ale nemohu ti své jméno sdělit potud, pokud považuješ za svou povinnost podporovat loupežníky.” “Jestliže nás obelhali, jako by nebylo promluveno to, co jsme jim slíbili.” “Nuže, obelhali vás!” “Můžeš to dokázat?” “Jaké důkazy požaduješ?” Přiznávám, že mě tou otázkou přivedl do rozpaků. Odpověděl jsem mu: “Vydávali se za Dinaruny, a ty tvrdíš, že jimi nejsou. Sám však přiznáváš, že nejsi fakírem Sallabem. Nepravda o tobě je dokázána, ale o nich ne.” Všichni čtyři jsme seděli. Domnělý fakír sklonil hlavu, nějakou dobu v myšlenkách zíral před sebe; konečně ji opět zvedl a řekl: “Vydali jste se s těmi, kdo se nazývají Dinaruny, na válečnou výpravu proti Džamikunům. Jsme Džamikuni. Zajali jste nás. Co s námi uděláte?” “Propustíme vás na svobodu. Můžete jet, kam chcete.” “Hned?” “Ano!” “Jet?” “Ovšem!” “Nehodláte naše koně považovat za svou kořist?” Ne ” “ne. “Považ, jakou cenu má tato kobyla!” “Nikdo nepřijde z Frankistanu k vám, aby získal kořist!” “Požehnej ti Alláh a požehnej všem, kdo smýšlejí tak jako ty! Dokázal jsi, že jsi muž. Není u tebe prázdným zvukem láska k bližnímu, kterou Isa ben Marryam vyžaduje ode všech, kdo se podle něho nazývají, a podle něho řídí svá slova, život i konání. Bohužel nemohu ti teď, v tomto okamžiku, podat žádaný důkaz, že to, co pravím, souhlasí se skutečností. Teprve události zítřejšího dne ti ukáží, že mi můžeš důvěřovat. Kdyby Nafar ben Suri byl teď u nás, musel by přiznat, že jsem o něm promluvil pravdivě. Dozvíš se ode mne, co ta pravda obsahuje.” Odmlčel se na chvilku, pak pokračoval:

“Nafar jako náčelník vyhoštěnců vydržuje zvědy v Bagdádu a v Basře. Od nich se dovídá vše důležité, co se tam děje. Od nich se dozvěděl i o vašich skvostných koních, o zbraních, jimž není rovných a které vám oběma propůjčují sílu celého kmene. Sděleno mu, že sem přijdete, i umínil si, že vám tyto vaše poklady odejme. Aniž jste to zpozorovali, měl vás už cestou bedlivě na zřeteli. Tak se dověděl, kam směřujete a kde jste. Neodvážil se napadnout vás zjevně, poněvadž se bál vašich zbraní. Proto se uchýlil ke lsti. Meh jste se stát jeho hosty a dostat od něho áurb en nom4.” “U něho a od něho?” přerušil jej Halef. “To přece nebylo u něho!” “Poslyš dále!” odvětil stařec. “Očekávali vás u vody, poněvadž se předpokládalo, že tam zůstanete. Přišli jste. Stavěli se k vám skromně; dávali pozor, aby se dotěrností nestali podezřelými. Proto byli na rozpacích, jak vám podat šurb en nom. Tu však jste je sami požádali o kávu. Měli už pohotově afium, které vám do nápoje přimísili a vy jste je také vypili do poslední kapky i přesto, že bylo hořké. Pak jste usnuli. Nechtěli vás zavraždit, nýbrž jen oloupit. Ale vzhledem k vašim zkušenostem, k vaší chytrosti a odvážnosti, obávali se vás ještě i jako oloupených. Proto jste měli být v nejistotě o těch, kdo vám podali nápoj, proto se nedal Nafar ben Šuri ani vidět, proto nečíhal se všemi svými na vás, ale vyslal jen několik mužů k vodě, aby po dokonaném činu mohli snadno zmizet. - - - Záměr se podařil, a déšť pak zahladil i jejich stopu. Když se však chtěli radovat z podařeného lupu, shledali, že je vše marné. Podávali si vaše zbraně z ruky do ruky, ale nikdo nemohl pochopit, jak se z nich střílí. Byly pro nevědomé lidi bezcenné. A vaše koně nestrpěli cizího jezdce. Chtěli je k tomu donutit, ale dva muži byli při tom zraněni. Nezbývalo, než aby se dozvěděli tajemství vašich koní a zbraní, a toho mohli dosáhnout pouze s vaším přispěním.” “Alláh, valláh, talláh!” zvolal Halef hněvivě. “Ukážeme svá tajemství těm darebákům tak, že je hlava bude brnět! Mluv dál!” “Nafar ben Šuri pojal chytrý záměr, vystoupit jako váš vysvoboditel. Byl přesvědčen, že vás vděčnost svede, abyste mu své tajemství jako příteli pověděli. Museli vám sice vydat vše, ale jen nakrátko. Poslal tedy pachatele na určité místo, kde se klidné dali přepadnout, a jel vám vstříc, dobře usoudiv, že se nevrátíte, ale že půjdete dále, abyste pátrali po zlodějích. Jak byl ten záměr proveden, to víte lépe než já. Sami jste jim při tom pomáhali!” “Ano, to jsme udělali!” přiznal Halef. “Věřili a důvěřovali jsme mu. Zajatce jsme mu přenechali a ani jsme se neptali po hrobech těch, které jste jim zabili!” “My? Jim? Ano, už vím, jakou báchorku vám vypravovali; ale kde nejsou mrtví, nemohou být ani hroby. Nebyl mu usmrcen ani jediný muž, ba ani ne zraněn.” 4Uspávací nápoj.

“Cože? Tedy i to byla lež?” “Ano. Nezabíjíme! Naše víra nám zakazuje útočit na život těch, kteří jsou i tenkrát našimi bratry, když se vydávají za nepřátele.” “Alláh! Jaká víra! Jaká mírumilovnost! Jste tedy křesťané?” “Snad jsme, snad také ne! Teprve pak, až poznám křesťany, mohu ti říci, zda jimi jsme. Neprolili jsme krev, nýbrž učinil to sám Nafar ben Šuri. Těžce a hluboce jeho čin zranil mé srdce, právě mé. A to srdce volá hlasitě po pomstě, poněvadž jsem člověk s

lidskými pocity. Ale tam nahoře, kde se mi v tichých hodinách otvírá nebe, tam stojí psáno jasné a veliké slovo, jehož záře svítí nad pozemskou žádost pomsty. “El dem b’ed dem5!” volá lidské srdce k nebi, kam stoupá pára prolité krve; tamodtud však volá tisíce andělů své “es aamá6!” k synům lidským. Při tom svatém slově musí zmlknout každá bolest!” Povstal a přecházel chvilku sem a tam. Neviděl jsem už špínu, jež mu hyzdila obličej, neviděl jsem hadry, jež budily ošklivost. Díval jsem se jen na hlubokou bolest, jež se mu jevila v očích, a řekl jsem si, že tomuto muži můžeme důvěřovat. Když se upokojil a usedl, pokračoval: “Připouštím, že svůj spolek s Nafarem ben Šuri budete považovat za zrušený, a tedy nepovažuji za chybu říci vám už teď, co jste se vlastně teprve později měli dozvědět, totiž to, že ť“r7 našeho kmene, k němuž náležím, se oddělil od ostatních Džamikunů, poněvadž Mohameda ctíme sice za proroka, jeho učení však nepovažujeme za spasitelné. Nejsme kočovníci, ale zůstáváme v domech, jež jen v létě zaměníme za stany.

Máme zahrady a pole, které vzděláváme, a stáda, jejichž výnos dodáváme na trh v Isfahanu. Máme vydatné žně na du-běnky, mastiks, mannu, sezam a tabák. Tím zásobujeme téměř celý Chusistan. S ohledem na pověst, jíž požíváme, dokládám, že se neustále sto našich mladých lidí zdržuje v tělesné stráži šáh-in-šáha, ačkoliv panovník velmi dobře ví, že by nikdy nepropůjčili své zbraně k zabíjení. Jsem šejk a nazývají mě Peder* a ani mne nejmenují vlastním jménem.

Nade mnou a nade všerni ostatními je však Ustad, před jehož důstojností se skláníme v lásce a poslušnosti. Doufám, že ho spatříte.” “Pochází rodem z vašeho kmene? ” dotazoval jsem se, neboť jsem si vzpomněl na Nafarova slova. “Ne.

Chceš-li mít o něm zprávy, obrať se přímo na něho. Považujeme jej za posla nebes, jemuž nedáváme takové otázky. Žijeme mezi sebou v svornosti a zachováváme mír se všemi lidmi. Když jsme se pro svou víru oddělili od ostatních Džamikunů, trpěli jsme od nich po jistou dobu útiskem a bývali jsme jimi velmi ohrožováni. Nyní však poznali, že naše víra znamená i pro ně dobro a výhodu. 5Krev za krev! 6Odpuštění, milost. ‘Čeleď. 8Otec.

Spřátelili se s námi. Na stráži musíme být jen proti vyhošténcům, kteří se vám vydávali za Dinaruny. Řemeslem jejich je loupež, při níž se neštítí ani vraždy. Nazýváme je Massabany’, poněvadž nám Chode10 zakazuje nazývat špatně ty, kdož nám ubližují. Tito Massabani, jejichž velitelem je Nafar ben Šuri, se potulují v jednotlivých tlupách, stále připraveni, aby žali, kde nerozsívali. Ale jde-li o nějaký větší podnik, jsou hned pohromadě. Taková tlupa vyrazila proti nám. Naši mužové téměř všichni odešli na slavnost Leng-i-Karun - - -” “Mám zato, že Nafar ben Šuri byl na takové slavnosti?” vpadl mu do řeči Halef. “To není pravda. Přepadl nás v noci a uloupil vše, čeho se mohl zmocnit, odvedl s sebou i část našeho dobytka. Při tom bylo zavražděno šest mužů z těch, kteří v nepatrném počtu zůstali doma. Mezi nebožtíky byl můj jediný vnuk, potěšení mých očí, milovaný večerní červánek mého stáří. Když jsme se druhého dne vrátili domů, spatřil jsem ho před sebou mrtvého, krví potřísněného, s pěstmi zaťatými ve smrtelných křečích. V mém nitru se ozývaly dva hlasy. Jeden volal “ed dem b’ed dem!”, druhý však zněl “samá, samá!” Bojoval jsem krátce, ale těžce. Slovo našeho milostivého Chode zvítězilo. Kázal jsem pak svolat všechny muže čeledi, abychom se uradili.

Ustad vyšel ze svého Vysokého domu a byl shromáždění přítomen. Rokováno dlouho tak i jinak; tu projevil nám svůj záměr a jím povznesl naše odhodlání. Bylo ujednáno, abychom Massabany, svízel země, rázným zákrokem potlačili.

Hodlali jsme je polapit beze všeho krveprolití; nikdo z nich neměl nám uniknout. Pak měli být odesláni k sipásalarovi, který právě hledá vojáky pro Farsistan a žádné nenalézá, poněvadž nikdo nechce dolů na nezdravou hranici proti Indii. Poslali jsme tedy posla do Isfahanu, aby tam o tom podal zprávu, a chystali jsme se na výpravu proti Massabanům.

Když jsme je dohonili, zpozorovali naši velikou převahu a ztratili odvahu. Nechali loupež na místě a dali se na útěk. potom jsem se přestrojil i se svým průvodčím za fakíra a jel jsem za nimi na kobyle Ustadově, poněvadž k mému úkolu a za daných okolností bylo třeba nejrychlejších koní. Když se lupiči utábořili, zanechal jsem svého druha u koní na skrytém místě a šel jsem k nim. Vydával jsem se za Sallaba, jehož jméno znali. Fakíra nesmějí odmítnout. Strpěli mě, poněvadž fakír náleží k lidem, kteří mají péči jen o náboženské věci. V mé přítomnosti nebyli tak opatrní, jako by byli vzhledem ke každému jinému. Slyšel jsem rozmanité řeči, ovšem jen v úryvcích. Ale když jsem si je srovnal, objevil se mi téměř úplný obraz. To mi bylo pobídkou, abych se večer, když nastala tma, naoko vzdálil, pak se však vrátil a potají vyslechl Nafara ben Šuriho, když seděl s několika svými pohromadě. A tu jsem slyšel, co zamýšlejí proti vám. Rád bych vás byl varoval, ale neznal jsem krajinu, a byli jste asi už také tam, kde vám měl být podán uspávači nápoj. Když pak jsem přišel podruhé a seděl u nich, uslyšel jsem, že hodlají vašich “Nešťastníci. “Bůh

zbraní užít proti nám. Měli jsme být stíháni, aby nám Massabani opět odňali svou ztracenou kořist. To byl můj okamžik, který jsem hned využil; tvářil jsem se, jako bych nedbal, co se mluví a jako bych právě tak ničemu nerozuměl, začal jsem mluvit o Údolí pytle. Tam jsme je totiž chtěli vlákat, poněvadž to bylo jediné vhodné místo k jejich obklíčení. Nafar ben Šuri se na to ihned chytil. Jeho mozek začal pracovat a vymýšlel past, jejíž nástin jsem mu podložil, aby se polapil sám. Abych si ho zabezpečil, stavěl jsem se zcela nevědomým a vypravoval jsem mu, že jsem na své cestě spatřil houf Džamikunů, kteří spěchali rychle k severu. “Meh s sebou stáda?” tázal se mne. “Neměli.” “Kolik jich bylo?” “Asi několik set.” Věřil tomu a uvažoval pak, že jsme se roztrhli, a že u stád, za nimiž se hodlal vydat, je pouze málo našich lidí. Záměr se mu zdál velmi snadno proveditelný, a když pak mě vykázal místo k spánku, mohl jsem ulehnout s

přesvědčením, že můj návrh dojde uplatnění. Druhého dne zrána jsem se dověděl, že také opravdu bylo ujednáno Džamikuny stíhat a sevřít je v Údolí pytle. Byl bych mohl odejít; ale myšlenka na vás mne udržela. Vaše jména jsou známá. Chtěl jsem zvědět, zdali se jim zdařila lest proti vám, a přál jsem si, abych vám mohl prospět. Tu přišli Massabané, kteří vás oloupili. Přinášeli s sebou vše, co vám odňali. Všichni jásali. Ale zjistili, že vaši koně jsou jankovití a že vaše zbraně nelze použít. Rychle zahájili poradu a dohodli se, že se vás naoko ujmou, aby vypátrali tajemství vašich zvířat a zbraní. Jak to provedli, víte sami. Já jsem tím získal čas, abych podal zprávu Džamikunům. Jel jsemk nim, abych zařídil, co je třeba, a když jsem se příštího dne vrátil, usedl jsem k vám. Dověděl jsem se, že považujete Massabany opravdu za Dinaruny a že jim proti nám chcete pomáhat. Věděl jsem dost a odešel jsem. Z nejbližší výšiny jsem spatřil Karu ben Nemsi na protějším kopci a kynul jsem mu na výstrahu. To postačí mužům tak zkušeným, jako jste vy. Chtěl jsem vám prospět. Nehodlal jsem vás považovat za naše nepřátele. Měli jste sice být zajati spolu s Massabany, ale pak bychom vás byli propustili na svobodu. Viděl jsem, že je šejk Haddedihnů nemocen.

Znám jeho nemoc. Často bývá k nám zavlečena od Eufratu a Tigridu, ale my známe prostředek, který proti ní působí zcela neomylně. Proto jsem upozornil šejka, kde najde život místo smrti, nevím však, zda mi porozuměl. Věděl jsem všecko, i to, že za námi byli posláni zvědové. Když jsem přišel k Džamikunům, pospíšili jsme si nastrojit léčku tak, aby Massabani najisto věřili, že jsme to my, za nimiž rná past sklapnout. Ale ani my nejsme beze zvědů. Pozorovali jsme vás velmi bedlivě. Když jsem se dozvěděl, kde jste posledně přenocovali, vsedl jsem s tímto svým druhem na koně, abychom vás pozorovali vlastníma očima. Nepomysleli jsme na možnost, že někoho z vás napadne odchýlit se z hlavní cesty. A tu jsme se s vámi střetli.”

“A hned jste obrátili koně, abyste se dali na útěk! Proč jste to učinili?” optal se Halef. “Mohli jsme vám důvěřovat?” otázal se stařec s úsměvem. “Nikoli. Máš pravdu. Ale jak je tomu teď? Co soudíš o nás nyní?” Peder povstal se svého místa, postavil se před nás a odpověděl: “Zajali jste nás, ale dali jste nám svobodu. To je čin důvěry a počestnosti.

Nechci být méně počestný. Ano, dokázal jsem vám svou počestnost! Řekl jsem vám, že jsme Massabanům nastrojili past, do které vejdou. Věříte-li více jim, než nám a sdělíte jim to, byla naše námaha marná. Nepřenáším žádné prosby. Mé mlčení vám poví, jak o vás smýšlím.” V té chvíli Halef vyskočil, viděl jsem na něm, že chce jednat podle své rychlé letory. Rozmyslel si to však, obrátil se ke mně a tázal se: “Slyšíš, sídi? Šejk Džamikunů, bezbranný, odevzdává se do rukou naší spravedlnosti! Chtěl jsem mu říci, co učiníme; ale pověz mu to ty!” Vyhověl jsem tomu vyzvání, vstal jsem a podal starci ruku. “Důvěřujeme ti! Tvá past se jistě osvědčí, neboť kdyby snad Massabani váhali do ní vkročit, zavedeme je tam. Nejraději bych jel s tebou hned k tvým lidem; ale od tohoto okamžiku se považujeme za vaše přátele a nehodláme se oddat nezaslouženému odpočinku, nýbrž podle svých sil přispějeme k tomu, aby se váš záměr podařil.” “Chtěli byste to opravdu učinit?” tázal se Peder. “Ano. A prosíme tě, abys nám sdělil, co je třeba, o Daraé-y-džibu, abychom se nedopustili chyb. Ale udělej to zkrátka a rychle, neboť se musíme vrátit k Massabanům, aby nás nepodezřívali.” Sdělení Pederovo mohu pominout, poněvadž vysvitne z dalšího vypravování. Popsal mi vše tak zevrubně, že jsem o poloze i o povaze místa získal přesný přehled. Také o pasti, do níž měli být Massabani vlákáni, nás zpravil a pověděl vše tak, že jsme nemohli být na pochybách, jak si máme počínat. Pak jsme se rozešli s ním a s jeho druhem, a to zcela jinak, než jak jsme se s nimi sešli. Když jsme potom objížděli svah hory na severním úpatí, řekl mi Halef: “Teď konečně víme jistě, na čem jsme s těmi lháři a podvodníky. Bude však velmi nesnadné, abych se stal také podvodníkem!” “Podvodníkem? Jak to myslíš?” “Inu, nesmíme jim dát najevo, že všecko víme. Musíme se přetvařovat, musíme se stavět jako jejich přátelé, a to je pro mne těžké, sídi! Nesmím-li říci, co si myslím, budu raději mlčet!” “Správně! Prosím tě, abys jednal zcela podle svých slov. Ani pohybem ani posunkem nesmíš prozradit, že víš více, než bys měl vědět.” “Právě to mi připadá nesmírně těžké.” “Lze to provést snadněji, než si myslíš. Člověk se musí prostě chránit, aby nebyl hovorný nebo dokonce breptavý. Zachováme se tak, jak jsme se chovali od chvíle, kdy jsme nalezli stopy. Pak nebude třeba velkého přetvařování. Také

se nerad stavím jiným, než jsem; protože však v tomto případě záleží na tom, aby stála chytrost a moudrost proti zlomyslnosti a mlčelivost proti přetvářce, nelze to považovat za hřích. - Jsi po naší štvanici unaven, Halefe?” Tázal jsem se ho tak proto, poněvadž jsem zpozoroval, že nesedí na koni dost pevně. Vzmužil se hned, vzpřímil se a odpověděl: “Unaven? Já? Jak mě může unavit jízda na koni, kterou považuji za největší slast, která mi vůbec kyne? Buď tak laskav

a nemysli teď na nemoc! Přece nahlížíš, že teprve teď nastává hlavní díl našeho dobrodružství s Massabany. Myslíš, že dovolím té stařeně, aby mě vyloučila z činů, které se mají stát? Vyřídíme to zkrátka. Nepochybně budeme už zítra s těmi lidmi hotovi. A proto ti pravím; pokud nebudou v pasti, nezmůže u mne nic ani smrt. A kdyby mě porazila, vstal bych přece, abych Massabanům dokázal, že se v nás zmýlili. Pospěšme, abychom už byli u nich!” Za malou chvíli jsme objeli horu a poznali stopy Massabanů, za nimiž jsme se vydali, až jsme výpravu dohonili na místě, odkud se k nejbližší výšině prostírala vysočina k východu. Po této rovině jsme pokračovali v jízdě, aniž se nás kdo ptal po průběhu naší vyjížďky. Massabané byli zamlklí, a to nám bylo docela vhod. Po nějaké době se před námi na rovině objevila tlupa jezdců, kteří rychle zamířili k nám, jakmile nás spatřili. Nafar ben Šuri jim jel vstříc a delší chvíli s nimi mluvil. Pak pokynul k další jízdě. Tito nově přišlí Massabané vykonávali nyní úkol vůdců. “Jsou to snad očekávaní zvědové?” tázal se Halef. “Zajisté,” odpověděl jsem. “Neptej se! Je to jen rozmar zlého svědomí. Hraje si na uraženého, ačkoli neví, že je nám to velice vhod.” “Ale máme to trpět? Nejsme přece jeho podřízenými. Má-li za to, že jsme mu povinni pomoci, měl by nám také povědět, o čem ho zvědové zpravili!” “Kdybychom se dosud považovali za jeho pomocníky, pak bych ovšem nestrpěl toto odstrkování. Nyní však, když se vše utváří jinak, je mi jeho mlčení milejší. Nechť se upokojí tvé sebevědomí, Halefe! Však víš, že trest ho nemine!” “To ovšem sráží výtku, již bych mu udělil, do propasti mého hněvu. Tam ať si zůstane až do hodiny odplaty!” Uražené ctižádostivosti malého hadžiho postačila malá čtvrthodinka, aby opět získal klid a řeč. Po této krátké chvíli jsme se střetli s širokou stopou směřující od jihu; nasvědčovala, že tudy přešli Džamikuni se svými stády. Hned první pohled nás poučil, že tyto stopy koní a přežkýkavců nejsou starší než jeden den, okolnost velmi důležitá, které si však nepovšimli ani zvědové ani Nafar ben Suri. Nyní šejk Massabanů uznal za vhodné promluvit k nám několik slov: “Zde je křižovatka, o níž jsem se vám zmínil. Z toho poznáváte, že jsme Džamikuny dohonili.” Dohonili! Jaký blud! Přešli tudy už včera a měli tedy více než dost času,

aby nastrojili past. Jeho zvědové za mnoho nestáli. Ovšem, chránili jsme se upozornit ho, že jeho názor o věci je nesprávný. Pak šejk pokračoval: “Poněvadž se ti loupežníci nacházejí tak daleko na východ, dostaneme je snadno do rukou. Nepůjdeme za nimi, ale vydáme-li se přímo na sever, předejdeme je a získáme více než dost času, abychom Daraé-y-džib obsadili.” “Jak daleko je odtud až tam?” dotazoval jsem se. “Postupovali jsme rychleji, než jsme si předtím mysleli. Pospíšíme-li, můžeme se tam dostat dříve, než nastane tma.” “Myslíš, že pak ráno Džamikuni přijdou?” “Dříve zajisté ne.” “A náš zadní voj? Kde ten je?” Ta otázka mu patrně přišla znenadání. V obličeji se,mu objevila rozpačitost. Vyslovil jsem ji proto, poněvadž mi záleželo na tom, abychom všecky Massabany dostali do pasti. Tedy i ty, kteří zůstali pozadu. “Na zadní voj jsem ani nevzpomněl, poněvadž ho nepotřebujeme,” objasňoval. “Že ne? Snad nechceš, abys tím prozradil svůj úmysl a zmařil jeho provedení?” “Jak to, zmařil?” “Podivná otázka! Kdy má zadní voj dojít do

Údolí pytle?” “Ráno.” “A Džamikuni mají přijít také ráno? Spatří jej a hned jej přepadnou!” “Mašallah! Správně mluvíš! To nutno zamezit! Sídi, poraď nám! Co myslíš, že máme udělat? ” “Zde je možné pouze jedno; Dinaruni musí přijít za námi a ještě v noci se dostavit do údolí.” “Do údolí?” “Ano.” “Ne k němu anebo zůstat u něho?” “Ne. Kdybys byl schopen dopustit se chyby tak neodpustitelné, ihned bychom se obrátili a nedoprovázeli vás dále, poněvadž bychom byli přesvědčeni, že nás tvůj záměr všechny zahubí. Tuto noc musíme strávit v údolí a ne snad někde u něho.” “Proč?” Projevil jsem naoko netrpělivost a odpověděl: “Copak vůbec neuvažuješ? Kdybychom celou noc strávili poblíž údolí, zůstaly by po nás stopy znatelné ještě celé neděle. Džamikuni by museli být raněni slepotou, kdyby tu neodpustitelnou sebezradu nezpozorovali! A po této tak zjevné výstraze by se dalo jen od šílenců očekávat, že půjdou do pasti. Skalnaté dno údolí však neprozradí žádné stopy. Kromě toho nám poskytují vysoké stěny skal ochranu před každou nořn-‘ nrr.r.1— <

zrána na místě rozhodnutí, a můžeme zůstat v krásném úkrytu, že do poslední chvilky žádný Džamiki nebude tušit svou záhubu.” Viděl jsem na něm, že jsem ho přesvědčil. I na obličejích těch, kteří mé slyšeli, se zračil souhlas. Tu řekl šejk: “Pozoruji, že jsi věc dobře uvážil. I mně něco podobného napadalo. Zařídíme se podle tvého návrhu. Zvědové zůstanou zde, aby doprovodili zadní voj, jakmile se dostaví, dolů do Daraé-y-džibu. Nyní si však musíme pospíšit, poněvadž se v údolí setmí dříve než venku.” Zvědové sestoupili z koní a usedli na zem. Hlavní četa se hnula dále, já s Halefem za ní. Když nás nikdo neslyšel, Halef promluvil: “Sídi, chytře jsi to provedl! Vyhnul ses lži a přece jsi našeho úmyslu dosáhl. Bohužel tito lidé ani netuší poučení, jaké jsi jim právě dal.” “Jaké poučení, Haléře?” “Na to se ptáš?

Vždyť jsi jim je sám dal.” “Vyslov se, ať slyším, co myslíš!” “Dobří i zlí lidé mohou být chytří. Ale konec konců jen ti dobří .v pravdě a ve skutečnosti jednají moudře.” “Jaký závěr z toho vyplývá?” “Nic, než co jsem právě řekl. To je přece dost!” “Obrať to!” “O, sídi, co na mne žádáš? Však víš, že se nerad zabývám hádankami! A když se něco obrátí, pak se zpravidla objeví rub, a já se musím střežit, abych mluvil naruby! Obrať si to tedy sám, ať slyším, jak to tvá ústa poví!” “Jistě ne převráceně. Z tvých slov vyplývá, že pravá moudrost je jednat jen dobře a nikdy špatně. Nafar ben Šuri si zakládá na svém záměru, který považuje za převelice chytrý. Ale kdo mu jej našeptal? Peder!” “Pravda! Všiml sis očí tohoto muže?” “Ano.” . “Já také. V táboře Massabbanů, kde byl považován za fakíra, jsem jim nevěnoval pozornost. Ale teď bych rád věděl, zda jsem už spatřil něco tak krásného jako jeho oči. A tak mi napadla jakási myšlenka, takže si nemohu pomoci a musím ti ji říci.” “Mluv!” “Vysměješ se mi!” Ne’” “i>e. “V srdci člověka sídlí buď nebe nebo peklo. Oko je okno, jímž se buď Alláh nebo šejtan dívá ven. Tento Peder má v svém nitru nebe. Kdykoli se na mne podíval, zdálo se mi, že se na mne dívá Alláh. Tomu muži bych nikdy nemohl udělat nic, co by ho muselo zarmoutit. - - Podej mi lék!” Tato žádost zazněla tak náhle, že jsem na něj pohlédl zaraženě. “Polekal jsem tě?” otázal se. “Nic to není, opravdu docela nic! Není třeba, aby ses o mne obával. Ale jsem najednou tak bezvládný. Zdá se mi, jako by se

mi hlava ve vzduchu vznášela, a přece je najednou tak těžká, jako by mi chtěla upadnout.” To bylo zlé znamení. Po dosavadním rozčilení nastupovala teď ochablost. I já jsem pociťoval povážlivou bolest hlavy, podal jsem však lék jen Halefovi.

Kapitola třetí SKOK PŘES PROPAST

Naše dosavadní dobrá nálada se pojednou obrátila. Slunce už nesvítilo, a poněvadž zmizelo za horami, nastával rychle soumrak. A tento zevní postup jako by byl chtěl pokračovat v našem nitru. Vlivům přírody se nevymkne žádný člověk docela, buďsi sebe výraznější, silný a samostatný charakter. Má podíl na strastech i radostech přírody, jíž je poslušný každý, pokud žije. Halef teď seděl sklíčeně na koni, hlavu svěšenu. Já sám jsem byl nejen znavený, ale i mdlý. Ta slabost nebyla v mé povaze; něco cizího se mne zmocňovalo; byla to - nemoc. Jak to, že jsem si právě teď vzpomněl na skopovou pečeni, kterou jsme jedli v táboře tak zvaných Dinarunů? Pociťoval jsem, že bych teď nebyl s to sníst z ní ani sousto. Už pouhé pomyšlení na ni mnou otřáslo. Byl to snad pokyn zevnitř? Kdo by přišel na podstatu tajností tam sídlících! Naše cesta vedla nyní ustavičně dolů. Nafar ben Suri, který jel napřed, měl patrně naspěch. Rychle jsme postupovali dílem po horských svazích, dílem přes prostorné sníženiny, až se otevřelo před námi krátké a úzké údolí, ústící na okraj balvanovité droliny, která mi připomínala krajiny uvnitř Sahary. Touto drolinou rozumím místo, pokryté

směsicí skalnatých trosek. Jako by tu býval před tisíci lety ohromný sopečný jícen, tak příkře vystupovaly černé horniny k nebesům. Kde byli obři, kteří zaráželi hroty okolních hor do propasti, takže byly roztříštěny na tisíce balvanů? Naskýtal se tu pohled, jako by zkázo-nosné síly prasvěta zde provedly strašlivý ďábelský rej. Mezery mezi mocnými skalními bloky byly vyplněny tak hustě kapradím, trním a křovím, že by bylo nemožné prodrat se kupředu, kdyby tu nebylo vyschlé řečiště, které vedlo na druhou stranu zatáčkami sice četnými, ale přece jen k chůzi způsobilými. Šli jsme tou cestou. Ale na protější straně jsme přišli k druhému řečišti, ještě širšímu, jež se spojovalo s naším. Nafar ben Šuri, ukazuje na jeho směr zpět, volal na nás:

“To je cesta, po níž se dostaví Džamikuni. A zde zrovna před námi vidíte bránu vedoucí do Daraé-y-džibu.” Dvě skalní stěny, kdysi stojící úplně svisle, se k sobě tak naklonily, že nahoře přilehly. Jakmile nás přijala tato tmavá brána, složená z mocné hmoty a přece hrozící spadnutím, nastala kolem nás tma, že bylo třeba jisté doby, aby jí oči přivykly a rozeznávaly nejbližší okolí. Nevyjádřil jsem se ovšem správně, neboť zde bylo jen “nejbližší” a žádné další okolí. Údolí bylo utvořeno jen řečištěm a takovým okrajem břehu po pravé straně, že stěží naši koně po něm vyšplhali. Po levé straně nebyl ani takový okraj, poněvadž voda - když totiž přišla - byla ohraničena přímo skalní stěnou. Když jsme tak pomalu jeli po tomto jediném břehu, doprovázel nás velmi vysoko nad námi proužek oblohy, široký pouze jako dlaň. Dusot našich koní tu způsobil hluk opravdu pekelný, neboť každý zvuk se tu odrážel desetkrát, temně, dutě, bez výšky a hloubky, neomezeně, úplně bez jádra a podstaty. Byla to směsice zvuků, jejichž obsah vylučoval všechnu životnost. Později začalo být řečiště hlubší a břeh širší. Bylo volněji. Ukázaly se i křoviny, které přímo nepotřebovaly sluneční

paprsky. Plíce nám obtěžoval hustý, nehybný vzduch, páchnoucí vlhkou plísní. Zlepšilo se to, když se skály nahoře rozevřely a když jsme při východu z údolí či spíše z rokliny přišli na čerstvý vzduch. Pak najednou bylo dost místa pro nás i pro naše koně. “Pytel” byl za námi. Ostatně název “Džib” nebyl volen přiměřeně. Údolí se podobalo méně pytli, ale spíše dlouhé láhvi s tenkým hrdlem, hodně vyduté, anebo láhvi kamenné, do které se stáčívá víno. Dlouhá a úzká chodba se pojednou rozšířila v místo veliké, polokruhovité, kde jsme se docela pohodlně mohli utábořit. A přece i název “Pytel”, aspoň co do přirovnání, byl oprávněný, poněvadž cesta dále nevedla. Základnou láhve byla totiž hluboká skalní průrva, na jejíž konec jsme nemohli dohlédnout. Do této průrvy ústilo řečiště. Hrůza se zmocnila každého, kdo spatřil v době dešťů spoustu vody mizet v té propasti jako v nějakém jícnu! část hory za průrvou na druhé straně nebyla příkrá; tvořila spíše mechovitý, zelený svah, na němž stálo několik prastarých dubů a jiných listnatých stromů. Taková povaha půdy lákala na druhou stranu; bohužel jsme tam nemohli, poněvadž nás od ní dělila skalní průrva. Přes průrvu byl kdysi zřízen most, jehož zbytky jsme spatřili; dva pralesní kmeny, přes ně příčky a na nich kamenné desky. Kameny zmizely. Z příček dosahovala jen jedna do skalní trhliny, kde zůstala vězet, prozrazujíc, že most nebyl porušen přírodou, nýbrž lidskou rukou. Džamikuni svrhli kmeny i kameny do hloubi, aby tudy překazili Massabanům útěk. Když to jejich náčelník spatřil, neprojevil zklamání, nýbrž naopak zvolal velmi radostně: “Most je zbořen! Jaké štěstí pro nás! Až Džamikuni ráno půjdou, nemohou na druhou stranu a budou nuceni vzdát se nám. Teď nepotřebujeme obsazovat

most a můžeme se všichni zúčastnit boje, abychom nepřítele vehnali až sem.” Zavládla všeobecná radost, na níž jsme

ovšem neměli podíl. Halef totiž z koně spíše spadl, než sestoupil. Vzal jsem ho pod ramenem a zavedl k místu, které jsem uznal k táboření za nejlepší. Tam jsem ho uložil, přinesl sedlo jako polštář pod hlavu a zabalil ho do pokrývky mé i jeho, poněvadž jsem viděl, že jím lomcuje zima a že mu drkotají zuby. Zdálo se, že je nadobro vyčerpán. Ještě nebyl ani úplně zavinutý, strhl pokrývky se sebe a posadil se. Pohlížel na mne úzkostlivě široce otevřenýma očima a řekl: “Sídi, musíme zde zůstat? ” “Ano,” přisvědčil jsem. “Po celou noc?” “Ano.” “Tedy zde umřu! Pociťuji, že zde nevydržím, cítím, že musím odtud, že by mě stálo život, kdybych tu měl zůstat!” “Zpátky rozhodně nemůžeme, Halefe.” “A kupředu?” “Most je stržen.” “Máme však koně. Průrva je úzká. Přeskočíme na druhou stranu!” “Halefe,” zvolal jsem, “to by bylo šílenství!” Sevřel rty a zaťal pěsti, jako by mocí sbíral všecky své síly. Podařilo se mu ještě jednou zvítězit nad slabostí. Povstal, šel k průrvě, kde býval most, a zdánlivě klidným zrakem měřil vzdálenost protilehlé skalní hrany. Pak se ke mně obrátil a řekl: “Sídi, vyslyš mě! Snad je to poslední, nejposlednější prosba, kterou k tobě v tomto životě vznáším.

Obelhal jsem tě, protože jsem ti nechtěl působit starost. Má nemoc je horší, než se domníváš. Bojoval jsem proti ní ze všech sil, aniž jsem se ti přiznal. Teď jsou už síly vyčerpány; stačí mi jen k poslednímu skoku. Pak se zhroutím a ty mě budeš ošetřovat. Chceš se toho skoku odvážit se mnou?” “Halefe, milý Halefe!” odvětil jsem s vrtěním hlavou, ne snad z obavy před tímto kouskem, ale v těžké starosti o něho. “Nenuť mě, abych musel pronášet mnoho slov, neboť mi ubírají sil, které potřebuji k něčemu lepšímu. Chodbou zpátky nemůžeme, to by vyžadovalo mnoho času. Massabani by nás ostatně ani nepustili. Zůstaneme-li však zde, vím, že jsem ztracen. Ale sám odtud nemohu. Sídi, milý sídi, máš mě dosud rád?” “Jako dosud nikdy, milý Halefe!” “Vzpomeň si tedy na strašlivý skok, jímž se přenesl tvůj skvostný Rih přes Roklinu Zrádce1. Assil dovede ve skoku totéž co jeho otec Rih, a tato průrva není zajisté tak široká, jako byla tamta!” Pohladil jsem ho rukou po tvářích a zahleděl jsem se mu do obličeje. Nikdy ‘K. May: Sut.

se v něm nezračil výraz tak láskyplný, nikdy také tak odhodlaný. Opravdu tu šlo o záchranu života, a ten život musel být zachráněn! “Udržíš se na koni?” tázal jsem se. “Jen dvě minuty, pevně?” “Přísahám při Alláhovi, sídi, že ano!” “Dobrá, tedy to provedeme! Zůstaň zde. Sám vše připravím.” Massabani obsluhovali právě své koně a připravovali si co možná největší pohodlí. Proto si nás nevšímali. Osedlal jsem Barkha, upevnil pokrývky a se zvláštní pečlivostí jsem zkoumal polohu i pevnost popruhu. Zatímco jsem se tím zabýval, řekl Halef: “Sídi, koně nebudou mít dostatečný rozběh. Pověz jim, oč tu jde! Porozumí ti.” Zavedl jsem vraníky docela blízko k průrvě, takže hlavami stáli až nad ní. “Natí, natt - - skočit, skočit!” řekl jsem jim a hladil jsem je. Nadzvedli ohony; naklonili uši dopředu, rozšířili nozdry a zhluboka vydechovali. Věděli, co slovíčko natt znamená a co má po něm následovat. “Kdo první?” tázal se Halef. “Ty. Dej však pozor; na protější hraně skály leží vrstva hlíny a ztrouchnivělého dříví. Barkh se smekne, dopadne-li jen předními kopyty. Bič vezmi do ruky, abys jej mohl v nepříznivém případě pobídnout, a neohlédni se snad leknutím kdybych uznal za nutné podporovat tvůj skok výstřelem.” “Toho všeho ani nebude třeba. Přeskočíš hned za mnou? ” “Jakmile spatřím, že jsi na druhé straně, a že jsi mi udělal místo. Dříve ne.” “Můžeme začít?” “Ano.” “Budiž tedy s námi Alláh! Vzpomínám na Hanneh, jíž jsem věnoval své srdce, a na Karu ben Halefa, svého syna, jenž je pýchou a nadějí mého života. Sídi, zůstaneme pospolu za tou skalní strží, živí zde anebo tam. Byl jsi a jsi mým přítelem; děkuji ti! Uhni se! Začínám!” V pozadí našeho tábořiště byla už docela tma. Popředím se sunul poslední, ponenáhlu odumírající večerní soumrak. Nad skalní průrvou byla však jasná obloha, a světlo právě ještě stačilo k zřetelnému rozeznání protějšího břehu, odkud se na nás dívalo “umírání”, poněvadž “smrt” není … Spočívala na dně té hrůzyplné průrvy Halefova otázka: “Sídi, co soudíš o umírání?” A měla tam snad dojít nečekaně odpovědi? Halef sáhl po pušce, aby si ji přehodil na plece; já mu ji však vzal a řekl: “Dej ji mně! Tobě nesmí nic překážet. Vezmu ji se svými.” “Máš už dvě!” namítl. “Nevadí. Nejsem tak nemocný jako ty, a Assil ben Rih má jistější skok než Barkh. Musím tě zbavit břemene.” Nechtěl to připustit; zamezil jsem mu však další námitky tím, že jsem vzal oba koně za uzdy a zavedl je co nejdále od strže. Když to Nafar ben Šuri zpozoroval, tázal se:

“Proč opouštíte své místo? Chcete snad spát tam vzadu, kde je vzduch těžký a špatný?” “Ne,” odvětil jsem; “chceme ti jen ukázat, jak si máte ráno počínat, až budete chtít Džamikuny zajmout.” “Ukázat? Co? Jak?” “Přeskočíme přes strž.” “Nemožná věc! Takového skoku není schopen žádný kůň. Kdo by se toho odvážil, byl by šílený. Nejen že by Alláha pokoušel, ale vrhl by se do jisté záhuby!” “Spoléháme na ochranu Alláhovu, ale šílenci nejsme. Co by pro vás na vašich koních bylo záhubou, toho se smíme odvážit my se svými zvířaty. Jděte z cesty a nikdo nám nepřekážej! Nikdo se ani nehněte a nepokoušejte se nám nijak bránit. Ocitli byste se pod kopyty koní!” “Sídi, pravím ti, že se musíte zřítit -

-” “Mlč!” přerušil jsem ho. “Nemáš nám co poroučet!” Zamýšlel jsem ho příkrým okřiknutím odradit, aby zanechal všeho, co by nám překáželo. To pomohlo. Jakmile budeme v rozběhu, každá překážka nás mohla připravit o život. Jako prozíravý muž se nás měl ptát po příčině našeho rozhodnutí, a tu by byl zajisté dospěl k jediné správné odpovědi, že se chceme od něho a od jeho lidu odloučit; ale náš záměr zdál se mu být tak ohromný, že mu leknutí ani nedovolilo uvažovat. “Pomyslete, mužové,” zvolal na své Massabany, “že se naši hosté chtějí odvážit skoku přes strž! Prohlašuji to za odvahu zhola neuvěřitelnou!” Odpověděli mu neladným hlučením a povykem. Nedbali jsme toho. Halef už seděl na Barkhovi. Bič v ruce, pohlédl na mne, a s důvěřivým úsměvem řekl: “Jsem připraven. Můj vraník musí odpustit, šlehnu-li ho v tomto výjimečném případě bičem. Mohu tím jemu i sobě zachránit život. Mám už?” “Uvolním ti nejprve cestu a prosím tě ještě jednou, aby ses nelekl a aby ses neohlížel, vystřelím-li!” Rozumí se, že se všechno odehrálo mnohem rychleji, než jak lze vypravovat. Ještě jednou jsem pohlédl zkoumavě na Halefa. Seděl na koni jako ulitý, v obličeji výraz takové sebedůvěry, že na nezdar nebylo ani pomyšlení. Přehodil jsem si dvě pušky na plece, třetí připravil k výstřelu, vsedl jsem na Assila a zarejdoval s ním ke strži tak, že muselo ustoupit i těch několik Massabanů, kteří dosud stáli v cestě. “Ileri-kupředu!” zvolal jsem na Halefa. “Bi aun illah - s pomocí Boží! Jatib, jatib, ta Barkh - skoč, Barkhu, skoč!” Jakmile ta slova vyřkl, pobídl koně, který nyní dobře věděl, oč jde. Vyrazil tak rychle kupředu, že můj sluch nerozeznal ani jednotlivé údery kopyt. Měl jsem pocit, jaký jsem dosud nikdy nepoznal, a který by se mně bezpochyby nezmocnil ani teď, kdyby Halef nebyl tak nemocný a mdlý. Celá má bytost jako by byla jediným, hlasitým zvoláním o pomoc.

Tu nasadil Barkh ke skoku - - každý jeho sval vyzařoval pružnou energii - - teď byl nad propastí, zachytil se na druhé straně půdy všemi čtyřmi - - už mi bylo, jako bych musel radostí zajásat - - - ale protější hrana pod zadními povolila,

smekala se - - - Halef poznal nebezpečí - - - ťal bičem dozadu, do hřebcových slabin. Barkh se vzepjal, ale nepodařilo se mu dostat tělo vzhůru, jen marně drásal hladký okraj skály, teď zbavený zrádné hlíny. Ne - - nebyla spása, oba, jezdec i kůň, se museli zřítit, nepomůže-li snad ještě můj výstřel! - - - Spustil jsem. Výstřel se odrazil desateronásobnou silou od skal a steré ozvěny jej opětovaly; zdálo se, jako by ten mocný zvuk měl mechanickou sílu, která dokázala nadzvednout zadek koně - - - nebo to byla obdivuhodná duchapřítomnost Halefova? - - - Halef vyzul obě nohy z třmenů, položil obě ruce na kohoutek vraníka, hodil sebou vpřed, čímž šťastně dosáhl pevné půdy zvíře zbavené břemene a výstřelem k vypětí všech nervů pobídnuté se udrželo na skalnaté hraně, křečovitě vyrazilo - a zastavilo se mezi stromy. Chvělo se po celém těle. Halef pokročil kolísavě za ním - - - obrátil se - - zvedl ruku, aby mi pokynul - - - a zhroutil se, jako by ho byla porazila mrtvice. Nevím, zda jsem si kdy v životě oddechl tak zhluboka ulehčením jako tentokráte! Massabani stáli úplně bez hnutí a tiše, jako by leknutím byli ochromeni; nyní však dali svým pocitům průchod takovýmřevem, že v mnohonásobné ozvěně ani nebyl podobný lidským hlasům. Poskakovali sem i tam, mávali pažemi do vzduchu a tvářili se, jako by se byli zbláznili. “Ticho! Z cesty!” zařval jsem na ně vší mocí, poněvadž jen tak mohl můj hlas vyniknout. “Zůstaň! Nechoď!” volal Nafar ben Šuri. “Což jsi právě neviděl nejjistější a nejstrašnější smrt před sebou? ” “A ty jsi neviděl, že ta smrt není tak hrozná, jak říkáš?” odpověděl jsem. “Udělejte místo! Mějte se na pozoru!” S koněm jsem donutil zástup, aby uvolnil dráhu. Pak jsem pohladil krásný, teplý krk svého vraníka a klidně jsem mu řekl: “Jatib, ia Assili, jatib - skoč, Assile, skoč!” Assil viděl, že jeho přítel Barkh je na druhé straně a rozuměl také mým slovům.

Nepotřeboval jinou pobídku. Slyšel jsem, jak plně vtáhl vzduch do prsou, a zvedl jsem se v třmenech. To mu propůjčilo svobodné napětí sil. Několik těch náběhových skoků vykonal v obdivuhodné a úplně klidné jistotě, odrazil se na okraji propasti a lehce jako myšlenka průrvu přeskočil. Ještě čtyři, pět kroků, pak stanul na protější straně zrovna vedle Barkha, takže jsem ho ani nemusel zdržovat. Vykonal to s ohromující snadností, takže Massabani v pozadí tentokrát ani neduth. Seskočil jsem, odhodil zbraně a přitáhl si hlavu koně oběma rukama na prsa. Assil si zasloužil, abych k němu pronesl především několik lichotivých slov; pak jsem se musel ohlédnout po Halefovi. Ležel na zemi a nehýbal se.

Mrtvý ovšem nebyl, byl jen v bezvědomí, ne

snad leknutím nebo úzkostí, nýbrž následkem velikého vypětí všech duševních a tělesných sil. Okamžik konečného sklesnutí se dostavil, okamžik, jehož jsem se už dávno obával. Co dělat? Tu - - - slyš! Nebyl to tlumený hlas, který pronášel mé jméno? “Sídi–sídi!” To jméno jako by vyznívalo od jednoho objemného stromu. “Kdo mě volá!” tázal jsem se. “Já! Šejk Džamikunů.” “Peder?” “Ano. Nesmím vystoupit mimo strom, poněvadž by mě Massabani naproti mohli spatřit. Přijď ke mně!” Šel jsem. Ano, byl to on, dosud v oděvu fakíra, tak;, jak jsme ho již viděli. “Opravdu, jsi to ty!” řekl jsem. “Jak je možné, že jsi tu? Jeli jsme velmi rychle, a jak se zdá, nejkratší cestou.” “My však jeli ještě rychleji a to po cestě, která také nebyla delší než vaše. Chtěl jsem tu být dříve než vy, abych možno-li, ještě dnes uzavřel past. Mám stráže jak zde, tak u vchodu do Daraé-y-džib, a ty mi oznamují vše, co se děje. Spatřily vás přicházet a obsadily za vámi údolí tak, že se z něho Massabani dostanou, jen když jim to dovolím.” “Především ti musím sdělit, že se sem ještě v noci dostaví zadní voj.” “To je důležité. Děkuji ti a podle toho udělím rozkazy. Postavil jsem se sem, abych spatřil zklamání Massabanů, jakmile poznají, že je most stržen. Opomenul jsem ti říci, že jsme jej zbořili. Měl jsem zato, že zůstaneš se šejkem Haddedihnů až do rána zde v údolí, a že se pak nenápadně od nich odtrhneš, abys přišel. Ale stalo se tak už dnes, a to způsobem, pro nějž nenalézám dost slov údivu. Nepomysleli jste na smrt, sídi?” “Ano! Právě poněvadž jsme na ni mysleli, podnikli jsme ten skok. Šlo o to, aby byl Halef zachráněný. Nemohl tam vydržet až do rána. Odvážný podnik musel být proveden ihned.” “To bylo víc, mnohem víc, než odvážné. Až dosud jsem pociťoval veliký stud proto, že jsi na svém vraníku předstihl pověstnou kobylu Ustadovu; ale od té doby, co jsem spatřil váš výkon, nahlížím, že není hanbou být vámi překonán. Zažil jsem strašlivý okamžik, když jsem viděl na hraně nad propastí viset hadžiho Halefa Omara. Jeho smělý odskok a tvůj výstřel ho zachránily. Když jsem pak zpozoroval, že se chystáš vydat se za ním, chvělo se mi srdce. Arab na svém arabovi nepřeskočil hladce přes propast; tím méně jsem doufal, že

by se Evropanovi šťastně podařil hrůzný skok na cizím koni. Jak rád bych byl na tebe zavolal, abys od toho upustil; ale nebylo radno, abych prozradil svou přítomnost. A přeletěl jsi jako vítr, snadno, hladce, k neuvěření jistě! Neseděl jsi na koni, ale stál jsi v třmenech. Něco takového jsem jakživ nespatřil. Bylo to nezvyklé, ohromující, že se rozum nad tím

zastavuje. A přece ode mne

neodstoupila jistota, že nemusím mít o tebe strach. Smělým a jistým obloukem skočil tvůj hřebec přes strž. Byl to jen okamžik, ale přece tak jasný a zřetelný výjev; byl jsi to sice ty, ale bylo to také vidění, pohled do vzdálených krajin, které nazýváme budoucností; ty jsi byl Západ na bezvadném, orientálním koni! Propast mezi námi a vámi zmizela; tvůj Assil ke mně přenesl křesťanství. Tmavá strž je zmizelá země. Budiž mi vítán, Západe! Východ leží nemocen pod našima nohama, jako Halefovo tělo leží Východ v hluboké mdlobě. Ale my jej vzkřísíme a naše láska mu bude vysvobozením!” Přivinul mě k sobě. Opětoval jsem jeho objetí z celého srdce rád, ačkoli šejk byl dosud ustrojen jako fakír a nebyl zrovna ideálem tělesné čistoty. Pak pokračoval: “Bylo to vidění, které se mi zjevilo na jediný, snad méně než krátký okamžik; ale ten pohled do budoucnosti neztrácí nic na zřetelnosti, neboť co duše našemu oku zjeví, to duch nezapomene. - Nyní však dovol, abych pečoval o hadžiho Halefa. Odcházím, abych nařídil, co je třeba, brzy se však navrátím.” Vzdálil se. Jaké podivné přivítání od toho muže! Prapodivným dojmem na mne působila jeho slova. Přispěla k tomu i nastalá noc. Korunami stromů nade mnou táhlo těžké, vážné šumění. Přede mnou se prostíral kraj úplně neznámý, s lidmi cizími a přece mi přátelsky nakloněnými. Za mnou propast, přemožená naší odhodlaností, odkud k nám doléhaly hlasy volajících Massabanů. Dožadovali se mé odpovědi, ale neodpověděl jsem jim. S těmi lidmi jsem byl hotov. Umínil jsem si, že podle možnosti nechci z nich již nikdy žádného spatřit. Měl jsem zato, že už se jimi nemusíme zabývat. Džamikunů bylo dost, aby se s nimi vypořádali sami. Halef ležel na zemi zrovna tak, jak se zhroutil. Dýchal tak slabě, že se mu ani prsa nezdvihala, a tepnu jsem sotva ucítil. Volal jsem ho jménem téměř až do ucha; nejevil žádnou známku života. Jeho ruce, paže i údy byly naprosto skleslé. Přede mnou leželo tělo, které nemělo ani sílu, ani vůli. To byl teď energický, bujný a jadrný hadži Halef Omar, který se rád nazýval “největším hrdinou východních zemí”. Když tak ležel přede mnou, či lépe řečeno, když jsem ho rukama nahmatal, zapomněl jsem sám na sebe. Přesto mi neušlo, že při shýbnutí mi hlava těžce padala dopředu. Bylo mi, jako by se v mém mozku cosi třelo, pociťoval jsem, že pohyb mě bolí. Oční víčka se sama zavírala. Jak duševně, tak tělesné mnou procházel pocit, který mohu vyjádřit pouze slovy: vzdoroval jsi, pokud jsi musel; nebezpečí pominulo, nyní jsi můj! Peder přišel a měl s sebou několik svých lidí. Seděl jsem dosud vedle Halefa; nyní jsem vstával. Bylo to tak nesnadné a těžké, že jsem se musel opřít o zemi oběma rukama.

Někteří z Džamikunů sebrali hadžiho a odnášeli ho. Ostatní vzali naše koně za uzdy a hned s nimi odcházeli. Šejk mě vzal za ruku a řekl: “Ustad tě prosí, abys přebýval u něho. Vyslal jsem k němu posla; ví, že přijdete.” “Je to daleko?” tázal jsem se.

Má otázka mu byla nápadná, nebo si povšiml těžkého přízvuku mé řeči. Tázal se: “Nejsi snad také nemocen?” “Jsem náhle unaven, velice unaven!” “Máš skvrny na těle?” “Ano, na prsou.” “Alláh jezellimak - Bůh té zachovej! V tomto stavu jste se odvážili takového skoku! Zcela nepochopitelná věc!” Pokusil jsem se žertovat: “Prve jsi ve mně spatřoval Západ. Musíš prominout, že k vám přichází tak nemocný!” Stiskl mi pevněji ruku a odpověděl: “Znám vaši nemoc. Ráda přechází na zdravého člověka. Nezanášíte ji sem však tajně a neprohlašujete slabost za sílu. Kdo nás neklame, ten se v nás nezmýlí. Pojď a považuj mě za bratra!” Pod stromy panovala taková temnota, že jsem ani ruku před očima neviděl. Peder mě pevně podpíral. Znal terén zevrubně a upozorňoval mě na každou změnu. Ale přesto se stávala má chůze obtížnější, než se srovnávalo s okolnostmi. Kolísal jsem a často klopýtal. Tu Peder, aby mě lépe podepřel, pokaždé rychle ovinul svou ruku kolem mého těla. Nejraději bych byl v jeho silném objetí spočinul, abych se dal odnášet …

Nevím, jak dlouho jsme tak pokračovali v chůzi, kolikrát dolů, kolikrát nahoru. Smysl pro čas jsem ztratil nadobro. Došli jsme na konec lesa. Hvězdy nad námi zářily, a nohy kráčely po rovině, po měkké trávě. Vzdalujíce se od skalní strže, zůstali jsme vzadu a byli jsme oba poslední. Nespatřil jsem nikde hadžiho ani koně. Když jsem se po nich dotazoval, dostal jsem odpověď: “Buď bez starosti! V domě Ustadově nalezneš svého přítele, své koně i zbraně.” Zbraně! Jak jsem se ulekl! Zapomněl jsem na ně, docela zapomněl, ani jsem na ne nepomyslel, když mě Peder odváděl. Teprve teď jsem si vzpomněl, že jsem je odhodil za sebe, když jsem po odvážném skoku sestoupil s koně. Tato zapomnětlivost, jinak naprosto nemožná, mě přesvědčila, že i u mne pokročila nemoc mnohem dále, než jsem si uvědomoval. Sotvaže jsem si tuto myšlenku připustil, zkoušel jsem se opanovat. Stanul jsem. Nohy se pode mnou chvěly a vypovídaly mi službu. “Co se s tebou děje?” tázal se Peder. “Je pro tebe chůze příliš obtížná?” “Ani obtížná, ani snadná; jít zkrátka nemohu. Dovol, ať si na okamžik sednu!” Vzal mě kolem pasu, aby mě pomalu usadil. Ano, sedět! To nebylo možné; zhroutil jsem se hned; nezbyly mi síly, abych horní část těla udržel zpříma. Pak mi klesla oční víčka a nechtěla se otevřít. Nevím, co se potom se mnou dělo. Bylo mi, jako bych pevně spal, někdy zas jako bych jen snil. Občas jsem zaslechl starostlivý Pederův hlas. Hovořil na mne z velké dálky. Pocítil jsem, že jsem byl zdvižen a nesen. Byl jsem lehounký, jako bych ani tělo neměl. Má bytost se skládala jen z důvěřivosti a oddanosti v osud, a celé to odevzdání jako by bylo neseno na andělských křídlech. Pak mi bylo, jako bych se vznášel tisícerými věčnostmi, neskonale dlouho a přece jen krátce, tak krátce! Jaké tóny zvučely okolo? Byly to harfy duchů? Nebo to byl žaltář starozákonního pěvce, který říká: “Pozdvihuji očí svých k horám, odkudž mi pomoc přichází.” Vtom spočinula na mém čele ruka. Bylo mi, jako by z ní celou mou bytost procházela dobrodějná, ryzí, nehmotná síla. A hluboký hlas vyslovil poslední slova téhož žahnu: “Pán žehnej vcházení i vycházení tvému odsavad až na věky. Amen!” Hlas zmlkl. Tiché kroky se vzdálily. Hluboké ticho panovalo ve mně i v mém okolí. Ale pociťoval jsem, že nejsem sám, ani opuštěný. Kolem mne vanula jemná vůně jako z kadidla a myrhy. Tu vysoko nade mnou zazněly dva zvonky. Podivné, že mi hned opanoval sluch jejich krásný, harmonický souzvuk. Nastalo opět hluboké ticho. Pak jsem uslyšel v kurdské řeči čtyřhlasou píseň, jejíž první sloka zněla asi takto: Pane, v prosbě vcházím k tobě před tvou nejsvatější líc. Slyš, co v lkáni, žalování, chci ti modlitbou svou fič’. Nebyly to zvuky varhan, nýbrž harfy, které doprovázely tuto píseň. Byl to snad chrám. Byl jsem dosud na zemi? Snil jsem či bděl? Nemohl jsem otevřít oči. Měl jsem je dosud? Byl jsem snad pouze duchem, duší? Kde zůstalo mé tělo? Necítil jsem je. Vedle mne něco zašustilo, jako jemné, pohybující se šaty. Dvě měkké ženské ruce vzaly mé ruce do svých dlaní a altový hlas pronášel modlitbu: Pane, v prosbě vchází k tobě všichni, které máš tak rád. Posil k míru jejich víru, že jen život chceš jim dát. Má ruka dlouho spočívala v té neznámé ruce. To jsem poznával, ačkoli jsem neměl

téměř žádný smysl pro čas a prostor. Pak jsem cítil, jako by se rty dotkly mé ruky. Chtěl jsem ji odtáhnout, ale nebyl jsem s to. Kdo to byl, kdo se modlil za můj život? Přál jsem si toužebně to vědět, ale nepodařilo se mi pronést slovo. Pociťoval jsem však,.že se mi oči otevřely; připadalo mi to tak, jako bych měl oči duševní a ne tělesné. Spatřil jsem vážný a čistý ženský obličej. Spočívala v něm ušlechtilá krása, taková, jakou bývá vidět na obrazech světic. Oči tmavé a přitom přece tak jasné, světlé a průzračné. Vycházelo z nich teplo, které se na mne vylévalo. Zdálo se mi, že jsem už jedenkrát spatřil ten obličej, že jsem jej pozoroval, ne lhostejně a zběžně, nýbrž pečlivě a se stejnou srdečností, která se nyní ke mně vracela. “Poznáváš mě, sídi? Jsem Šakara, kterou jsi zachránil před smrtí.” Chtěl jsem odpovědět, ale nešlo to. Neuslyšel jsem nic, než nesrozumitelné šeptání svých úst. Tu pokračovala:

“Jsem dívka, která kdysi v Amadiji snědla elim ktres2. Navrátil jsi mi však život téměř ztracený. Pamatuješ se?” Pohnul jsem víčky, abych jí dal na srozuměnou, že jsem jí rozuměl. Promluvit jsem nemohl. Tu mi položila ruku na čelo a řekla: “Nemoc ti brání mluvit. Ale upokoj se! Bůh je milosrdenství samo. Nezpůsobí nám tak veliký zármutek, abys zemřel. Ustad se za tebe modlil a nebeská dobrotivost ho zcela jistě vyslyší. Pohleď, tu přichází. Vidíš ho?” Tázala se mne, poněvadž mi víčka opět zapadla; nemohl jsem oči otevřít; ale slyšel jsem blížící se kroky. “Nenabyl dosud vědomí?” ozvala se otázka. Byl to hluboký, zvučný mužský hlas, který jsem už jednou slyšel. “Otevřel oči a pohleděl na mne,” odpověděla, “Mluvit nemohl.” “Poznal tě?” “Myslím, že ano.” “Teď leží opět v bezvědomí. Jeho asi zachráníme. Pokud však jde o jeho druha, o tom se bohužel, nemohu tak vyslovit. Ten je blízko své smrti.” Vtom jsem uslyšel Halefův hlas, hlasitý a hněvivý: “Blízko smrti? Jeho druh? Já? Domníváte se snad, že spím? Právě jsem se probudil a slyšel jsem vás. Nejsem blízko smrti! Ne, ne, ne! Jsem hadži Halef Omar, Haddedihn kmene Sammarů. Znají mě všude; smrt však není.

Proto i to, co pravíš, je nemožné. Nejsem blízko smrti - - blízko smrti - - - ne, ne - - -blízko - - - - smrti!” –––— 2Třešně smrti = rulík zlomocný; viz K. May: Divokým Kurdistanem.

Kapitola čtvrtá BLÍZKO SMRTI

Slyšel jsem slova hadžiho, nevěděl jsem však, kde leží. V tu chvíli jako by se byla v mém nitru chtěla ozvat jakási otázka po něm; nedošla však na práh vědomí ani vůle, neboť mě ovládl pocit, jako bych byl zvednut a unášen daleko, daleko, a jako by v nedostižné dálce doznívala slova: “Blízko smrti - - - blízko smrti–!” Jak dlouho jsem bloudil v neznámých končinách, či běžnou mluvou řečeno, jak dlouho jsem byl v bezvědomí, toho jsem si nebyl vědom. Potom se mi zdálo, jako by se ke mně blížily zvuky harfy. Bylo tomu však obráceně; přicházel jsem ke zvuku sám; smysly se mi vracely.

Nyní jsem i poznal, kde jsem. Byl to prostor vysoký, světlý, bíle natřený. Obě postranní zdi nebyly proraženy. V pozadí se otevíraly široké, dvojité dveře, zajisté řídký zjev v krajině, v níž jsme se ocitli. V průčelní zdi stály dva sloupy, tvořící se zdivem tři volné oblouky, jimiž přicházel vzduch a světlo v míře více než dostatečné. V jednom koutě jsem ležel já, ve druhém Halef, a to nohama ke dveřím, aby nám sluneční paprsky neobtěžovaly oči. Podél celé zadní stěny byly rozestaveny kvetoucí rostliny k občerstvení našich očí, jak jsem později uslyšel. Napravo, kde bylo mé lože, v širokém výklenku, stála lenoška podobná trůnu. Před ní byl rozprostřen koberec s perskými polštáři k sezení po pravé i po levé straně. Z toho jsem usoudil, že nejsem v obytné místnosti. Později jsem se dověděl, že to je poradní síň či dvorana, kde Ustad přijímá starší kmene a kde se s nimi radí. Bylo pro nás nesmírně příjemné, že nám byla určena právě tato místnost. Na stěnách jsem spatřil průpovídky, ale nečetl jsem je. Mohl jsem sice myslet, ale psané značky proměnit v myšlenky, na to jsem nestačil. Postele tu nebyly, naše lože však vynikala čistotou v tomto kraji neobvyklou. Měkké podušky byly nakupeny vysoko a tak do široka, že by několik lidí mohlo

na nich spočívat vedle sebe úplně pohodlně. Světlé a čisté pokrývky z velbloudí srsti vynikaly jemností a lehkostí, jako by byly utkány z hedvábí. Halef odpočíval tiše, bez hnutí. Obličej měl velice vpadlý, podobný mrtvole. Bylo zvláštní, že mne to ani dost málo neznepokojilo. Bylo to důvěřivost? Nebo snad lhostejnost, kterou u nemocných pozorujeme tak často? V rostlinné zeleni nedaleko dveří seděla Šakara v bílém obleku. Závoj měla přehozený na ramena. Po šíji jí splývaly tmavé vlasy v dlouhých a těžkých ple-tencích. Štíhlé prsty se probíraly ve strunách pěkně stavěné sandurá1.

Smí se lidská bytost přirovnat k básni? Proč ne, vždyť se praví, že člověk je nejskvostnější básní všeho stvoření. A ne-li nejskvostnější, tedy jistě nejzbožnější bytost jsem spatřil tady! Dovolil by evropský lékař, aby zněla hudba v

blízkosti osob těžce nemocných? Asi ne! Možná však, že tu záleží na povaze nástroje. Harfa zní jasně a lahodí lidskému sluchu. Její zvuk je i nemocným nervům příjemný. Nelze žádat, aby Kurdka byla ve hře na harfu mistrem. Šakara vyluzovala z nástroje základní trojzvuky; neznala chromatické přechody v tónech; ale právě ta diato-nická prostota nepožadovala součinnost sluchu; ucho přijímalo tóny tak snadno a klidně, jako plíce vdechují vzduchové vlny. Proto vnikaly tyto zvuky do duše bezprostředně; zdálo se, jako by náležely k ovzduší domu a měly povznášející a blahodárný vliv na životní síly. A ten vliv jsem pociťoval plnou měrou. Bylo mi, jako by ve mně spočívalo cosi příbuzného těm tónům harfy, co se dlouho tajilo v mém nitru, a nyní konečně smělo vyznít navenek. Proto jsem považoval téměř za zklamání, ba za ztrátu, když Šakara ustala v hudbě a odložila harfu. “Prosím, hraj dále!” řekl jsem jí. Ta slova pronesl jsem zcela bezděky, takřka bez vlastní vůle. A zároveň jsem se podivil, že mohu mluvit. Dívka rychle ke mně přichvátala, usedla vedle mne a pravila: “Súker Chodé^l Slyším tvůj hlas! Vidíš mě a rozumíš tomu, co pravím?” “Ano,” odpověděl jsem. “Jsi ve Vysokém domě Ustadově. Ustad si přeje, abych tě ošetřovala. Dovolíš mi to?” “Ano.” “Řekni, co poroučíš?” “Ne, ne!” “Proč ne?” “Nemám rozkaz, jen prosbu.” Vzala moji ruku, pohlížela mi do očí a odvětila: “Jsi dosud dobrý, tak jako kdysi. Řekni, effendi, která vůně je ti nejmilejší?” “Bene/seá3.” ‘Harfa. 2Díky Bohu! ‘Fialka.

Vstala a chvátala z dvorany. Proč se mne tázala na mou nejoblíbenější vůni? Příčinu jsem měl zvědět bohužel příliš brzy. Ne, že bych ji neznal, ale mé myšlenky byly dosud slabé, aby ji hned uhodly. Naproti u Halefa byla postavena spousta růží v květináčích naplněných zemí; u mne to nebylo, ačkoli jsem nepátral proč. Pojednou mě zamrazilo, a to tak silně, jako bych byl úplně pochován ve sněhu a ledu. Silná horečka doprovázená zimnicí mě upamatovala na vředy, jež jsem už cestou na sobě zpozoroval. Když jsem se na sebe podíval, shledal jsem, že se mi rozšířily po celé horní části těla; i na

rukou jsem je již měl. Tím objevem mi zahořela hlava, kdežto ostatní tělo se chvělo zimou. Náhle jsem spatřil, že do místnosti vstoupil Peder a že tichým krokem směřuje nejprve k Halefovi. Neměl na sobě už cáry fakíra, byl oblečen bíle, měl. široké kurdské spodky a svrchní šat sahající až po kolena, který byl přepásán modrou šerpou. Za ní místo nožů a bambitky tkvělo několik rozkvetlých, nachově zářících širázských růží. Jeho obličej, očištěný do včerejší špíny, vzbuzoval úctu; byl oduševněný vnitřním mládím, které vyzařuje z duše a ani v pozdních letech nezaniká. Bylo zjevné, že plným právem požívá jména Peder, otec, který vychází příslušníkům svého kmene vstříc láskou spojenou s rozvážným rozumem a že i od nich se mu za to dostává lásky. Pečlivě pozoroval Halefa, sklonil se k němu a mluvil na něho, aniž mu hadži odpověděl. Pak se chopil obou jeho rukou, aby jimi pohnul. Ale i to zůstalo bez výsledku; malý hadži neprojevil známky života. Potom přišel Peder ke mně. Spatřil, že mám otevřené oči, usednul u mně a tázal se:

“Vidíš mé, sídi? ” “Ano,” odpověděl jsem. Spočinul na mně svýma velkýma, jasnýma očima. Bylo mi, jako by svým hloubavým pohledem vnikal do mého nitra, aby vypátral, co se tam děje. Pak pokračoval: “Bolí tě hlava, když k tobě mluvím?” “Trochu.” “Povíme si tedy jen to nejnutnější. Znám vaši nemoc a vím, že na ni neumřeš, ledaže by snad nastalo nepředvídané zhoršení. Minulé noci jste přijali opětně lék, o čemž nevíš, poněvadž jste byli oba v bezvědomí. Účinek se zajisté dostaví.” “I u Halefa?” Váhal s odpovědí. Řekl jsem: “Vyslov se pravdivě! Jsem muž, musím tedy a mohu to vědět.” Souhlasně pokynul hlavou a řekl: “Ano! Kdyby šlo o někoho jiného, musel bych ho snad šetřit; tobě jsem však povinen říci pravdu. Pojme tě dlouhý, hluboký a těžký spánek, a až z něho procitneš, rozděleno bude to, co je na tvém příteli smrtelného a nesmrtelného.

Tolik ti sdělují má ústa podle lidského soudu. Šejk Haddedihnů přijde snad ještě několikráte nakrátko k sobě, pak opět usne a procitne až ve své poslední chvíli. Tak si věc představuji já. Doufám však, že Bůh, jenž je všemohoucí láskou, usoudil jinak a lépe. Nyní promluv i ty pravdivě. Polekal jsem té?” “Ne. Děkuji ti! Cítím se poctěný tvou upřímností.

Dokazuješ mi, že mne nepovažuješ za slabocha. Halef však nemůže zemřít. Bůh mu bude milostiv.” “Snad, budeme-li věřit, pošle k němu melek es áe/o4!” “O tom jsem přesvědčen. Nesmíme však nečinně na anděla spoléhat, ale musíme mu jít vstříc. Dovol, abych přemýšlel!” Byl jsem přece jen slabší, než jsem se domníval. Unavovalo mě nejen mluvení, nýbrž i pozorné naslouchání, chtěl-li jsem rozumět. Zavřel jsem oči, abych uvažoval; avšak marně. Byl jsem v horečce, a horečka tvořila ve mně rozmanité a nejasné obrazy. Bylo mi, jako bych měl před sebou poloprůhlednou clonu, stále se pohybující, a za ní jako by se odehrávaly události, které jsem nebyl sto rozeznat. Ale tu, jaký div: clona se náhle zastavila, rozdělila se napravo i nalevo a spatřil jsem milou, přemilou postavu. Sice jen nakrátko, ale obraz byl tak výrazný, rysy tak živé a barvité, že klam o tom, koho představuje, byl úplně vyloučen. Přijížděl jezdec, zprvu v dálce, pak ponenáhlu větší a větší, plavným tryskem se ke mně blížil. Zarazil přímo přede mnou, pokynul rukou na pozdrav a zmizel. Clona se zavřela a začala se opět pohybovat. Kdo to byl? Kára ben Halef, syn mého nemocného přítele! I koně jsem poznal. Byl to tmavý hnědák, dosud ne čtyřletý Ghalib*, kterého Haddedihnové obdrželi odměnou za podporu v chovu koní od kmene Hammedů. Ten hnědák vzbuzoval nejlepší naděje a byl rovnocenný s oběma našimi vraníky.

Neuvažoval jsem dlouho. Otevřel jsem oči a tázal se Pedera: “Chceš hadžiho zachránit? Můžeš!” “Chci!” ujišťoval mě. “Máte několik velmi rychlých a vytrvalých koní?” “Ano.” “A někoho, kdo zná krajinu na Tigridu, za Qualat el Ašig, proti Samaře?” “Mám jednoho velmi spolehlivého muže, jenž je dobrým jezdcem a byl už několikráte na Džebel Sindžaru. Zná krajinu, o níž se zmiňuješ.” “Odešli ho a přiděl mu několik průvodců. Na západě od Qualat el Ašig nalezne Haddedihny. Za žádnou cenu nesmí prozradit, že jejich šejk je nemocen; ale rozhodně ať přivede syna hadžiho, jménem Kára ben Halef, který pojede na tmavohnědém Ghalibovi. Myšlení a řeč mě velmi unavují. Uděl rozkazy, jež uznáš za nutné.” Povstal, vzal mě za ruku a řekl: “Rozumím ti, effendi. Až Halef procitne, aby umřel, spatří u sebe svého 4Anděla pozdravení. “Vítěz.

syna. Tím se snad jeho duše upoutá. Neuplyne ani hodina, a tři naši mužové opustí náš urd6, aby co možno brzy vyplnili tvé přání.” Odešel. Pocítil jsem velikou únavu a upadl jsem do letargického stavu, který se nedal nazvat ani bezvědomím ani spánkem, poněvadž mé vnější i vnitřní smysly zůstaly v činnosti, i když jen nepatrně. Zaslechl jsem opět tiché šelestem Šakařina šatu a zpozoroval jsem, že se ovzduší kolem mne naplnilo sladkou fialkovou vůní. A pak mi bylo jako bych byl v El Chalilu7, v zemi Zaslíbené. Jel jsem po staré dlážděné cestě do háje Mamre a vyžádal jsem si klíč na rozhlednu. Pod věží jsem spatřil “Abrahamův dub”, tak zřetelně, jak tam stojí a pomalu umírá, a jel jsem mezi viničními zdmi po jeruzalémské silnici ven vpravo k studni Abrahamově. Je v dolním koutu ohrady a pravověrní obyvatelé El Chalilu nevidí rádi, napije-li se z ní křesťan. Načerpal jsem si však přece a pil jsem znovu a znovu. Potom jsem nasbíral semena rostlin, které tam hojně rostou, abych je nasel doma ve své zahradě. Tu zazněl za mnou hlas: “Pokoj s tebou!” Obrátil jsem se. Kdo byla ta vysoká patriarchální postava, se zrakem zářivým a přece tak laskavým? Byl to snad první z patriarchů, k němuž zavítali tři andělé, aby byli jeho hosty? Byl to Abraham, Thdrúv syn8, jenž přišel z Ur v zemi Chaldejské? Ano, zajisté to byl on; musel to být on; ale ne tak starý jako v háji Mamre a také ne tak mladý jako v Mezopotámii, přece obojí zároveň, mladý i starý! S údivem jsem k němu vzhlížel. Ano, vzhlížel! Oči jsem měl opět otevřené. Již jsem nebyl duchem tam v El Chalilu, ale skutečně zde, v horách kurdsko-perských. Ležel jsem nemocen na loži. Kolem mne dýchaly vonící fialky. U mých nohou seděla Šakara, dárkyně květů, a po straně stál - - Abraham, patriarcha? Snad i ten byl oblečen podobně, prostým oblekem z velbloudí srsti jako tento vysoký, úctyhodný stařec, kterého jsem nyní viděl před sebou. Stařec? Ano; neboť sněhobílý vous, který mu splýval až do pasu, musel být darem vysokého věku; úctu budící obličej však byl zároveň letitý i mladistvý a husté vlasy, splývající na ramena, měly přirozenou černou barvu. Vzhlížel jsem k němu s údivem. Usmál se na mne a řekl: “Pokoj tobě!” Byl to hluboký, zvučný hlas, který jsem ve snu uslyšel u Abrahamovy studny. Vyzařovala z něho tajemná, líbezná síla, jež přecházela na mne, vlévala se do mne a táhla mě k němu. Nemohl jsem ani jinak, než odpovědět: “Přinášíš mi jej. Děkuji ti a žehnám ti také!” “Mladost navštívila stáří, syn zavítal k otci,” pokračoval. “Budeš-li nám důvěřovat, brzy se uzdravíš. Vkládám ti ruku na nemocnou a znavenou hlavu. Aaleik essallam u ráhmet chode - pokoj a milosrdenství boží budiž s tebou!” “Tábor, ves. 7Hebron. “Genesis, kap. XI. - 111-27.

Jeho ruka zůstala na mém čele téměř minutu. Byla teplá a při tom příjemně svěží. Uchopil jsem ji a přitiskl ji k rtům. Strpěl to, potom pozvedl prst a s úsměvem řekl: “Pomlč o tom doma! Jak může Západ líbat ruku Východu! Nepochopili by tě tam!” Potom se ode mne obrátil k Halefovi. To byl tedy “Ustad - Mistr!” Sledoval jsem ho očima; skutečně jsem se od něj nemohl odtrhnout. Usilovala snad o mne opět zimnice? Tu mi napadla podivná myšlenka: “Právě jsi poznal tvář Orientu.” Nuže - taková myšlenka může napadnout pouze nemocného! Stál chvíli u lože hadžiho. Pozoroval jsem ho; položil mu také ruku na čelo, odcházel a tvářil se přitom velice vážně. “To byl Ustad!” pravila Šakara. “Přilneš k němu brzy celým srdcem, effendi. Přeješ si hudbu?” Přisvědčil jsem. Odešla k místu, kde stála sandurá, ale nedošla k ní. Náhle stanula. Hadži se pohnul. “Sídi - sídi - sídi!” zvolal hlasitě. “Zde jsem, Halefe!” “Byl jsem blízko, docela blízko!” pokračoval, aniž otevřel oči. “Kde?” “Blízko umírání, umírání! Viděl jsem je oba, jeho i jej!” “Koho?” “Hadžiho i Halefa! Hadži byl jiný; Halef však, to jsem byl já! Haléřová cesta vedla vzhůru do ráje; hadži však ho pevně zadržoval, aby ho stáhl do džehenny. Byl to těžký zápas. Halef nebyl dost silný a hadži vítězil; tu jsem pocítil ruku na čele a byl jsem zachráněn. Hamdulillah!” Jeho hlas měl zvláštní, úzkostlivý a rozechvívající přízvuk. “Proč mi neodpovídáš?” zvolal. “Chci ještě žít; ještě nesmím umřít. Halef není dosud dost silný; hadži by ho strhl do propasti. Ta ruka, ta ruka ať mě ještě navštíví! Ať mi pomůže, pomůže - po - - po - - -!” Mluvil zdlouhavěji a zdlouhavéji a také tišeji, až při posledním slově upadl opět do bezvědomí. Šakara se chopila harfy, jejíž akordy jsem zprvu zřetelně rozeznával; pak se mi zdálo, jako by se vzdalovaly, až posléze zanikly - - - usnul jsem. Usnul? Nebyl to pouhý spánek. Později jsem se dozvěděl, že jsem ležel téměř dva dny, aniž jsem se i jen jedenkrát pohnul. Procitl jsem jen proto, že mnou lomcovala hrozná zima.

Naproti v druhém koutě se několik mužů zabývalo tím, že Halefa polévali vodou a třeli ho plátnem. Vzduch mi připadal zkažený. Přes vůni čerstvých fialek se mi zdál těžký, dusný, zrovna jako mrtvolný. Věděl jsem příčinu: ze mne vycházel ten pach, příznak skvrnitého tyfu! Nyní jsem poznal, že se mne zmocní omámení na několik neděl. Tedy proto fialky! Měly u mne stejný účel jako u Halefa růže. Zmocnila se mne veliká úzkost, ne tak o sebe, spíše o Halefa. Chtěl jsem se na

něj tázat těch mužů, ale nepřenesl jsem přes rty ani slova. Tento stav netrval dlouho, neboť jsem velice záhy opět ztratil vědomí. Později jsem se upamatoval, že jsem občas na těle cítil studenou vodu a ostrý zápach salmiaku. Zdálo se mi také, jako by mě Halef volal. Pak, když jsem ležel celých čtrnáct dní, dostavil se první zřetelný pocit: pocítil jsem na čele Ustadovu ruku. “Usmívá se!” řekl. “Je na smrt unaven! Snad otevře oči!” Pokoušel jsem se to udělat, ale podařilo se mi to jen napůl. Tu se Ustad ke mně sklonil a řekl: “Pozoruji, že mi rozumíš. Buď dobré mysli; jsi zachráněn! Také Halef dosud žije. Ale ještě se neprobudil. Až se to stane, procitne snad k životu!” Pak jsem opět usnul. Pozdější vzpomínky mi připomenuly, že Šakara u mne velmi často poklekala a podávala mi lžící tekutou potravu jako dítěti. Byl jsem tak slabý, že jsem sotva mohl něco spolknout. Přitom mě nesmírně těšilo poznání, že ten zlý zápach pominul. Ale ještě větší radost mi způsobil pohled na pyramidu u mého lůžka, na níž visely nejen mé zbraně a můj šat, nýbrž i Assilův postroj. Jistě znamení nejlaskavější pozornosti. “Assile!” vyklouzlo mi z úst. “Assile!” “Přeješ si ho spatřit? ” otázala se Kurdka. “Ano.” Vyšla pod obloukový vchod a zavolala vraníka jménem. Byl tedy venku poblíž. Uslyšel jsem jeho blížící se krok a jeho milé, oddané frkání. Z prostranství před domem bylo nutno vystupovat asi po dvanácti schodech. Několik lichotivých slov přimělo vraníka, že vystoupil nahoru. Podle toho jsem poznal, že se s ním nejednou pilně zabývala. Vedle sloupu, u něhož stála, jsem spatřil jeho výraznou a pěkně rýsovanou hlavu, kterou dívka lichotivě k

sobě přitiskla. Vraník jí položil své měkké nozdry na tvář. To byl dotek, jímž kromě mne vyznamenával jen Halefa. Velice se tedy se Šakarou spřátelil. “Assile!” zavolal jsem na něho. Můj slabý hlas nepronikal daleko, ale Assil se zarazil. “Assile - lihene - pojď sem!” Rychlým, krátkým poskočením vešel do dvorany a ohlížel se. Napřáhl jsem mu ruku vstříc. Přiblížil se a zastavil se u mne, chvíli na mne pohlížel nerozhodně. “Nemůže tě poznat, neboť jsi ztratil svou podobu,” podotkla Šakara. “Assile, můj statečný, věrný, můj miláčku!” Přikročil až ke mně, aby mne očichal z největší blízkosti.

Dotkl se mých rukou i obličeje. Pak náhle pohodil hlavou do výše a vyrazil při tom třikrát, čtyřikrát po sobe tak neobvyklé zařičení, jaké jsem od něho dosud nikdy neslyšel. Zastříhal ušima, zatočil ohonem a pak prováděl všemožné směšné, přitom však nesmírně dojemné skoky hned dopředu, hned dozadu. Ty jeho poskoky připomínaly radostné laškování psa, který vítá svého pána dlouho nepřítomného a postrádaného. Šakara odběhla, aby mu přinesla několik hrstí zelených kirárú9 a prostřela mu je na mou pokrývku. Vypátrala jeho lahůdku. Ale Assil nedbal jídla; nevzal ani jediný lusk, nýbrž hrabal, jak to dělával, kdykoli chtěl ulehnout, předními kopyty po kamenných dlaždicích a pak ulehl těsně vedle mého lože po délce, takže jsem mohl levou rukou dosáhnout na jeho hlavu a vděčně ji pohladit. Každý tvor touží po lásce a dostane-li se mu jí, vrací ji měrou dvojnásobnou. Od nynějška jsem už nezápasil s nemocí, nýbrž jen s jejími následky, totiž se slabostí, která mne postihla v neobvyklé míře. Dostával jsem silnou, ale snadno stravitelnou potravu. Denně ke mně přicházeli Ustad i Peder, aby se na mne podívali, ale pouze tehdy, když jsem spal. Patrně nechtěli, abych se mluvením unavoval, ale četné důkazy pozornosti mi prozrazovaly, že oba myslí na mne i na Halefa. Šakara byla dnem i nocí bez ustání ve dvoraně a

opouštěla ji jenom tehdy, když bylo třeba silnější mužské pomoci. A jak bylo s Halefem? Po celé tři neděle ležel v nejhlubších mrákotách. Dýchal sotva znatelně a srdce mu bilo jen tak tak. Jednou jsem se dal k němu donést, abych se na něj podíval. Co jsem viděl! Nemohl jsem potlačit slzy, které se mi draly z očí. Byl jen jako kostra a jeho tmavá skvrnitá kůže působila dvojnásob bolestně. Oční víčka spočívala propadle v důlcích; tváře se proměnily ve vpadlé sníženiny, a poněvadž měl hadži velmi zdravý chrup, vystupovala mu spodní část obličeje jako u mrtvoly. Zrovna tak jsem spatřil v muzeu v Gize u Káhiry mumie Ramsesa II., Thutmóse a jiných staroegyptských panovníků. Tam leželi mrtví svědci někdejší snahy udržet tělo na věky, zde sotva už dýchající důkaz, že tělo propadne neúprosnému rozkladu, jakmile se od něho odloučí duše. Pohled na něho mne bolel; dal jsem se odnést zpět na své lože. Tam mě napadlo, abych si vyžádal zrcadlo. Ano, měli je, přinesli mi je, a pohleděl jsem na sebe. Dobré nebe! Nevypadal jsem o mnoho lépe než Halef. Nebylo divu, že mě Assil hned nepoznal. Kdybych byl nevěděl, že jsem to já, sotva bych byl uznal, že tento temný stín představuje můj obraz! Den ode dne se ale můj stav zlepšoval. Pil jsem mléko, svůj oblíbený nápoj, a

dostával jsemi mnoho šťávy z masa drůbeže. Zanedlouho jsem mohl sedět zpříma. Mluvení přestávalo být obtížné a shledal jsem, že zdánlivě bezcenné maličkosti vzbuzovaly ve mně teď neobyčejný zájem. Jednoho z těch dní slunce zapadalo a moje podušky byly vyneseny pod širou oblohu. Šakara se mne otázala, chtěl-li bych posedět venku. První výlet na dvacet kroků před sloupy! S radostí jsem souhlasil. Dva z mužů mě zvedli a vynesli ven. Nebyla to těžká práce, poněvadž jsem se velice spadl. Teď jsem poprvé spatřil krajinu, ve které jsme byli. Zajisté každému by byla připadala jako ráj. 9Lusky hrachové nebo fazolové.

Od místa, na němž jsem seděl, vedlo dvanáct stupňů dolů na rozsáhlou travnatou terasu, kde se procházeli, totiž spíše poskakovali, Assil a Barkh. Terasa byla kolem olemována květinovými záhony a kvetoucími růžovými stromky. Několik vysokých a košatých dilbi platanů prostíralo koruny nad tímto volným prostranstvím, odkud vedla dobře udržovaná klikatá cesta dolů až k patě údolí. Ustadův dům se tyčil na výšině-. Založen na mocných, staroperských rozvalinách, podobal se spíše hradu než obyčejnému příbytku, což jsem ovšem poznal až později. Údolí přede mnou se prostírající mělo eliptický tvar, na jehož užší, západní straně stál dům. Bylo na hodinu cesty dlouhé a na půl hodiny široké.

Uprostřed se blýskaly vlnky jezera, obklopeného svěže zelenými pastvinami. Spatřil jsem tu na pastvě koně, mezky, velbloudy, hovězí dobytek a množství bravu. K tomu patřily pečlivě vzdělávané polnosti, dosahující k horám, po jejichž úbočích se prostíraly vinice a zahrady s morušemi, ovocnými stromy a květinami až tam, kde začínalo pásmo lesů. Z výšin zurčely bystřiny, razící si cestu k jezeru, na němž - zázrak v těchto končinách Persie! - se vzdouvala jasná plachta malého člunu. Všude stály domy, ponejvíce s plochými střechami, ale dobře zděné a přívětivě obílené. Byly to zimní příbytky. Pro letní dobu byly zřízeny vzdušné stany, nebo na střechách z listí a tyčí postaveny chýše, v kterých se v noci spávalo. Podobných chat se užívá i v ostatních krajinách Orientu. Viděl jsem je například na starých, temných budovách Beled es Šech a El Jadžuru, na cestě z Haify do Nazaretu10. Hory se tu vypínaly do takové výše, že ve vyšších polohách se už nedařilo ani lesům. Vrcholy tvořily pastviny alpského rázu, na nichž se kozy jevily oku jen jako docela malé tečky. Většina domů i stanů se zvedala z popředí, odkud vedla nahoru ke skalnímu výstupku široká cesta, skoro silnice. Na něm stála budova, jejíž sloh mě překvapil. Byla to chrámová stavba na všechny strany otevřená, se

střechou na sloupech. Nebylo vidět žádné známky, podle nichž bych mohl soudit, k jakému druhu uctívání slouží. Spatřil jsem jen sloupy a střechu, víc nic. Nebyl tam oltář ani sedadla, ani kazatelna; kvetoucí popínavé růže a jiné rostliny obepínaly sloupy. Prostranství kolem chrámu bylo květinovou zahradou, patrně s velikou láskou pěstovanou a protkanou četnými cestami, vysypanými čistým pískem. Ještě jsem se v údivu díval do této nádhery, když kdosi prošel dvoranou za mnou a stanul u sloupu. Neviděl jsem ho, ale pociťoval jsem zřetelně, že to byl Ustad. Minula chvíle, aniž se pohnul, aniž promluvil. I já jsem zůstal tichý. Pohlížel jsem na hory. Světlo se už pomalu ztrácelo a do údolí vstupoval soumrak lehkým, tichým krokem. Dostoupil k úpatí lesů a volné výšiny jako by se koupaly v tekutém, zářícím zlatě. Zlato pak přešlo v červenavou žluť a nach; po nich následoval krátký, fialový stín; pak se večerní červánky vznesly od hor k obloze, aby se tam jiným končinám proměnily ve svítání. ‘°R.1899.

“Dobrou noc!” znělo mi v duši. Pomyslel jsem si to jen, a přece se ozval hned vedle mne zvučný hlas Ustadův: “Dobrou noc nám; jiným nastává jitro. Dovolíš mi, effendi, abych nakrátko u tebe pobyl.” “Více než kdo jiný jsi mi vítán!” odpověděl jsem. Přistoupil ke mně, položil mi ruku na hlavu a řekl: “Dnes poprvé od doby, co v mém domě prodléváš, nestojí mezi mými slovy a tvým rozumem nemoc. Nemoc odstoupila; nyní už můžeš bez závady slyšet i pochopit, co k tobě mluvím. Proto tě znovu vítám a prosím, abys u mne zůstal, pokud se ti líbí. Očekával jsem tě.” “Ty? Mne?” tázal jsem se překvapeně. “Ano. Už po dlouhý, dlouhý čas. Ani netušíš, jak dlouho na vás čekáme!” Odmlčel se na okamžik, jako by mi chtěl dopřát kdy, abych si promyslel jeho slova; potom pokračoval: “A teď jsi konečně přišel, a to tak, jak sotva kdo mohl čekat. Žehnám tvému příchodu s radostí, jakou kdy člověk od nebes přijal a s jakou může kdy koho uvítat. Nemysli, že mé uvítání je prázdným slovem. Nepřichází ode mne, nýbrž od toho, jenž je pramenem všeho požehnání.” Odstoupil ode mne a usedl na první schod před dvoranou. Počínal si skromě a bez nároků.

Nepatrný výjev a přece velkolepý! Odmlčeli jsme se. Soumrak se rychle měnil v noc. Domy zmizely, a vynořila se přívětivá světla, naznačující místa, kde bydleli lidé. Na obloze jasněly hvězdy. Jejich svit sílil, aby vynikla velebná temena hor, kolem jejichž lysých vrcholů se objevily světlejší tóny, které neustále poutaly mé oči. Tu ukázal Ustad nahoru a řekl: “Pozoruji, že hledíš vzhůru k našim horám. Kéž by celý Západ takto k nám pohlížel! Ale zdá se, že lidé Západu chtějí znát jen naše údolí. Kdykoli se o nás zmiňují, mluví jen o nich a ne o našich výšinách. O našem stáří, ne však o našem mládí. O naší minulosti, ne o naší budoucnosti. O smrti, ne o životě! O našich slabostech, ne o naší síle! O rozkladu a ne o nadějích! Vím jen o jediném muži, který o nás smýšlí jinak, a tím mužem jsi ty, effendi.” “Dosud jsem s tebou o tom nehovořil. Znáš mě přes to? ” tázal jsem se. “Ano. Nemáme sice tak rychlé dopravní prostředky jako vaše civilizace, ale iíón11 je rychlý jezdec. Spěje z duáru do duáru, aby zvěstoval, co viděl a slyšel. Vypravoval nám o tobě dávno. Byl jsi opětovně hostem Haddedihnů a od nich nahoru k nám není daleko. Byl jsi též několikrát v Kurdistanu. Zvěděli jsme, co se tam udalo. Tušil jsem, že tě tvá cesta přivede i k nám, a proto jsem ti prve řekl, že jsme to očekávali. Je však ještě lepší a spolehlivější pramen, z jehož nezkaleného zřídla mluvil ke mně tvůj obličej. Tušíš snad, koho míním?” “Zvěst, zpráva.

Ne ” “Marab Durimeh.” “Ona? Má stará, vzácná přítelkyně a ochránkyně?” tázal jsem se rychle. “Znáš ji?” “Ze všech, kdo ji znají, znám ji nepochybně nejlépe. Ale pomlčme teď o ní! Je tu ještě jiná osoba, na niž nyní myslím. Téhož jitra, když jste byli ke mně dopraveni, spatřil jsem vaše zbraně; ihned jsem si všiml tvého handžáru12. “Znáš jej?” vpadl jsem mu chvatně do řeči. “Znám. Znají jej mnozí. Získal jsi tu zbraň darem?” “Ano.” “Kde?” “V Americe.” “Od koho?

Promiň, že se tě dotazuji. Nečiním tak z pouhé zvědavosti.” “Od Peršana jménem Džafar.” “Mirza Džafar, syn Mirzy Masuka?” “Od něho.” “Dal ti zbraň s ujištěním, že ten, kdo mu ji opět ukáže, buď si kdo buď, může směle spoléhat na jeho veškerou vůbec myslitelnou pomoc?” “Tak je to. Uvádíš jeho slova téměř přesně.” “Nejen slova, znám přesně i to, co s tebou Mirza Džafar zažil. Poznáváš, že tě znám lépe, než tušíš. Vím také určitě, jak smýšlí o Východu a o jeho poměru k Západu. Tuším, že by ses rád dověděl zevrubněji o Džafarovi, prosím tě však, aby ses nyní neptal.

Neodcházíš dosud od nás a bude dost času, abychom pojednali o tomto muži. Spočívá na něm tajemství, a dosud nevím, mohu-li ti říci vše, co o něm vím.” Odmlčel se. I já mlčel. Jak divně se splétá předivo lidského žití! Ať jsou jeho kličky sebevíc od sebe vzdáleny, neočekávaně se objeví nit, která je úzce přitáhne k sobě. Kdo jsou ti dělníci, kteří sedí za našimi stavy? Snad my? Kdo nám dodává nitě? Kdo je navinuje na cívku? Kdo klade řetěz na točící se rám? Kdo tvoří vzory? Kdo řídí neumdlévající člunek, den ode dne, hodinu za hodinou, od prvního až k poslednímu okamžiku našeho zemského bytí? Neustále jen my sami. My ubozí, krátkozrací blázni! Veden tímto myšlenkovým pásmem, utkvěl můj pohled naproti na květinovém chrámě. Otázal jsem se Ustada, jaká je to budova. “Je to Beit-y-Chodé.” odpověděl. “Můžeš jej nazvat také Beit Alláh. Chode i Alláh znamená totéž. Vy ho nazýváte Bohem.” Až dosud stál ke mně bokem, nyní se pojednou obrátil ke mně a řekl: “Bůh - Alláh - Chode - dopouštím se snad hříchu, když tvrdím, že tato tři slova nemají rozdílný význam? Poznal jsem anglického misionáře, který nařizoval svým žákům, aby jmenovali stvořitele a zachovatele všech věcí jen 12Dýka.

anglicky “God”, Alláh a Chode jsou prý zcela jiní bohové! Jako by ten věkověčný Jediný mohl být přinucen člověkem přijmout také jinou bytost pro některou cizí řeč a pro některý jiný způsob, jímž ho smrtelníci vzývají! Takový bláhovec se povyšuje nad Boha, odvažuje se v svém bludu určovat, které slovo je pravým jménem Onoho, jenž řídí nebeské

světy. Máš jako křesťan tolik odvahy, effendi, abys místo Bůh pronesl Alláh nebo Chode?” “Odvažuji-li se mluvit o Bohu,” odpovídal jsem zvolna, “anebo dokonce v modlitbě s Bohem, tedy je odvaha, kterou míníš, docela zřejmá.

Nemám moci, abych předpisoval Bohu, jak se má v rozmanitých končinách světa jmenovat. A nejsem tak zpozdilý, abych tvrdil, že Bůh je bytost, jejíž jméno může být složeno jenom z hlásek nebo písmen mé mateřské řeči.” “Tak soudími já. V každé řeči a v každém náboženství se vyskytuje mnoho rozmanitých jmen, ale jejich význam je a zůstává týž. Které lidské slovo vystihne podstatu boží, o které pozemské budově lze tvrdit, že Bůh zůstává výhradně v ní?

Proto jsme tam naproti vystavěli sloupový chrám, ale nenazýváme jej “jeho” chrám, nýbrž “náš” chrám. Zbudovali jsme jej pro sebe a ne jako příbytek Toho, jenž je všudypřítomný a patří všem. Což můžeme chtít, aby se snad vzdálil jiného místa a jiných lidí, aby bydlil pouze u nás? Kdo váže Boha na jediné určité místo, hřeší tím, že neobsáhlého ducha poutá časem i prostorem. Proč nejdříve mluvím o Chode, když s tebou hovořím? Proč nezačínám s něčím jiným? Abys především a nejprve věděl, komu tento dům a tato malá říše náleží, čí jsou světla, jež ti zdola svítí vstříc. Chci ti naznačit, že jsi mezi lidem, který ví, komu náleží. A nepravíme jen, že jemu sloužíme, ale že jsme také každou chvíli hotovi dokázat to skutkem. Slyš! Tu právě je příležitost, abys takový čin slyšel.” Oba zvony nad námi začaly hlaholit. “Proč zvoní?” tázal jsem se. “K modlitbě. Některý z obyvatelů našeho údolí poroučí svou duši v tomto okamžiku Pánu. Zvony znějí, a kdo slyší jejich hlas, každý složí ruce a tisícové srdcí modlí se s ním. Udělám to i já.” “Já také!” Bylo mi, jako by ta dvě slova byla bytostmi obdařenými vůlí, které vzaly mé ruce, aby je sepjaly. Musíme vědět, zač kdo prosí, abychom se mohli modlit spolu? Nikoli! Víra nese lásku k bližnímu k nebi, předmět přání nemusí být zjevný. “Víf Otec váš, čeho je vám třeba, dříve než byste ho prosili.” Je snad na světě dogma anebo vyznání, proti němuž bych se prohřešil tím, že tu jako člověk s jinými lidmi konám bratrskou povinnost? Doufám, že ne! Snad jen tehdy, kdyby bylo nějaké náboženství, kterým srdce kostnatí. Byl jsem nyní v ovzduší zcela zvláštním, z něhož jsem sál tělesný i duševní pokrm. Tam v nížinách u Basry jsme vdechovali morové a zimničné výpary nejen ze země, ale i z duše; zde nahoře však mě ovívala radost ze života. Téměř bych tvrdil, že dosud nikdy mi nezněly zvony tak jasně a ryze jako zde. Snad i ty vysílané prosby vynikaly jasností, poněvadž nikdo nevěděl, o koho tu jde a oč tu běží. Bohoslužba osvobozená ze všech formalit působila tak vítězně na mysl, že pomyšlení na pravidla či zvyky, jak je kdysi Knigge formuloval v svém “Obcování s jinověrci”, bylo směšné. Vnitřní i zevní účasti se tu mohl ubránit jen člověk zatvrzelého srdce a mysli. .

Když poslední hlas zvonů zanikl mezi horami, mlčel Ustad ještě chvilku, pak se obrátil opět ke mně a řekl: “Tak jako teď, tak zněly zvony i oné noci, kdy jsi byl se šejkem Haddedihnů k nám přinesen. Nebyl jediný z Džamikunů, aby se za vás nemodlil. A všichni do jednoho byli s tou prosbou srozuměni i pak, když se dověděli, že Chode se u vás jmenuje “Bůh” a “Alláh”. Kdybyste byli u nás zemřeli, nebyli bychom vás zahrabali někde stranou, ne, byli bychom vás za hlaholu zvonů vynesli na horu, kde odpočívají všichni naši bratři a sestry až do své proměny. Byli bychom vám požehnali jako jim a vaše hroby bychom byli posázeli nejkrásnějšími a nejvonnějšími růžemi, jaké máme. Netajíme se tím, co víme a čemu věříme a o čem žádný nepředpojatý člověk nemůže pochybovat, totiž že nejsme soudci, kteří by rozhodovali o spasení nebo zatracení smrtelníků. Řekni, zvonilo by se a udělovalo by se požehnání u vás křesťanů jinověrcům?

Netáži se tě, abych dostal odpověď, neboť vím, že mi ji nesmíš dát.” Když se odmlčel, neodpověděl jsem. Proč? Z tělesné slabosti? Anebo z chytrosti, abych zamezil neplodnou slovní půtku? Mluví-li se o Achillovi, k čemu právě připomínat jeho patu! Mé oko bloudilo údolím. Spatřil jsem světla sem a tam kmitající. Byly to pochodně? Ojedinělé hlasy se nesly až ke mně, zněly jako vojenské povely. Tu se mne tázal Ustad: “Pozoruješ, že ves ožívá?” “Ano,” přisvědčil jsem. “Pociťuješ slabost nebo je ti dobře?” “Je mi dobře. Proč se ptáš?” “Poněvadž mám pro tebe zprávu, která tě nepochybně zaujme.” “Vyslov ji! Neobávám se, že by mi uškodila.” “Jsou vlastně dvě. Jedna z nich není potěšitelná. Tu ti sdělím nejprve, aby tě druhá zase upokojila. Peder tuší, že se hadži Halef Omar dnes v noci probudí.” “Naposledy?” “To ví jen sám Chode. Jsem přesvědčen, že se Pederova předpověď uskuteční. Zná tuto nemoc lépe než kdokoli jiný.” “Kde jsou poslové, kteří byli vysláni k pastvinám Haddedihnů?” “To je druhá zpráva, kterou ti chci

sdělit. Vyslovil jsi myšlenku, aby bylo posláno pro Karu ben Halefa, ale myslím, že ta myšlenka nevyšla od tebe. Byla ti vnuknuta, a to nám dává naději, že zachováme tvého i našeho přítele naživu. Naše umění je vyčerpáno, zůstává však ještě možnost, že ho zachrání pohled na syna.” “Ale ten zde není!”

“Již přichází.” “Opravdu? - Jistě? Ještě dnes?” tázal jsem se vzrušeně. “Ano, ještě dnes večer před půlnocí.” Opřel jsem se a zhluboka jsem si oddechl. Zdálo se mi, že jsem až dosud postrádal dech. Zavřel jsem oči a uvažoval. Teď jsem poznal, jak těžce na mně spočívala starost o Halefa. Nyní se roztrhl mrak přinášející zhoubu, a světlý paprsek mi vléval do srdce naději. “Poslové se tedy vrátili?” dotazoval jsem se. “Ne! Dospěli s mladým šejkem Haddedihnů jenom k jednomu duáru, vzdálenému odtud téměř tři dny jízdy. Tam museli zůstat, aby se zotavili. Také jejich koně nemohli již

dále. Syn, který přichází, aby zastihl, možno-li, svého otce naživu, nešetřil sebe ani jich. Jen ohled na znaveného ušlechtilého koně ho přiměl, že se zdržel po celou noc v duáru, aby jej nechal jednou řádně odpočinout. Ale hned, jak tam přišel, vypravil dva posly napřed; od nich jsem se dověděl, že ještě dnes večer jistě přijde.” “Proč mi to sděluješ teprve ted?” “Poněvadž jsem o tom dříve sám nevěděl. Co získali poslové na čase, dohoní on spěchem za nimi, a doba se vyrovná tak, že sem dorazí brzy po nich. Vidíš světla tam dole se pohybující? To se shromažďuje četa Džamikunů, kteří jim pojedou vstříc.” “Jim? - - Nepřijíždí jen Kára ben Haléř?” NP ” “ne. “Kdo kromě něho? ” “Jistý Haddedihn, jenž nejede koňmo, nýbrž na dvou jízdních velbloudech, které střídá v jízdě.” “Jak se jmenuje?” “Nevím. Poslové chválí nadmíru jeho hedžiny, ujišťovali, že v životě tak skvostná zvířata neviděli.” “Nenesou snad ti velbloudi tachtirvan?” “Ne. Míníš, že s mladým Haddedihnem přijíždí žena? Není ženy, která by podstoupila cestu tak namáhavou, byť i v nosítkách. Poslové řekli, že průvodce Kary ben Halefa je asi vznešený křesťan, mluví málo, ale velitelsky. Má prý modré brýle, a závojem téže barvy si chrání oči. Nepochybně je to jeden z učených západozemců, kteří přicházejí do Džesiré, aby v tamějších zříceninách vykopávali staré cihly. - - A nyní pověz, vzrušila tě ta zpráva?” “Ne. Na to, abych byl rozrušený, jsem dosud příliš slabý. Rozhodnutí se .přiblížilo. Dopadne-li nepříznivě, budu připraven, a vím, že život člověka nekončí smrtí. I kdyby hadži Halef umřel, nebude pro mne ztracen. Zpráva o příchodu jeho syna však naplňuje mé srdce radostí. Shledání mi nijak neuškodí.” “Jsem tedy uklidněn. Přišel jsem, abych tě na to připravil. Vím, že máš ještě mnoho otázek na mysli, k nimž by sis přál odpověď. Peder ti ochotné vyhoví. Pečuji o duše Džamikunů, vše ostatní je v jeho moci.”

Vstal, dotkl se mých vlasů a vrátil se do svého příbytku. Při tom dotyku jsem opět pocítil, jako by celou mou bytostí pronikla čistá, dobrodějná, ale nehmotná síla. Můžeme vyciťovat takto požehnání člověka dobře s námi smýšlejícího? Existuje snad jakési neznámé fluidum, které lze přenášet mezi živými? Myslel jsem na Haléřová syna. Konečně!

Důvěřoval jsem s jistotou, že zachrání svého otce. Ale kdo byl cizinec, který přijížděl s ním? Na okamžik jsem vzpomněl na jeho matku, na Hanneh, “nejlíbeznější a nejkrásnější růži mezi květinami Východu”. Zmínka o nosítkách přivedla mě na tu myšlenku. Ale vždyť jsem nařídil, že se Hanneh nesmř dovědět o Halefově nemoci a zároveň jsem byl s Ustadem v tom zajedno, že žádná žena by nevydržela takovou dostihovou jízdu. Ovšem Hanneh byla ženou nevšedně rozhodnou, dovedla na koni jezdit jako muž a milovala Halefa tak, že kdyby se byla rozhodla přijet sem za ním, nic bych se nebyl divil. Ale považovat za jisté, že tuto myšlenku uskuteční, to se mi zdálo přece jen příliš odvážné. Evropský učenec! Považovali ho asi za učence pro ty modré brýle. Ale proto jím nemusel být. Měl jsem sám takové brýle na cestách, když se sluneční paprsky příliš odrážely od jasných ploch písku nebo skal. Daroval jsem je kdysi malému Karoví, když mě o ně požádal. Brýle samy nikoho učencem neudělají, nikdy, co jsem živ, neměl jsem v úmyslu být

“učencem”, neboť se mi nepodařilo nalézt pro toto slovo zvláštní sympatie. Kdo však byl tento muž? Náš šedivě kostkovaný lord David Lindsay? Pouze jemu, který byl toho času na cestě do Širázu, mohla smělost našeptat, aby se střemhlav připojil k takovým dostihům jen proto, že to byl neobvyklý podnik. Přemýšlel jsem o tom i onom, aniž jsem kromě něho na někoho mohl vzpomenout, až nakonec jsem uznal za nejlepší následovat Halfova příkladu, který se

vždy, kdykoli bylo co uhodnout, chytře vymanil z léčky poznámkou, že se řešením hádenek nezabývá. V údolí zavládlo ticho. Četa Džamikunů, o níž se Ustad prve zmínil, již odjela. Na volné prostoře u mých nohou, kde se pásli naši koně, nastrkali do připravených sloupů pochodně, aby později mohly osvítit prostranství. Pak přišel Peder s několika sluhy do dvorany, o jejíž sloup jsem se zády opíral. Tiše udílel rozkazy. Pak usedl ke mně a řekl: “Ustad ti pověděl, kdo se dnes dostaví?” “Ano.” “Vím, že se těšíš na shledání s šejkovým synem, a doufám, že nám nebesa i otce zachovají.

Budeš dost silný, abys snesl události dnešní, snad velmi těžké, noci?” “Chci-li tělo poslechne.” “Nařídil jsem, aby sem byly přineseny poradní svíčky. Rozžíhají se jen tehdy, když se starší kmene radí s Ustadem o důležitých záležitostech. A dnes večer má být dvorana osvětlena tak, jak bývá při takových příležitostech. Pečuji o život nemocného a potřebuji světlo, abych mohl číst v jeho obličeji. Co zakáži, nesmí se stát. Jsi s tím srozuměn, effendi?”

“Docela!” “Procitne-li a nepromluví-li, zemře. Najde-li však jeho duše cestu k ústům, může se uzdravit. Náš přítel se může zachránit jen sám, svou vlastní vůlí. Má-li ji dosud, doufám, že vyvázne. Projeví-li nějaké přání, vyhovíme mu, pokud to bude možné, neboť tento projev bude oporou, o níž se skleslý život může opřít.” “Prosím tě, abys mne dal přenést dovnitř. Až procitne, rád bych mu byl po boku nebo aspoň poblíž.” “To se stane, ale proč už teď? Oskťbuje tě pobyt venku?” “Ne. Počkejme tedy. Nyní bych se ještě rád dozvěděl, co se stalo s Massabany. Neslyšel jsem o nich dosud nic.” “Obšírně ti o nich povím zítra nebo pozítří. Dnes budeš velice zaměstnán a tak ti sdělím jen to, že nám z nich neunikl ani jediný. Postačí ti to? ” “Přeješ-li si, ano. Slyš! Nebyl to výstřel? Ještě jeden! A ještě jeden!” “Tři

výstřely. To jsou oni. Přicházejí dříve, než jsem je čekal.” “Kára ben Halef také?” “Ano. Jsi vnitřně klidný, effendi?” “Zajisté.” “Vyzkoušej se! Budeš-li při procitnutí šejka Haddedihnů, pocítíš bouři, která otřese tvou duší, tvým životem!” “Má duše obstojí, znám ji.” “Tedy budiž! Odvažujeme se mnoho, velmi mnoho, ale přece má naděje vzhlíží k Bohu, neboť jemu jedinému musíme důvěřovat. Podívám se k Halefovi a pak pozdravím hosty u brány, potom se s nimi vrátím k tobě.” Vešel dovnitř a slyšel jsem, že poručil, aby svíce byly rozžaty. Hned potom zazářila světla volnými oblouky ven na prostranství. Zřetelně jsem spatřil oba naše koně ležící v trávě a několik Džamikunů zabývajících se rozsvěcením pochodní. Rovněž ostatní prostory Vysokého domu jasně zazářily a světelné paprsky se spojily v skvostný světelný proud, vyzařující na venek daleko k jezeru a dolů na úpatí údolí. Tamodtud k nám doléhaly zvučné a jasné hlasy. Slyšel jsem řičení koní. Lomozná fantazie a střelba do vzduchu nebyla ovšem na uvítanou prováděna.

Blízkost smrti zapovídá takové věci. Zakrátko jsem uslyšel z dálky dusot koňských kopyt, ponenáhlu se blížící. Směřoval nahoru k nám. Nyní bylo slyšet táhlé, netrpělivé “chchchchchuuuuh” velblouda. Znal jsem ten zvuk. Tak naříká hedžin rovinaté pouště, kdykoli je nucen k schůzi po nezvyklých horských cestách. Zdola z pravé strany zazníval jasný hlas Pederův. Slovům jsem nerozuměl, byla to však patrně řeč, kterou pronášel k příchozím. Potom se objevilo několik džamikunských jezdců na prostranství před dvoranou. Byli to vůdcové. Za nimi přicházel Kára ben Halef, sedící na Ghalibovi, dostatečně osvětlen pochodněmi. Za ním kráčeli dva jízdní velbloudi, pocházející z

nejlepšího bišarinského chovu. Jeden z nich byl volný, na druhém seděl cizinec zahalený závojem. Zbraně měl zavěšeny na hlavici

sedla. Rozmlouval s Pederem. Byl tak jako Kára oblečený v obyčejném šatu pouště. Kára ben Halef seskočil z koně a přistoupil k velbloudovi, aby pomohl jeho jezdci při sestupování. Jezdec nabízené pomoci nedbal, svezl se rychle ze sedla a tázal se hlasitě a důrazné, takže jsem dobře rozuměl: “Nuže, kde odpočívá šejk Haddedihnů?” Jaký hlas! Byl mi dobře povědomý! Klamal mě sluch, nebo to byla skutečnost? “Zde nahoře ve dvoraně,” odvětil Peder. “Pojď tedy!” Při těch slovech se cizinec chopil Karový ruky, aby s ním chvátal nahoru po schodech. “Prosím vás, abyste tak

nespěchali,” žádal Peder. “Je nutné, abych předem - u Závojem zahalenému ani nenapadlo, aby na ta slova dbal. S největší netrpělivostí vlekl Karu stupeň po stupni za sebou, až stanul na nejhořejším z nich. V tom okamžiku spočinul jeho zrak na mně. Zastavil se, aby si mě prohlédl. Najednou se zdálo, že ztratil veškerou schopnost hnout se z místa. Stál bez hnutí, beze slova dlouhou chvíli. Pak zvedl znenáhla paže a spráskl ruce. “Sídi!” vykřikl. “Tu jsem,” odpověděl jsem. Ustoupil o tři kroky, které mne od něho dělily, padl přede mnou k zemi, uchopil moje ruce, přitáhl je pod závoj a vtiskl do nich svůj obličej. Ucítil jsem hladké, bezvousé tváře. Cizincovo tělo se křečovitě zachvívalo. Patrně se snažil potlačit výbuch bolesti a vzlykot, avšak nemohl. Z očí se mu řinul proud slz na mé ruce. Kára stál tiše na předposledním stupni. Poznal mě také, ponechával však druhému přednost. Tu cizinec vztyčil hlavu, podíval se ještě jednou zkoumavě na mne a řekl se vzlykáním: “To, to je sídi! Přítel mého pozemského žití! Moudrý rádce mého srdce! Věrný vůdce mé bloudící duše! Neochvějná skála v každé nesnázi! Znáš mě?” “Hanneh!” Byl jsem tak dojatý, že jsem byl sotva s to vyslovit její krátké jméno. Hlas se mi skoro chvěl. Tu Hanneh odhodila z hlavy turban, strhla závoj s obličeje a zvolala bolestně: “Ano, jsem to já! Ale jsi ty dosud, kým jsi býval?” “Budu jím znovu, neboj se!” “Ano, musíš, musíš jím být! Uzdravím tě, já tě uzdravím! A začnu své dílo hned, v tomto okamžiku. Znáš pohádku, v níž chakika13 z nebe přicházející potkala smrt? Chakika ji políbila, a tu ze smrti povstal život.” “Pravda.

“Znám ji. Ta chakika je nejryzejší pravdou, jakou si lze myslet.” “Budu jí pro tebe, sídi, a nezazli mi tuto smělost!” Přiblížila se až ke mně, přitáhla k sobě mou hlavu a políbila mne na tváře. Při tom mluvila v slzách: “Kdo to byl, kdo se tě nyní dotýká? To není Hanneh, žena hadži Halef Omara, šejka Haddedihnů! Její polibek by ti neprospěl, přes všecku lásku a vděčnost, jíž je její srdce k tobě naplněno. Ó, sídi! Ó, effendi! Věděla jsem, že jsi nám všem milý a drahý, ale jak mnoho, to jsem netušila! Chápu to teprve teď, kdy sevřený rukou smrti pohlížíš na mne s úsměvem, slabý, mdlý, a přece tak milý a laskavý. Káro ben Haléře, můj synu, přistup blíže a polož své ruce na hlavu effendiho, jenž k nám přišel, aby nám prokazoval lásku!” Hoch měl zřejmé co dělat, aby udusil pláč. Rty se mu chvěly. Položil mi nejen ruce na hlavu, ale i na tvář, měl mě opravdu rád. Matka sepjala ruce a pravila: “Sídi, žehnám ti rukama svého dítěte, na němž

spočívá požehnání otce i matky. Trojnásobně budiž požehnán a požehnání spočívej na tobě až do věčnosti!” Tu zazněl hluboký hlas Ustadův, který nepozorován stál za námi u sloupu: “Nejen sama jsi žehnala, nýbrž i ty buď požehnána!” Vyšel z dvorany, vztáhl k ní ruce a pokračoval: “Spatřuji tě poprvé, a přece mně je, jako bys mi byla už dávno známa.

Slyším, že jsi Hanneh, žena našeho hadži Halefa, mně však a nám všem jsi v tomto okamžiku mnohem více. Jsi duše ženského pokolení, která sestoupila z výše, aby proměnila ducha v duši. Dojala jsi mě! Tvoje srdce pohnulo mým! Veliká touha se ve mně vzmáhá, nenalézám pro ni pravý výraz. Hle, žena muslima, odsouzená k harémové osamělosti, přestoupila pro křesťana zákon, aby poslechla vyšší vnuknutí svého srdce. Jak vzácné musí být tomuto vyznavači

křesťanství tvé požehnání! A jak rád chci se za tebe modlit k Chodéovi, aby na tobě ukázal, že ten, kdo požehnání udílí, sám je nalezne!” Vzhlédla k němu široce rozevřenýma očima, dlouhým pohledem. “Jsi Ustad?” otázala se ho. “Nazývají mě tak,” odpověděl. “Pravil jsi, že je ti, jako bys mě už dávno znal. Nespatřila jsem tě už také já? Ale kdy a kde?

Nemohu se upamatovat. V těchto horách to nebylo. Přijal jsi k sobě vládce mého kmeno a mého stanu. Děkuji ti! Dovolíš mi, abych nyní mohla k němu jít?” “Doprovodím tě,” odpověděl. “Je u něho Peder. Ale dcero, jsi dost silná, abys spatřila šejka Haddedihnů tak, jak vypadají mrtvoly?” Vztyčila se. Oči se jí zaleskly. Byla vtělená odhodlanost. “Znáš ženy, Ustade?” tázala se. “Znám,” usmál se, “a pozoruji, že jsi vskutku žena.”

“Snad se uleknu, ale nářek ode mne neuslyšíš. Také můj syn je připraven. Pojď, Káro, k otci!” Ustad ji vzal za ruku, aby ji vedl. Druhou ruku podala Karoví, tak vešli dovnitř. Naslouchal jsem. Kráčeli zvolna do kouta, kde ležel Haléř. Bylo ticho, nebylo slyšet slova, ani jediného zvuku. Vzpomínal jsem, jak se ulekla mého bídného vzezření! Ale pohled na Halefa byl ještě mnohem smutnější. A přece ten klid za mnou! Ohlédl jsem se po Džarnikunech, kteří odstrojili tmavého Karová hnědouše a oba velbloudy, a opatřili je vodou a potravou. Ale mé myšlenky neprodlévaly venku, nýbrž ve dvoraně, u lože mého přítele. Teprve po hodné chvíli zaslechl jsem opět kroky. Peder ke mně přicházel. “Je to hrdinka a její syn je rek,” zašeptal mi. “Jsou u něho. Také Ustad zůstane, poněvadž tušíme, že Halef brzy procitne. Nastává krize. Zpozoroval jsem, že se mu pohnuly vrásky na čele.” “A já? Smím také dovnitř?” tázal jsem se. “Prosím tě o to. Tebe šejk nesmí postrádat.” Přivedl několik lidí, kteří mě i s poduškami přenesli k Halefovu loži. Hanněh i Kára seděli u něho. Ustad u nohou. Mne usadili v blízkosti. Peder zaujal místo u rohu lože a pozoroval nemocného bez ustání. Šakara byla také přítomna, u dveří stáli dva muži, aby hned provedli případná nařízení. Zřetelně jsem viděl Halefův obličej. Dvorana byla jasně osvětlena voskovými svícemi. Znovu jsem si povšiml, že obličej hadžiho byl podobný mumii. Hanněh se ani nehnula. Její rysy kameněly. Kára seděl tak, že jsem mu neviděl do obličeje. Pokud jde o mne, podléhal jsem sice plně očekávání, byl jsem však klidný. Bylo mi, jako by ode mne odstoupila každá touha a přání, nebylo to odevzdání, byla to důvěra, kterou jsem neměl dříve, pokud nepřišli Hanněh a Kára. “Sídi!” Co to bylo? Volal mě někdo? Ohlédl jsem se tázavé po ostatních. Ti se ohlédli po mně. Nikdo z nich to slovo nepřenesl, ale všichni je slyšeli. “Byl to Halef?” ptal jsem se tiše. Nikdo nevěděl. Nebyl to jeho mně tak známý hlas. Také nikdo nespatřil, že by se jeho rty byly pohnuly.

Naše oči utkvěly na jeho ústech, která byla poněkud pootevřená. “Sídi! - - - Sídi!” Nyní jsme slyšeli zřetelně, že to mluvil Halef, ačkoli se jeho rty ani v nejmenším nepohnuly. Byl to zvláštní hlas, ani hlasitý, ani tichý, zcela bezvýrazný a bezpřízvučný a přece srozumitelný. Kdyby existovaly stíny nebo přízraky, mluvily by asi podobně. “Halefe, milý Halefe!” odpověděl jsem. “Nejsem Halef,” odpověděl. “Nejsi můj hadži?”

“Nejsem.” “Kdo jsi tedy?” “Nevím.” “Pověz mi své jméno!” “Nemám jméno.” “Ale znáš sebe?” “Já jsem já.” “Kde jsi?” “Zde!” “Kde je to?” “U tebe, u svého sídi! U Haddedihnů. Kde je Hanneh? Není zde! Kde je Kára, můj syn? Také tu není. Hledám je!” “Jdeš pro ně?” Neodpověděl. Proto jsem pomlčel i já. Odpovídal, aniž pohnul rty. Proto nebylo slyšet retní hlásky. To však nebránilo, abychom mu rozuměli. “Sídi - - - sídi - - -!” ozvalo se po delší přestávce. “Ano,” odvětil jsem. “Jsem u tebe.” “Dobře, Haléře!” “Mám tvé oči.” “Opravdu?” “Ano. Co vidíš ty, vidím já! Našel jsem je. Vidím je! Karu a Hanneh, které miluji. Vidím ještě víc. Vidím - - kdo - - - kdo je to? To je - - - Pe - - - Peder a - - - teď - - - musím pryč - - - pryč od tebe! - - - Kdo - - - kdo jsem - - - kdo - - - kdo jsem já a kdo - - -” Ustad se rychle zvedl a zvolal velmi nápadně a zřetelně: “Jsi hadži Halef Omar, šejk Haddedihnů, velikého kmene Šammarů! Slyšíš? Hadži Halef Omar ben hadži Abdul Abas ibn hadži Davud al Gossarah, šejk Haddedihnů, velikého kmene Šammarů!” “Had - - - hadži Hal - - - Halef - - -” Pronesl jen tyto slabiky, pak klesl hlasem a nebylo ho slyšet. Ustad opět usedl, nahnul se ke mně a tázal se mne, šeptem: “Víš, co jsem učinil?” Ne ” “l^C. “Uvažuj! Přivedl jsem ho k sobě.” “Myslíš, že je možné slovy zadržet duši, které právě nastává rozloučení s tělem, v němž přebývala?” “Ano, byl jsi toho nyní svědkem a důkaz brzy uvidíš. Vám Frankům je to snad záhadou, neboť vaše znalost lidské duše nepokročila ještě ani tak daleko, aby mohla s určitostí říci, co je duše a kde sídlí. Kdo má názor, názor ovšem

podivný, že důstojník vězí v těle vojáka, vysvětlí si všecky pohyby vojáka důstojníkovou vůlí, ale o duši se těžko vysloví.” Byla to nauka starobylá a přece nová, v každém ohledu však pravdivá, o níž se zde Ustad zmiňoval. Teď žádný zvuk nepřerušil ticho kolem nás. Nezbývalo, než čekat. Uplynulo dobře půl hodiny, tu jsme pozorovali, že dosavadní ztrnulost v obličeji hadžiho pomíjí. Vzezření mumie se začalo ztrácet, ačkoli nemohlo být řeči o výslovném oživení jeho rysů. Nyní pohnul rty, aniž jsme co uslyšeli. Zato se mu oční bulvy pod zavřenými víčky pohnuly. Patrná námaha, která se marně snažila o výsledek. Potom ruce a nohy pod pokrývkou sebou škubly, život mu procházel tělem, a téměř násilím se mu vydrala z úst slova: “Sídi - - sídi - - jsi u mně?” Byl to skoro výkřik, a přece to nebyl křik, ani ne volání, ba ani ne to, co označujeme slovem hlasitě promluveným. A přece zněl ten hlas tak zřetelně, tak násilně, až k

smrti úzkostlivě. Z toho hlasu vyznívala převeliká slabost a bylo jej slyšet v nejvzdálenějším koutě dvorany. “Jsem zde,” odpověděl jsem. “Řekni, jak se jmenuji?” “Jsi můj přítel hadži Halef Omar.” “ŠejkHaddedihnů?” “Ano.” “Ležím u Džamikunů? ” “Ano.” “Jsem dosud nemocný?” “Ano, ale brzy se uzdravíš.” “Jsi Kára ben Nemsi?” “Jsem.” “Div se! Vím, co je to umírat!” “Pověz mi to!” “Teď ne. Mluvení mě namáhá. Sídi, slyšel jsi zvony?” “Ano, bylo to zvonění k modlitbě.” “Ať zvoní, modlete se, abych byl živ. - Chci k své Hanneh, duši mého života. Je - - - ” Odmlčel se. V obličeji objevil se mu poprvé výraz, byl to výraz napětí. Hleděl se upamatovat. Pak ponenáhlu pokračoval, jako by namáhavě z dálky sbíral slova: “Co je to? - - - Neviděl - - - jsem tu - - svou - - - Hanneh? - - - Nebyl také - - - Kára - můj syn - - - u mne - - - u mého lože? - - - Neměl jsem - - - své oči - - - nýbrž jiné. - - - Spatřil jsem - - - svou mrtvolu. - - U ní - - seděla Hanneh - - - v obleku muže - - - zde, zde - - - po pravici. - - - Nemohu obrátit hlavu - -otevřít oči - - - vidět ji - - - a přece Hanneh, Hanneh - - - mé blaho a má spáso - - - vím - - - jsi u mne!”

Jeho žena teď ztratila veškerou svou sebevládu. Vykřikla téměř hlasitě, výr skočila a zvolala: “Alláhovi díky! Byla bych téměř utonula v hoři a zármutku! Nyní však nabírám dech, neboť vím, že můj miláček nezemře, nýbrž procitne k životu. Ó, slitovníku, daroval jsi mi ho zpět!” Při těch slovech pohlíželi jsme jen na ni a ne na Halefa. Podivili jsme se však, jak na něho působil zvuk jejího hlasu. Pohnul hlavou a jeho rysy ožily, očima otevřenýma s výrazem rozkoše pohlížel na Hanneh. Kára také vstal a stál matce po boku. Halef ho spatřil vedle ní. A tu pojednou mohl i rukama hýbat. Sepjal je a řekl: “I ty jsi zde, můj hochu? Neumřel jsem, a přece pociťuji blaženost celého nebe!” Potom zavřel oči. Matka se synem u něho poklekli. Vyslovili mu svou překypující lásku něžnými slovy. Halef neodpovídal. Vtom zahlaholily nad námi zvony, neboť hned, jakmile Halef vyslovil to přání, jeden z Džamikunů u dveří stojících odešel, aby mu vyhověl.

Nemocný je slyšel a usmál se. Teď se za něho modlilo celé údolí. Všichni ve dvoraně také. Zatím Halef usnul. S ním ještě jeden, totiž já. Nebylo to divné, po námaze, kterou jsem tohoto večera podstoupil. Zmocnila se mě tak neodolatelná únava, že jsem nedovedl horní část těla udržet vzpřímenou. Sklesl jsem. Odnesli mě do mého fialkového zátiší, kde jsem spal tak dlouho a tvrdě, že příštího dne, když jsem procitl, slunce se téměř chýlilo k západu. Pocítil jsem, jak mě ten dlouhý spánek posílil. Kdo byl u mne, když jsem procitl? Hanneh! Byla oblečená do ženských šatů, které si vzala s sebou. Když spatřila, že mám otevřené a k ní obrácené oči, uchopila mou ruku a řekla: “Pozdravuji tě z celého srdce a ze vší své duše, effendi. Čekala jsem, až se probudíš. Zatím Kára je u Halefa, aby mi hned oznámil, bylo-li by mě třeba. Nyní musíš hned jíst. Povím Sakaře, aby ti přinesla jídlo.” “Víš, kde je?” “Ano. Rychle jsme se spřátelily, neboť jejímu vítěznému srdci nikdo neodolá.” Povstala a pospíchala ven, aby se záhy navrátila s Kurdkou. Zatímco Šakara podávala jídlo, Hanneh přešla ke Karoví a Halefovi, který, jak mi Šakara sdělila, od včerejšího večera nepřetržitě, tvrdě a nepochybně blahodárně spal. Hanneh se sklonila a políbila ho na čelo. Zdálo se, že ho tím probudila, poněvadž se začal hýbat. Šakara ihned spěchala z dvorany, aby přivedla Pedera, který projevil přání, že chce být u Halefa, až se probudí. Slyšel jsem, že Halef cosi tiše pronášel, rozumět mu však nebylo. Také oči dosud neotevřel. Peder přišel.

Pozoroval chvilku Halefa, pokynul pak Hanneh, aby s ním mluvila. Poslechla, pronesla nahlas několik lichotivých slov.

Na jeho obličeji se objevil úsměv. Naslouchal. Hanneh opakovala něžná slova a připojila

otázku, jak se má. Tu jsem uslyšel jeho mdlý, ale přece docela zřetelný hlas: “Hamdulillah! - - Nebyl to - - - žádný sen -

-! Život - - - se mi - - - navrátil! Hanneh - - - Hanneh - - - a - - ” Odmlčel se, jako by vzpomínal. A místo něho Kára dokončil větu: “A já, můj otče! Kára ben Halef, tvůj syn, je u tebe také.” “Kára - - - můj - - - syn - - - mladý hrdina - - - Haddedihn - - -?” Pohnul hlavou a obrátil obličej k synovi, aniž však otevřel oči. Pak mluvil dále: “Také zde - - -? Přišel -

- - ke mně? - - - Spatřil jsem ho už - - -! Přijel - - -?” “Ano, otče!” “Na - - - na kterém koni?” “Na Galibovi, kterého jsi mi daroval, aby si mě oblíbil a naučil se znát mou. vůli.” Tu projelo Haléřovým tělem rychlé, energické trhnutí. “Vsedni na Ghaliba!” kázal mu. “Hned? Zde?” tázal se Kára. “Ano - - -! Kmenem Haddedihnů - - - jsi ty - - -! Chci - - - spatřit - -

-muže!” Ten rozkaz zněl velmi mdle, ale projevoval pevnou vůli. Kára pohlédl tázavě na Pedera. Ten ho vzal za ruku, aby ho odvedl od lože a doprovodil na nádvoří. Přitom jsem slyšel, jak ho poučoval: “Hnědouš ať je rychle osedlán!

Vystroj se všemi zbraněmi a přijeď tak, jak se jezdí do boje, k svému otci. Musíš to učinit! Pohledem na tebe získá životní sílu. Pospěš, synu!” Halef byl tiše, čekal. Prozrazovaly to sice jen slabé, ale netrpělivé pohyby. Sotva uplynulo několik minut, zahovořil: “Káro - - - pospěš - - - pospěš - - -! Nemám - - - nemám kdy - - -!” Přízvuk hlasu zněl úzkostlivě, takže Hanneh rychle povstala a přistoupila k nejbližšímu sloupu, aby vyhlédla. Vtom už Peder přicházel. “Je netrpělivý!” pravila mu. “Přijde hned,” odpověděl. “Buď statečná a klidná! Tento okamžik je rozhodující. Poklekni k němu, bude tě třeba!” Jeho vyzvání vyhověla, právě když Halef s největší námahou pronášel slova: “On - - - nepřichází

- - -! Musím - - - musím odejít!” Vtom se ozval zvenčí slyšitelný dusot koňských kopyt. Ghalib nebyl zvyklý vystupovat po schodech, zdálo se, že se zdráhá jít. “Jallá, kávám, kávám - kupředu, rychle, rychle!” ozval se Karův velitelský hlas. Tu hnědák najednou přeskočil několik stupňů a posledním velikým a rozmr-zelým skokem vpadl dovnitř, aby byl zadržen těsně u Haléřová lože. Stál tiše, jako ulitý z ocele. Mladý Haddedihn měl za opaskem nůž a bambitky, na plecích umělecky vykládanou beduínskou pušku a v ruce dlouhé, dvousečné kopí. Po-j skytoval nám mužně krásný obraz beduínského bojovníka. Blýskavým zrakem j pohlížel na otce. j Hadži otevřel oči a zvedl je k synovi. Snad ani nezpozoroval, že mu Hanneh podsunula ruce pod hlavu a pod plece, aby ho trošičku napřímila. “Ghalib - - - nepřemožitelný - - -!” promluvil hadži. “Na něm - - - budoucnost - - mých Haddedihnů - - -! Ale - - - minulost - - - neumírá - - - neumře - - -! Tou jsem já–já–v něm - - - přítomnost - - -! Zůstanu u vás! Chci - - -chci - - -! Kára - - - Hanneh - - - můj život - - - se vrací!” Radostně zíral ještě chvilku na Karu, pak zavřel oči. Hanneh mu urovnala podušky, aby ležel co nejpohodlněji. Připadalo mi, jako by jeho obličej nyní získal jiný výraz, už ne mrtvolný. Kára seskočil z koně a vyvedl ho co nejtišeji ven. Hanneh pohlédla tázavě a úzkostlivě na Pedera. Vzal ji za ruku, zvedl ji a řekl: “Naděje procitla! Pojď se mnou! Připravíme mu posilňující nápoj. Vypije-li ho, bude zachráněn!” Když odešli, Kára vešel do dvorany a byl nejprve několik okamžiků u mne, pak usedl u otce, který sice nebděl, ale snad také nespal. Pohnul občas rukou, jak se zdálo ne bezděčně, nýbrž úmyslně. Pak se vrátili Peder s Hanneh. Předpokládal jsem, že v nádobě, kterou nesla, je stejná vytlačená šťáva z masa, která i mne znamenité posilnila. Po lžíci ji podávali Halefovi, nezdráhal se ji přijmout a pak upadl do klidného spánku, o němž Peder předvídal, že potrvá nejméně do příštího jitra. Hanneh i Kára ben Halef pociťovali nevýslovné štěstí. Když jsem opět jako včera žádal, aby mne vynesli ven, projevili přání, abych jim tam venku vypravoval, co jsem zažil s Halefem od doby, co jsme se rozloučili s Haddedihny. Proti tomu se Peder rozhodně postavil. Poukázal na namáhavou jízdu, kterou podnikli, a vážně, důtklivě jim doporučil, aby si nyní patřičně odpočinuli a dodal, že Halef dnes jejich ošetřování nepotřebuje, že Šakara i on co nejlépe o něho budou pečovat.

Nezbylo jim, než aby uposlechli, a tak se stalo, že jsem později seděl venku před dvoranou zcela sám a vychutnával jsem při západu slunce stejný pohled, kterým jsem byl už včera tak nadšen. Slyšel jsem nejednou, že krásy přírody lze vychutnávat jen ve společnosti a ne v osamění. Jsem zcela jiného názoru. Už to slovo “vychutnávat” se mi nezdá případné. Stejně bych mohl říci, že chci “vychutnávat” báseň, oratorium, hudbu, zpěv. Mne příroda povznáší a zároveň působí, abych se sám do sebe zahloubal. Jsem součástí přírody a nemohu na ni pohlížet, abych sám sebe nezkoumal. Společnost jiných lidí by mi překážela. Jsem-li doprovázen, neodnesu si domů téměř nic, kromě vzpomínky na to, o čem se mluvilo. Podobně tomu je s východem nebo západem slunce, s tichou nádherou hvězdné oblohy. Každá poznámka, každé zvolání zmenšují velebnost a posvátnost dojmu. Mám rád lidskou společnost a miluji vůbec všecko lidstvo, přeji si

však, aby příroda působila na jednotlivce v osamělosti, vždyť i mé nejkrásnější a jistě i nejlepší hodiny v životě byly ty, kdy jsem mohl v tiché noci pohlížet do zářivých, jasných očí věčně zbožného a věčně krásného hvězdného nebe. Zatím co jsem dýchal tichou hudbu hvězd téměř až do půlnoci pod širou oblohou, bděla Šakara u Halefa. Peder byl s Ustadem, v jehož příbytku se dnes konala důležitá porada. Šejk Džamikunů přišel právě, když jsem se dal odnést na lože, a sdělil mi, o čem bylo jednáno. “Jednali jsme o chystané “slavnosti padesáti let”, sídi,” řekl. Neznal jsem perskou slavnost toho druhu a vzhlédl jsem k němu tázavě. “Nevíš o ní dosud nic? ” dotazoval se. Ne ” “ne. “Ani Šakara ti nic neřekla?” NP ” “ne. “Byla by zajisté o ní promluvila velmi ráda, neboť se jí zabýváme všichni už po delší čas, nepochybně si však myslela, že i v té věci musí být poslušná. Ustad nám totiž nařídil, abychom vás neobtěžovali cizími záležitostmi. Měli jste být ušetřeni každého vnitřního vyrušování. Ale tvé uzdravení, effendi, pokročilo už tak, že s tebou mohu bez obavy promluvit. Zápasili jsme s Ustadem zápas lásky. Náš mistr si nepřál, aby byl oslavován. Teprve dnes večer spojenými prosbami jsme si vymohli dovolení. Za dvě neděle bude tomu totiž padesát let, co vstoupil poprvé do našich stanů, a vděčnost nám velí, abychom tento den oslavili. Až dosud se zdráhal a odmítal, ale dnes se nechal přesvědčit, že slavnost je potřebou našeho srdce a svolil - ne k vůli sobě, nýbrž k vůli nám, jak řekl. Zůstanete ještě u nás, což je okolnost, jež nás všecky velice těší -” “Nebude vám snad radost kalena stavem hadži Halefa?” tázal jsem se. “Tu otázku jsem od tebe očekával. Rád bych ti řekl, co si myslím, obávám se však, že se tomu jen usměješ.” “Pak jsem klidný! Neočekáváš-li nic horšího, než jen úsměv, musíš mít vzhledem k němu dobrou naději!” “Ano, tu mám. Výrazem “úsměv” myslel jsem však něco jiného. Nevztahoval jsem jej na uzdravení Halefovo, nýbrž jen na tvé myšlenky. Jako lékař mám názory, které se snad od tvých uchylují, a to je to, co jsem mínil.” “Jsi fcefcim14, já však jsem laik. Jak bych tě směl odbýt úsměvem!” “Přece! Neboť co ti sdělím, není jen názorem hekima. Pečuji o velmi těžce nemocnou osobu. Včem záleží bytost toho člověka? Jaká je jeho tělesná soustava? To musím vědět, mám-li jej léčit správně. Tuším však, že o těchto otázkách smýšlíš jinak než já.” “Snad, snad také ne. Co se však týká tvých myšlenek, ujišťuji tě, že je nebudu podceňovat. Prosím, vyslov se!” “Dobře, slyš!” “Lékař.

Vyslovil sice tato dvě slova, jinak však neřekl nic. Usedl u mého lože tak, že byl obličejem obrácen ke mně. Teď pozvedl hlavu a hleděl do tichého, jemného světla svíček. Připadalo mi, jako by tím získal zcela jinou tvář. Svíčky se mu odrážely v krásných očích jako malinké plaménky a zas jako zářivé a jasné body. Dlouhé, šedé vlasy propůjčovaly tomuto obrazu svérázný, životem oplývající rámec. Nitrem mi procházelo cosi, co mi vnukalo, že člověk může přebývat v troskách starodávna a přece vidí něco nového, skutečného a pravdivého. Zrovna, jako bych myšlenku pronesl hlasitě

a srozumitelně, Peder se ke mně obrátil a řekl: “Bude ti to asi něco nového, co ti chci sdělit. Prosím té, zodpověz mi

otázku: Víš, co je duch?” “Nevím.” “Víš, co je duše?” Ne ” “ne. “Soudíš, že obojí znamená totéž?” NP ” “ne. “Víš, co je tělo?” “Také ne.” Moudrý úsměv porozumění se kmitl na jeho tváři, když řekl: “Neodepřel bych ti pochvalu pro tvou skromnost, ale nezasloužil sis jí. Očekával jsi, že uslyšíš ode mne, co jsi sám nechtěl říci. A poněvadž pravda toho, co jsi mi mohl říci, se ti nezdá být docela nepochybná, ponecháváš raději pochybnost ne na svých, nýbrž na mých slovech. Budiž ti po vůli! Kdo nabízí shovívavost, může spoléhat, že se jí dostane i jemu.” Podivná řeč! Měl jsem před sebou opravdu jen neučeného Džamikiho? Byl šejkem kmene, ale přece jen muž, který se ve vnějším i vnitřním ohledu rovnal každému z ostatních Džamikunů. Byl-li duševně osobností mnohem vyvýšenější, než jak by se podle jeho životního postavení mohlo usoudit, tedy to mohl být jen následek jeho dlouholetého soužití s Ustadem. A kdybych připustil tuto okolnost, naskýtala se mi hned další otázka, jak se Ustad dopracoval tak vysokého vývoje své individuality. Průběh mých myšlenek přerušil Peder, který mluvil dále: “Je v tobě duch, sídi?” “Doufám,” odpověděl jsem. “Nedoufej! Sice v tobě sídlí, ale vlastně tě podrobuje své vládě: jsi jeho nevolníkem! Máš duši?” “Míníš mou duši nebo duši vůbec?” “Zanech puntičkářství Evropanů a odpověz mi: Máš duši?” “Ano.” “Ne, ona má tebe, ale je vznešenou, božskou pravdou, jíž děkujeme za své nároky na spasení. To praví polodivoký Asiat západozemskému člověku, od-chovanému moudrostí starého světa. Uvěříš-li mi, je ovšem otázkou. Východ už poučil Západ v mnohém, čemu buď neuvěřil, nebo co nepochopil. A nyní, když Východ marným poučováním umdlel, tvrdí se, že je slabý a starý. Ale nechtěl jsem s tebou hovořit o Umí ávali nefs15, nýbrž jen jako lékař o nemoci našeho hadžiho Halefa. Ponechávám ti, aby sis o duši porozprávěl s Ustadem, který nepochybně ví mnohem více, než kolik stojí zaznamenáno v jeho knihách.” “V knihách?” tázal jsem se. “On má knihy?” Pohlédl na mne tak, že jsem se až zarděl a odpověděl: “Má-li knihy? Má čtyři veliké knihovny! První jsou kitab el mukkadesle, druhou je jeho srdce, v němž je vyryto na tisíc nejkrásnějších súr; třetí obsahuje vše, co hlásá tvorstvo jeho oku, tu čtvrtou spatříš, až se uzdravíš tak, abys mohl vystoupit po schodech do jeho bytu. Spatříš tam mnoho knih, sepsaných v rozmanitých jazycích, z kterých nedovedu slova přečíst a slovu rozumět. Ptám-li se ho, co obsahují ty knihy, odpoví mi, že souhrn všeho, co je v nich napsáno, není nic než zvolání, jež pronášejí poutníci, když po dlouhém a namáhavém putování konečně spatří Mekku: “Zde stojím, ó, Bože můj!” A cesta těmi knihami, mnohem delší i obtížnější, končí prý týmiž slovy. Valnou část života proseděl jsem tam u něho a u jeho knih a naslouchal jsem jeho slovům a poddával se jejich účinku. Že jsem bojem a žalem svůj kmen přivedl k míru, za to děkuji jemu, a že jsem jako dobrý hekim znám svému lidu, to je také jeho dílo, za něž mu Džamikuni děkují. Velikých a těžkých obětí vyžadovala na nás právě tato nemoc, jíž jsi s Halefem podlehl. Poučuje nás, jak ji léčit. Ustad zlomil její osten. Tušíš, proč je nebezpečnější, mnohem nebezpečnější než všecky ostatní?” “Pověz mi!” “Nevíš, a vaši lékaři to také nevědí.” “Řekl bych, že pro dlouhé bezvědomí, které s sebou přináší.” “Soudíš správně. Ale pověz, v čem je jeho příčina?” “Duše se vzdaluje od těla.” “Ano. Ale proč?” “Patrně pro nemoc.” “Nevycházíš z kruhu, effendi.

Neznáš duši. Slyšel jsi snad někdy výraz dobré duše?” “Ano.” “Zlé duše?” NP ” “i>e. “A teď ti povím novinku, kterou jsem ti chtěl sdělit. Totiž že není zlá duše. Duše se štítí všeho zlého i všeho nehezkého. Zlo a špatnost mají jen proto tak veliký vliv, že duše před nimi utíká, couvá; pak zůstáváme bez její ochrany, opuštění. Člověk nemá duši uvádět v pokušení, nýbrž varovat se všeho, co ji “Psychologie. “Bible.

uráží, poněvadž se nechce znečistit. Člověk ji nemá donucovat, aby se od něho, třeba jen na kratičkou dobu, odlučovala. Viděl jsi někdy, že člověk omdlel?” “Nejednou.” “Uznáš tedy, že příčinou toho bylo vždy něco zlého nebo ošklivého. Není člověku dobře, vdechuje-li jedovaté plyny, čichá-li ošklivé výpary nebo i opravdový zápach, člověk dýchá tehdy těžce a upadá i v bezvědomí. Duše couvá od smyslů, které jí působí bolesti. Znečistí-li se tvůj dům nebo stan tak, že v něm nemůžeš vydržet, opustíš jej. A teď uvažuj o fialkách a o Haléřových růžích!” “Dobrá. Vím, co myslíš.” “Tato nemoc rozpouští jisté, jemné částky těla, aniž je může vyloučit. Hniloba začíná už na živém těle. Zápach to dokazuje. Obávám se, že se usměješ, a proto ti zatím řeknu jen tolik, že jsme vonící růže a fialky postavili nejen proto, abychom šetřili svůj čich, ale stalo se tak ještě z jiných, hlubších důvodů. Jsem-li dobrým lékařem, musím brát zřetel nejen na tělo, nýbrž i na duši. Všemožně musím působit, aby se duše úplně od těla neodloučila. Ani netušíš, jak často jsi byl v svém dlouhém bezvědomí v očišťující lázni. A význam toho omývám spočívá také v jiných důvodech, než jen v očišťování nemocného těla. Usmíváš se?” Ne ” “i^t. “Téměř se mi zdálo, že ano! Pokročil-li rozklad těla tak, že duše nemůže už smysly probudit, nemocný umře. Proto jsem doufal u Halefa, že bude moci vidět, slyšet a mluvit. Ta naděje mne nezklamala. Ale duše trpícího musí nejen moci, musí i chtít. Byla to šťastná myšlenka vyslat posly k Haddedihnům, aby přišel Kára ben Halef. A znamenitý účinek se zvýšil tím, že přivedl s sebou i matku. Pohled na ty dvě osoby přinutil duši, aby zůstala spojená s tělem. Neboť, věř mi, tělo nemá sílu, aby zadrželo duši, nechce-li se dát udržet anebo nemůže-li se udržet! Podarí-li se lékaři zvýšit duševní chtění na energii, pak se může oddávat dvojnásobné naději. Halef mi šel svým přáním vstříc tím, že chtěl vidět syna na koni jako bojovníka; viděl jsi, jak rád a rychle jsem k tomu svolil. Doufám teď, že bude zachován.” “Jenom doufáš?” “Ano.” “Had bych slyšel, že jsi

přesvědčen!” “Počkej až do rána!” “Nastane rozhodující chvíle?” “Nepochybně. Jak jsem viděl, Halef je výtečným jezdcem.” “Nejen to, on je celou duší oddán všemu, co souvisí s koněm.” “Celou duší! To je právě to, co si přeji, neboť tím mohu jeho duši upoutat. Připomínám si dostihy, které se odehrály mezi námi a vámi. Zpozoroval jsi při tom zajisté, že jsem snad dobrý šejk a hekim, ne však dokonalý jezdec. Důvěrné rozhovory s Ustadem mi nedovolovaly, abych se oddával potřebnému a neustálému cviku. Kdyby toho nebylo bývalo, byl bych se lépe držel a aspoň

tak rychle bych nebyl býval dostižen. Pamatuji se, že Haléřový oči zářily. Má rád jízdu koní?” “Závody ušlechtilých koní jsou mu nade všecko.” “Dobrá! Při chystané slavnosti budou takové dostihy - - -” “Ale ty budou už za dvě neděle!” vyrušil jsem jej. “Obávám se, že bude ještě velmi slabý.” “Ovšem. Nemá se jich také zúčastnit. Ale už pouhé slovo, myšlenka, bude dobře působit. Tuším, že se ráno probudí, a to nejen na několik krátkých minut. Shledám-li, že se mohu odvážit, povím mu o dostizích. Způsobí-li účinek, jaký očekávám, stane se, co sis prve přál: mé tušení, doufám se promění v přesvědčení. Ovšemže žádný člověk ani hekim není vševědoucí. Kde by byl smrtelník, který by mohl říci, co

se s ním už v nejbližším okamžiku stane! Podle lidského soudu jsi vyvázl z nejhoršího, effendi, a doufám, že příštího jitra bude totéž možno říci o Haléřoví.” “Za všecko to, Pedere, děkujeme vám, vaší lásce k bližnímu, vaší obětavé péči “Tiše, tiše!” přerušil mně. “Promluvme si raději o daru, který ti zítřejšího dne hodlám dát.” “O daru? Ještě dar?” “Ano.” “Smím se dovědět, co mi chystáš?” “Ano. Neboť myslím, že radost nepřichází nikdy příliš brzy.” “Nu, pověz! Co to je?” “Hádej ,sídi!” “Nemožné! Je tolik věcí, jimiž mne tvá dobrota může obveselit a podepřít.” “Podepřít! To je to!

Téměř jsi už uhodl!” “Tedy podepřít? Snad ne hůl?” “Ano, hůl. Zítra se pokusíš, zda dovedeš zase jednou zpříma kráčet. A ujdeš-li jen několik kroků, přece tě to posílí.” “Posílí! Teď jsi nalezl pravé slovo. Posílí! Že na to mohu pomyslet, vnuká mi už teď přesvědčení, že se mi to podaří. Jak veliký účinek spočívá v myšlenkách!” “Vyspi se tedy dobře! Je už pozdě. Chode tě opatruj!” Odešel a já jsem učinil, jak řekl: spal jsem tvrdě až do příštího dopoledne. Když jsem se probudil, spatřil jsem Karu a Hanneh sedět u Halefa. Šakara se právě vracela z nádvoří. Spatřila, že bdím, přikývla mi potichu a beze slova se vzdálila, aby mi přinesla ranní nápoj. Oba ostatní tím upozornění, přišli ke mně.

Sdělili mi, že Haléř sice spí, ale že se občas mírně hýbá. Peder nařídil, aby byl ihned zpraven, jakmile nemocný dá první známku, že přichází k sobě. “Přichází k sobě!” Ta slova mi připomněla včerejší rozhovor. “Přichází k sobě!” Kdo je ten, jenž přichází k “sobě”? “On” nebo “ona”? Bytost, osobnost, duch?

Podle Pederova názoru je to duše. “Duch” je fantom. Na člověku vidí jen tělo a duši. Ta je hlavní bytostí. A tělo? Duše se může od něho odloučit. Za jistých okolností stává se z možnosti chtění, které se dokonce - ovšem při umírání - stává nutností absolutní. Je duše pánem a tělo služebníkem? Či je jeho poměr k ní snad ještě podřízenější? Podobá se snad stroji, složenému z různých údů, který ve spánku odpočívá, zatímco se duše navrací, aby sbírala pro příští den nové úkoly a nové síly? Zůstává ve spánku a tak ve své nepřítomnosti tajemnými svazky nebo vztahy s ním spojena, takže při každém vyrušení může být přivolána k jeho ochraně? A když je tomu tak, kde je domov, k němuž se jednou vrací úplně? V těle jistě ne! Co o tom Peder včera mluvil, bylo velmi prosté, ba naivní. Ovšemže byl v neprávu tento duševně chudý muž v nevzdělané kurdské zemi. S jakou nesmírně složitou a imponující výzbrojí se zabývá naše učená psychologie s tímto zmítajícím se členovcem, opatřeným sterými pažemi a nohama, s touto “duší”! Zajisté že je na pravé cestě tato věda, jež se na všech školách pěstuje a je všemi duchaplnými lidmi uznávána. A duch? Fantom?

Neděkujeme právě tomu duchu, že nám předvádí tak hlubokou vědu? Kdo objevil animismus, okultismus, spiritismus, pneumatologii a podobné “nadsmyslné” nauky? A tento duch, jenž dává lidem i duchy “vidět” a s nimi “mluvit”, že by byl fantom? Pedere, Pede-re, jsi milý a dobrý člověk, můj i mého Halefa zachránce, duševně vynikáš nad tisíci lidmi, ale jedno ti musím vytknout: nemáš ani zdání o lidském duchu! - Snad si pomyslíte, že jsem snil o holi, která mi byla slíbena. Netrpělivost mě svedla, abych poprosil Sakařů, by mi ji přinesla co nejdříve. Slíbila s úsměvem, ale neučinila tak, alespoň ne hned. Bylo k poledni, když Halef jevil známky, že se probouzí. Kára ihned odkvapil pro Pedera. Ten přišel brzy a měl s sebou hůl; odevzdal mi ji. “Plním svůj slib,” podotkl, “ale chvilku počkej! Dám té odnést dolů k

Assilovi. Tam budeš mít klid až do večera a bude ti tam dobře ve stínu platanů.” Sotva dořekl, ozval se Halef: “Káro, milý synu!” “Zde jsem, otče!” odvětil tázaný, jenž stál vedle Pedera a nyní chvátal k had-žimu. “Viděl jsem tě na Ghalibovi. Víš, kdy to bylo?” “Včera.” “Kde?” “Zde.” “Zde? Kde je to?” “V této dvoraně.” “Dvoraně? Počkej! Chci ji vidět!” Obrátil pomalu obličej k synovi a otevřel oči. Pokud mohl, jeho pohled těkal z osoby na osobu, z místa na místo. Když spatřil v rohu mne, otázal se: “Kdo tam leží? Není to můj sídi?”

“Ano, Halefe,” odvětil jsem. “Ó, sídi, sídi, pamatuji se. - Byl jsem nemocen. - A jsem dosud. - Už jsem téměř umřel. Tu mě přivolali zpět. - Viděl jsem velice mnoho. - Ale teď už o tom nevím. - Snad si na to vzpomenu. - Nechci umřít. - Zůstanu naživu?” Mluvil krátkými větami, potichu, ale slyšitelně. Po každé větě sbíral síly a zhluboka vydychoval. Za chvíli žádal: “Hanneh - Káro - - vstaňte! - Chci vás vidět. - Miluji vás!” Vyhověli mu. Jeho oči ožily. “Má ženo! Jak ti děkuji! - Synu! Jak krásně jsi seděl na svém koni! - Unavil se Ghalib hodně?” “Jen jedenkrát,” odpověděl Kára. “Ošetřil jsi ho?” “Ano.” “Barkhataké?” “Ano, otče!” “Kdybych ho tak mohl spatřit!” Okamžitě pospíšili Hanneh a Kára ven, aby přivedli koně. Když přivedl oba první, Assil přišel za nimi z vlastní vůle. Věděl o mém loži a zahnul hned ke mně.

Druzí byli zavedeni k Halefovi. Maličký hadži ihned nabyl síly, aby zvedl ruku i paži. “Barkhu! Pojď sem ke mně!” volal a vztáhl ruku k vraníkovi. Kůň přistoupil až k němu, zastříhal ušima a vzal podávanou ruku do pysků. “Můj dobrý! - Můj věrný! - Toužil jsi po mně! - Vidím to na tobě!” pronášel nemocný. “Trpěl hladem! - Jak to s ním bylo? - Pověz mi, Pedere!” “Je to tak, jak pravíš,” odvětil tázaný. “Ačkoli neměli nedostatek, nemohla je Šakara přimět k žrádlu, jen tím, že jim poskytla jejich oblíbený zelený pokrm.” “Až se uzdravím - - - Barkh bude zase žrát - - jako dřív. - Ale - - neumřu?” “Uzdravíš se!” “Věříš tomu? ” “Zajisté. Ode dneška se budeš rychle pozdravovat, takže nejspíše budeš moci být přítomen našim velkým dostihům.” “Dostihům?” opakoval Halef rychle a slyšitelné. “Budou závody?” “Ano.” “Kde?” “Zde. Kolem jezera.” “Kdy?” “Za dvě neděle.” “Nějaké malé závodění?” “Ne! Bude se u nás konat veliká slavnost, k níž se dostaví tisíce lidí. Potrvá několik dní, a podnikneme mnoho, abychom hosty pobavili. Hlavním bodem budou však dostihy v několika odděleních.”

“Veliké? - Několik oddělení? - Hanneh, Hanneh! - Podej mi ruku! - Podepři mě! - O tom sřmusíme pohovořit! - Všecko, všecko o tom chci slyšet!” Zmocnila se ho taková energie, že to bylo až úžasné. Obratem ruky se u něho vše změnilo, obličej, pohled, hlas! Zdálo se, jako by mu žilami proudila plná životní síla. “Nerozčiluj se! Šetři se!” varoval ho Peder. “Rozčilovat se? Šetřit se?” namítal. “Vždyť jen mluvím! Nenamáhám se ani dost málo!” Nedělal již mezi větami pomlčky jako předtím, aby nabíral dech. “Pověz, jací koně budou závodit?” dotazoval se. “Nebudou tam jen koně. Připustíme k závodům rozmanitá zvířata, která tu máme, ovce, kozy, osly, mezky, nákladní a jízdní velbloudy, obyčejné koně, a nakonec budou dostihy zvířat nejušlechtilejšího chovu.” “Komu náležejí?” “To dosud nevím. Každý host se bude moci účastnit, a dostaví se mnozí, kteří mají dobré běžce.” “Alláh, valláh, talláh! Smím se přihlásit také?” “Ty?” “Ano, já!” “Promiň, ó, šejku Haddedihnů! Vaši tři koně budou nepochybně nejlepší, ale - - - ačkoliv jsem docela přesvědčen, že se rychle uzdravíš, přece za čtrnáct Hni nenasbíráš tolik sil, abys mohl závodit.” “Kdo to řekl? Kdo se odvažuje tvrdit něco takového?” “Každý hekim to musí říci!” “Alláh znič všecky hekimy! - - - Alláh mi odpusť! Nechci už

pronést tak zlá slova!” Hanneh ho podepřela poduškami tak, že horní částí těla seděl téměř zpříma. Působil dojmem více než nadějným. Peder ho nepustil ani na okamžik s očí. I když nedal na sobě nic znát, bylo přece zřejmé, že po nynějším hnutí mysli, ba spíše rozčilení nastane u Halefa nevyhnutelné ochabnutí. “Uzdraví se můj sídi za dvě neděle?” vyzvídal Halef. “Ano, ale ani on se nebude moci účastnit dostihů.” “Jsi ukrutný. Ale Karovi, mému synovi, to bude dovoleno? Ten není nemocný.” “Přál bych si, aby se účastnil.” “Tří závodů? Na každém koni?” “Budeš-li si přát, velice rád!” “Ó, kdybych už teď věděl, nad jakými běhouny zvítězí!” “Mohu ti sdělit, že to budou ušlechtilí koně perští, výteční turkmenci a ryzí arabští koně.” “Na tom je pro dnešek dost! Synu, ode dneška budeš denně každého z našich koní prohánět tryskem! Pečuj o ně při krmení i při napájení! Proháněj je - - -

proháněj, až - - - až k rychlosti našich tajemství - - ale toho - - nezneužívej - -!” Začal opět mluvit přerývaně. Hlas mu umdléval. “Hanneh, nech mě, ať ulehnu!” prosil. Odebrala mu podušky. Nyní ležel zas jako prve. A pokračoval volněji a tišeji: “Ghalib zvítězí - - zcela jistě! - - Barkh předstihne každého - - každého jiného koně! - - Assil ben Rih - - všecky snadno - - s rozkoší - - uvrhne do hanby! Nejčistšímu - - nejryzejšímu chovu Haddedihnů - - se nevyrovná - -žádný jiný kůň - - -!” Zavřel oči. Všichni mlčeli. Za chvíli bylo slyšet, jak poroučí: “Káro - Káro - třmen - - - je příliš utažen - - -!” Peder spokojeně kývl hlavou. Co potom potichu pravil Hanneh a jejímu synovi, tomu jsem nerozuměl. Potom přišel ke mně a řekl: “Obával jsem se buď lhostejnosti anebo většího rozčilení. Jsem však spokojen!” “A tvá naděje - - -?” tázal jsem se. “Stala se jistotou. Nenastane-li nepředvídané vyrušení, bude zachráněn. Dostihy ho budou poutat i v zdánlivém spánku. Ano, snad i ve snách ho budou provázet. Jak jsi už včera podotkl, bude ‘celou duší’! Neustále při dostizích, a ta myšlenka ho bude posilovat k novému životu. Tebe dám nyní přenést dolů k platanům. Tam se pokusíš kráčet o holi. Snad už brzy ji nebudeš potřebovat.” Odešel. Hned potom přiběhli tři Džamikuni, kteří mne měli vynést ven. Nejprve odvedli Assila, a to bylo i Karoví pokynem, aby odvedl Barkha a Ghaliba. To se neobešlo bez dupotu kopyt. Halef se hýbal. Zrovna když mne vyzvedli z lože, otevřel oči. “Pojď sem, sídi - -!” pravil, “ať - - ať uslyšíš - - - něco velmi - - velmi důležitého - - -!” Usadili mne u něho. “Podej mi ruku!” pravil. Chopil jsem se jeho ruky. Vroucně se mi díval do očí a hovořil tichým hlasem: “Sídi - - - co soudíš - - - o umírání?” “Nemyslím už na ně,” odpověděl jsem. “Já také ne! - - - Ta stará - - - bezzubá - - - stařena - - -! Pamatuješ - - -? Zmizela - - -! Chtěla mne - - přinutit - - k umření - -!

Tu jsem se dověděl - -že i umírání - - je veliká, veliká lež - - tak veliká - - že ji - není rovno! - - Sídi, polož ucho - - na má ústa!” Učinil jsem podle jeho vybídnutí a on mi šeptal: “Pokud jsem žil - - vězel jsem v tabutě, v rakvi, to je tělo - -. Měl jsem — měl, ne - - chtěl jsem - - chtěl - - také ne - - směl jsem - - povstat! Tu kdosi zavolal - - do rakve - - mé celé - celé jméno! - - To mne z ní - - z ní - - skoro vytáhlo! - - Nebyl - - jsem sám - Stáli u mne - - viděl jsem - - sídi, nemohu - -se upamatovat! Napadne - - mi to ještě - - pak ti všecko povím!”

Delší dobu ležel beze slova a hnutí a já jsem držel jeho ruku ve své. Náhle sebou Halef trhl a zvolal zvýšeným hlasem: “Sídi, budou velké dostihy! Musím jíst - - pít - - zesílit! Assil - můj Barkh -a Ghalib, vítěz! Jsem rád - - že žiji - -!

Zvítězíme - - zvítězíme - -! Hamdulillah - - Hamdulillah - - Hamdulillah!” Kapitola pátá KAROVO DOBRODRUŽSTVÍ

Mnoho mých čtenářů, jak vím, navštívilo Palestinu. Většinou putovali jako kdysi muž v podobenství Kristově z Jeruzaléma dolů k Jerichu. Arabové nazývají dnes to město Er-Riha. Odtud se jde buď po starém a rozpadlém mostě k vzdálenému Mrtvému moři nebo na druhou stranu, podél rozcuchaných, nízkých beduínských stanů, kudy vede pohodlná cesta k Ain es Sultán1. Tady se tuzemští žebráci ochotně potápějí do vody, aby si z ní vybrali mince pro ně tam hozené. Kdo se chce napít, ať to raději udělá před tímto výkonem! Pokročíme-li odtud ještě dále, spatříme před sebou impozantní Džebel Quarantel, který se zdvíhá z propasti jako zlý sen ze spánku. Jeho osamělost už v dávných dobách přitahovala zbožné poustevníky. Obývali jeho jeskyně. Vysoko na závratném a příkrém srázu skaliska se tísní cela na cele. V nynější době se používá jako kárná osada řeckokatolických knězi. Proč odbočuji zdánlivě bezdůvodně do Zaslíbené země? K vůli podobnosti místa. Polohu Ustadova Vysokého domu mohu zřetelně znázornit jenom těm, kdo navštívili Džebel Quarantel. A přece se velice od sebe liší. U Jericha je každý kočovník rozený žebrák; zde, v odlehlé kurdské osadě, je každý obyvatel čestný muž. Tam pustina, zde nejpečlivější pěstování zvířat a rostlin. Tam hrůzná propast, zde občerstvující pohled shora do údolí. Tam neúprosně sevřená pěst duchovní vrchnosti, zde stále dobrotivě otevřená ruka toho, jenž byl láskou povýšen k vládě. Také v Jerichu jsem probděl nejednu noc pod širým nebem. Proč? Pro nečistotu a hmyz, který mne vyháněl z bytu až do zanedbaných zahrad. Tam také zářily hvězdy; ale tělesná trýzeň vzbuzovala v duchu jen ošklivé představy. Spatřil jsem pod Tel ed dem, pohorkem krve, chán Chadrur, prý příbytek, kam milosrdný Samaritán dopravil svého chráněnce? Vskutku? ‘Sultánův pramen.

Jak to tedy tak, že po dvou tisících letech tam dosud panuje vyděračství, jemuž padne za oběť každý cizinec? Kdysi tam prokázal poutníku milosrdenství Samaritán, opovržený kacíř. Jak je tomu dnes? Když jsem se tak tázal pod hvězdnatou oblohou Jericha, nebyla hvězda nad Betlémem a opravdu, nezjevil se mi chór andělů, aby zpíval: “Et in terra pax - - -” V době předkřesťanské byl žid lotry přepaden, oloupen a téměř zabit. A teď, po dvaceti stech letech zde není o nic lépe. Nyní křesťané přepadají křesťany. A kamenován je zejména ten, kdo nejde k svatému městu vyšlapanou cestou víry. Ten velmi snadno zakusí, o čem píše sv. Lukáš v kap. 10, verš 30. Kristus věděl dobře, proč právě podobenstvím o milosrdném Samaritánovi zasadil nezhojitelnou ránu právě té farizejské pýše, lpící na liteře a zakládající si na své spravedlnosti. I my, křesťané, máme tu nablízku svůj Jeruzalém i své Jericho s Mrtvým mořem. Na cestě mezi nimi bují zákeřnost se svou nevěrou, či se svou vírou v sobectví. Kam se poděla lidskost, křesťanská láska a milosrdenství? Má být i v době přítomné ponechána jen tomu kacířskému Samaritánovi? Chodí snad dosud ještě knězi a levité vedle zraněného, aniž se ho ujmou? Takové otázky mně kdysi tanuly na mysli, když jsem v noci seděl pod zaprášenými oleandry Jericha a uvažoval o božském učení lásky k bližnímu. Jak jinak je tomu zde v Kurdistanu,

křesťanství tak vzdáleném! Jak pravdivě bylo vyloženo podobenství Páně! Kdo byli zde ti milosrdní? Křesťané? Knězi

a levité? Snad také jen kacíři, neboť jsem dosud nepoznal jejich vyznání víry. Až dosud se zmiňovali jen o Chode, tedy o Bohu. Meh snad také články víry? Mlčeli o nich, poněvadž tito lidé předpokládali, že jen láska je milosrdná, a nikoli vyznání. Zcela jiné, mnohem utěšenější myšlenky ovládaly mne pod zdejší hvězdnatou oblohou! Zde nepřihlíželi k mému náboženství, zde jsem byl přijat jako člověk dobrými lidmi a ošetřován s největší obětavostí. Nikdo se mne nevyptával, kde jsem byl pokřtěn, kde jsem prvně přijímal, nebo byl biřmován. Spočívá v tom snad nižší nebo vyšší hodnota lásky? Kdo je můj bližní? Ten, kdo mi prokázal milosrdenství! Dostane-li se mi od křesťana místo lásky nenávisti a zášti, čím je mi? Je mým bližním? Nebo je ještě vzdálenější, než cizinec? Mohu takového člověka považovat za křesťana, byť jen v obecném smyslu? Jak rozkošné bylo odpoledne pod platany, v jejichž stínu jsem měl narovnané podušky. Slunce pražilo, ale nemohlo proniknout hustou korunou. Růže voněly; každá rostlina jako by vydechovala vůni. Nebyl jsem od domu tak vzdálen, abych si mohl udělat o něm a o jeho poloze úplný přehled. Byl zbudován na pevném, skalnatém podkladě, jehož mezery byly důkladně vyzděny. Zadní část přiléhala k přirozeným dutinám skalnatých stěn. Průčelí se tyčilo volně vzhůru, mělo několik pater a bylo značně široké. Budova měla střechu hladkou, v popředí okrášlenou asyrskou římsou tak, jak to vidíme v Dur-Sargoně. Podobné římsy jsem však také nalezl v starých osadách na horním Nilu. Nad střechou se černaly ve skále otevřené jeskyně, k nimž vedly úzké schody. To mi živě připamatovalo “Stabl Antar” u Siutu, k němuž

se vystupuje podobně. V jedné z těch jeskyní jsem spatřil oba zvony. Byly polokulovité. Zvukové vlny se mohly šířit pouze na jedinou volnou stranu, a tak nejen vynikl jejich zvuk, ale odrážely se také do větší dálky. Zvony v perském Kurdistanu? Tak asi zvolají mnozí. Poznal jsem mnoho, mnoho lidí, kteří chovají mylný názor, že jen křesťanství používá zvony a že v dobách starších nebyly. Jestliže čteme i v naučném slovníku, že zvony náležejí k vynálezům

křesťanské církve, lze se tomu jen podivit. Malých zvonečků bylo užíváno už v dobách nejdávnějších; již v staré Číně užívali zvony větší, ba veliké. V Pekingu ukazují zvon dvanáct set centů těžký a téměř pět metrů vysoký. V Egyptě se vyzvánělo zvony k slavnosti Osiridově. Malé bronzové zvony byly vykopány i v Asýrii. VPřední Indii svolávali věřící k bohoslužbě velikými kovovými zvony. VŘecku používali zvony knězi Kybely a Persefony. Císař Augustus kázal zavěsit zvon před chrám Jupiterův. Zvony indických nebo asyrských tvarů se dostaly do Persie. Řecká církev rozšiřovala zejména zvonkohru. Na pramenech Eufratu a Tigridu, kde dodnes žijí křesťané starodávného vyznání, zámožné osady měly již v prvých dobách zvony. Islám se choval k zvonům odmítavě, ale trpění křesťané směli mít zvony. Nebylo tedy nic divného, že i Džamikuni meh dva zvony, které Ustad získal, jak jsem se později dověděl, neobvyklým způsobem. Pohodlné schody vedly vzhůru, takže se i v noci mohlo na zvonici vystoupit bez obavy.

Odtud se dalo dohlédnout až k vchodu nádvoří. Vchod byl zavírán velikou branou, ovšem teď otevřenou. Z prostranství se vystupovalo po schodech do dvorany. Nalevo odbočovala cesta k širokým a vysokým dveřím, jejichž silné kamenné veřeje tu stály zajisté už po tisíciletí. Napravo se šlo do zahrady, v níž kromě ovocných stromů pěstovali květiny a zeleninu. Tam jsem vedl své první kroky. Pomocí hole jsem povstal. Kolena se mi zprvu tak trochu třásla a nohy by byly raději zůstaly na poduškách. Musely se však poddat mé vůli, a když zjistily, že nepovolím, podřídily se nezbytnosti. Přešel jsem celé prostranství až k plotu, kde jsem se zastavil, abych si odpočinul. Potom jsem kráčel dále do zahrady. Byla rozsáhlá. V ní záhon za záhonem a jejich výnos určitě stačil potřebám velké domácnosti. Mezi nimi stálo mnoho stromů, obtížených plody. Nedaleko jsem spatřil višňové křoví, u něhož byla lavička. Tam jsem si chtěl sednout. Šel jsem tedy k ní. Při tom jsem dorazil ke dvěma perským erikánům*, stojícím blízko sebe. Byly obaleny ovocem tak, že téměř nebylo vidět listí. Byly to rané, jako vejce veliké, skvostné, červenomodré, ojíněné švestky. Mám ovoce rád nad každé jiné jídlo. A švestky! Takové, jako ty zde - - -! Stál jsem pod stromem a pohlížel na ně toužebně. Čí byly? Kdo si směl ovoce natrhat nebo natřást, aniž musel žádat dovolení? Byly to švestky Ustadovy, Pederovy? Nikdo z nich tady nebyl. Nebyl v zahradě nikdo, k němuž bych ‘Švestkové stromy = slívy.

se mohl obrátit s prosbou. Co tedy dělat? Mám či nemám? Smím? Adam a Eva v ráji věděli aspoň, že nesmějí, ale já jsem nevěděl ani tolik! Ale proč vlastně taková úzkostlivost? Když šlo o tak skvělé švestky! Vždyť jsem byl hostem! A zahrada byla majetkem Orientálce, u něhož natřást si ovoce náleží k nepopiratelnému právu hosta! Tedy, opřel jsem se oběma rukama o kmen a — - zatřásl jsem stromem. Holá! Jaký výsledek! Sesypalo se na mne švestek jako krupobití. To jsem nechtěl! Chtěl jsem, aby jich spadlo jen několik; ale švestky byly už téměř přezrálé a vzhledem k svým silám, dosud velmi zeslabeným, jsem snad jednal trochu příliš energicky. Více než polovina švestek byla dole. Stál jsem před tím nečekaným výsledkem asi tak, jako ten jezdec, který se z levé strany vyšvihl na koně tak prudce, že sjel na pravé straně dolů. Všeho moc škodí! Ale že jsem spadlé švestky již nemohl přišpendlit na strom, naplnil jsem si jimi kapsy, ostatní zanechal na zemi a odebral jsem se k lavici, abych tam užíval ukradeného ovoce. Seděl jsem tak, že jsem švestkové stromy již nemohl vidět, tím jsem oslabil výčitky svědomí, které jsem pociťoval a - pilně jsem jedl. Ale nic není tak tajné, aby to El Aradž nezjistil. Kdo je El Aradž? Bude to hned zřejmé, dokonce slyšitelné. El Aradž se přeloží: Kulhavý. “Vezmi také frenk maidanosu do polévky!” zvolal za mnou jakýsi podivně mastný hlas. Frenk maidanosu je turecké slovo a znamená česky kerblík. Dnes večer budeme tedy mít polévku s kerblíkem. Pokrm je to sice dobrý, ale kerblík jako takový se mi měl stát osudným. Zatím jsem však nic netušil a obrátil jsem se, abych se podíval, kdo promluvil a komu to bylo nařizováno. Rukou jsem rozhrnul višňové větve, abych dohlédl až k domu. A tu jsem spatřil nejprve dlouhatánskou mužskou postavu, až po kolena bosou. Odtud začínala modrá košile, podobná pytli, s bídou dosahující po krk. Pak přišla nepoměrně malá hlava, jejíž obličej nutil k úsměvu. Tomu muži nebylo jistě méně než 40 let, měl však tak mladistvé, dětské rysy, že rozdíl mezi obličejem a postavou nutné překvapoval. K tomu přistoupilo i to, že na hlavě měl kurdskou koženou čepici, jejíž pásky nebo cípy mu splývaly jednak nazad do do týlu a jednak dopředu přes nos. Je nutné si představit z kůže vyřezanou hvězdu, jejíž prostředek spočívá na temeni, zatímco její paprsky se třepetají na všecky strany jako nohy obrovského preparovaného osminožce. Zdálo se také, že má ruce a paže značně delší než nohy, z nichž jedna byla kratší než druhá, proto kulhal. Prázdný koš v ruce, šel přímo k místu, kde stály obě slívy, jedna z nich dosud jako svědek mé počestnosti, druhá jakožto důkaz zločinu, jehož jsem se dopustil. Byla to

osoba, jíž bylo uloženo, aby přinesla kerblík do polévky. Kdo jí to však ukládal? Spatřil jsem pootevřené dveře, kterých jsem si prve nepovšiml. Stála tam žena oblečená bíle jako panna na slavnosti. Slavnostně a panensky se vyjímaly dlouhé copy. Slavnostně vypadaly obě růže vetknuté do copů. A obličej? Mohu se odvážit, abych jej popsal? Tvořil sice celek neobvykle ladný, ale přece tak utvořený, jako by se každá z obou jeho částí snažila uplatnit samostatně a utvořit celek pro sebe. Každá tvář tvořila polokouli červeně kvetoucí. Brada vynikala ještě nápadněji a zdálo se, že si obzvláště zakládá na svém šelmovském dolíčku. Nos začínal teprve tam, kde už jiné nosy téměř končí a koukal z obou buclatých líček tak vesele do světa, jako by věděl, že se mu žádný jiný nevyrovná. Vesele vystupovalo také hladké čelo, na němž nebyla jediná vráska. A ta očka pod ním! Ano, očka! Komu se kdy podaří popsat oči? A zejména takové milé, malé, drobné, neobvykle živé oči! A jako oblek, tak i obličej zářil největší čistotou. Nikdo nemysli, že byl nehezký. Ne! Nebyl sice krásný, nebyl hezký, nebyl půvabný - - nu, jaký tedy byl? Nebyl nic z toho všeho, ale zářila z něho dobrota. Jaký věk mu přisoudit? Dvacet? Třicet? čtyřicet? Kdo by to určil! Hodlal jsem hádat přesněji, ale slavnostní panna se otočila a zmizela v domě. Byla-li tato zosobněná čistota vládkyní kuchyně, mohl jsem s chutí jíst všecko, co uvaří, ať s kerblíkem nebo bez něho. “Mašalláh - divy boží!” uslyšel jsem teď zvolání. Obrátil jsem se a rozhrnul jsem na té straně křoví. Stál tam kulhavec a zíral na stromy úplně ztrnulý a leknutím nehybný. Pak se probral z ustrnutí, ale jen málo a zavrtěl hlavou. “Ahija - běda!” zahořekoval. Bylo patrné, jak se namáhá, aby se vzpamatoval. Podařilo se mu to.

,,/a charami - ó, ty taškáři!” zvolal a rozhlížel se kolem. Do mysli se mu vkrádalo tušení, že švestky neopadaly samy. “Ji’lan daknak - budiž proklet tvůj vous!” zlořečil, a když nikde pachatele nespatřil, doložil zlostněji: “Alláh jelbisak borneta - Alláh ti posaď klobouk na hlavu!” Tím přáním vyslovil nejhorší kletbu, jaké byl schopen. Podle orientálních názorů je na věky pohřbena čest toho, komu se přeje na hlavu evropský klobouk, nebo dokonce cylindr, v doslovném překladu zvaný “roura úzkosti”! Dlouhán strhl najednou čepici s hlavy a mnul si čelo. Nepochybně se snažil z čela vytanout odpověď na otázku, který darebák zavinil tu švestkovou pohromu. “Alláh ja’lam el gheb - Bůh zná tajnosti!” oddechl si nakonec. Byl to jediný, ale patrně dost uspokojivý výsledek, který si vyrnnul z čela. Pak poklekl, aby švestky posbíral do koše. Přitom si každou tak prohlížel, jako by si ji chtěl zapamatovat. Pojednou se napůl vztyčil.

Objevil něco důležitého. Byly to stopy, které po mně zůstaly v měkké půdě. “Měn iabar nál - Vytrvalost vede k cíli!” řekl chlapík polohlasem. Povstal a kulhaje sledoval pomalu stopy. Vedly ovšem ke mně. Když zahýbal kolem křoví, dával jsem si právě švestku do úst. Když to uviděl, dlouhán zůstal jako solný sloup. Nepohnul jediným údem, ani nemrkl. “Kdo jsi?” tázal jsem se ho.

“Tys - - tys - - ukradl švestky Úst - t -” Nedořekl. Hlas mu selhal. Presto jsem pochopil, že švestky byly pro Usta-da. Můj klid však skončil, neboť do kulhavce vjela náhle veliká energie. Než mi napadlo, že by něco podobného bylo možné, dvaapůlkrát mne objal svými náramně dlouhými pažemi a začal ze všech sil řvát o pomoc. Podle výrazů, které se mu hrnuly z úst, se dalo usoudit, že se zmocnil celé tlupy zlodějů, loupežníků a lotrů. Byl to chlapík velmi silný, mne pak zeslabila nemoc tak, že jsem se marné namáhal, abych se ho zbavil. Naštěstí to netrvalo dlouho a přišla pomoc, které se dovolával. Nepochybně ji spatřil, neboť přestal křičet, ale místo toho jsem uslyšel jadrný hlas rychle se blížící “slavnostní panny”. “Kde jsou loupežníci, kde vrahové?” dotazovala se. “Zde, zde. Sem, sem!” odpovídal. “Koho zavraždili?” “švestky, Ustadovy švestky, plody našeho milého pána!” “Nesmysl! Švestky nikdo nevraždí!” “Pojď, pojď, a podívej se!” Přišla a stanula na místě. “Ukaž mi, Tifli!” Tifli znamená “dítě”, dokonce “malé dítě”. Pustil mě. Ve své slabosti jsem se zachoval docela trpně, nemohl jsem ani jinak a musel jsem se smát tomu zuřivému dětskému obličeji. Byl-li však tento muž nazýván “dítětem”, jakou délkou asi vynikaly velké děti v této krajině. Bílá panna tu zatím stála beze slova. Zdálo se, že neví, co si má o nás myslet. “Tady ho mám!” zvolal. “Koho? “tázala se. “Zloděje!” “Co ukradl?” “Švestky! Leží tam dosud na zemi!” Ukázal na stromy. Pohleděla tam, spatřila švestky na zemi a spráskla buclaté ručičky. Zanaříkala: “Nejlepší, zrovna ty nejlepší!” “Šetřili jsme je pro našeho pána!” naříkal i on. “Až nejlépe uzrají!” dodávala. “A on je jí, požírá jeho miláčky!” přizvukoval. “Zbývá mu jich dost!” pokusil jsem se je utěšit.

Pohleděli na mne tak, jako bych řekl něco docela nepochopitelného. Pak dlouhán hněvivě zaječel: “Všecky jsou jeho, všecky! Kdo jsi?” “Ano, kdo jsi? Chceme vědět!” prohlašovala majitelka veselého nosíčku. “Vy to nevíte?” odvětil jsem. “Nevíme,” prohlásila. “Nepoznali jste mne?”

“Ne! Ale buď si kdo buď, jak se můžeš opovážit krást ovoce? Džamikuni nekradou! Tys jisté cizinec!” “Jsem ovšem cizinec, ale náležím tomuto domu. Jsem Ustadovým hostem.” “Hostem? Ode dneška?” “Už několik neděl!” “Ně - - něko

- - několik ne - - - !” Okrouhlá malá ústa zůstala nedovřená, tak nedovřená, že jsem mohl hledět na zuby jako křemen zdravé, podobné perličkám. Z tvářiček zmizela červeň; brada zírala v úzkostlivém napětí, nos jako by chtěl zapadnout a očka se zavírala, sice pomalu, ale nadobro. Odkoukala snad tato žena našim moderním dámám, jak rytířské služby lze očekávat při malé mdlobě v podobných případech? Kdepak! Očka se jí zase otevřela. Ano, dokonce se ještě zvětšila. “Dnes - dnes - po prvé - prý vychází - - cizí effendi - - z domu - -” zakoktala. “Dosud jsi ho nespatřila?” tázal jsem se. “Ne. Nikdo z nás - - nesměl - - vkročit do dvorany. Jsi snad - - ten effendi?” “Jsem.” Ucouvla o dva kroky. Její obličej zbledl. Dlouhatánský muž strachem povyskočil. Nepochybně chtěl své důvtipné čelo povznést do takové výše, aby je nezasáhla má pomsta. A tento pohyb mu přinesl spásnou myšlenku. “Pospíším pro kerblík!” zvolal. Jeho dlouhým nohám postačily tři skoky, aby se octl u obou stromů. Chytil košík, vysypal nasbírané švestky na zem, a kvapil, aby zmizel v nejvzdálenějším koutě zahrady. Hleděl jsem za ním s úsměvem. Tu se ozvalo vedle mne: “Musím do kuchyně!” Obrátil jsem se. Už byla pryč. Rozhrnul jsem křoví, abych za ní pohleděl. V největším kvapu chvátala k několika domácím sloužícím, kteří byli přivábeni voláním o pomoc. Avšak netroufali si jít dále do zahrady. “Pryč! Ztraťte se!” volala. “Dítě” se dopustilo hlouposti. Nevyrušujte effendiho!” Pak zmizela ve své říši. Přede mnou ležela jedna z růží, kterou ztratila. Zvedl jsem ji a uschoval. Proč vypravuji tak nepatrnou událost? Poněvadž v lidském životě nejednou to, co se zdá nepatrným, lhostejným, získává větší důležitost, než kdo mohl tušit. Po nějaké chvilce vyšel Tifl ze zahradního koutu, dával však pozor, aby nešel okolo mne. Dostal se do kuchyně obloukem zezadu. Pak jsem vyšel ze zahrady i já znovu s plnými kapsami švestek. Sotva jsem usedl, přišel Peder. Byl v kuchyni a kuchařka mu vypravovala,

co se přihodilo. Smál se a měl starost, zda mi Tifl nezpůsobil bolest. Upokojil jsem ho. “Nazýváme tohoto muže “dítětem”, vysvětloval. “Jiní mu říkají El Aradž, Kulhavec. Je to s ním veselé a divné, eífendi, jak asi později také poznáš. Jíš rád ovoce, což?”

“Velice rád.” “To je dobře! Plod ovocného stromu v sobě shromáždil nejčistší šťávy, kořeny, kmen i větve zadržely všecko nečisté a zemité. Nyní víš, proč nás Ustad poučoval, abychom vzdělávali nejen pole, ale i zahrady.” Měl Peder pravdu? Buď jak buď, zachovával jsem se později podle toho a bylo mi při tom dobře. Střídavě ke mně přicházeli Hanneh a Kára do nádvoří. Od nich jsem se dověděl, že Halef tiše a klidně spí. Později se mi dostalo potěšení, spatřit opět kuchařku a Tifla. Byli na cestě do vesnice a museli jít mimo mne. Tifl byl teď přistrojený delším hávem, sahajícím mu téměř ke kotníkům; kuchyňská panovnice byla zahalená dlouhým, širokým závojovitým šatem, který nechával volný jen obličej. Splýval jí v týle a vpředu poskládaný halil celou postavu. Jako teď tak i později jsem ji vždy viděl jen v bělostném úboru. Bylo na nich zřejmé, když přicházeli, že jsou v rozpacích. Blížili se ke mně váhavě. Ona cosi k němu promlouvala a pobízela ho, aby šel napřed. Dlouhán se vskutku vzmužil, pokročil rychle a dlouhými kroky až ke mně, a s úklonou řekl: “Effendi, já jsem Tifl.” Bylo to zrovna tak, jako by řekl česky: “Effendi, já jsem děťátko!” Musel jsem se smát; přikývl jsem mu přívětivě. “Ale nejsem malý!” pokračoval a kroutil hlavou. Přikývl jsem opět. “Jsem docela velký, jsem muž,” ujišťoval mě. Přisvědčil jsem znovu. “A statečný jsem, effendi, velice! Nebojím se žádného člověka na

světě!” “To jsi mi dokázal,” potvrdil jsem. “Vidíš! I na tebe jsem se odvážil! Dostal jsem co proto, co se do mne vešlo; já však tvrdím, že jsem jednal správně. Setřásl jsi švestky mého pána?” “Setřásl.” “A mně byly svěřeny. Myslíš, že jsem se prohřešil proti své povinnosti?” “Ne. Jsi věrným strážcem zahrady svého pána.” V jeho drobném obličeji se rozložil výraz spokojenosti. Obrátil se ke kuchařce a řekl: “Slyšela jsi, Pekalo?” Pekala je turecké jméno a znamená “slastná”. Oslovená se tvářila velice vážně, tím však dosáhla právě opačného dojmu, než jaký zamýšlela, pak odpověděla: “Ovšem že jsem slyšela, effendi je k tobě dobrotivější, než zasluhuješ. Pamatuj si: i se zloději švestek je nutno jednat zdvořile, zvláště nevíš-li, s kým máš co dělat. Ale tys takové malé, nezkušené dítě, které stále jen chybuje. A teď udělej, co jsem ti poručila!”

Obrátil se ke mně a tvářil se tak rozpačitě, že se vskutku podobal chlapci, který dostal vyhubováno. “Mám to skutečně udělat, effendi?” tázal se mě. “Co?” “Pekala mi poručila, abych tě odprosil.” “Proč?” “Že jsem s tebou jednal jako s chyceným darebákem.” “Poslyš, Tifle, vždyť jsi byl v právu!” “V právu?” tázal se překvapen. “Ano, přesto, že to Pekala myslí dobře. Chce omluvit bezpráví, jehož jsem se dopustil. Já jsem opravdu švestky ukradl. Nemám ti tedy co odpouštět, neboť jsi konal svou povinnost.” Jeho obličej získal teď veselý, měkký a přece téměř mužný výraz. “Nehaníš mě tedy?” tázal se. “Ale vůbec ne!” “Effendi, to ti nikdy nezapomenu. Mé srdce ti patří. Jdu teď s Pekalou dolů do vesnice. Přeješ si něco? Mohl bych ti něco přinést?” “Nikoli, milý Tifle.” “Slyšela jsi, Pekalo? Effendi řekl ‘milý Tifle’! Effendi je takový jako já; není pyšný. Při tom zůstane: dávám mu své srdce. Pojď!” Sáhl po její ruce, aby s ní odešel. Pekala se však nehnula. Její oko spočinulo na mých prsou, neuvědomil jsem si, proč. “Máš rád růže, effendi?” tázala se mne. “Mám rád všechny květiny,” odpověděl jsem. “Podobají se dobrým duším, potěšují nás, aniž nám později zkalí radost. Proč se ptáš?” “Poněvadž jsi zvedl růži, kterou jsem ztratila. Je to růže nepatrné služebnice.

Dovolíš, abych ti jich každého dne několik přinesla? ” “Velmi rád je od tebe přijmu, Pekalo!” usmál jsem se. “Děkuji ti! Oemyryn čok oío/” Toto turecké přání vyjadřuje: Budiž ti život dlouhý! Byla snad tato ctná Pekala osmanského původu? “Alláh billingdže obům - Bůh s tebou!” odpověděl jsem jí. Spráskla radostně buclaté ruce, tázajíc se: “Rozumíš turecky?” “Ano.” “Mohu s tebou mluvit ve své mateřštině, effendi?” “Prosím tě o to, alespoň se od tebe něčemu přiučím.” Teď se ona hrdě obrátila na svého Tifla: “Slyšel jsi? Effendi se ode mne chce učit! I mé srdce mu náleží. Pojď!” Poklonili se mi velmi zdvořile, přičemž dlouhán musel ovšem projevit mnohem větší pokoru, než ona. Pak odešli. Jak málo stačí k oblažení lidských srdcí! Proč to děláme tak zřídka?

Brzy nato vyšel z dvorany Kára. Řekl mi, že jeho otec na několik okamžiků procitl a že při tom ještě v polospánku promluvil: “Káro, cvičit koně!” Protože teď minulo největší denní vedro, zamýšlel Kára projet koně, a to všecky tři, poněvadž Assil a Barkh už dlouho nevyšli ven. Osedlal je, neboť je nechtěl nechat vedle sebe bez postroje, vsedl na Ghaliba a vyjel z brány. Sotva uplynulo deset minut, uslyšel jsem od brány hlasité a funivé oddychování. Otočil jsem se. Tifl přicházel, ale jak! Skákal, jako by mu šlo o život. Dlouhé nohy se mu jen jen kmitaly! Aby pak při takovém kvapu neztratil čepici, sňal ji a třímal ji v hrsti. “Co se stalo? ” tázal jsem se, když mě míjel. Stanul na okamžik. “Mladý Haddedihn!” odpověděl mávaje rukou i koženým pavoukem do vzduchu. “KarabenHalef?” “Ano.” “Právě odejel.”

“Vím to, effendi.” “Chce projet koně.” “A já pojedu s ním! Slíbil mi to! Hamdulillah! Proto chvátám, abych si vzal koně!” Pospíchal do zahrady, za níž se na úbočí hory prostírala pastvina pro koně, o čemž jsem dosud nevěděl. Chlapík měl nesmírnou radost. Karovi bylo ovšem prospěšné, aby měl s sebou někoho, kdo zná krajinu. Ale proč právě Tifla? A kdo ví, na jakého valacha se mohl odvážit! Jak ten mohl stačit rychlé jízdě na našich ušlechtilých koních! Ta myšlenka mi kmitla hlavou, ale neznal jsem dosud Tifla! Co to vyrazilo sotva za minutu v rychlém poklusu ze zahrady? Ustadův hnědák! Bez sedla i uzdy! Ani provázek neměl na krku! Klusal k bráně, za ním skokem Tifl, zářící nadšením v celém obličeji. “Pojedeš na té kobyle?” zavolal jsem na něj. “Vždyť ti uteče!” Tifl se hlasitě zasmál. Dvěma, třemi obrovskými skoky dohonil koně. Smělý, podivuhodně vyměřený skok, a už byl na něm. Dlouhýma nohama ho pevné objal, pak zamával kurdskou čepicí a už se podivný kentaur kmitl branou. Kdo by si pomyslel, že Tifl, na pohled tak málo energický a podle zdání nemotorný člověk, je takovým jezdcem! Opravdu podivné! Jak se však stalo, že Karu napadlo, aby vzal s sebou právě Tifla? Přihodilo se to tak: Když mladý Haddedihn sjížděl po svahu, chtěl se dát cestou, kterou sem přijel se svou matkou. Byla to jediná cesta, kterou znal, i když ne dobře, poněvadž přijeli večer a ne ve dne. Když nyní cválal duárem, spatřil před jedním domem kuchařku a Tifla, jak hovoří s jeho obyvateli. Hodlal je minout, ale nebylo to

možné jen tak, jak se domníval. Assil a Barkh dali totiž najevo, že kuchařku a Tifla znají. Tlačili se k nim. “Znají vás naši koně?” tázal se jich. “Velice dobře,” odpověděla bílá panna. “Ó, ti jsou s námi blízce spřáteleni!” “Jak jste to dokázali?

Nezpozoroval jsem dosud nikdy, že by dávali najevo cizincům svou náklonnost.” “Inu, stýskalo se jim; odmítali potravu. Tak jsem jim přinášela z kuchyně nejlepší pochoutky ze zeleniny a Tifl jim je podával. Tak se s námi seznámili. Proto mají radost, jakmile nás spatří.” “Ano, zvířata jsou za prokázaná dobrodiní vděčnější než lidé. I já vám děkuji.” “Ale jejich vděčnost přece žádného z vraníků nesvedla, aby se svým pánům zpronevěřili,” pravila “slavnostní panna”. “Jak to? Co tím míníš?” Ukázala na Tifla a odpověděla chytráckým úsměvem: “Se svým dotazem se obrať na Tifla! Já jsem to všecko jen viděla, ale on pocítil.” Dlouhán promluvil vyčítavě: “Proč se o tom zmiňuješ, Pekalo? Neměla jsi to prozrazovat! Čím jsem ti ublížil, že mě chceš zahanbovat? ” “Mlč! To patří k tvému vychování. Děti musejí být vychovávány. Zrazovala jsem tě, a tys přece nepovolil. Pak jsi ovšem sletěl!” “Ty ses pokoušel na ně vsednout?” tázal se Kára. “Ano,” přiznával Tifl, a obličejíčkem se mu kmitl žalostný výraz. “Na kterého? Na Assila nebo na Barkha?” “Zkusil jsem to s oběma.” “Nuže-!” Dlouhán strhl levicí pavoukatou čepici z hlavy, aby se pravicí podrbal za ušima a odpověděl: “Musel jsem dolů!” “Ano, rád věřím! Vždyť jsme je tomu naučili. Sotva jsi byl nahoře, sletěl jsi dolů!” Tu se “Dítě” vztyčil v celé výši a zvolal: “Sotva nahoře? Oho! Jsem Tifl, který jde ze sedla teprve pak, když to uzná za dobré! Dosud žádný kůň mě nedonutil, abych s něho sesedl nuceně!” “A tito dva?” “Ti ano. Ale přísahal bych, že je to lež, kdybych nebyl sám shozen! Ovšem tak rychle, jak se domníváš, se to přece nestalo. Byl to zápas, těžký zápas, a já –já–” Váhal odpovědět, bylo pro něho nesnadné přiznat se k porážce. Tu pravila kuchařka se smíchem:

“Byla jsem při tom, viděla jsem ten zápas. Tifl se domníval, že si vynutí poslušnost; koně však nechtěli a on sletěl.” “Teprve po delší době? Ne hned?” tázal se Kára “To je divné! Jsi patrně lepším jezdcem, než kolik jsem jich poznal.” “Ten? Tifl? Jezdec?” divila se Pekala. “Ovšem, že jezdec! Vždyť byl jako sa ‘is3 ve službách šáh-in-šáha!” “Mašalláh! U vládce perské říše? Proč tam nezůstal?” “Protože Tifl příliš rostl. Potřeboval každý týden novou uniformu,” žertovala kuchařka. “Z toho popadla šáh-in-šáha úzkost; nemohl to snést, a proto Tifla propustil. U nás může růst, jak je mu libo. Nemáme konírny, v nichž by pobořil hlavou stropy.” “Ó, Pekalo, jak jsi dnes zlá!” naříkal dlouhán. “Vždyť vím, že jsem byl šáh-in-šáhovi příliš dlouhým a tenkým a ošklivým; ale já právě svou délkou ovládnu i nejhoršího koně, poněvadž mám dlouhé nohy, jimiž obejmu celé jeho tělo - - u “A můžeš si je dokonce pod jejich břichem zavázat na uzel,” doplňovala jeho výklad. “Však proto jsi také ze všech jediný, který umí bezvadně jezdit na Samé.” “Kdo je Sáma?” tázal se Kára. “Je to čistokrevná Ustadova kobyla, na níž seděl Peder, když ho Kára ben Nemsi dohonil. Kdyby byl na ní

seděl Tifl, nebyl by - - -” Tifl jí nedal domluvit. Vpadl jí horlivě do řeči: “Já bych se nebyl dal dostihnout!” “Assil zvítězí nad kterýmkoli koněm!” tvrdil Kára. “Znáš naši kobylu?” ptal se Tifl. Ne ” ,,nt. “Viděl jsi ji?” “Dosud ne.” “Mám pro ni dojít?” “Proč? Vždyť ji spatřím později.” “Vyjíždíš na procházku se svými koňmi. Kam?” “To sám nevím. Neznám

dosud váš kraj. Chci jen, aby se koně projeli a pocvičili v běhu. Však víš, pro ty dostihy.” “Při těch závodech pojedu na Sáme. Dovol, abych se s tebou účastnil cvičení. Pospíším si. Přivedu kobylu. Počkej na mne! Za deset minut jsem tu.” Odkvapil, aniž počkal na odpověď. Karovi nezbývalo, než aby počkal, až se k němu Tifl ani ne po deseti minutách přiřítí s koněm neosedlaným a bez uzdy. Projížděl se na kobyle rozmanitým způsobem, aby ji Kára mohl pozorovat, a pak se ho dotazoval, co o ní soudí. Mladý Haddedihn sice zdědil po svém otci značnou živost, ale od matky převzal rozvážlivost, která zamezuje přílišnou 3Podkoní.

pohotovost k mluvení i jednání. Zdržel se všeho úsudku, pochválil přednosti kobyly, a neřekl, že na ní shledal vady. Potom se dotazoval Tifla, na kterou stranu by bylo nejlépe provést zamýšlenou vyjížďku. Tifl odpověděl neobvykle znalecky: “Musíme si zvolit rozsáhlé a volné prostranství k trysku, potom však také příkré a obtížné cesty, na nichž se ukáže, co kůň umí. Odtud na východ se prostírá velká rovina, nejdřív travnatá, potom písčitá. Za ní strmí pohoří, přes něž vedou dva průsmyky, Boghaz-y-cherguš - Průsmyk Zaječí, zvaný podle toho, že v tamějších křovinách žije mnoho zajíců, a Boghaz-y-ghulam - Průsmyk Kurýra, nazývaný tak proto, že tam byl kdysi zavražděn posel panovníka.

Pojedeme-li jedním z těch průsmyků a navrátíme-li se druhým, poznáš krajinu, kterou jde východní hranice našeho území.” “Je to daleko?” “Pro obyčejné koně ano, pro naše ne.” “Poněvadž je můj otec nemocen, nepřeji si, abychom se vrátili teprve pozdě v noci.” “Obrátíme se k domovu, jakmile poručíš.” “Je v té krajině bezpečno?” “Ano.” “Vidíš, že jsem ozbrojen pouze nožem, a ty jsi docela bezbranný. Na vašem území nežijí zlí lidé, přijdeme však, jak pravíš, až na jeho pomezí. I Massabani vnikli až k vám, aby vás přepadli. Opravdu a stále bezpečné není asi žádné místo zde v,horách.” “Správně soudíš. Ale kdo má koně jako my, může rychle a snadno uniknout každému nepříteli. Bojíš se snad?” Haddedihn a taková otázka! Zda se bojí! Pocit strachu byl pro Halefova syna něčím úplně neznámým. Byl však příliš rozumný, než aby se považoval za uraženého, a jako host u Džamikunů dbal, aby je neurážel. Proto uznal za nejlepší jednat tak, jako by tu otázku neslyšel. “Pojdi Kupředu!” zvolal a pobídl Ghaliba k další jízdě. Assil i Barkh vykročili za ním bez váhání. “Navrátíš se, než nastane noc?” dotazovala se kuchařka. “Toužíš už nyní po mém návratu?” ptal se Tifl se smíchem. “Nemám strach o tebe, nýbrž o Karu ben Halefa. Vím, že zapomínáš na čas, jakmile sedíš na Sáme. Ale on potřebuje odpočinek po cestě. Potrestám tě přísně, opozdíš-li se!” “Jaký trest mi uložíš?” “Nedám ti nic k jídlu.” “To už znám. Pekalo! Odejmeš mi jídlo, ale za čtvrt hodiny mi předložíš dvakrát víc, poněvadž můj hlad nebolí můj žaludek, ale spíše tvé srdce.” “To je důkaz, jak špatně jsem tě vychovala! Ano, ano! Láska kazí děti, ale ty ještě poznáš mou přísnost!”

“Tu ty vůbec neznáš, Pekalo! Měj se dobře! Přeješ si snad ještě něco?” “Přiveď veselé a hladové hosty!” Je to obvyklý beduínský pozdrav na rozloučenou. Kuchařka jej vyslovila jen proto, aby vůbec něco řekla. Ani zdaleka netušila, že se vyplní, a to zvláštním způsobem. Cesta směřovala nejprve podél jezera a pak po celém údolí, až se rozevřela mezi horami hluboká průrva, otvírající se do roviny, o níž se Tifl zmínil. Tam koně pobídli do trysku. Tifl dokázal, že je vskutku nepřekonatelným přírodním jezdcem, ač nevěděl nic o jemnějších citových vztazích mezi člověkem a zvířetem. Kdo ho spatřil na koni, jak sedí jistě a pevně, jako by s koněm srostl, ten by považoval za nemožné, že byl shozen Assilem a Barkhem, ovšem naši hřebci nebyli zvyklí, jako hnědá kobyla Ustadova, okamžitým nápadům, nýbrž podrobovali se jen účelné, vědomé a stále záměrné vůli. Tifl podnikal rozmanité pokusy, aby jízdu proměnil v závody, což se však u rozvážného Kary ben Halefa nemohlo podařit. Kára byl jednak příliš chytrý, než aby

chtěl Sámu porazit již teď, jednak mu nedovolovala hrdost, aby se dobrovolně, ze zdvořilosti zřekl vítězství. Zůstalo tedy na tom, co bylo zamýšleno, totiž na cvičné jízdě. Pokud byla půda travnatá, kobyla snadno držela stejný krok s našimi koňmi, později však v hlubokém písku zřejmě polevila. Nemohlo se jí to vytýkat, poněvadž nebyla koněm písčitých stepí. Když se pak došlo k Zaječímu průsmyku a nastalo zdlouhavé vystupování po kamenité půdě, museli se zato naše koně namáhat, aby se jí vyrovnali, na což Tifl mladého Haddedihna opětně upozorňoval. Krajina byla skalnatá a neplodná. Nízké a suché křoví oblékalo hory špinavou šedí, a jen tu a tam se objevil strom, jehož řídké jehličnaté větve neposkytovaly stín. Když dosáhli temene průsmyku, meh jezdci volnou vyhlídku na všecky strany. Tifl ukázal na hromadu kamení a řekl: “To je mezník. Až sem náleží země Džamikunům.” “A komu patří země za hranicí?” tázal se Kára. “Každému.” “Ten kraj nemá výslovného majitele?” “Náleží šáh-in-šáhovi, jako vůbec celá říše. Krajina je zde tak pustá a suchá, že ji nikdo nechce. Kdo by ji měl, musel by platit daně, ale jak by na ně vydělal z takových skal? A když přijde muhassil, netáže se, jaký užitek půda vynesla, nýbrž bere vše, co kdo má.” “Kdo je muhassil?” “To nevíš?” Ne ” “mé. “Je to nejnevítanější ze všech hostů na světě. Každý člověk v Persii je povinen platit daně. I svobodné kmeny jsou k tomu nuceny. I Ustad slíbil, že bude odvádět daň, a tomu slovu dostojíme. Proto k nám muhassil nepřijde.

Ale jiní neplatí dříve, dokud nejsou přinuceni. Tvrdí, že nezávislý muž nemusí platit daň. Pošle se k nim co nejpřísnější, dokonce snad i krutý důstojník nebo úředník, jenž přivede vojáky, kteří jsou povinni pomáhat mu, aby sehnal

mal-i-divan a sadir avariz4. Jakmile začne vybírat daň, musí se ctít titulem muhassila. Nejprve vezme to, co chce mít pro panovníka. Potom bere pro sebe a nakonec sbírá, co může potřebovat pro své lidi. A to bývá zpravidla vše, co kde ještě zbývá.” “Nepostaví se mu nikdo na odpor?” “Na odpor? Odešel by jen proto, aby přivedl větší vojenskou pomoc. Nejlepším prostředkem, jak se mu vymknout, je útěk. Přichází však zpravidla tak znenadání, že je pozdě utíkat. Tak překvapil nedávno i Kalhurany, kteří dosud ještě nikdy daň neplatili.” “Kdo jsou Kalhurani?” “Jsou to kočovníci, jejichž území neposkytovalo dostatečnou výživu. Jistá jejich čeleď si vyžádala nové území a byla jim vykázána krajina, již vidíš zde na východ před námi. Začíná sice až na druhé straně za těmito skalnatými horami, je však málo úrodná.

Uplyne mnoho let, než se půda poněkud vzdělá, proto jim bylo slíbeno, že teprve po deseti letech budou platit daně. Jsou tu teprve čtyři léta; avšak přesto k nim byl vyslán posel, který jim oznámil, že už od nynějška musejí platit.

Zdráhali se. Tu znenadání k nim přišel muhassil s celým houfem vojáků. Ten se u nich uvelebil tak, jako by tam hodlal zůstat po celá léta. Bude tak dlouho ždímat jejich majetek, až ztratí i posledního koně a poslední ovci.” “Mašalláh! Ten by to tak měl jednou zkusit s Haddedihny! Víš, jak se ten džady* jmenuje?” “Omar Iraki. Šejkem Kalhuranů je mladý muž, jemuž Ustad dal za manželku dceru našeho kmene. Jmenuje se Hafiz Aram. Znám ho, neboť byl u nás, když si přišel pro nevěstu. Chode ho opatruj! Ale od muhassila chraniž každého člověka. Právě o Omarovi Iraki se mluví jen zlé a ani slovíčka dobrého. Pojď, vydejme se teď dolů! Až sjedeme, obrátíme se na sever, abychom se průsmykem Kurýra navrátili k domovu.” Na této východní straně spadaly hory příkře do hloubi. Cesta vedla četnými zatáčkami, takže se vždy nechal přehlédnout jen malý úsek. Zato tím volnější se naskýtal rozhled do dálky, přes step, k níž nyní oba jezdci směřovali. Když překonali poslední, nejnižší zatáčku cesty a chtěli se dát do trysku, náhle se jim naskytla nepředvídaná překážka. Mezi skalními balvany stálo totiž rozptýleně asi dvacet koní, jejichž jezdci seděli pospolu na ukrytém místě a hovořili. Jeden z nich jako strážce dřepěl na balvanu hodně zvýšeném, odkud bylo vidět daleko do stepi. Byli to perští vojáci, jezdci. Neměli však vojenské stejnokroje. Ani jejich vůdce neměl hodnostní odznaky, dal se však poznat podle dlouhé a těžké šavle, jež se mu vláčela po zemi. Jejich zbraně nestály za 4Daň pozemková a nepravidelné, mimořádné daně. 5Vysavač, upír.

mnoho, zato tím lepší byli jejich koně. Perské jezdectvo vyniká dobrými koňmi. Jakmile vojáci spatřili oba jezdce, vyskočili do jednoho. “Sallám!” pozdravil je Kára stručně, ale zdvořile a pokynul jim rukou. Neodpověděli. S obdivem a dychtivě pohlíželi na čtyři koně příchozích. Kára nezastavil. Chtěl je minout. Tu se mu však vůdce postavil do cesty. “Stůj!” zvolal rozkazujícím hlasem. “Kdo jste?” Nutno vědět, že Kára byl synem statečného hadži Halefa Omara, šejka Haddedihnů a nikdo mu nemohl imponovat, nechtěl-li tomu sám. “Pověz nejprve, kdo jsi ty?” žádal od Peršana. “Však vidíš, že jsem voják!” odpověděl muž. “A ty vidíš, že voják nejsem! Nesloužím nikomu, jsem nezávislý muž!” “Muž?” zasmál se voják. “Pohleď na můj vous a sáhni pak na svůj! Jsem zde ve jménu šáh-in-šáha a táži se tě opět, kdo jsi!” “A já sedím na koni ve jménu sama sebe a odpovídám jen tenkráte, zlíbí-li se mi! Alláh opatruj tvůj vous. Strach z něho nejde!” Když to pověděl, pohlédl tmavýma očima na Peršana s takovým výrazem, že voják spustil ruku, kterou už napřáhl, aby vzal Ghaliba za uzdu. “Podle tvé řeči poznávám, že jsi Arab,” řekl. “Jsem mylazim ewel” panovníka všech panovníků. Nyní to víš.” “Panovníkem všech panovníků může být pouze sám Alláh! Jsem Kára ben hadži Halef, Haddedihn kmene Šammarů.” “Odkud přicházíš?” “Odkud mi libo!” “Kam zamýšlíš?” “Kamkoli mi libo!” “Mašalláh! Ty se považuješ za veliký zázrak boží. Na mně jest, abych se vyptával!” “Tedy se ptej těch, kdož jsou povinni odpovídat; k takovým však já nepatřím. ” Nemluvila z něho pýcha, hodná zavržení, nýbrž sebevědomí nezávislého Araba z Džesiré.

Kdyby byly bývaly otázky proneseny zdvořile a ne ve formě výslechu, byl by je asi zodpovídal. Také se mu nelíbily

posměšné pohledy, kterými Tifla stíhali vojáci stojící okolo. Posměšné pohledy těchto lidí ho vyzývaly, aby jim ukázal, že tu není důvod k smíchu. i!” “I ty k nim náležíš!” řekl důstojník. “Zastupuji tu zákon. Jsem tu z policejní moci! “Já také!” Peršan ucouvl o několik kroků. Chtěl vzbudit dojem, tu však viděl i slyšel, že se mu to nezdařilo. “Opovažuješ se snad se mnou žertovat?”

“Nadporučík.

ivaiuvo uuuiruuruzsiiVi W i “Z čeho soudíš, že žertuji?” Mladistvě krásný, jako z tmavého mramoru tesaný obličej neprozrazoval ani známku žertování. Hlavním rysem Kary ben Halefa byla trvalá vážnost, kterou elegický nádech spíše zvyšoval než mírnil. V očích, které měl po matce, spočívalo cosi, co netrpělo dotěrnosti. To působilo i teď. Nadporučík se neodvážil pokračovat v hněvu, ano, znělo to jako omluva, když nyní pronesl: “To ty nevíš, ale zde jsem nadřízený tobě a každému, kdo sem přijde. Mám rozkaz, abych střežil toto místo.” “Proč?” “Protože se chci zmocnit vrahů

muhassila.” “Kterého muhassila?” “Omara Iraki.” “Valláh! Byl zavražděn?” “Ano.” “Kým?” “Hafizem Aramem a jeho ženou.” “Chode, Chode!” zvolal Tin v uleknutí. “Znáš Hafiza Arama?” pokračoval důstojník. “Neznám,” odvětil Kára. Pak seskočil z koně. Pojednou měl o věc zájem. Připomněl si, co mu Tifl vypravoval, a teď se ho zmocňovalo tušení, že zde nastává událost, do níž by se snad mohl prospěšně vložit. Úsměv plný účasti se objevil na jeho tvářích, když řekl s rozvahou, přesahující jeho věk: “Byla spáchána vražda? Na muhassilovi! To je skutek opravdu hrozný! Mohu vědět, proč a jak se to stalo?” “Ano, povím ti to! Ale předem mi musíš říci, odkud přicházíš a kam hodláš.” “Proč si to přeješ vědět?” “Poněvadž přicházíš z území Džamikunů. Pravím ti, že na tu stranu dáváme pozor! Ty však nejsi Džamiki, nýbrž Haddedihn z Džesiré.” Kára odmítavě mávl rukou a tázal se: “Hafiz Aram zavraždil muhassila?” “Ano.” “A je to šejk Kalhuranů?” “Ano.” “Jeho žena pochází z Džamikunů?” “Tak jest. Byla první, jež vystřelila. Máme krevní mstu proti Džamikunům. A teď pověz, odkud přicházíš?” Na rtech Karových se objevil opět klidný a rozvážný úsměv, když odvětil: “Ochotně ti to povím. Tento můj průvodce zde přichází se mnou z Vysokého domu Ustadova. Je Džamiki a já jsem hostem Džamikunů. Oni a já jsme jedno. Co oni učiní, za to zodpovídám i já. Vaše krevní msta se týče i mé osoby!” Peršan ustoupil ještě o krok a zvolal celý udivený:

“Nazval ses - - Kára ben Halef?” “Kára ben hadži Halef, ano!” “Nuže, Káro ben hadži Halefe, minul ses rozumem?” “Proč vyslovuješ takovou otázku? ” “Nevidíš, že je nás dvacet proti vám dvěma? To přece postačí!” “Není to správné! Správnější je, že jsme dva proti jen dvaceti.” “Jsi opravdu šílený! Rozumný člověk by byl zamlčel, že je hostem

Džamikunů.” “Ano, někdo jiný by byl asi tak jednal.” “Proč ne ty?” “Ze dvou příčin. Předně nikdy nelžu, ani když bych si tím mohl zachránit život, a za druhé se vás nebojím. Jak vy o mně soudíte, a co na mně chcete, to se mi nezdá důležitým, hlavní věcí tu je, že bych se sám za sebe musel stydět, kdybych byl lhal. A musí-li člověk sám sebou opovrhovat, je to ta nejhorší věc, jaká ho v živobytí může potkat.” Důstojník na něho pohlížel hodnou chvíli, aniž promluvil slova. Pak se tázal: “Pravíš, že nikdy nelžeš?” “Nikdy.” “Ani v nesnázi?” “Není žádná nesnáz, kterou by byla lež ospravedlněna, poněvadž lež je největší bída, které lidé podléhají!” “Nuže, tuto upřímnost zaplatíte životem!” “Mýlíš se.” “Že mýlím? Vždyť jsi neomylně šílený, chlapče!” Obrátil se k svým lidem a pokračoval: “Slyšeli jste! Tu je člověk, jinoch, který nikdy nelže, ani když by ho to mělo stát život. Co tomu říkáte?” Všeobecný smích byl odpovědí. “Směji se tak jako vy,” souhlasil s nimi. Pak se otočil zase ke Karoví: “Jste našimi zajatci. Odevzdejte nám své koně!” “Zkus si je vzít!” “Nemusím to zkoušet, neboť už se stalo. Nikdy jsme nepřivedli domů větší kořist! Hochu, tys nejhloupější chlapík, jaký se kdy vyskytl! A vzhledem k tvé hlouposti ti mohu říci, nač ses mne prve tázal. Sedni si!” Ukázal na kámen vedle Kary. Hoch si naň sedl. To svědčilo na pohled o poslušnosti. Rovněž Tifl sesedl s kobyly.

Přistoupil ke Karoví a usedl vedle něho. Vojáci obklopili koně, a jejich poznámky, plné obdivu k této nenadálé kořisti, svědčily, že lup považují za neocenitelný. Důstojník mluvil ke Kaxovi: “Nikdy jsi nespatřil muhassila Omara Iraki?” “Nikdy,” odvětil tázaný. “Byl to pán nadmíru pevné vůle. Žádný daňový dlužník mu neodolal. Býval proto vysílán všude, kde ostatní ničeho nedosáhli. Tak přišel i ke Kalhuranům,

ivaiuvu uuuiuui u^atvj 1UÍ? prašivým psům, kteří nechtěli platit. Měl s sebou sto jezdců, kteří od nich museli být přijati a vydržováni jako drazí hosté. Nyní však museli platit nejen daň, nýbrž i nás žold. Dluh rostl den ode dne. Vzali jsme vlnu, pak ovce. Nestačilo to. I zmocnili jsme se i ostatních stád. Přitom se ti psi srotili, aby nám odporovali. Muhassil kázal zatknout šejka Hafiza Arama a dopravit,do svého stanu. Tam se ho chopili, porazili ho a přidrželi u nohou muhassila, jenž na něm požadoval peníze. Šejk tvrdil, že žádné nemá. Muhassil mu hrozil karabáčem. Hafiz Aram však neustále zapíral. Tu ovšem ho začal muhassil vlastní rukou vyplácet, neboť to byl velmi silný muž a dovedl vládnout bičem. Šejk usiloval, aby se vytrhl, ale osm rukou ho přidržovalo k zemi. Ustal v odporu. Dal si nasázet rány, aniž zasténal, aniž pronesl hlásku. Ale očima zlověstně probodával muhassila, aniž mu dal na opětovanou otázku odpovědi. Co říkáš takové zatvrzelosti, Káro ben hadži Halefe?” “Víš, co znamená bití pro nezávislého Beduína? Pro šejka kmene?” tázal se Kára. “Co jiného, než výprask? I my, kteří nyní sloužíme panovníkovi, jsme byli zrozeni v nezávislých rodinách. Stali jsme se snad opovrženými otroky proto, že vzdorovité nutíme, aby plnili zákony? Postavením rozhodně vynikáme nad podobné zlotřilce. Šejk Hafiz Aram by byl býval jistě muhassilem zabit, a to plným právem, kdyby se mu nebylo dostalo pomoci tak neočekávané, že jsme překvapením zapomněli na obranu. Hádej, odkud přišla?” “Nehádám. Pověz to!” “Poskytla mu ji jeho žena Džamikeh, již Alláh zatratiž. Ona muhassila nenáviděla a obávala se ho. Když se z jakési pochůzky vracela domů, uslyšela, že jí odvlekli muže, a přišla za ním. Naslouchala u stanu, před nímž nebyl strážce. Slyšela dopadající rány. Vešla dovnitř. Spatřila, co se dělo, skočila k muhassilovi, aby mu zadržela ruku. ‘Pane, ty biješ nezávislého muslima?’ okřikla ho. ‘Už ani ránu.’ Vyrval se jí, šlehl ji a pak šejka. Tu skočila k su/ře7, na níž ležely dvě nabité bambitky. V okamžiku jednu vzala, natáhla kohoutek, namířila a vpálila mu kouli do prsou. Nebyl hned mrtev, ale pustil bič, sáhl oběma rukama, po ráně a vykřikl. Pak se potácel. Přiskočili jsme, abychom ho podepřeli. Ti čtyři mužové, co drželi šejka, se ulekli zrovna tak jako my. Pustili ho, vyskočili a dbali jen o muhassila. Vtom se Hafiz Aram vztyčil, chytil druhou bambitku, střelil raněnému kouli do čela a zvolal: ‘Tak odplácím karabáč!’ Potom uchopil ženu za ruku a vlekl ji s sebou ze stanu. Muhassil se svezl mrtev k zemi. Nedbali jsme v té chvíli o nic jiného než pouze o něj. Proto mohli oba provinilci rychle uprchnout. Já však jsem se vzpamatoval a kvapil jsem, abych je polapil. Tu mě potkal auari juzba&ysy*. Několik slov postačilo, 7Nízký orientální stoleček. “Rytmistr.

abych mu vše objasnil. Pádili jsme do šejkova stanu, přišli jsme však pozdě. Šejk uprchl i se ženou na dvou ze svých koní. Takoví psi utíkají rychleji, než člověk myslí!” Kára sledoval vypravování s napjatou pozorností. Pak se otázal: “Dověděli jste se, kam uprchlí? ” “Ano. Stopy nám to pověděly, neboť žádný z Kalhuranů nechtěl nám podat zprávu. Šakalové si navzájem pomáhají. Na štěstí Hafiz Aram se hned nemohl zmocnit lepších koní. Ti dva, co se mu namanuli, byli staří a málo vytrvalí běhóuni. Máme mnohem lepší koně, než on. Proto bychom ho byli brzy dohonili, kdyby byl zůstal na přímé cestě. Ale strach ho hnal k zacházce přes skalnatou půdu, kde jeho stopy zanikly.” “Tedy jste se tam za ním nepustili?” NP ” “i>e. “A nevíte teď, kde je?” “Ne docela, ale přece tak, že nám nemůže uniknout. Chce k Džamikunům, poněvadž jeho žena z nich pochází a poněvadž Ustada považuje za dost mocného, aby ho ochránil. Ale

toho dosáhne jedině tehdy, projde-li průsmykem Zaječím nebo průsmykem Kurýra. Proto jsme se vypravili co nejrychleji sem a obsadili jsme oba průsmyky.” “Víš určitě, že tu není žádná jiná cesta?” “Cesta tu zrovna není, ale kdo se dobře vyzná v těchto horách, tomu se snad podaří dostat se přes ně k severu až tam, kde může průsmyky objet. Ale tomu také předešel suari juzbašysy, neboť tam kvapí na nejrychlejších koních a s nejlepšími jezdci obloukem. Spatří-li prchající, nadežene je sem. - Tak, teď víš, co jsem ti z vděčnosti chtěl povědět.” “Z vděčnosti?” usmál se Kára. “Ano.” “Zač?” “Zatím za vás a ještě více za vaše koně.” “Pravíš opět za naše koně. Vyslovil ses teď mnohem správněji než prve!” “Neusmívej se! Činíš tak jen z rozpaků! Jste našimi zajatci. Nepodaří-li se nám polapit šejka a jeho ženu, máme

aspoň vás. Zaplatíte dijiji” svým životem. A vaši koně jsou ještě mnohem cennější než vy a šejk se ženou dohromady. Náležejí nám jako právoplatná kořist. Nabídneme je šáh-in-šáhovi, jenž za ně zaplatí znamenitou částku, aby jeho stáje získaly tak vzácné okrasy.” “Panovníci platívají někdy jinak než penězi!” “To jen ponechej naší péči; tobě už do těchto koní nic není!” “Dobrá! Souhlasím! Vezmi si je!” Kára to vyslovil tak lhostejně, jako by šlo o pouhý pakatel. ‘Krevní pokuta.

“Ano, vezmu si je. Nahlédl jsi asi, že se tomu musíš podrobit. Nuže, zkusím na tomto vraníkovi, jak se na něm jezdí.” Mínil Barkha. Jakmile to jeho lidé uslyšeli, couvli od koní, aby mu zjednali místo. Rozumí se, že se těšili jako on z domnělé kořisti, poněvadž by na ně připadla část podílu. Šel a vyšvihl se na koně tak rychle, že hřebec neměl ani kdy, aby se zdráhal připustit to. Ale už v nejbližším okamžiku se Barkh vzepjal tak rychle po sobě, nejprv předkem a hned vzadu, a při tom sebou hodil tak silně stranou, že důstojník sletěl a padl na zemi tam, kde kůň prve stál. Vojáci se hlasitě smáli. Když chtěl povstat a jaksi nemohl, zanechali ovšem veselosti. Důstojník sice neřekl nic, natahoval k nim však ruce, aby mu pomohli na nohy. To se také stalo. Udržel se ve stoji. Ale když chtěl kráčet, zasténal. “Pociťuješ bolest?” tázal se ho Kára. “Upadl jsem na šavli,” zněla odpověď. “Proč jsi nezůstal na koni?” “Mlč!” zahřměl zlostně. “Nebuď drzý!” Pak všelijak bolestně se šklebil a kulhal k nízkému skalisku, aby si tam sedl a aby ohledával bolestivá místa. “Nemám zlomeniny. Ale šavle je ve dví. Pochroumala mě. Budu to dlouho cítit.” Při tom si vzpomněl, že se mu vojáci

smáli. “Sallabe!” zvolal. Volaný k němu přistoupil. “Smáli jste se mi. Ty nejvíc! Vzhůru na toho hřebce, v němž jako by byl zašit šejtan. To ti bude trestem. Běda ti, shodí-li tě také!” Voják uposlechl. Docela dobře se na koně vyšvihl, a když se na něm hodlal usadit, ležel už také na zemi. Nadporučík rozkázal jinému vojákovi, aby se pokusil; toho však Barkh ani k sobě nepřipustil. Ztratil trpělivost a vyhazoval. “Učiněná bestie!” konstatoval důstojník. “Ti ostatní se chovají také tak?” tázal se Kary. “To musíš vědět nejlépe sám!” “Já? Jakto?” “Jsou to tvoji koně, jak jsi řekl.” Důstojník uvažoval. Potom řekl: “Kobyle lze snad nejvíce důvěřovat. Kdo to s ní chce zkusit?” Jeden z odvážnějších přistoupil a začal jí opatrně lichotit. Stála, jako by u ní ani voják nebyl. Kára ji dosud neznal a proto tázavě pohlédl na Tifla. Ten přivřel jedno oko a druhým zamrkal. Tím bylo řečeno dost. Voják poplácal kobylu na rozmanitých místech. Nehnula ani špičkou ucha. Zrovna ta její číhavá nehybnost mu měla být podezřelou; on však naopak nabyl odvahy, aby Sáme zvedl nejprve přední nohu a pak zadní, aby si prohlédl’kopyta. Ani tomu neodporovala. Nabýval jistoty. Vyšvihl se na ni. I teď stála tiše,

pohnula jen hlavou, aby pohlédla na Tifla. Kára stál v největším napětí, jaký kousek uvidí. Důstojník se těšil ze zdánlivě dobrého výsledku. Podotkl: “Je to asi jen tento vraník, jemuž nelze důvěřovat. Hni se přece z místa, hochu!” Voják hodlal uposlechnout, ale tu nastala Sáme pravá chvilka. Ne snad že by se byla kobyla dala do skoku. Ne. Docela prostě, ale bleskurychle se svalila, jako raněná mrtvicí, poválela se dvakrát nebo třikrát po vojákovi, vyskočila a stála pak zas tiše a nevinně, jako by ani nebyla s to zkalit pramínek vody. Pro svrženého jezdce mají v západních zemích sportovně šetrný posměšek: “Rozloučil se k koněm”. V tomto případě se dalo říci: “Paní Sáma se rozloučila s jezdcem”. Voják zůstal hezkou chvilku docela bez hnutí ležet vedle kobyly, jež nevinně pohybovala ohonem se strany na stranu. Pak ohmatával všecky části těla tak, jak dělávají domácí mouchy, když nožičkami se sebe stírají prach a částečky nakažlivé hmoty, aby je pro spásu člověčenstva pozřely. Voják se tvářil při tomto anatomickém ohledávání ještě dost vesele. Když seznal, že i přes trojí zavalení má všecky údy pohromadě, dospěl znenáhla k rozhodnutí, že by se slušelo vstát. Nejdříve se po způsobu čtyrnožců opřel o ruce a nohy, ohlédl se pátravě na všecky strany, nezapomněl-li tu snad přece nějakou částku svého vzácného těla, a nakonec se velice rozšafně a co možná opatrně vztyčil do vzpřímeného postoje, k jakému se nakonec přijít snaží každý shozený jezdec. Vrávoral při tom jako úzkostlivý kvartán, když poprvé hodlá provozovat brus-lařské umění, a zmizel konečně z jeviště dokonané “rozluky” mezi balvany, aby si vyhledal samotu daleko od nerozumného lidstva. Nutno však podotknout, že jeho bolestné povstání bylo bohužel doprovázeno hlučným smíchem druhů. I důstojník se k nim připojil smíchem; pak se ale zlostně otázal Tifla: “Když jste přijížděli, seděl jsi na tom koni. Patří tobě?” “Ne,” odvětil Tifl. “Komu?” “Ustadovi.” “Věděl jsi, že se kobyla válí?” “Ano.” “Na jaké znamení to učiní?” “Zeptej se koně a ne mne! Já jsem se neválel!” Nadporučík vyskočil, a ačkoli ještě před chvilkou pociťoval bolest, postoupil rychle k němu a vyjel si na něho: “Spratku, tak se se mnou nemluví!

Opovážíš-li se to ještě jedenkrát, odpovím ti karabáčem!” Tu se Tifl vztyčil v celé výšce, až ho o celou hlavu převyšoval, a pravil: “Vzpomeň si na muhassila! Víš, co způsobil karabáč? Chraň se!” Kdo by se byl od Tifla nadál takové mužnosti! Dětské rysy jeho obličeje nabyly tak vážného, ba přísného výrazu, že srážka se zdála neodvratnou. Tu se ozval hlas strážného, který ze svého stanoviště volal:

“Dva jezdci! Přijíždějí dva jezdci!” “Kde?” tázal se důstojník a hned odvrátil od Tifla celou pozornost. “Jsou ještě daleko.” “Jak?” “Vypadají jen jako malé tečky.” “Kterým směrem se pohybují?” “To není vidět. Počkej!” Lze si pomyslit, že nyní nastalo všeobecné očekávání. Uplynulo několik minut, když muž hlásil: “Blíží se k nám, ale ne zrovna přímým směrem.” “Jak?” “Jsou už mnohem jižněji než prve.” “Obávají se průsmyků. Spatřili asi suari jyzbašysyho, který je svou četou zahnal zpět. Pozor, vyskytnou-li se ještě nějací jezdci.” “Už jsou tu!” “Kde?” “Na severu, za nimi, ale velice daleko za nimi.” “Pak je tomu tak, jak jsem řekl. Suari juzbašysy je na severu nepropustil. Přinutil je k obrácení a

spěchá za nimi. Sem nepřijdou; mají podezření. Hledí nalézt cestu k jihu. To jim musíme překazit. Deset mužů na koně! Rychle, kupředu. Přiženeme je sem! Druhých deset zůstane zde, aby je přivítali a aby střežili naše dva zajatce.” Po

několika okamžicích cválal s polovicí svého mužstva pryč. Že by mohli pomyslet na útěk ti, jež nazval “zajatci”, to mu snad ani nenapadlo. A zbylí vojáci meh o to rovněž malou starost. Pospíchali nahoru k strážci, aby tamodtud lépe viděli honbu na lidi. I ten voják, který se s kobylou tak málo zdvořile “rozloučil”, se pomalu štrachal za ostatními, aby mu nic neušlo z požitku, který tam nahoře vyhledávali. Kára a Tifl zůstali spolu sami. Jestliže se už předtím ani za zajatce nepovažovali, nyní teprve se jim nezdálo, aby na sebe vzali takovou úlohu. Tifl zvážněl. Jednal velmi dobře. Neměl snad dvojí přirozenost, jak někteří lidé o sobě tvrdívají? Či měl povahu tak zvláštní, že se jevil jinak, než jakým vlastně byl? Vyšplhal se na nejbližší skalisko, zíral k východu a pak řekl: “Jsou to oni. Všecko jsi slyšel, jako já, ó, Káro ben hadži Halefe! Co hodláš učinit!” “Musíme jim přispět,” odvětil Haddedihn. “Ano, rozhodně!” “Jak si to představuješ?

Mylazima a jeho vojáků se neobávám, ale v průsmyků Kurýra stojí druhá četa a tu venku se blíží suari jyzbašysy se svými lidmi. Nebojíme se, ale i nejzbabělejší člověk může koulí nebo kopím usmrtit největšího hrdinu, který nemá zbraně. Musíme tedy hledět, abychom jim nepřišli na dostřel. Co pozoruješ ted?”

“Uprchlíci mají špatné koně. Zakrátko budou dostiženi.” “Nechají je na místě. Půjčíme jim za ně Barkha a Assila. Jsem rád, že je mám s sebou! Souhlasíš?” “Chode ti požehnej, Káro ben hadži Halefe! Souhlasím! A jednejme! Už je nejvyšší čas!” “Tak pojdi” Tifl sestoupil se skály. Oba vsedli na koně a pádili do stepi. Když to vojáci zpozorovali, křičeli sice hlasitě, ale na věci nemohli svýmřevem nic změnit. Kdo neumí užít své výhody, utrpí škodu. Kára a Tifl pádili tryskem. Poněvadž už teď nebyli mezi skalami, nýbrž v rovině souběžně s jezdci jedoucími venku, nemohli zatím na ně vidět. Brzy se však se obzor objevil před jejich očima. Tu rozeznali tři skupiny; jednotlivé jezdce nebylo lze rozeznat. Prostřední skupina byla malá, napravo i nalevo od ní skupiny větší. Vzájemný poměr těchto tlup se měnil jen velmi pomalu, přece však bylo znát čím dále tím zřetelněji, že vnitřní skupině bylo oběma zevnějšími zabraňováno uhnout stranou a že byli tlačeni k Zaječímu průsmyku. Kára a Tifl se drželi těsně pospolu. Jeli napřed, Assil a Barkh následovali za nimi, aniž byli vedeni. Jakmile byli jednou v pohybu, oba ušlechtilí koňové nezůstávali ani o krok pozadu. Plavným tryskem se oba jezdci dostali do popředí tak, že se zmíněné tlupy záhy před jejich očima objevily jako jednotlivé postavy. Jakmile to nastalo, bylo patrné, že je tu třeba největšího spěchu. Oba jezdci uprostřed byli zajisté Hafiz Aram, šejk Kalhuranů, a jeho žena. Napravo od nich bylo vidět nadporučíka s deseti vojáky. Ti mohli vyvinout největší rychlost, poněvadž měli odpočaté koně. Nalevo přijížděl rytmistr se svou četou, která čítala nejméně dva tucty vojáků. Stihači byli pronásledovaným jistě čtyřnásobně blíž, než Kára a Tifl. “Použijeme tajemství svých koní?” tázal se starostlivý Tifl. “Ne,” odvětil Haddedihn. “Ta si ponecháme pro nejhorší případ.” “Ale věc je přece na pováženou!” “Dosud ne!” “Za okamžik je dohoní!” “Však také směřují přímo k nám! Lepší se to každým skokem.” Sotva to vyřkl, stalo se něco, co

nasvědčovalo, že výraz “lepší se to”, je omylem. Šejk Kalhuranů se až dosud domníval, že má co dělat jen s dvěma nepřátelskými oddíly, nyní však spatřil ještě jiné jezdce, kteří zrovna zpředu a přímo kvapili proti němu. Považoval je

ovšem také za protivníky. Vzdálenost byla dosud tak značná, že se nedaly rozeznat obličeje. Soudil, že je v největší tísni a snažil se vysvobození získat tím, že uhnul z dosavadního směru šikmo napravo. Mohl se sice nadít, že tím jezdcům nově se naskytlým šťastně ujede, ale rytmistrovi poskytoval mnohem větší výhodu. “Chyba!” zvolal Tifl v rozčilení. “To neměl dělat!”

“Neví dosud, koho má před sebou, a že ho chceme zachránit!” odvětil Kára. “Což není naprosto žádné znamení, podle něhož by nás poznal? ” “Není.” Ale už po několika okamžicích si na něco vzpomněl. Dodal k tomu: “Teď mi něco napadlo. Rozjedeme se, aby byla mezi námi mezera. Doufám, že pak spatří a pozná kobylu našeho Ustada. A má čepice, kterou jsem tak často před ním bral z hlavy! Ukáži mu ji. Má-li bystré oči, pozná mě podle ní!” Jel tak, aby byl odstup mezi ním a Károu, takže bylo vidět Sámu, oddělenou od ostatních Karových koní. Pak vztyčil svou dlouhou postavu co možná nejvíce, sňal čepici z hlavy a mával jí nad sebou způsobem tak nápadným, že to šejkovi Kalhuranů nemohlo ujít. K veliké radosti Tifiově výsledek pokynů se zakrátko objevil, Hafiz Aram zabočil opět do předešlého směru, a přes vzdálenost, dosud velmi značnou, spatřil Tifl zřetelné, že stíhaný zvedl paži do výše. Ovšem ani pronásledovatelům neušla tato znamení. Rytmistr sice nevěděl nic o Karovi a Tiflovi; zato však nadporučík musel tím jasněji vědět, odkud a jak se dostává prchajícím pomoci. Bylo zjevné, že pobízel své lidi, aby si pospíšili. “Porozuměl mi,” zaplesal Tifl. “Ale pohleď, co se děje s jeho koňmi!” Upozornění bylo na místě, neboť rychlost pronásledovaných náhle velice poklesla. Jejich koně už nemohli dále. Z dosavadního letu přešli nejprve do krátkého, namáhavě udržovaného, avšak nestejného trysku; poté jeden z nich kolísavě urazil ještě několik kroků a úplně vysílený klesl. Byl to kůň, na němž seděla šejkova žena. Měla tolik obratnosti, že v pádu seskočila, aniž upadla. Nechala koně ležet a prchala dále. Tu zarazil i druhý kůň, a Hafiz Aram seskočil z koně, chytil ženu za ruku a chvátal s ní co nejrychleji kupředu. Zatímco se udal ten výjev, vzdálenost mezi četami se zmenšila tak, že Kára ben Halef a Tifl uslyšeli jásavý křik stíhačů. Mladý Haddedihn bystrým okem měřil vzdálenost; Tifl neměl tuto klidnou chladnokrevnost. “Tajemství, tajemství!” zvolal. “Jinak přijdeme pozdě!” “Ne,” odporoval mladý muž. “Snad později, ale teď ještě ne! Přijdeme zrovna v posledním, pravém okamžiku!” Odhadl vzdálenost zcela správně. Nadporučík měl ze všech vojáků nejlepšího koně a byl proto šejkovi nejblíže. Jeho podřízení byli za ním o dobrých sto koňských délek. Bylo slyšet výhružně řvoucí hlas. Nalevo, na druhé straně od něho, ve vzdálenosti tří set koňských délek, přijížděl jako bouře rytmistr. Uprostřed běhu se Tifl tázal: “Nebudou se Assil a Barkh zdráhat, až na ně vsednou šejk a jeho žena?” “Nebudou,” odvětil Kára. “Řeknu jim jen slovíčko, a to stačí.

Neobávám se ničeho. Jen nadporučík by nám mohl překážet.” “Starej se tedy o uprchlíky, ať vsednou co nejrychleji na koně. Důstojníka přenechej mně!” “Odvážíš se na něho?”

Tifl se hlasitě zasmál. “Zda se odvážím? Považoval jsi mě za zbabělce? Dej pozor! Hned jsme na místě.” V tom okamžiku uprchlíci stanuli, sotva dechu popadali. Poznali Tifla, spatřili dva volné koně a volali radostně na své osvoboditele. Ti přirazili k nim letem. Kára přitáhl uzdu Ghalibovi a zarazil s ním i s oběma vraníky před Hafizem Aramem. “Na koně!” vybídl je energicky a seskočil, aby hřebce podržel. “Jsou čistokrevní!” řekl šejk. “Shodí nás!” “Ne. Vzhůru na ně!

Podržím je.” Vše se odehrálo mnohem rychleji, než lze vypravovat. Hafiz Aram vysadil nejprve ženu a pak se vyšvihl sám na koně. Při tom nemohli zpozorovat znamení, které dal Kára oběma koním, znamení, aby poslechli. Zatím Tifl

popojel kus cesty vstříc nadporučíkovi. Vybočil napravo a nechal “Sámu” cválat obloukem, kterým zahnul po bok důstojníkovi, jenž zuřivé řval na uprchlíky. Dbal jen jich a ne Tifla, který záhy jel tak těsně vedle něho, že se oba koně dotýkali. Teprve pak si ho všiml. “Co chceš, pse? Kliď se!” křičel na něho. “Kliď se, povídám!” Přitom zvedl pěst, aby Tifla uhodil. “Počkej!” odvětil Tifl. “Chci tě poctít návštěvou.” Zdviženou nohou se opřel o hřbet kobyly a rychle se z ní přesmykl k důstojníkovi tak, že seděl za ním. Pak ho sevřel dlouhýma rukama v pasu, pevně přitiskl nohy k tělu koně a zvolal: “Neublížím ti. Chci jen vědět, vydržíš-li s dechem. Pozor!” Přitiskl důstojníka k sobě, až nemohl dýchat, a

sevřel koňovy slabiny tak, že ustal v trysku a byl nucen po několika volnějších krocích zastavit. Stanuli zrovna v tom okamžiku, kdy se šejk se ženou dostali na koně. A tu již přijížděl rytmistr jako vítr a v každé ruce třímal nabitou bambitku. “Rychle pryč!” nařizoval Kára ben Halef. “Bude střílet a my nemáme zbraně.” Tryskem odjel s oběma zachráněnými směrem, kudy přijel. Tifl opustil svou oběť lapající po vzduchu, seskočil a skokem se octl u kobyly, jež stanula nablízku. Vyšvihl se na ni. “Stůj! Zadrž!” volal na něho dojíždějící rytmistr. “Dohoním tě!” “Dohoň!” odpověděl volaný. “Stůj! Střelím!” “To můžeš!” Aby mu co nejvíce znesnadnil míření, Tifl se celým tělem sklonil hluboko k šíji koně, jejž mlasknutím vybídl k nejrychlejšímu běhu. Kůň poslechl. Za ním zahřměly dvě rány, ale žádná z nich ho nezasáhla. Jenom jezdci, kteří už důstojníky dohonili, za ním mnohohlasně křičeli.

“To měla vidět Pekala!” smál se Tifl pro sebe. “To by jí bylo způsobilo radost!” Když už nebylo třeba obávat se kulí, Tifl se napřímil. Cítil se bezpečným, aspoň na tu chvíli, neboť nemohlo být ani řeči, že by je koně vojáků dohonili. Po nějaké chvíli se Kára ohlédl. Spatřil, že se obě tlupy spojily. Důstojníci se patrně radili. Tu přitáhl uzdu Ghalibovi, aby ho Tifl úplně dostihl. Šejk až dosud nepromluvil. Hodlal nyní děkovat, ale mladý Haddedihn mu řekl: “Teď ani slova, šejku Kalhuranů! Nutno nejprve - - - ” “Ty mě znáš?” přerušil ho šejk udivené. “Ano.” “Pověz mi, kdo jsi? Neznám tě.” “Jsem Kára ben hadži Halef Omar, Haddedihn kmene Sammarů.” “Hadži Halef Omar! Tvůj otec hadži Halef Omar je šejkem vašeho kmene?” “Ano.” “Mašalláh! A přece žádné mašalláh! Je to zázrak a přece ne zázrak! Zázrak, že se nám dostalo vysvobození, když nám hrozilo největší nebezpečenství. A naopak vysvobození není zázrakem, poněvadž je provedl syn muže, jehož život se skládá z veliké řady takových událostí. Zdá se, že jsi dědic jeho činů!” Nyní je dostihl i Tifl, jenž se také ohlédl. Když spatřil, že vojáci zůstali stát, řekl k šejkovi: “Neptej se teď po ničem. Nemáme kdy. Víme, co se přihodilo. Tvoji nepřátelé nám to vypravovali. Musíme se poradit, při tom však ujíždějme dál!” Když se koně srovnali v řadě, šejk se chopil znovu slova: “O tom, co se přihodilo, pomlčím, ale o tom, co nás čeká, smím přece mluvit. Projedeme Zaječím průsmykem?” “Ne,” odvětil Kára. v “Proč ne?” “Protože tamčeká deset ozbrojených vojáků.

Největší odvaha člověku neprospěje, nemá-li zbraně.” “Musíme tedy k průsmyku Kurýra.” “Ten je obsazen ještě větší silou.” “Víš to zevrubně?” “Ano.” “Pak nám zbývá již jen pokus proniknout napravo nebo nalevo. Pokusil jsem se už o to, ale moji koně nebyli s to, aby to dokázali.” “S těmito koňmi se nám to snad podaří,” mínil Kára. “Sotva,” mínil Tifl. “Proč ne?” “Ohlédni se!” Když Kára vyhověl tomu vyzvání a ohlédl se, spatřil, že Peršané pojali jakýsi záměr. Vzdali se přímého pronásledování uprchlíků, ale rozdělili se na dvě tlupy, které tryskem zamířily k oběma průsmykům.

“Snaží se obsadit obě jediné cesty vedoucí k Džamikunům,” řekl šejk. “A přitom nás nespustí s očí,” dokládal Kára.

“Ať se uhneme napravo nebo nalevo, budou tu. Neobávám se jejich kulí ani tak pro sebe, jako pro naše koně. Bylo by hanbou doma vypravovat, že tak ušlechtilá, nenahraditelná krev zahynula olovem takových lidí.” “Pak nevím žádné rady!” “Já vím,” prohlásil Tifl. “Jakou?” “Můžeme se dostat na druhou stranu mezi průsmyky.” “Hamdulillah!” zvolal radostně šejk. “Je tu tedy ještě nějaká cesta?” “Cesta ne, ale přece jen možnost dostat se bez šplhání na druhou stranu. Nikdo nebyl tak často v těchto horách, jako já. Hledal jsem tu pro Pedera léčivé byliny.” “Hleďme tedy proniknout tím směrem!” “Tam nemůžeme jet, tam musíme jít. Nikdo nemůže na koni žádat více, než kolik může podniknout.” “Sestoupíme, bude-li třeba!” “Pojďte!” Tifl se chystal pobídnout kobylu do běhu, ale Kára ho vyzval: “Stůj, ještě ne tak rychle! Nejprve nám pověz, jak dlouho potrvá, než budeme mít za sebou tyto výšiny!” Tifl pozoroval sklon slunce a odvětil: “Než nastane soumrak, dosáhneme protější roviny.” “Bezpochyby nejen sami.” “Kdo ještě?” tázal se šejk.

“Vojáci.” “Máš za to, že pojedou za námi?” “To je možné, ale mínil jsem něco jiného. Vojáci nás pozorují. Poznají-li, že se pokoušíme přímým směrem přejít pres hory, pojedou rychle po obou stranách průsmyky, aby nás přivítali na druhé straně. Pak nám nezbude, než se vrátit zpátky do skal. Zatím nastane noc, a musíme pak v horách přenocovat, abychom příštího jitra znovu byli honěni.” “To by nám již Peder přispěl na pomoc.” “Myslíš?” “Vím to. Poněvadž tě Tifl doprovází, mám zato, že jsi hostem Džamikunů.” “Ovšem.” “Můžeš tedy pevně spoléhat na jejich pomoc. Vědí vaši hostitelé, kam jste odjeli?” “Zevrubně ne. Viděli však, kterým směrem se vzdalujeme.” “To stačí. Nepřijedete-li domů, budou vás hledat.” “Nebudou!” odporoval Tifl. “Proč ne?”

“Protože přijedeme včas domů.” “Jsi o tom přesvědčen?” “Ano.” “Přísahej!” Znělo to tak vážně, jako by šlo o život a o smrt. Kára pohlédl na šejka v překvapení. Ten se však netvářil vážné, ale docela vesele. “Divíš se?” tázal se. “Pozoruji, že dosud neznáš Tma. Ten má za ušima více než jednu chytrost. Nuže, Tifle, chceš přísahat na to, co jsi řekl?” “Nechci,” odvětil tázaný. “Proč nechceš?” “Poněvadž nezneužívám přísahy. Náš Ustad říká, že je to zakázáno!” Pravil to tak upřímně a srdečně, tak přesvědčivé a dětsky poslušné, že vedle něho jedoucí Kára souhlasně řekl: “Věru, je to zakázáno! I mezi Haddedihny. Můj otec ví od Kary ben Nemsi, že přísaha je hříchem na jménu Alláhově.” “Ale ujištění je snad dovoleno?” dotazoval se šejk, usmívaje se na Tifla žertovně. “Ano,” přisvědčilo “dítě”. “Nuže, ujisti mě o tom!” Tifl v jízdě sňal z hlavy cípatou čepici pohybem, jako by někomu chtěl prokazovat čest, a řekl: “V pravé chvíli se navrátíme domů. Ujišťuji tě o tom ve jménu Pekaly, která náš příchod bude očekávat s kerblíkovou polévkou. A teď si pospěšme!” ; “Ale jak to provedeš?” tázal se Kára. Nedostal odpověď, protože Tifl pobídl koně k plnému cvalu a tak rychle jfPUlěl kupředu, že ho bylo co dohánět. Haddedihn si nemohl nijak průběh věci představit; proto pohlédl tázavě na šejka. - “Jsi teprve nedlouho mezi Džamikuny?” tázal se ho. “Nedlouho.” *•••• “Tu ovšem nemůžeš Tifla pochopit. Vězí v něm muž, jakého zřídkakdy najdeš. Doma žije v ústraní a teprve tenkrát ukáže, kým je, když sedí na koni. Je nejen statečný, nýbrž i tak chytrý, tak nezvykle chytrý a moudrý, že mu lze důvěřovat bez podmínky a výhrady. A jestliže ujistí o něčem ve jménu Pekaly, .•H každý, kdo ho zná, nepochybuje, že slib vyplní.” “Splní tedy své ujištění?” “Docela

jistě!” “Ale jak? - To je mi hádankou.” “Netaž se ho po tom! Neřekl by ti to. Není rád, vyzvídá-li někdo na něm. Svou myšlenku uznává za dobrou a provede ji tak, že budeme spokojeni. Následujme ho. Tifl je velmi šťasten a pociťuje veliké štěstí, důvěřuje-li se mu.” Čtyři koně pádili teď stepí jako vítr. Žena šejkova se držela na koni statně, jela bezpečně jako muž, Tifl se ani neohlédl, ale přece bylo znát, že pozoruje

Peršany na straně levé i pravé. Jejich vůdce byl asi velmi obezřetný muž, jenž patrně předem udělil rozkazy pro rozmanité možnosti. Neboť právě když se ukázalo, že uprchlíci se hodlají dostat přímo přes pohoří, odloučili se z obou oddělení lidé, kteří na té i oné straně jeli týmž směrem, majíce patrně rozkaz, aby šejka a jeho osvoboditele stíhali skalnatým územím. “To bylo, čeho ses obával,” pravil Kára k šejkovi. “Prve, ale teď už ne!” odvětil šejk. “Myslíš, že to bylo prve povážlivější než teď?” “Ne, ale Tifl nám dal ujištění a dostojí mu.” “Uvaž ale, jaký je tu rozdíl! Zde na rovině jsme ve výhodě, poněvadž máme lepší koně. Ale tam. nahoře budou asi koně vojáků šplhat lépe než naši. Pojedou-li za námi nahoru, se vší pravděpodobností nás dohoní.” “Aťsi!” “Ale co uděláme potom?” “Neptám se, Tifl ví, co chce!” Dojeli k úpatí výšin. Byla zde nejprve mírně stoupající štěrkovitá drolina, před níž vůdce s pavoukatou čepicí z koně nesestoupil. Jel nahoru, ostatní za ním. Stopy po koňských kopytech byly v této půdě znát více než dostatečně. Když dosáhl výšiny, Tifl ukázal na stopy a řekl: “Zde jsem jim pověděl, kudy nás vede cesta. Půjdou za námi, poněvadž věří, že dosáhnou úspěchu.” “Jak to myslíš?” tázal se Kára. “Neměli by tomu snad věřit?” NP ” “r>ce. “Proč ne?” “Protože

… protože…” Přerušil se a neodpověděl. Obočí se mu stáhlo, jeho dětské rysy jako by zestárly o několik let. Nasadil vážný, zamítavý výraz. “Vyznáš se zde, Káro ben Halefe?” NP ” “ne. “Já však znám tuto krajinu. Kdybychom byli u Haddedihnů, poslouchal bych tebe. Zde jsme u Džamikunů. Pojď za mnou!” Seskočil z koně a šel dál, kobylu vedl za sebou. Ostatní také sestoupili a kráčeli za ním, přičemž šejk a jeho žena vedli vraníky za uzdy, poněvadž by za nimi nebyli šli tak ochotně, jak bylo třeba. Vystupovalo se teď do skalnatého a strmého svahu. Občas rostl trs, nějaká křovina; Tifl stále ulamoval větvičky a nechával je na cestě, aby tím pronásledovatele vábil za sebou. Nebylo je vidět, poněvadž vysoká skaliska zabraňovala v rozhledu. Pak vyšli na výšinu. Když na ni vystoupili, spatřili hluboko pod sebou vojáky, lezoucí do vrchu, koně vedli za sebou. Jeden z nich náhodou vzhlédl do výše a spatřil osoby na výšině. Upozornil na ně své druhy, kteří jim vyhrožovali zaťatými pěstmi a zlostně křičeli nahoru. “Opravdu jsou za námi!” řekl šejk. “Teď jsem zvědav, co se stane.”

Ukázal napravo i nalevo, kde daleko venku bylo vidět Peršany, jak v největším chvatu pádí k průsmykům. Hafiz Aram promluvil: “Jedou na druhou stranu, aby nás tam přivítali, a tito nás ženou kupředu. Kdybychom jen byli ozbrojeni! Ale neměl jsem kdy sehnat zbraně. Nejvíce mi záleželo na tom, abych se co možno nejrychleji dostal z duáru.” “Nepotřebujeme zbraně - pojďte.” Tifl se obrátil, aby pokračoval v útěku. Cestou necestou se prodíral do skalnatého bludiště, při čemž, jak se zdálo, vůbec nedbal, aby se držel přímého směru. Uhýbal z něho na obě strany, takže vykonaná cesta se téměř podobala kruhu, po němž přicházeli jakoby k výchozímu bodu. Pak zajeli mezi dvě skaliska, úzce k sobě přilehlá, jež tvořila úzkou, nahoře volnou jeskyni, dolů se však snižující. Byla to cesta nadmíru obtížná, kterou se dalo postupovat jen nejzdlouhavěji. Proč Tifl vyvolil právě tuto část horstva, to ostatní nechápali, ale neříkali nic. Když přišli na volnější místo, octli se všichni u skalní stěny, vystupující kolmo do výše. Tifl stanul a naslouchal na všecky strany, pak, položil prst na ústa a pokynul, aby žádný ani nehlesl. Shora se ozvaly hlasy. “Kdo je to?” otázal se potichu šejk. “Peršané,” usmál se Tifl, odpovídaje rovněž šeptem. “Jsou nad námi?” “Ano.” “Mašalláh!” “Jsou na výstupku, na němž jsme byli předtím my, když jsme je viděli přicházet. Jen počkejte!” Když zakrátko nastalo nahoře ticho, pokynul Kurd, aby šli za ním. Po nějaké době ke svému údivu spatřili ostatní, že jsou nad skalnatým svahem, prve zmíněným, kudy přišli nahoru. Nalezli tu svou vlastní stopu, zatím již zesílenou Stopami pronásledovatelů. “Pátrají teď po nás nahoře!” smál se Tifl. “A my sejdeme dolů. Ale ne zde, Éýbrž tam, kde tvrdé kamení nepřijme stopy.” Ukázal kupředu na místo, kde souvislá kamenitá plocha ohraničovala měkčí půdu. Snižovala se ponenáhlu až na okraj stepi.

Koně se spíše smekali, než -aby šli, potom museli přejít už jen úzkým pásemkřovin. Když dorazili křovinami na rovinu, Tifl se chystal vyskočit na koně, tu se ho chopil Kára za ruku, hleděl mu do obličeje a tázal se s podivem: “Tifle, pověz mi, odkud se to v tobě vzalo?” “Ve mně? - Co?” tázalo se klidně “dítě”. “Taková chytrost a obezřetnost - - -” “Myslíš, že jsem jednal chytře?” dotazoval se Kurd a měl při tom opravdu dětinský výraz v obličeji. “Neobyčejné chytře! Teprve teď to chápu. Doznej, že jsi ani nechtěl přes hřeben na druhou stranu? “

“Nechtěl.” “Jel jsi jen naoko, abys Peršany obloudil? “Ano.” “Chtěl si je přimět, aby oběma průsmyky chvátali na druhou stranu vysočiny?” “Ovšem.” “Abychom zde získali volnou cestu?” “Tak jest.” “A co teď? Myslíš, že se teď vydáme po postranních horách, odkud byl šejk hnán nazpátek?” “To nebude třeba.” “Jaký máš teď úmysl?” “Pojedeme prostě průsmykem Zaječím, kudy jsme přijeli, a pak domů.” “Ale to narazíme přece zas na Peršany!” “Kde?” “Inu, buď v průsmyku, nebo tam, kde končí.” “Ne! Soudíš-li tak o Peršanech, považuješ je za nemotory. Přece jsi viděl, jak si jejich vůdce všecko obezřetně promyslil. Představ si uprostřed mezi oběma průsmyky čáru přes pohoří. Má zato, že jdeme tou čarou a že se objevíme také na druhé straně uprostřed nich. Ponechá snad své vojáky, aby u průsmyku na nás čekali?” “Asi ne,” přiznal Kára. “Budou kde?” “Uprostřed mezi nimi.” “Průsmyky jsou tedy volné. Z toho také lze soudit, že jimi projedeme, aniž nás Peršané uvidí.” “Kromě případu, že by ponechali v průsmycích stráže.” “Možná, že je tam zanechali, možná také že ne.” “A jsou-li tam, co pak?” “Inu, pak záleží na tom, jak silná je stráž. Mohli bychom proniknout lstí nebo snad mocí, aniž budeme ohroženi jejich zbraněmi. Nyní vojáci po nás pátrají nahoře; my však pojedeme k Zaječímu průsmyku.” Vsedli na koně. Šejk Kalhuranů vsedal pozvolna a s pohyby tak opatrnými, jako by se při tom obával úrazu. Jeho žena, která dosud nepřenesla slova, přitom si však počínala velice statečně, pohlížela na něho stále láskyplně a soucitně. Při další jízdě byl velmi zamlklý a občas zaťal zuby. To ovšem neušlo Karoví, který si vzpomněl na nadporučíkovo vypravování o tom, co se dělo s Hafizem Aramem v muhassilově stanu. “Pociťuješ bolesti?” tázal se ho s účastí. Šejk váhal s odpovědí. Tu jeho žena promluvila poprvé: “Slyšela jsem, že víte, co se přihodilo v našem duáru.” “Ano. Důstojník nám to vypravoval.”

“A tu se ptáš, pociťuje-li Hafiz Aram bolesti? Pravím ti, že je to hrdina! Slyšel jsi, jak mluvil zdánlivě bez trýzně. A

spatřil jsi, že se usmívá. A přece je na těle do krve zraněn tak, že mě pojala hrůza, když vyhověl mé prosbě a rány mi ukázal. Ztrýznili ho jako psa. Zacházeli s ním -” Šejk ji přerušil pokynem ruky. “Mlč!” pravil. “Což ti nesmím, já, tvá žena, projevit soucit?” tázala se. “Soucit?” odpověděl. “Záleží čest muže na tom, že se mu dostane soucitu?” “Vím, jak hrozné bolesti snášíš a jak se umíš ovládnout - - -” “Pravím ti, mlč! Ty pociťuješ všecko se mnou, poněvadž mě miluješ, a za to ti děkuji. Ale že se muži, šejkovi kmene, dostalo ran, to tvůj muž v přítomnosti jiných mužů nesmí slyšet z úst ženy.” Vztáhl k ní ruku a ona ji uchopila a podržela. Její oči jevily tolik vroucnosti a soucitu, že svůj pohled z něho ani nemohla odvrátit. A to nebyla Evropanka, nýbrž příslušnice národa, jenž bývá označován za divoký. On se pak dvojnásob snažil, aby na sobě nedal znát ani stopy bolesti, kterou jako muž a bojovník musel tajit. Dospěli k průsmyku, aniž byli vyrušeni. Když se pak blížili k východu z prů-šmyku, Kára sestoupil z koně a odevzdal jej Tiflovi, aby jej vedl za uzdu. “Proč?” tázal se Tin. “Půjdu na zvědy.” “Myslíš, že stráž je tady vpředu?” i,Což jsi to sám nepovažoval za možné? Pojďte pomalu za mnou! Není-li tu nikdo, ztratíme jen malou chvilku. Je-li tam stráž, mohl by se nám neopatrný postup špatně vyplatit.” Vydal se vpřed. Ostatní zůstávali za ním tak, aby nebyl slyšet dusot koňských kopyt. Cesta se tu několikráte zatáčela, takže družina nemohla sledovat Karu očima. Když minuli druhou okliku, spatřili ho u třetí zatáčky. Varovně ukazoval dopředu a pak kývl rukou, aby k němu přišli. “Spatřil jsi někoho?” tázal se šejk, když k němu dospěl. “Ano. Je tu pět vojáků.” , “Na koních?” “Ne. Sedí uprostřed cesty na zemi, a jejich koně okusují křoví.” “Podívám se na ně,” řekl Tifl. Sestoupil a plížil se opatrně až k zatáčce. Vystrčil hlavu jen potud, aby oči viděly, spatřil, kdo je za zatáčkou. Pak se vrátil. Uspokojivě pokynul rukou a řekl: “Netuší nic a nejsou nám nebezpeční. Dáme se tryskem přes ně. Tím je překvapíme tak, že budeme od nich daleko, než si vzpomenou na zbraně. Smím napřed?” “Ano,” přikývl šejk. “Pojedeme ti hned v patách.”

Tifl vyskočil na koně. Pak na své kobyle vyrazil ze zatáčky, přímo na Peršany a obloukem přes ně. Vzkřikli hlasitě a chtěli vyskočit, ale místo toho rychle ulehli na zemi, jakmile spatřili ještě ostatní tři jezdce. Tak se stalo, že se jich ani nedotkla kopyta koní přes ně se ženoucích. Uprchlíci pádili ještě hodný kus cesty a přitáhli uzdy koním teprve tehdy, když se cítili v bezpečí. Nyní se obrátil Kára a ohlédl se. Strážcové se již vzpamatovali z překvapení, nevydali se však za prchajícími, nýbrž tryskem kvapili severním směrem podél horského hřebene. “Chtějí oznámit, že jsme unikli,” řekl šejk. “Ano, unikli jsme,” dodala žena a zhluboka a volně si vydechla. “Budiž Chode pochválen! Teprve teď můžeme opravdu říci, že jsme zachráněni. O, Tifle, jak ti mám děkovat!” Na Tiflovi, “dítěti”, se zračily největší rozpaky. Odpověděl, ukazuje na Haddedihna: “Mně neděkuj, nýbrž tomuto chytrému Kára ben Halefovi. Kdyby byl nevzal s sebou dva volné koně, bylo by bývalo nemožné vyrvat vás oběma četám jezdců.” Také šejk podal Karoví ruku a řekl: “Odpusť mi, že nemám pro tebe dlouhé řeči díků. Jsem velice znaven a byl bych rád, kdybych mohl být co nejdříve obvázán. Pokud budu na světě, nezapomenu tobě, ani těmto skvostným zvířatům, jaké dobrodiní jste mi prokázali. Pouze s takovými koňmi mohli jsme se zachránit. Tvůj tmavý hnědák je nádherný. Ale čí jsou ostatní dva?” Tifl rychle předešel Haddedihna, který hodlal odpovědět. Řekl: “Zkus, zda to uhodneš, šejku Kalhuranů!” “Patří tito vraníci k hnědoušovi?” tázal se šejk. “Ano. Mluv dále!” “Žil kdysi vraný hřebec Haddedihnů, nad nímž nezvítězil žádný jiný kůň. Jmenoval se Rih a jezdíval na něm Kára ben Nemsi, kdykoli byl hostem šejka hadžiHalefOmara.” “Podívej se na tohoto vraníka, na němž sedí vládkyně tvého stanu. Jmenuje se Assil ben Rih.” “Je tedy potomkem Riha? Mašalláh! A druhý hřebec, na němž sedím já? ” “Jmenuje se Barkh. Donesl k nám slavného šejka Haddedihnů.” “Co slyším? Hadži Halef Omar je u vás?” “Ano.” “Ale jsou tu dva vraníci! Kdo jezdí na druhém?” “Přemýšlej!” “Byl by - - byl by snad Kára ben Nemsi u svého přítele?” “Ano, je zde. A ještě někoho tu máme. Uvidíš je všecky. Nemůžeme se však dlouho bavit. Je třeba si pospíšit, abychom přišli domů dříve, než se úplně setmí.”

Rychlým klusem jeli po hluboce písčité rovině. Rozumí se, že se občas některý jezdec ohlédl. V době poměrně krátké se objevili na obzoru jezdci, kterým stráž od průsmyku podala novou zprávu. Jeli za prchajícími. Kára to tvrdil, ale šejk tomu nechtěl věřit. Postáli tedy na okamžik, aby je pozorovali. “Je zhola nemožné, aby je napadlo stíhat nás,” projevil

svůj názor Hanz Aram. “Museli přece nahlédnout, že nás na svých valaších nedohoní,” dokládal Kára. “Není jen o to. Na území Džamikunů se přece nesmějí odvážit!” “Je jim to zakázáno?” “Ano. Šáh-in-šáh udělil Ustadovi právo, že nemusí trpět na svém území ozbrojené vojáky. A tito zde nejen sem vstoupili, ale vidím teďi patrně, že jedou za námi. Cožpak by se odvážili pronásledovat nás až k příbytkům Džamikunů? Zdá se, že ano!” “Je zde vskutku Ustad svrchovaným pánem?” “Poslouchá pouze panovníka. Má to potvrzeno na pergamenu, a ten zápis podepsal šáh-in-šáh vlastnoručně a opatřil pečetí. Propadl jsem sice dnes krevní mstě, poněvadž jsem zastřelil muhassila, ale na území Džamikunů nesmí za mnou žádný mstitel. Zde panuje věčný mír, který bývá porušen nejvýše opovrhovanými a vyvrženými, kteří neposlouchají žádné zákony. Budou-li nás tito vojáci stíhat, aniž zanechali zbraně u hraničních hor, má Ustad právo postřílet je od prvního do posledního. Tině, pověz, co o tom soudíš?*** “Oznámím to hned u prvního domu, aby to v nejkratší době všichni věděli,” odvětil tázaný. “Nyní si pospěšme! Dříve však mi, šejku Kalhuranů, řekni, zda plním své sliby. Ujistil jsem tě ve jménu Pekaly, že budeme v pravou chvíli doma.” “Vždycky dodržíš slovo, zejména dáš-li je jménem Pekaliným. Tak i dnes!” “Tak je to! A nyní kupředu!” Jakmile hluboký písek roviny přešel v travnatou step, běželo se koním mnohem lépe. Uplynula pak jen krátká doba a byli u jezera a u prvního domu, kde Tifl zastavil, aby učinil oznámení. Obyvatel tohoto domu byl takřka vrátným duáru na této straně, a byla mu svěřena jakási strážní služba. Když se to stalo, bylo jisté, že se vojákům, kdyby přišli, dostane přivítání pro takové případy už předem stanoveného, a Tifl mohl už přímo s ostatními třemi osobami jet k “Vysokému domu”. Kdokoli je potkal, každému byl nápadný neočekávaný příchod Hafiza Arama a jeho ženy bez obvyklých velbloudích nosítek, ale nebyl nikdo, kdo by s tím dělal zvláštní poprask. Nejvýše se občas některý Džamiki zastavil, aby s podivem, ale klidně, hleděl za nimi. Život v této obci byl jiný, spořádanější a tedy i klidnější, než ve vesnicích jiných kmenů. To tedy byla událost, kterou zažil Kára na své vyjížďce. Vypravoval mi o ni později mnohem zevrubněji, než jak ji zde vypravuji po něm. Z cvičné jízdy se stala příhoda mnohem vážnější, než jak se původně zdálo.

Mně se mezitím nepřihodilo nic zvláštního. Se “slavnostně panenskou” kuchařkou jsem jen krátce pohovořil. Když se

totiž navracela domů a šla mimo mne, přikývl jsem jí přívětivě. To ji přimělo, že se zastavila. Přivřela očička, aby lépe uvážila, o kterém předmětu by měla rozmlouvat; pak je zas otevřela a tázala se mne turecky: “Effendi, znáš Teherán? ” “Ano,” přisvědčil jsem. “Znal jsi tam Hagada, jenž byl aščywl” Ne ” “ne. “Škoda, byl to můj otec. Znal jsi však Machuba Sulejmana efřendiho, jenž byl tureckým ae/írem11?” Ne ” “ne. “To je velká škoda, neboť to byl pán mého otce. Oba přišli do Teheránu, sefir proto, poněvadž ho sultán vyslal, a můj otec, aby mu kuchařil. Matka byla s ním, a když otec celý rok Machubovi Sulejmanu effendimu kuchařil, narodila jsem se.” “Nepocházíš tedy z Turecka, nýbrž z Persie.” “Oba moji rodičové byli Osmané, a já jsem z nich. Jako dítě hovořila jsem s nimi nejvíce turecky, a proto mám dodnes mateřštinu ráda. Otec kuchařil i pro mou matku, a poněvadž jsem byla jeho miláčkem, naučil mě všemu, co uměl sám. Pomáhala jsem mu ráda a všude, a když mi matka zemřela, ponechal svůj harém navždy prázdný, a já jsem s ním zůstala sama. Když se pak sefir navrátil do Istanbulu, zůstal můj otec v Teheránu, poněvadž se stal panovníkovým kuchařem. Ale našeho Tina znáš?” “Ovšem, vždyť víš!” “Tenkrát se jmenoval jinak; ale já jsem mu říkala pořád Tifl.

Někteří ho nazývají El Aradž, poněvadž kulhá. Myslím, že na své dřívější jméno už docela zapomněl. Přišel s ostatními Džamikuny do Teheránu, aby se stal podkoním šáh-in-šáha. Přebýval v orfcu12, zrovna jako já, a záhy jsme se spolu velmi dobře seznámili, poněvadž jeho neustálý hlad neměl počátek ani konec. Krmila jsem ho a nazvala jsem ho Tiflem, dítětem. Všecko, co ode mne dostal, chutnalo mu slavně, a poněvadž ta slova v turečtině zní pek ala, říkal mi Pekala.

Odtud pochází, že nás každý teď nazývá Pekala a Tifl. Můj Tifl žil jen pro koně. Kromě mne nechtěl a neměl pro nic jiného smysl. A jak on je měl rád, tak rádi měli koně jeho. Byl tenkrát ještě malý, ale žádný sais se mu nevyrovnal. Proto s ním byli jeho představení velice spokojeni. Ale tím nezpyšněl a dbal jen o mne, chvála ode mne byla mu milejší než od tisíců ostatních. Vychovala jsem si ho velmi pečlivě a vychovávám ho dosudl Muže nutno vychovávat neustále, effendi. A když tomu odporuje, nesmí se toho dbát. Všichni muži jsou jako děti!” 10Kuchař. “Vyslanec. 12Palác.

“Ustad také? A Peder?” namítl jsem. Má otázka ji přivedla do rozpaků. Zmateně na mne pohlížela. Ohnutým ukazováčkem si drbala nosík a červené tvářičky se zruměnily ještě víc. Pak pohodila náhle hlavou s vítězoslavným výrazem, který mi prozradil, že se pod prameny jejích copů zrodila spásná myšlenka. “To přece nejsou mužové!” hájila se. “Kdopak tedy?” “Pánové a vládci. Nevíš, že jsou dvojí mužské bytosti?” “Tak?” “Ano! Ti, kteří poroučejí, a ti, kteří poslouchají. Pánové jsou už tomu vychováni; ostatní však musejí být k poslušnosti stále vychováváni.” “A k tomu jsou povolány ženy?” “Ano! K vychovávání muže je třeba veliké lásky, trpělivosti a energie, a tyto vlastnosti vy nemáte, pouze my. Nevěříš-li tomu, zeptej se jen mého dítěte! Od něho se dovíš, jakou starost a námahu mi dalo jeho vychování. To není jen tak, aby byl někdo matkou hocha, který je téměř tak starý, jako já. Ano, je dokonce o několik měsíců starší. Pravím ti, efíendi, že jsem podstoupila nemalý zápas, abych si u něho zjednala vážnost, neboť se domníval, že povinnost poslušnosti se řídí a určuje podle délky těla. Jedl za tři i za čtyři, a tím nashromáždil v těle potutelnou sílu k vzrůstu, která ho později tak neobvykle vyhnala do výšky. Byla doba, kdy jsem ho mohla pozorovat, jak roste, když jsem si dala pozor. Já však jsem zůstala malá. To mě mrzelo. Byla bych mu ráda stačila. Proto jsem začala rovněž tak hodně jíst jako on. Ale síla pokrmu nepůsobila u mne do výšky, nýbrž do šíře a kolem dokola. Proměnila jsem se v soudek, aniž jsem získala jeho štíhlost. Byl nucen se na mne dívat dolů, a to v něm vzbudilo domnění, že je nade mne povýšen. Má okrouhlost mu neimponovala; vysmíval íse jí. To mě rmoutilo! Musela jsem se obávat, že se vymkne z mé mateřské pečlivosti. Každodenním přírůstkem do výše se mi víc a víc odcizoval. A při ;tom si začal na své výšce zakládat. Ani nevěděl, jak mu to škodí. Podkoní šať zůstane přiměřený! Ale on se vyšinul nad ramena svých nadřízených. Měli mu to za zlé. Spodky měl každého dne kratší a rukávy se mu neodvážily přes lokte. To nebylo hezké, to bylo ošklivé, a proto zůstával víc a víc nepovšimnut, ačkoli byl ze všech nejobratnější a nejdobromyslnější. Mrzelo ho to. Stával se íimibým a nejvíce na mne. Jeho žaludek mi sice zůstával věrný, ale srdce se ode • mne vzdalovalo. Tak bychom se byli ponenáhlu jistě odcizili, až bychom se byli sani nepoznali; tu však nadešla událost, která navždy vyrovnala nestejnost naší postavy. Víš, effendi, že islám zakazuje pít víno? Korán to nařizuje.” “Ne, korán o tom mluví jinak.” “Jakže? Nerozumím ti.” “Korán praví: “Vše, co opojuje, budiž zakázáno!” Každý opojný nápoj je tedy zakázán, ne snad jen víno, pokud se ovšem neužívá tak, aby člověk zůstal střídmý.”

“Snad máš pravdu. Ale moudrý muslim se varuje vína raději hned, poněvadž opilý neví o své opilosti, až teprve když vystřízliví. Pak mu strast jeho utrpení posvětí nejen toto slovo, ale celý korán je mu najednou svatým! šáh-in-šáh mívá

časem hosty, kteří nejsou mohamedány. Musí jim dát víno, když u něho jedí. Proto tam mají fcofcu13, v němž je uloženo mnoho, tuze mnoho lahví, jež jsou až po hrdla naplněny rozmanitými opilostmi. Z mé kuchyně nebylo do toho kabu daleko, a dveře k těm lahvím byly někdy otevřeny. Co myslíš, effenddi, že se přihodí?” “Tifl zaběhne do sklepa.” “Mašalláh! Odkud to víš?” “Tuším to.” “Vypravoval ti o tom?” “Nevypravoval.” “Tomu bych se také divila, neboť on se o tom nikdy nezmiňuje. Větší a tmavší než celý sklep je jeho hanba! Ale tak honem, jak si myslíš, to nejde. Musím ti všecko vypravovat po pořádku. Tifl seděl a jedl u mne v poledne, vím ještě docela dobře, co jedl a kolik. Mám ti to říci?” “Není třeba, děkuji ti.” “Ustrojila jsem také datlovou omáčku, kterou jsem chtěla polít hustou rýži. Zdála se mu řídká. Huboval. Já také. Stal se zlostnějším; já také. Seděl na zemi, a poněvadž přitom nebyl vyšší než já, použila jsem rychle té příležitosti a vylila mu omáčku na hlavu. Roztekla se mu po hlavě, do nosu, uší i úst. Hrnec jsem mu překlopila na hlavu, na níž těsně přilehl. Vysunoval jej, vysunoval, aby jej odstranil, ale šlo to pomalu. Při tom křičel, kašlal, kýchal. Když se nemohl hrnce zbavit, rozezlil se a já dostala strach. Myslela jsem, že se na mně pomstí. Uprchlá jsem z kuchyně a skryla se. Teprve po dlouhé době jsem se odvážila zpět. Tifl tam nebyl; hrnec ležel rozbitý na zemi. Sebrala jsem střepy a umínila jsem si, že příště bude datlová omáčka ještě řidší, než byla toho dne. Minulo odpoledne. Nadešla doba večeře, ale Tifl nepřišel. Tu mě popadl smutek, a umínila jsem si, že omáčka bude ještě řidší. Ani příštího jitra Tifl nepřišel a v poledne také ne. To mě trápilo, neboť jsem nahlédla, že datlová omáčka bude muset být mnohem, mnohem hustší. Když pak ani večer, ani ráno nepřišel, zavázala jsem se slibem, že datlová omáčka bude ještě hustší než hustá rýže. Nepomohlo to, neboť ani ráno se Tifl nedostavil. Sháněla jsem se po něm. Nikdo ho neviděl. Hledali ho, ale nenašli. Jak mé to trápilo! Shledala jsem odhozené střepy a při pohledu na ně jsem se rozhodla, že jakmile se navrátí,

ustrojím tak hustou datlovou omáčku, že ji bude možno jako sedlo přivázat na hřbet velblouda. A to pomohlo! Neboť sotva jsem na to pomyslela, přichvátal do kuchyně merd-y-iarab1* a hlásal téměř bez dechu, že Tifl je nalezen. Leží prý ve sklepe a nemůže vyjít, poněvadž si zlomil nohu. Víš, co jsem udělala, effendi?” “Sklep.–––– “Sklepmistr. “Běžela jsi do sklepa.” “Běžela? Ó, letěla jsem! Ano, Tifl ležel dole. Už vystřízlivěl.” “Vystřízlivěl? Copak byl opilý?” “Že se ptáš! Když se muži rozhněvají, učiní obyčejně to, co je zakázáno! Zlost není nic jiného, než zmatek v hlavě, opilost, a když takový hněvem uchvácený Tifl najde sklepní dveře otevřené, lze si snadno představit, že je nemine.

Běžel rovnou dolů. Víš už, jakým byl jedlíkem. A nemyslíš, že uměl pít? Deset nebo dvanáct vyprázdněných láhví leželo u něho.” “Jak je otevřel?” “Byly bez krků. Urazil je. Ale jak to provedl, sám nevěděl. Jen se pamatoval, že měl žízeň a že pil mnoho, velmi mnoho. Později si vzpomněl, že vystoupil po příkrých schodech, ale zase spadl. Přitom si zlomil nohu. Nemohl vstát. A tak opět pil, až usnul. Ale jaký měl spánek! Teprve merd-y-šarabovi se podařilo, že ho lomcováním vzbudil.” “Mezitím se snad přece nakrátko probudil. Byla zlomenina nohy nebezpečná?” “Zlámala se mu pod kolenem a otekla tak, že přivolaný hekim prohlásil, že nemůže nic podniknout, pokud otok nezmizí. Proto zůstala noha kratší. Tifl kulhá a mnozí ho nazývají El Aradž, Kulhavý. Ale slabost mu v noze nezůstala. Skáče a jezdí zrovna tak rychle a dovedně, jako před tím, ale aby kulhavý zůstal saisein, to bylo nemožné.” “Tuším, že jsi ho ošetřovala?” “Zajisté!

Nikdo jiný se ho nesměl dotknout; nestrpěl to. Byla jsem příčinou jeho zlosti, v níž se dopustil toho, co by byl jindy jistě neučinil. A - a - - mohu ti něco svěřit, effendi?” “Proč ne?” “Povím ti to! Ta nehoda mě smířila s Tiflem navždy, takže mě poslechne ve všem, kromě - kromě - když je na koni. Pak je on pánem; pak musím mlčet a nesmím poroučet. Stydí se dodnes za svou opilost. Připomenu-li ji jen zdaleka, udělá vše, co chci, jen abych mlčela. Je tomu také tak v západních zemích, kde může každý pít, co chce? Je tam také opojení otcem a opilost matkou trvalého studu?” Jak jsem měl odpovědět na tu otázku? Na štěstí Pekala nečekala, nýbrž pokračovala hned horlivě dál: “Jakou vděčnost mi tehdy Tifl projevoval a jak vděčný mi je dosud! Nevděkem opovrhuje a nenávidí jej zrovna tak jako já! Oba dva jsme se navzájem vyléčili, nejprve já jeho a pak on mne.” “Také jsi onemocněla? ” “A jak! Ne tělesně, ale duševně! Sotva Tifl mohl zas na nohy, navštívila nás smrt a vzala mi otce. Víš, co to znamená? Měla jsem jen ty dva, otce a “dítě”, jinak nikoho na světě. Věnovala jsem se pouze těm dvěma. Když otec umřel, chtěla jsem zemřít i já, chtěla jsem za ním, k němu. Plakala jsem a

hořekovala celé dni, všecky noci jsem probděla. Smáli se mi; jen Tifl se nesmál. Ale také mi upíral právo plakat. Vyplísnil mě. Chtěla jsem se na něho hněvat, ale upustila jsem od toho, poněvadž jsme si rukou i listy slíbili, že se nebudeme přít, a tomu jsme dostáli. O smrti měl jiný názor než já. Co soudíš ty, effendi, o smrti?” “Není smrt!” odpověděl jsem. Spráskla ruce a zvolala v největším udivení: “I ty to říkáš? A přece jsem slyšela, že lidé v západních zemích zrovna tak pevně věří na smrt, jako zdejší mohamedánští sunnité a šiité. Ustad nás učil, že smrt na věky podlehla a je přemožena. Domnívala jsem se, že jediný on to může tvrdit a dokázat, a nyní slyším, že jsi téhož názoru! Smrt mi připadala jako zlý, zamračený muž, který každého odnese a nikoho nevrátí. Bála jsem se jí, ale přece jsem si přála, aby přišla a odnesla mě k otci, jehož jsem milovala mnohem více, než jak jsem se smrti obávala. Bylo to moudré nebo bláhové, effendi?” “Ani to, ani ono! Tenkrát jsi však přemýšlela o smrti jinak než teď?” “Ano.” “Nu, pověz: co věříš teď?” “Zrovna jako ty, že smrt není.” “A kdysi?” “Zeje.” “Mýlíš se. - Už tenkrát jsi tomu nevěřila.” “Že ne?

Effendi, to přece já musím vědět, ne ty!” “Sama jsi to přece řekla.” “Kdy?” “Právě teď. Přála sis, aby smrt přišla a vzala tě k otci. Může tedy být naprostá smrt v tvých myšlenkách!” “Zajisté! Přála jsem si aby přišla.” “Ó, Pekalo, Pekalo!” “Usmíváš se? - Proč?” “Smrt tě měla přivést k otci. Dokáže-li to, tedy máš dosud otce?” “Zajisté!” “A má-li tě k němu dovést, jsi tu i ty dosud!” “Jsem.” “Jste zde oba, ty i tvůj otec?” “Ano. Půjdu jednou k němu!” “Nemůže tedy být mrtev!” Zadívala se na mne s údivem a zvolala: “Mašalláh! Mluvíš správně! Polapil jsi mě!” “Nepolapil jsem tě já, ale něco zcela jiného! Uvažuj dále! Není-li člověk po smrti mrtev, není smrt!” “Že ne? Vždyť člověk přece umře.”

“Ukončí se tím nadobro a úplně život?” “Ne. Pak začíná teprve jiný život. Tak učí Ustad.” “Tak pravím i já; tak pravíš i ty, a tak jsi pravila vždy, i tenkrát, když jsi po smrti toužila. Jen to jsem ti chtěl dokázat. “Docela podobně se druhdy vyslovil Tifl.” “On? Tak mladý člověk?” “Proč ne, effendi? Považ, že náš Ustad žije mezi Džamikuny už celých padesát let! Čemu sám věřil a čím se obíral, o tom přesvědčil rodiče a z nich to přešlo na mládež, na děti. Víš, jak se to stává?

Zcela tak, jak Tifl jednal se mnou, když jsem mu řekla, že chci umřít. V celém duáru by se nenalezlo jediné dítě, které by ti na taková přání hned neodpovědělo, že se nemůže vyplnit. Mohu ti vypravovat, jak Tifl se mnou hovořil?”

“Vypravuj!” “Bylo to večer; venku před kuchyní, kde tarfové16 křoví spouštělo na mne dlouhé, něžně kvetoucí ratolesti, jako by mělo smilování s mým zármutkem. Plakala jsem tiše a přála jsem si smrt. Tu přišel Tifl tiše, tichounce. Vedle tarfy se opíral zády o zeď a dlouho, dlouho nepronesl ani slovo. Kolem panovalo úplné ticho. Touha po smrti se ve mně zvedala a propukala v zoufalém nářku. Najednou zazněl vedle mne Tiflův hlas, tlumený, slavnostní. Jak jinak zněl než jindy! Přestala jsem plakat. Naslouchala jsem.” Pekala se odmlčela. Potom tiše řekla: “Sluneční paprsek se snesl na měsíc a celou noc jej rozjasňoval září, až v ranních červáncích opustil jeho líc, a zemi milostnou zas líbal v tváři. Tu měsíc klidně děl: “Nu, jaké tady lkáni? To není lásky smrt, jen trochu smutné zimy. Vždyť hodin několik to nepotrvá ani, a přítel vrátí se s červánky večerními.” Odmlčela se a tázavě na mne pohlížela. Musím doznat, že jsem váhal promluvit. To nebyla, jak jsem očekával, žádná orientální báchorka, žádná pohanská pověst, žádné křesťanské podobenství. Jak to nazvat, kam to zařadit? Bylo však nezbytně třeba, abych se hned projevil jako z nebe spadlý vzdělanec se svým schématem? Popěvek působil prostičce a upřímně a byl v něm kus myšlenky a vtipu. Kdo asi byl autorem? Pekala se mi již zmínila o způsobu, jakým Ustad působil na svůj lid. Dělal to snad podobnými písněmi, které si lidé mohli snadno zapamatovat a pochopit je? “Slyšel jsi, co jsem pravila?” tázala se, když jsem dlouho neodpovídal. “Ovšem, milá Pekalo!” odpověděl jsem. “A porozuměl jsi tomu? ” “Tamaryškové.

“Zajisté.” “Nemohu ani vyjádřit, jak to tenkrát znělo. Člověk musí mít oči zalité slzami a steskem po milém a ztraceném příteli, aby to cítil a chápal. A je také třeba, aby ti to zazpíval hlas věřícího srdce, takový, jako byl hlas mého Tifla tenkrát i dnes. Neřekl pak již nic. Stál ještě chvíli mlčky u zdi a pak tichounce odešel. Ale já zůstala dlouho, dlouho pod

převislými větvemi tamaryšku a uklidňovala jsem se ponenáhlu víc a víc. Slzy přestaly téci, má touha po smrti zmizela. Dlouhými a jemnými hrozny květů jsem spatřila na obloze měsíc, viděla jsem jak září. Dole na zemi byla tma. Ale z jitra se bude všecko kolem koupat ve slunečním jasu. A paprsek, který miluji, po němž toužím, bude zas zářit. O, effendi, zda jej mé oči poznají?” Vzhlédl jsem na ni, ale musel jsem se namáhat, abych nedal znát, že jsem dojatý. Byla to ta slavnostní “bílá panna”, kuchařka, která se mi zdála takřka směšná? A v jakém světle se mi objevil teď ten nesmírně dlouhý Tifl, kterého jsem považoval skoro za slabomyslného! Měli snad všichni obyvatelé Vysokého domu dvě různé duševní stránky? Musí člověk z Evropy vyjít k opovrženým Kurdům, by objevil ryzí lidské duše? Není patrné, kdykoli člověk něco podobného objeví, že každý člověk se vlastně skládá ze dvou bytostí? Proč mi bylo doma tak obtížné, a zde tak snadné poznat, co šejk Haddedihnů vydával “ne za hadžiho, nýbrž za Halefa”? Odtrhl jsem se od té myšlenky, když jsem spatřil Pekaliny oči, zkoumavě na mne pohlížející. “Jak Tifla napadlo, aby ti zrovna touto písní poskytl útěchu?” tázal jsem se. “Vnukla mu ji láska, effendi. Nezpozoroval jsi dosud, že opravdová láska uhodí vždy na pravou strunu? Poprvé od smrti svého otce jsem tenkrát spala klidně a nerušené až do rána. Když jsem procitla, měla jsem sice ještě smutné srdce, ale neplakala jsem. Kdykoli se mi draly slzy do očí, vzpomněla jsem si na sluneční paprsek, který neumírá, ale v nové záři se opět vrací. A záhy se stalo, že jsem už ani neměla kdy oddávat se smutku. Otec byl mrtev a mne v domě nebylo třeba. Co počít? Kam jsem měla odejít? Tifl kulhal, nemohl být saisem. Rozhodli, že ho pošlou jako nepotřebného k Džamikunům. Peder přišel tehdy do Teheránu, aby se ohlédl po svých lidech, kteří byli v tělesné gardě panovníkově. Viděl jsi, jak krásné a dobré má oči? Pohlédl mi do obličeje, jako by chtěl proniknout tělo i duši. Pak se mne otázal, chci-li doprovodit “dítě” k Džamikunům, kde bych mohla zůstat, pokud by se mi líbilo. Jaké jsem tehdy pocítila štěstí! Přijala jsem nový domov, jenž mi tak byl nabídnut. Neopustím ho, nevzdám se ho, pokud jsem na světě, a poněvadž je mým nejvyšším přáním, abych zde jednou byla jako ten paprsek, který mi řekl, že nikdy neumřu.” Povstala. “O něco bych tě prosila, effendi,” řekla. “Vyplníš mi prosbu?” “Budu-li moci, tuze rád.” “Můžeš. Prokaž trochu laskavosti a dobroty Tiflovi. Promiň mu jeho dnešní

omyl! Vděčnost mu působí největší radost, a tu radost mu můžeš způsobit, když budeš k němu přívětivý.” “Tvé prosby není třeba, Pekalo! Až zesílím tak, že budu moci na koně, podniknu denně vyjížďku. On zná krajinu, a jak jsem viděl, je znamenitým jezdcem. Bude mým průvodcem. Pověz mu to!” “To bude rád! Děkuji ti za to, effendi, a jsem na to hrdá, že nikomu jinému nedáš přednost, než “dítěti”, co jsem vychovala.” Složila ruce na prsou, uklonila se mi a odešla. Pohlížel jsem za ní, až zmizela za zahradní branou. Jaký to byl psychologicky zajímavý poměr mezi těmito lidskými dětmi - Pekalou a Tiflem! Je vůbec naše tak zvaná psychologie schopná dostatečně vysvětlit takové duševní spojení? Jak sedávala u Halefa, také Hanneh se někdy objevila pod obloukem dvorany, odkud mně s úsměvem přikývla. Jednou sestoupila po schodech dolů až ke mně a pravila: “Halef spí a občas přijímá podávanou potravu, aniž procitne. Je to dobře?” “Je,” odpověděl jsem. “Polyká bezděčně řídkou, ale posilňující stravu. Zne-pokojuje-li tě něco, ptej se Pedera. Jeho posudek je spolehlivější než ten, který bych ti mohl poskytnout já.” Když zapadalo slunce, pokusil jsem se vystoupit po schodech, podpíraje se o hůl. Podařilo se mi to. Ano, dovedl jsem pak vejít do dvorany a ještě k

Halefovi. Tam jsem si na chvilku sedl. Jeho obličej už ztratil vzezření mumie. Objevilo se na něm něco životného, z čeho se dalo bezpečně soudit, že krev začala opět živě proudit. Podivná věc! Spočívá opravdu rozkazovací moc v pohledu lidského oka? Dvě osoby: jedna z nich spí, druhá jí hledí do obličeje a myslí si přitom, zda Spící osoba procitne. Spáč to nevidí. Oči má pevně zavřené. Kdo je v něm, kdo ví o tom pohledu a rozumí myšlence? Neboť netrvá dlouho a spáč se probouzí. Mají všichni lidé takový vliv? Nebo jen někteří? Halef se pohnul. Pomalu ke mně obrátil obličej. “Sídi!“hlesl. Nic víc nebylo slyšet. Slabý úsměv se mu objevil na rtech. “Tuší, že jsi přítomen,” šeptala Hanneh. “Nebo se domníváš, že tě spatřil? Oči má pevně zavřené.” “Tušila jsi jen, že pronesl mé jméno?” tázal jsem se jí rovněž tak tiše. “Tušila? Ne. Vyslovil je skutečně.” “A on by měl mít jen tušení, že jsem u něho? Ví to určité!” “Odkud? Od koho?

Neviděl tě.” “Vidíme jen tenkrát, když se otevřou víčka? Zavři oči, Hanneh, a mysli si, že jsi v táboře Haddedihnů!” “Dobře,” přikývla, zavírajíc zároveň oči. “Jdi nyní k svému stanu!” “Vidím jej.” “Zřetelně?”

“Ano, zrovna tak, jaký je. Záclona je odhrnutá, jasný koberec svítí, můj pes na něm sedí. Ve vedlejším stanu pečou chléb. Vidím, jak vystupuje tenký kouř, a čichám - - - ano, sídi, cítím, že těsto kyne. Cítím je, opravdu, jistě! Není to divné?” “Ne, není to divné! Duší jsi byla nyní tam. Nechápající to nazývá obrazotvorností. ” “Tedy má duše nebyla teď se mnou? ” “Ó, ano!” “A současně byla ve vzdáleném tábore Haddedihnů? To nechápu!” “Vysvětlím ti to. Pohleď prostředním obloukem k jezeru a až k poslednímu domu duáru. Co vidíš?” “Muže, sestupujícího dolů pro vodu.” “Sestup s ním!” “Činím to: Už je dole. Odkládá svrchní šat, aby se umyl.” “Kde jsi nyní, Hanneh?” “Kde bych byla?

Zde!” “Nebyla jsi s tím mužem u vody?” “Ó - ale jen pohledem.” “Jen pohledem? Viděla jsi a myslela jsi přece zároveň.” “Ovšem.” “Kdo to byl, kdo viděl? Kdo to byl, kdo myslel? Kam se hledělo? Sem, nebo k jezeru? Kde se myslelo? Tam, nebo v této dvoraně? Kdo šel s mužem k vodě? Kdo počítal kroky nebo stupně? Kdo skoro pocítil, když se jich dotkla jeho noha?” “Já - - ale - - ” “Ale právě jsi myslela, že jsi byla jen tady a ne tam!” “Mašalláh! Byla jsem tam, opravdu jsem tam byla! Mám-li otevřené oči, může má duše jít jen tak daleko, pokud stačí můj pohled. Mám-li je však zavřené, může jít svobodně tak daleko, jak se jí zachce. Jak to vysvětlíš?” “Přemýšlej a uvažuj. Jsou otázky, na něž si sama odpovíš. Abys to pochopila, k tomu ti mohu přispět zrovna tak málo, jako kdybych ti chtěl vysvětlovat, že se tvé tělo tvoří z pokrmů, které sníš. Podávám ti potravu pro ducha i pro duši, ale strávit ji můžeš jen sama. Jsi rozumná, soudná, moudrá a toužíš po poznání, má dobrá Hanneh, proto s tebou o tom mluvím. A že to dělám, k tomu mám ještě jiný, závažnější důvod.” “Který, effendi?” “Neuhodneš?” “Ne.” “Vzpomeň si jen, nač ses mne tázala, než jsme se s hadžim Halefem vydali na cestu.” “Dovol, abych si vzpomněla!” Vzpomínala. Pak rychle a s překvapením na mně pohlédla.

“Už to vím! Byla jsem zarmoucená, že se ženám upírá duše, a obrátila jsem se na tebe s prosbou, abys mi to vysvětlil. Míníš toto?” “Ovšem.” “Přes všecku lásku ke mně se nedal Halef přesvědčit, že i ženy mají duši a že i ony dosáhnou věčné blaženosti. To mě rmoutilo. Tys mne však potěšil. Nikdy ti to nezapomenu.” “Tenkráte jsem tě potěšil. A dnes?” “Dnes jsi učinil mnohem víc - přesvědčil jsi mne!” “To jsem rád.” “Pravila jsem tehdy, že jsi mi dal duši. Nyní jsi učinil

ještě víc: ukázal jsi mi ji. Teď vím, že tu je, že je ve mně i mimo mne, snad v jedné podstatě. Může mýma očima hledět, může se však také dívat bez nich. Jsem sama duší, ale nejsem jí úplně. A tato duše je Hanneh, ale není jí také úplně. Je něčím, co jsem já, a zase něčím, čím já nejsem. Ale co je to a kde je to, že to je i beze mne? Díváš se na mne s údivem, effendi. Proč?” “Pro tvé myšlenky.” “Nejsou správné?” “To neříkám. Ale nikdy jsem taková slova neslyšel z úst ženy.” “Patrně vašim ženám nikdo netvrdil, že nemají duše. Nejsou nuceny se trápit pro ten domnělý nedostatek. Mne však k uvažování přiměla bolest, že mi byla upírána duše. I tenkrát, když jsi mě potěšil a upokojil, v každé klidné chvíli i nejednu noc jsem po ní pátrala, zda se mi objeví. Ale nestalo se to. Pak jsem přišla sem. Můj ubohý, nemocný Halef leží přede mnou, tu při vědomí, tu zas y bezvědomí. Pozoruji ho a pátrám po jeho duši. Je přítomna, když procitne? ;; Jte přítomna, když v polovičním omámení pronáší tichá slova? Kde prodlévá, Itdyž je dlouhou dobu bez vědomí?” “Především, kde je ta tvá duše, Hanneh? Kde je nyní?” Podívala se na mne s údivem. “Přece zde, u mne, ve mně!” odpověděla. “Nebo není to právě má duše, která mými ústy pronáší k tobě slova?” “Odpověď na tvou otázku je přece tak snadná.” “Pro mě je obtížná, effendi - - nemohu ji nalézt.” “Prosím tě, uvažuj! Pomysli si, že hledáš přítelkyni, kterou chceš najít. Jsi snad sama tou přítelkyní?” Ne ” “1>C. “Je tvá přítelkyně přítomná?” “Také ne. Neboť kdyby byla přítomna, nehledala bych ji, effendi.” “Mluvíš o ní. Jsou to tvá nebo její slova?” “Má.” “Dobře! Ale ty nepátráš po přítelkyni, nýbrž po své duši. Mluvíš o ní se mnou, právě teď, v tomto okamžiku. Může to být ona, kdo se mnou mluví?

Ne. Je to Hanneh, která touží po nebi Alláhově, po nebi, jež zůstává každému

lidskému duchu uzavřeno, nevede-li jej k němu jeho duše. Ona zná k němu cestu, poněvadž sídlí u Alláha. Ne tak duch, který neví nic jiného a neuznává nic jiného, než to, co nepřesahuje jeho pozemské pojmy.” “Máš tedy zato, že duše a duch jsou rozdílné - ” Odmlčela se, neboť vstoupila Šakara. Měla s ní co jednat a pokynem ji odvolala od Halefova lože. Vyšel jsem ven před sloupy, kam mi zatím už ze zvyku vynesli mé podušky. Tam jsem usedl. Beduínská žena! Jak dojemně působilo její úzkostlivé pátrání po oné tajemné bytosti, jejíž ruka nám nabízí klíč k rozluštění hádanky; a my si nedáme tolik práce, abychom vanutí jejích křídel naslouchali tak, že by nám nadešel pravý okamžik uchopit ten klíč.

Orientální člověk má k věcem metafyzickým větší náklonnost než západozemec. Není tedy žádný div, že Hanneh, ačkoli podle našich pojmů byla téměř nevzdělaná, přece však vedle své touhy po poznání nadaná ostrovtipem, projevovala tak živý zájem pro obor, který leží už za hranicemi našich smyslů. Zažila už v životě mnoho nevšedního, a proto byl i její vnitřní život bohatý. Žena takových vlastností si samozřejmě uvědomila i zákony svého nitra. A poněvadž vše, co se k nitru vztahuje, nazýváme děním “duševním”, stala se jí “duše” zvláštním předmětem uvažování. I když vedly cesty jejího uvažování jinudy, než kudy jde člověk střízlivě vědecky uvažující, který požaduje stejně vědecké důkazy, jak je schopen vědu chápat. Chyba je jen, že každý obyčejně tvrdívá, že správná je pouze jediná cesta, po níž se dal. Ale blaze tomu, kdo pronikne cestou jakoukoli. Litujme jen toho, kdo pro množství stromů nevidí les, kdo přes svou učenost zůstane vězet v houštině.

Kapitola šestá KREVNÍ MSTITEL

Kolem vrcholků hor si pohrával jemný stín, který předcházívá kratičkému soumraku. Je to pozdrav vzdálených červánků na rozloučenou. Náhlý dusot koňských kopyt přivábil mé oko k bráně. Kára ben Halef a dlouhatánský Tifl se vraceli. S nimi přijížděl šejk Kalhuranů a jeho manželka. Ty dva jsem dosud neznal. Také Sakař a zaslechla dupot koňských kopyt a vyšla z dvorany. Spatřivši ženu Hafize Arama, vykřikla překvapeně a chvatně sestoupila po schodech, aby ji pozdravila. Šejk sestoupil z koně a už se tázal po Pederovi. Vystupoval do dvorany, ale nedošel ke mně. Uprostřed schodiště klesl a zavřel oči. Jeho žena i Šakara polekaně poklekly vedle něho a vzaly jeho hlavu do rukou. “Nemohu dále!” vzdychl, aniž otevřel oči. “Zaneste mě dovnitř!” Tifl odkvapil a přichvátal rychle s několika Kurdy, kteří šejka, nesnesitelnými bolestmi téměř omdlelého, vnesli dvoranou do domu. Ostatní šli za nimi, jen Kára ben Halef zůstal. Vstoupil nejdříve dovnitř, aby se podíval na otce, a přišel pak i s matkou ven, aby zodpověděl mé otázky. Usedli ke mně a Kára vypracoval svou zajímavou příhodu. Podal svou zprávu věcně a skromně. Ani ho

nenapadlo,\aby se chlubil. Bylo-li kdy třeba zmínit se o osobních činech, přisoudil je Tiflovi, ne sobě. Nepodařilo se mu ovšem, aby vše klidně pověděl v souvislosti. Naslouchal jsem, ale matka ho vytrhovala nesčetnými otázkami a poznámkami. Její miláček zažil něco velmi důležitého, co t>y hadži Halef Omar, kdyby byl býval u nás, nazval rozhodně hrdinskýmčinem. A takový čin musel být ovšem materské hrdosti všestranně objasněn. Když Kára skončil, Hanneh na mne pohlédla a tázala se: “Slyšel jsi, sídi, co vypravoval Kára ben Halef, rozkoš mých očí? Nyní pověz, co bys mu vytkl!” “Nic,” odpověděl jsem.

“Opravdu nic?” Ne ” “l-HC. “Soudíš, že by jeho otec, dobrý hadži Halef Omar, řekl totéž?” “Zajisté.” “Dekuji ti! To je uznání, z něhož se raduji! Považ, že hoch je dosud velmi mladý. A vy oba jste zkušení mužové. Jednal-li tak, jak byste byli sami jednali, a řekneš-li mu to, je to chvála, k níž nemohu přidat ani slovíčka. Ale mně se zdá, že byl přece jen trošičku příliš odvážný. Člověk ovšem má být odvážný a statečný, ale přesto není radno, aby se vší mocí vrhal do nebezpečí.” “Dopustil se toho?” “Ano.” “Čím?” “Tím, že přímo prohlásil, že je hostem Džamikunů. Bylo by bývalo lépe, kdyby to zamlčel. Pak by ho nebyli považovali za svého zajatce.” “Vždyť k tomu ani nedošlo, aby s ním jednali jako se zajatcem.” “Ale mohlo na to snadno dojít! Byli v právu a mohli ho usmrtit na místě. A poněvadž neměl jiné zbraně, než svůj nůž, nemohl by se ubránit.” “Tak rychle to nejde!” “Zpravidla ne. Každé popravě předchází soud. Ale víš tak dobře jako já, že není pravidla bez výjimky. Pochválil jsi mého syna, a já s tvou chválou ráda souhlasím, ale přitom mu vytýkám příliš velkou odvahu, bez ohledu, souhlasíš-li s tou výtkou nebo ne. Rozhodně měl zamlčet, že patří k Džamikunům.” “Byl by tím ovšem lhal.” “Lhal? což nelze lhát z nouze?” “Lhát se nemá za žádných okolností.” “A přece se to dělá! Nouze k tomu dohání, a proto je asi taková lež dovolená.” “Říkává se to. Ale že by lež byla dovolena, to je právě zase jen lež. Taková lež má zvláštní jméno.” “Jaké?” “Lež ze zbabělosti! Při každé pronesené lži lze snadno vymyslet důvod, který bývá označován jako “nouze”. K takové lži nevede však větší nebo menší nouze, nýbrž

zbabělost, která zabraňuje bojácnému přiznat pravdu. Není takové tísně, ba ani ne výslovně hrozící smrt, aby následky lži z nouze nebyly mnohem závažnější. To nahlédl i Kára přes své mládí, a proto jednal nejen statečně, nýbrž i moudře. Chválím ho, že se neuchýlil ani v sebetrapnějším postavení ke lži.” “Zachrání-li si tím však život? Vždyť ten není jen jeho, nýbrž náleží i mně, otci a nám všem. Má podniknout všecko, aby život zachránil sobě i nám.” “Je snad nějaká lež, o níž by mohl předemříci určitě, že ho vysvobodí?” “Tážeš se příliš mnoho, effendi. Při každé lži ovšem je možné, že bude poznána a prohlédnuta.”

“Velice správně! A je-li poznána, zhorší tím každý své postavení. Nedůvěra se zvýší desateronásobné a zesílí jen nebezpečí, jemuž člověk chtěl uniknout. Ale to je dosud to nejmenší, co chci uvést proti lži. Lež, i lež z nouze, je vražednice. Usmrcuje vážnost k sobě samému. A je přímo strašlivé, že lhář ani nepozoruje, že sám na sobě provádí harakiri. Stále je mu čest největším trumfem. Ve skutečnosti však dobře cítí, že ji už úplné ztratil a stává se nejistým a nedůvěřivým k ostatním. Pozbude víru v druhé i k sobě. Ztrácí důvěru k lidstvu vlastní vinou, vlastním lhářstvím.

Zločinně přerval pouta upřímnosti, spojující ho s ostatními, a musí být co chvíli připraven, že s ním bude jednáno jako s člověkem bezprávným, jako s vyhoštěncem.” “To zní zle, effendi!” “Snad! Ale ani to není ještě to nejhorší. Poletující

seménka lži jsou ze všeho nejhorší.” “Seménka? - Co tím myslíš?” “Jsou rostliny, které po odkvětu urodí v svých korunkách na sta malých a lehounkých zrníček, opatřených bílým a jemným pápeřím. Každým zavanutím větru se pápeří se zrníčkem odloučí, a tam, kde zapadne, vyroste nová rostlina. Každá taková rostlina může být zhoubná celé krajině. Býlí se rozmnoží tak, že je lze vyplenit jen s největším úsilím.” “A tak je tomu i se lží, že?” “Ano. Ta je tehdy nejnebezpečnější, když nevyjde najevo, když lhář svého účelu dosáhl, když tak zvaná lež z nouze zdánlivě nouzi odstranila. Tu bují dál v největší skrytosti. Nikdo ji nevidí, nikdo ji neničí. Jen lhář o ní ví. Pěstuje ji a opatruje. Stará se, aby jeho lež nikdo nevypátral. Pohlíží na ní a těší se, že všechny její následky a všechna její seménka zdárně prospívají. Uzrají-li tyto následky, nezůstanou však omezeny na místo, kde se vylíhly, roznesou se. Někdy jen nablízku, často však i nesmírně daleko. Tam zapadnou, vzrostou a rozmohou se. Lež se rozmnoží tisícerými novými květy, a ty se všechny opět stanou lžemi a jejich semena se rozptýlí daleko a zejména tam, odkud lež vyšla a kde se jí zpočátku tak dobře dařilo. Semeno se ujalo i v blízkosti a nalezlo úrodnou půdu. Rostlo, bujelo a zplodilo nové rostliny. Když se mu prvá lež podařila, lhář neměl kdy se ohlédnout na to, co způsobil. Nyní přijde a s ustrnutím vidí, že jeho lež se stala býlím, které každou dobrou bylinu dusí a přerůstá. Ozvou se sousedé i vzdálenější. Nastane dotazování, pátrá se po původci lži a tu se zjeví původ zla. A pak je s lhářem jednou provždy konec. Chápeš mne, Hanneh?” “Téměř,” odpověděla. “Ano, býlí lze vidět, jak bují, lež však ne, poněvadž nemá tělo. Ale její jed nakazí nejen myšlenky, nýbrž i slova a skutky, a na těch je zřetelně znát, že povstaly z klamu. Lež se nazývá ošklivou skvrnou člověka, ale spočívá v ní mnohem víc: je matkou všech neřestí. Není poklesku, není hanebnosti, která by neměla za předchůdce lež anebo jí

aspoň nebyla doprovázena. Hanneh, milá

přítelkyně, pravím ti, že Kára jednal správně, mluvil-li pravdu. Či myslíš, že by byli Peršané uvěřili lži?” “Asi ne.” “Zcela jistě ne. Přicházel z území Džamikunů. Kdyby je byl zbaběle zapřel, byla pro něj nedůvěra Peršanů mnohem nebezpečnější, než pravda, kterou nepokrytě a poctivě doznal. Nazvali ho pro tu odvahu “šílencem”, považovali ho za nerozvážného, lehkovážného člověka, s nímž budou mít snadnou práci. Proto neudělali opatření, která by zajisté v jiném případě neopomněli. Že šejk Kalhuranů byl zachráněn, za to má především co děkovat Karově pravdomluvnosti. Lež z nouze by byla velmi pravděpodobně jeho záchranu znemožnila. Pochybuješ o tom dosud?” “Ne. Dokázal jsi mi, že jsem se mýlila. Ó, sídi, nejsem lhářka, zajisté nejsem, ale tak ošklivou a tak škodlivou, jak jsi ji vylíčil, nepředstavila jsem si lež dosud nikdy. Varovala jsem se jí sice stále, poněvadž jsem ji považovala za něco pod svou důstojnost, ale nyní se mi stala nemožností, mně i Karoví. Ať mi smrt hrozí, lhát nebudu! Šejk Kalhuranů byl ztrýzněn, zbit! A pak ten obtížný útěk! Rychlá jízda! Starost, že bude polapen! Úzkost, ne tak o sebe, jako o ženu! Co asi vytrpěl! - Naříkal?” “Ne,” odvětil Kára. “Žena mu jednou připomněla bolesti, ale přikázal jí, aby mlčela. Trpěl však hodně. A tady už ho síly opustily. Je to statečný muž!” “Dostane teď potřebnou péči. Bude tu však bezpečný před pomstou?” “Zajisté, pokud zůstane tady.” “Myslíš, synu, že vojáci půjdou za ním až sem?” “Jeli za námi písčitou plání, ale pak nám zmizeli z očí.

Tifl dole všecko ohlásil. Přijdou-li, nikoho nepřekvapí. Ve Vysokém domě je ticho a to by zajisté nebylo, kdyby zde očekávali nepřítele.” “Mýlíš se,” řekl jsem. “Nevidíš ty dva muže, kteří dole nasazují pochodně do sloupů? Nádvoří bude osvětleno. Proč? A pohleď! Nyní odvádějí naše koně k zahradě, za níž jsou pastviny. Zjednávají místo. Pro koho?” Kára a Hanneh si těchto okolností nevšimli. Ale mně byly hned nápadné, ačkoli se zatím setmělo tak, že se dole sotva ještě daly rozeznat pohybující se postavy. Tu prošel Peder s Tiflem dvoranou. Přišli až k nám. Zaslechli jsme slova šejkova: “Pospěš tedy dolů a pověz to!” Po těchto slovech Pederových pádilo “dítě” po schodech dolů do vesnice. Peder podal Karoví ruku a řekl: “Slyšel jsem o tobě mnoho dobrého. Zachránil jsi našeho přítele a dceru našeho kmene. Děkuji ti! Prostranství před vámi záhy oživne. Zůstaňte zde! Ať se děje, co se děje, buďte klidní. Zášť

se dere za vámi. Musí se vás však vzdát. Přátelství se zášti neobává, neboť má vždy větší moc.” Vyslovil jsem otázku, jak se má šejk Kalhuranů.

“Potřebuje největší péči,” odvětil. “Spodní šat se mu přilepil na zraněné tělo. Položili jsme ho do lázně, aby se látka oddělila od živého masa. Je zmužilý. Nemůžeme ho sice uchránit od horečky, ale uzdraví se, jak doufám, dost rychle.” “A jeho žena? Prodělala namáhavou jízdu. Rozčilení ji asi udrželo při síle. Ale ted? Jak se má?” “Je to statečná žena, nemusíš mít o ni starost. Ale našeho Ustada velice zarmoutila.” “Proč?” “Ty se ptáš? Nepověděl jsem ti, že žádný Džamiki neprolévá lidskou krev? Bude potrestána!” Vzhlédl jsem k němu, jako bych nevěřil. “Ano,” přikývl, “bude potrestána! Život není jen to, zač jej průměrný člověk považuje. Je něco zcela jiného. Život znamená mnohem více než pouhou existenci na zemi, počínající na zemi narozením a končící smrtí. Je mnohem více, než pouhým objevením se na zemi a pouhým odchodem se světa. Má svůj účel! A nesplní-li tento .účel z jakékoli nešťastné příčiny, jako zde například smrtící rukou, pak je zničen nejen okamžitý život, přítomná existence, nýbrž i všecko, co s ní od prvopočátku až do dneška souviselo, co se neustálým zápasem vyvíjelo, aby dosáhlo té jsoucnosti, která byla zrušena zločinným

skutkem. Musí tu zasáhnout i největší láska jako trestající spravedlnost!” Když to pověděl, představil jsem si výjev, který muhassil zaplatil životem. Co bych byl na místě trýzněného udělal já? A jeho žena! Jak se neměla celá její přirozenost vzbouřit, když spatřila tu hroznou hanbu! Jednala pod okamžitým vlivem, a poněvadž okamžik byl krvavý, bylo krvavé i to, co udělala. “Zmiňuješ se o potrestání,” řekl jsem. “Vztahuje se to i na Hanza Arama?” “Ne. Hafiz Aram je Kalhur. Nejsme jeho soudci.” “Náleží jeho žena dosud k vašemu kmeni?” “Ano. Džemma Džamikunů se shromáždí, aby vynesla rozsudek.” “Kdo bude předsedou toho shromáždění?” “Já.” “Ustad ne?” “Ne. On je jen duchovním šejkem kmene. Ostatní záležitosti příslušejí mně.” “Směl bych být v džemmě přítomen?” “Zajisté. Sám jsem tě chtěl vybídnout, aby ses jí zúčastnil.” “Budu v ní smět mluvit?” “Jsi host Džamikunů, a když ti povolíme, aby ses zúčastnil, uznali jsme tě tím také za hodná, abys spolu s námi vykonával právo starších.” “Budu tedy obžalovanou hájit.” “To můžeš. Který spravedlivý soudce by ostatně mohl být jen žalobcem a ne zároveň obhájcem? Ostatně se přihlásil už i jiný obhájce.” “Kdo?” “Ustad.”

“Ten? Vždyť jsi mi řekl, že je skutkem té ženy zarmoucen!” “Jeho zármutek nebude obhajobě vadit. - Však hleď! Přicházejí!” Bylo slyšet kroky mnohých lidí vcházejících do brány. Viděl jsem, že je jich mnoho. Peder k nim sešel dolů. Slyšel jsem, že jim udílí krátké, velmi určité pokyny. Pak se rozptýlili; kam, to se za večerní temnoty nedalo rozeznat.

Potom byly rozžaty pochodně. Prostranství bylo teď osvětleno tak, že jsem všude viděl. Dosud bylo prázdné. Tifl tam stál sám. Pak pokročil až k nejdo-lejšímu stupni schodů a volal k nám nahoru: “Už tu jsou!” “Kdo?” “Vojáci.” “Všichni? Opravdu?” “Všichni! Nechali je projet duárem. Nepotkali ani človíčka. Domy byly zavřeny, v stanech prodlévalo jen několik žen, jež přesně věděly, jak se mají chovat a co mluvit. Peršané se podiví. Domnívají se, že budou s námi rychle hotovi, ale my to s nimi také provedeme krátce a dobře. Peder se šel přesvědčit, zda je vše v pořádku. Již se vrací.” Zmíněný přicházel z té strany domu, kde jsem spatřil bránu se starodávnými sloupy. “Byl jsem ve vězení,” vysvětloval, vystoupil asi do polovice schodů a tam usedl. “Vy tu máte vězení?” tázal jsem se s údivem. “Pro našince není třeba.

Ale pro takový případ, jaký teď nastává, máme místnosti pro nezvané hosty, kterých se chceme zbavit.” “Vojáci budou tedy zajati?” “Ano.” “A budou-li se bránit?” “K tomu jim nezbude čas. Slyším dusot koní. Jsou blízko a hned se objeví tam u brány.” Podívali jsme se tam. Spatřili jsme nejprve dvě ženy, které se asi ochotně daly přinutit, aby Peršanům ukázaly cestu nahoru. Pospíšily do zahrady, v níž zmizely. Pak se objevili důstojníci, totiž “uari jyzbaiysy, mylazim ewel a mylazim taní1. Poslední měl při honbě na Hafize Arama stráž v průsmyku Kurýra, proto ho Kára a Tifl dosud neznali. Za těmi třemi následovali jezdci, jimž jasné osvětlení dvorany nebylo nápadné. Nikdo z nich na to nedbal, když kdosi za

• nimi, jakmile vešli, zavřel bránu. Bez nejmenší překážky projeli duárem a domnívali se, že i zde se každý poddá nevyhnutelnosti. Džamikuni jim byli známi jako mírumilovní lidé, kteří se pokud možno vyhýbají každé potyčce. Domnívali se, že se snadno podaří nahnat tomuto nevojenskému obyvatelstvu tolik strachu, že učiní vše, co od nich bude požadováno. Přesvědčovala je o tom asi také ‘Rytmistr, nadporučík, podporučík.

okolnost, že nikde pozorovali ani nejmenší přípravy k odporu. Těch několik lidí na schodech klidně zůstalo sedět. Kromě nich stál na dolních stupních jen Tifl. Jezdci nastoupili přímou řadou čelem proti schodům. Důstojníci postoupili až těsně k nim a seskočili z koní. Když nadporučík spatřil Tifla, obrátil se na rytmistra a zvolal: “Hle, tady stojí to dlouhé chlapisko, lotr, který byl při tom! Mám ho dát spoutat?” Oslovený pohlédl na Tifla i na jeho okolí a řekl s jistým despektem: “Spoutat? Zbytečné! Máme v moci celý dům, se vším všudy, co tu mají!” “A tuhle - - tuhle - - ” pokračoval nadporučík a ukázal na Karu ben Halefa, “tuhle vedle té ženy sedí druhý, který byl s tím dlouhým!” “Vida! Skutečně!

Jen ať sedí! Je také náš. Opravdu, ti chlapi se úzkostí ani nehýbají^ Obraťme se zatím nejprve na toho starého!” Mínil Pedera. Postoupil až k poslednímu stupni a tázal se: “Jsi Džamiki?” “Jsem,” přisvědčil tázaný, aniž vstal. “Zůstává v tomto domě muž, jemuž říkají Ustad?” “Ano.” “Přiveď ho sem!” “To není třeba.” “Cože? Proč?” “Protože nepřijde.” “Nařizuji mu, aby přišel!” Tv - - -?” u ly Otázka měla přízvuk tak zvláštní, že se rytmistr vzdal úmyslu dodat svému “rozkazu” důraz. Uchýlil se k vyptávání: “Bydlí zde starý iech el heleď1, který se nazývá Peder?” “Ano. Ale on není jen šech el beled.” “Co ještě?” “Dovoluje obyvatelům tohoto údolí, aby ho nazývali Pederem, poněvadž se považuje za jejich otce. Pro cizince a tedy i pro tebe se jmenuje Šiř Alamek ben Abd el Fadl ibn ilucht Mářa Durimeh3, šejk Džamikunů, svobodného kmene Bachtijarů.” Podivil jsem se, když jsem to uslyšel, neboť jsem nemohl tušit, že Peder je synovcem mé obdivuhodné Mary Durimeh. Proč mi to neřekl? Pro rytmistra nemělo toto sdělení ovšem žádný účinek. Řekl se smíchem: “Jaké divné jméno! Kdo zná Abd el Éadla a kdo zná Maru Durimeh? Neznám ani Šiř Alameka! Může být lev synem dobroty? Směšné, směšné.” ‘Starosta obce. “Šir Alamek, syn Abd el Fadla, synovec Mářa Durimeh.

Abd el Fadl značí “Služebník dobra”. Šiř je lev a toto označení slouží v těchto krajinách za čestný titul, jenž byl dosažen zmužilostí a neohrožeností. Důstojník pokračoval: “Chci jednat s majitelem tohoto dlouhého jména. Zavolej ho.” “Není třeba,” odvětil Peder. “Proč ne?” “To jsem já.” “Ah! Ty?” Pohlížel na něj dotěrně a doložil pak velitelsky: “Povstaň!

Přicházím ve jménu šáh-in-šáha. Mne se sluší přivítat vestoje.” “Máš divné přání.” “Není to přání, nýbrž rozkaz!” “Zde nepřísluší nikomu poroučet, pouze mně! A já ti nařizuji, abys mi dokázal, že k nám přicházíš ve jménu šáh-in-šáha!” “Jsem jeho důstojník “To není důkaz. Máš listinu, vlastnoručně podepsanou panovníkem?” Důstojník uhodil na svou šavli a řekl: “Nepotřebuji žádné listiny! Píši své rozkazy sám, a tato šavle mi slouží za pero. Podívej se, co se stane!” Otočil se k svým lidem a poručil jim sesednout. Uposlechli. Pak velel, aby pěšky postoupili tak, až byli s ním téměř v úrovni. Tak vznikla mezi nimi a jejich koni mezera. Obrátil se pak opět k Pederovi a mluvil dále: “Pozoruješ, jaký důraz mohu dát svým rozkazům. Víš, proč jsme přišli?” “Ano.” “Vstaň, pravím ti! Mluvím-li s někým, musí vstát. To jsi snad už slyšel!” “A tys také slyšel, že jsem tě varoval, abys na tom přání netrval!” “Varoval? Proč?” “Jakmile vstanu, musíš se ty pokořit!” “Jsi na omylu!” “Hned se přesvědčíš, kdo se mýlí. Pokud sedím, zdá se, že jsi tu pánem, jakmile vstanu, jsem pánem já. Tak je ustanoveno. Přeješ si to. Dobrá, vstanu!” Vstal a tleskl. Co následovalo, odehrálo se rychleji, než lze vypravovat. Na dané znamení se Džamikuni, až dosud ukrytí, vyrojili ze všech stran. Vyplnili celou mezeru mezi koňmi a vojáky, a vrhli se na ně, aby je odzbrojili. Byla jich taková přesila, že odpor by byl bláznovstvím. Ostatně náhlé přepadení způsobilo Peršanům takové leknutí, že jim zbraně byly vyrvány dříve, než se odhodlali po nich sáhnout. A to

vše provedli Džamikuni bez hluku a křiku, s mlčenlivostí dříve přikázanou. Jezdci ovšem nebyli tak tiše. Řvali a kleli, chtěli se aspoň bít pěstmi a tak si vynahradit, co zanedbali. Ale u každého jednotlivce stálo několik Džamikunů, kteří ukořistěnými zbraněmi Peršany nutili, aby se podrobili. Chvilku se zmítaly vlny shluklých postav, sem tam se ozval výkřik

nebo zlostné zaklení. Pak nastalo ticho, takový klid, jako by se to množství lidí skládalo jen z mírumilovných osob. Také na schodech se odehrál neobyčejně rychlý výjev. Sotva Peder vstal, vrhl se Tifl mezi důstojníky, vyrval suari jyzbašysymu a mylazimu sani, vedle něho stojícímu, z opasků bambitky, zamířil jednou z nich na ně a zvolal výhružně: “Ani krok, nebo vystřelím!” Kára sice nevěděl předem, co se chystá, ale pochopil okamžitě, oč jde. Odtrhnul se od matky, běžel dolů po schodech a vrazil do mylazima ewela, zmocnil se jeho zbraně, zamířil mu ji na prsa a řekl: “Nemáte nás, ale my máme vás; řekl jsem ti to! Nehýbej se, nechceš-li, abych vypálil!” Důstojníci, před chvílí tak sebevědomí, se neodvážili odporovat. Bylo to neobyčejné představení a všichni mu podlehli. Peder stál vztyčen na svém místě a přehlížel výsledek. “Odveďte je!” rozkázal hlasitě. “Žádnému z nich se nestane nic zlého, ale ten, kdo se zdráhá, bude hned zastřelen!” Postavy stojící dole se daly do pohybu směrem k staré bráně, jež byla teď dokořán otevřena. Šlo to sice pomalu, ale pravidelně. Peršané slyšeli, že není třeba obávat se o život; to je uspokojilo, podrobili se. Peršan za Peršanem se ztrácel v místnosti, kterou Peder předem označil za vězení. Pak s úsměvem pohlížel na tři důstojníky. “Odepněte šavle a odevzdejte je Tiflovi!” nakázal jim. Uposlechli, aniž řekli slova. “Tak!” promluvil Peder. “Teď jste poznali, co znamená vyzývat šejka Džamikunů, aby vstal před nezvanými hosty. Stojíte nyní přede mnou, jak se sluší na vetřelce, které nikdo nezval. Mohu opět usednout, Kára ben Halef a Tifl vedle mne. Vetřelci zůstanou stát!” Usedl na své předešlé místo. Oba jmenovaní usedli u něho, Tifl o stupeň níže. “Nebudu tu stát, nýbrž odejdu!” odvětil rytmistr zlostně. “Kam?” tázal se Peder. “Odtud.” “Chceš-li zde nechat své lidi, jdi si! Nedržím tě, naopak ti dovoluji, aby ses jménem šáh-in-šáha dal na útěk. Dva z mých Džamikunů té vyvedou z duáru. Vrátit se však nesmíš!”

“Vyvedou mne, pravíš?” “Ano.” “Míníš snad, že se mnou pojedou!” “Půjdeš pěšky!” “Ani mě to nenapadne!” “Změň to, můžeš-li! Kdo se zbraní překročí území Džamikunů, aniž má naše svolení, propadl nám se vším, co má s sebou.

Prokazuji ti milost, propouštím-li

tě na svobodu. Tvůj kůň a zbraně propadly. Tak zní smlouva, kterou zpečetil panovník s naším Ustadem. Prohlásili jste naše čtyři koně za svou kořist, ačkoli se jejich jezdci ničím proti vám neprohřešili. Vy jste však přišli k nám v zlém úmyslu; opovážili jste si zahrát na pány, zde, kde my poroučíme. Z toho vyplývá, že můžeme o kořisti mluvit jen my.

Jediný rozdíl je v tom, že všichni vaši valaši nemají hodnotu jako jediný z našich koní.” “Co máme, náleží šáh-in- šáhovi!” namítal rytmistr. “Myslím i to, co jste t uloupili Kalhuranům? I to vydáte. Prohledají vám kapsy i šaty. Zavolám Kathurany, kteří to provedou. Jejich stáda, která jste prohlásili za svůj majetek, jim ponecháte, neboť muhassil už není a jeho vojáků se nebude nikdo obávat. Propustím je bez koní a zbraní, aby se prožebrali milosrdenstvím dobrých lidí, kam chtějí!” Důstojníci na sebe zmatené pohlédli. To neočekávali! A teď, zrovna teď se stalo něco, z čeho poznali, že Peder mluví vážně. Džamikuni totiž své zajatce již umístili. Několik jich Peder hned určil jako stráž u dveří vězení. Jiní obsadili nádvoří, a byli šejkovi k službám. Ostatní však vsedli, jako by to bylo samozřejmé, na koně vojáků

a odjížděli branou do vsi. I to bylo předem ustanoveno a teď k tomu nebyl třeba ani rozkaz ani otázka. A přece se Peder dopustil při rozvrhu obhajovacího plánu jisté chyby. Opomenul pojmout do rozpočtu něco, co jistá veledůležitá osoba považovala za nutné. Tou osobou byla naše výborná Pekala. Právě když poslední Džamiki opouštěl bránu, kmitl se od zahrady bílý šat “slavnostně panenské” kuchařky. Blížila se k schodům pomalu a váhavě a opatrně uvažovala, smí-li provést svůj úmysl. Konečně pokročila velmi energicky kupředu. Vzbudila tím všeobecnou pozornost. Tifl vstal se svého stupně, postoupil jí vstříc a tázal se: “Hledáš mne, Pekalo?” Pokročila rychle až k nám a odpověděla: “Nejen tebe, nýbrž vás všecky!” Obrátila se pak přímo k Pederovi a pokračovala s nářkem: “Čím jsem se proti tobě provinila, Pedere, že jsi dnes na mne docela zapomněl? Oči bych si vyplakala a srdce mi tone v zármutku.” “Odkud takový zármutek?” tázal se s úsměvem. “Všecko se mi rozvaří, všecko mi vykypí!” “Netop tedy tolik, Pekalo.” “Tedy mi to zhoustne, zapaří se!” “Co?” “Polévka!” “Holá, polévka! Milá Pekalo, polévka je teď vedlejší. Přestaň topit!” Spráskla tučné ruce, až to tlesklo, ukázala běhno svých oček a zvolala s od-bornickým rozhořčením: “Přestaň topit! To by mi všecko vystydlo na maz, který se pak už žádným

vařením nenapraví. Nebude to k jídlu. Polévka byla ustrojena k večeři v pravý čas, a dala jsem si na ní co nejvíc záležet, poněvadž frenk maidanosu vyžaduje největší přesnost. S láskou jsem to vše přichystala. Těšila jsem se na uznání podařeného jídla. A teď stojím sama v kuchyni, která je plná páry, a nikdo nemá kdy ani chuť, aby snědl, co jsem ustrojila s největší pečlivostí!” “Nelze to bohužel změnit, dobrá Pekalo! Musíme myslet na důležitější věci, než na tvůj frenk maidanosu!” “Důležitější? Žertuješ, Pedere! Kerblík byl natrhán dříve, než kdo na vojáky pomyslel, proto polévce náleží přednost! Musí být oškrábán, omyt, pokrájen, zvážen a vařen, oni však zůstanou tam, kde nyní jsou, oni jsou vedlejší. Když se kerblík vaří dlouho, zkazí se, ztratí chuť, na vojácích se však nezkazí nic! Tifl věděl, že strojím polévku s kerblíkem, Kára ben Nemsi to věděl, Kára ben Halef to věděl; Hanneh, jeho matce, jsem to vzkázala; celým domem prošla ta zpráva, a nyní, když vytoužená a podařená polévka je uchystána, stojím nad ní sama, abych ji oslavovala.

Volám, že se jí děje křivda, dochází zneuznání všech nepřítomných. Jsem rozhněvána, Pedere! Nezasloužila jsem si, že jsem byla odzbrojena a obdařena opovržením, jako tito tři ubozí otroci muhassila, kteří stojí před tebou jako zmoklé slepice. Hleďte! Poslední zbytek jejich odvahy samou úzkostí vytekl jako moje kerblíková polévka, když kypí z hrnce! Pryč s nimi a hajdy na polévku!” Opovržlivé mávnutí rukou, které patřilo důstojníkům, nemohlo už být výraznější.

Vyslala k nim ještě zničující pohled, pak rozhořčeně spustila oční víčka a odvrátila se od nich tak pohrdlivě, jako by vůbec nebyli. Zprvu se Peder Pekale poněkud smál, nyní však jeho obličej zvážněl. Pociťoval snad totéž co já? Byl jistě nakloněn tomu, aby s třemi Peršany bylo jednáno jako s důstojníky. Když se objevila Pekala, hodlal je právě podrobit více méně důtklivému výslechu. Byli však toho hodni? Byla tu vůbec nějaká mravní otázka, na kterou by byl mohl navázat, probrat ji a projednat s nimi? Doznávám, že jsem na to zrovna tak myslel jako on. Ale tu přijde duševně prostá

a skromná žena, plná starostí o svůj kerblík či frenk maidanosu, a vykreslí nám svým drastickým způsobem a hezky podle pravdy, co je přednější. Peder skutečně vstal a zavolal k sobě některé ze svých Udí. Vyzvaní přiběhli hned. “Odveďte tyto tři muže!” poručil jim. “Kam?” tázal se rytmistr. “K ostatním.” “K mužstvu? Jsme důstojníci!” “Ano, a předcházeli jste je ve zlém! Pryč s vámi!” “Vždyť si nás chtěl nechat odejít!” “Proč jste nešli!” Aby nebyli k poslušnosti donuceni pěstmi Džamikunů, podrobili se tři muži a šli pod jejich dozorem do branky.

“Nuže, Pekalo?” otázal se Peder s úsměvem. “Jsi hodný, Pedere!” odpověděla. “Spokojena?” “Zrovna tak, jak hodlám uspokojit tebe a všecky ostatní. Kerblíková polévka čeká už jen na zředění dolitím vařící vody. Spěchám, abych ji dokončila.” Hodlala odběhnout. Ale tu ji něco napadlo. Téměř skokem vyběhla po schodech, naklonila se ke mně a s důležitou tváří pravila: “Přiznáš effendi, že jsem měla pravdu?” “Včem?” “Že všichni muži potřebují výchovu?” “Hm!” “Ano - - - ale to ti řeknu docela potichu, a ty mu to zamlčíš - - - dokonce i šejk!” “Hm!” “Nepobrukuj, nýbrž odpověz mi jasně!” “Bude-li tvůj frenk maidanosu dobrý, odpovím ti, jinak ne.” “Bude dobrý, přímo výborný! Už letím do kuchyně!” Její bílá postava se téměř ani nedotýkala země a bělostné záhyby jejího šatu vlály za ní jako křídla. “Teprve ji poznáš!” žertem pronesl Peder. “Zasáhne někdy do vlády tak, jako by na každého, od Ustada až k nejmenšímu hlídači koní, měla tolik práva, jako tady na Tifla. Ale my jí většinou vyhovíme. Její cit se osvědčuje vždy v pravé chvíli.” Tato slova mě velmi zajímala. I já jsem již za svého pobytu ve Vysokém domě poznal Pekalu po této stránce. Naštěstí je dost takových lidí. Blaze člověku - a blaze i jeho okolí, který má, jak se Peder vyjádřil, “cit pro pravou chvíli”. Ale jak tomu rozumět? Jsou slova výstižným výrazem pro to, co v nich je? Ne! Místo nich se často užívá výrazu instinkt, pud; říká se, že takoví lidé jednají podle svého instinktu. Ale co to je? Pokyn přirozenosti? Co je přirozenost? Mluvívá se také o “duševní přirozenosti”. Bylo to následkem instinktu, že Pekala přišla zrovna v pravém okamžiku a proměnila vážný výjev v komedii? Vystihla nějak, že jsme se octli s těmi třemi právě “na mrtvém bodu”? Jistě ne! Byla v kuchyni a nevěděla, co se venku děje nebo mluví. Někdo mluví o tušení. Tušila Pekala něco podobného? Ne a ne. Odešla Pekala z kuchyně bezděčně? Zakládala se její obžaloba na bezděčném vnuknutí? Také ne! Pozorujte osoby, které mají “cit pro pravou chvíli”! Padne najednou zmínka o jemném smyslu, o jemnocitu, o taktu a podobných vlastnostech; jejich jednání bude posuzováno podle jejich zvláštní rozumnosti, podle rozpoznávacích vloh, podle jejich ostrovtipu; ale všecky tyto výrazy nepostačují, a kdyby se to všecko, co znamenají, sečetlo a souhrn zkoumal, shledalo by se, že tento příklad je nesprávný. Vojevůdce Turenne řekl kdysi k jednomu ze svých generálů: “Vy nevelíte, nýbrž vám je veleno!”

Patří tušení pro “pravý okamžik” k mé činnosti anebo

mi je vnuknuto? Je správné říci, že tuším, nebo mám říci, že tušení ke mně odněkud přichází? Jednám bezděčně, tedy bezmocně, bez vůle. Popud k tomu nevychází ode mne. Od koho tedy? Zajisté odtud, kde je více rozumu, než mám sám.

A tuto větší moudrost, mimo mne existující a na mne působící, měl bych označovat za přirozený pud, ve mně

spočívající? Sotva! Nuže, kdo je ten Turenne, jenž mi “v pravé chvíli” velí jít kupředu? Jak vyhlíží? Kde je stanoviště, odkud řídí vše, co myslím, co chci a co konám? Je to ona, nám dosud tak velice neznámá bytost, jíž nazýváme “duší”? Je-li tato duše činná v nás i mimo nás tak, že oba druhy této činnosti spolu zůstávají ve vnitřní spojitosti, tu lze snadno vysvětlit, proč “tušení”, zvenčí nám poskytované, považujeme za vnitřní činnost, vycházející z nás. A tu je nutné podle pravdy doznat, že ten vnější Turenne přehlíží mnohem větší obzor, než kam stačí náš slabý, zatemněný zrak. Kdo se nenaučil pozorovat, neustále, ostře a prostě pozorovat výjevy svého nitra, kdo je ani navzájem nepřirovnává, pro toho ovšem bude pohodlnější všechno to, co nechápe, adresovat poste restante do říše nadsmyslných pojmů, aby si sám pokojně ve svém zákoutí zdříml. Když Peder odešel, přinesl Tifl pro Hanneh, Karu ben Halefa a mne nízký serir a donesl pak Pekalou tak energicky hájenou polévku z frenk maidanosu, kterou jsme spolu snědli. Potom jsem odešel spát, neboť dnešní dlouhý pobyt na volném vzduchu, na ozón bohatém, mne unavil. Když jsem příštího dne procitl, Kára ben Halef si už vyjel, tentokrát však bez Tifla, který zůstal doma kvůli zajatým vojákům. Halef se probudil jednou na krátkou dobu. Mluvil s Hanneh. Bylo to sice jen několik slov, ale tak milých a jasných, že dobrá žena pociťovala veliké štěstí z toho pokroku. Když mi Šakara přinesla snídani a já se dotazoval na nemocného šejka Kalhuranů, odvětila: “Je pečlivě ošetřován, neboť jeho žena se od něho nehne ani na okamžik. Peder má dobrou mast, kterou se mírní bolesti ran. Hafiz Aram bude bezpochyby jen několik dní upoután na lože.” “Jak je s vojáky?” “Jsou všichni ve sklepě. Chtěli nám předpisovat, jak s nimi máme jednat, dostalo se jim však odpovědi, že s nimi bude zacházeno tak, jak zasluhují.

Dnes z nich některé propustíme.” “Některé?” “Ano. Kdyby byli propuštěni všichni najednou, mohli by svou početností škodit roztroušeným horalům. Proto jen někteří budou den po dni propuštěni, a i ti budou dopraveni koňmo různými směry na hranice tak, že se nebudou moci shledat. Důstojníci zůstanou poslední. Dnes ráno byli také rozesláni poslové, kteří mají pečovat o to, aby každý byl varován před těmito zlodějskými tuláky. Kdo bude propuštěn, tomu vezmeme vše, co vydává za své. Všichni byli prohledáni a našlo se množství věcí, které jim Kalhurani museli vydat.” “Ti byli zajisté také zpraveni?” “Ovšem! To jsme vykonali nejdříve. Ať se jen zmocní všeho, co jim patří.

Co jim bylo pod záminkou daní uloupeno, to hlídá několik vojáků. Ty prostě vyženou. Nejsou to mohamedáni, nýbrž arménští křesťané z předměstí Džulfy u Ispahánu.” “Odejdou a způsobí hluk. Pak přijde ke Kalhuranům nový a snad ještě horší muhassil - -” “Horší než Omar Iraki nemůže být žádný! Ustad ještě v noci napsal zprávu, kterou spolehliví poslové dodají šachoví. Opis té zprávy obdrží také hekim-i-iero4 v Ispahánu. Vidíš tedy, že nebylo opominuto nic, co nám káže opatrnost. Nemusíme se obávat, neboť šáh-in-šáh miluje Ustada, a víme velmi dobře, že tito vojáci nejsou ani žádnými vojáky.” “Je to luza, kterou muhassil zbubnoval!” “Ano. Ani jeden nemá skutečnou uniformu. Mohou být rádi, že je neodešleme tam, kde jsou nyní Massabani. Ale bylo by se tak stalo, kdyby s tím nebyla spojena veliká práce. Je tomu třeba celé setniny lidí, kteří transport dopravují a střeží. Strýc se tedy té myšlenky vzdal.” Strýc? Věděl jsem už od včerejška, koho tím míní, přece však jsem se stavěl tak, jako bych nic nevěděl a dotazoval jsem se: “Ty zde máš strýce?” “Ano. Nevíš to ještě? Neřekla jsem ti to dosud? Mohla bych říci, že mám strýce dva.” “Smím se dovědět, kdo to je?” “Peder. Jeho otec Abd el Fadl byl synem jedné sestry Mary Durimeh.” “A druhý strýc?” “To je Ustad. On je také s Mářou Durimeh spřízněn, ale nevím určitě v jakém stupni.” “Netázala ses ho nikdy?” “Ano, jednou. Bylo to zde

venku před dvoranou, právě tady, kde nyní sedáváš. Byli jsme sami a hovořili jsme o ní. Tu jsem se ho tázala. Neodpověděl hned. Pohlížel dlouho a mlčky naproti k našemu chrámu, jenž se v měsíční záři tyčil jako zbožná pohádka z ráje. Pak mi položil ruku na hlavu a řekl: ‘Moje spříznění s Mářou Durimeh? Víš vlastně, milé dítě, co je příbuzenství? Není tělesné povahy. Tělo, které se neustále obnovuje, nezůstává tím tělem, jakým bylo při narození. Nemění sice podobu a tvar, přetváří se však stále v látce, z níž se skládá. Přibírá je a zároveň vylučuje. Tělo, do jehož ucha šeptáš dnes milé slůvko, ‘tatínku’, vylučováním nynějších a přijímáním nových, docela cizích částic je po dvou letech už úplně jiné, ale ty nazýváš toto změněné tělo zase ‘tatínkem’. Příbuzenství nespočívá tedy v tělesné hmotě. Ovšem, života se dostávalo dítěti až do jeho zrození každým úderem tepny matčina srdce. A z téhož srdce mu zářila láska, jež je živila, chovala a vychovávala, aby denně působila na tělo, rovněž den co den se obnovující. Zda to není právě láska, v níž

••Nejvyšší soudce.

spočívá příbuzenství? A nemá na něm podíl celé lidstvo? Tělo, které se dnes jmenuje Mářa Durimeh, je mi úplně cizí; s mým nemá nic společného, než tvar. A co pojí tyto obě postavy s těly našich předků, dávno už zpráchnivělými? Nic, nic, a opět nic! To, co nazýváme příbuzenstvím, záleží jen a jedině v příchylnosti ducha k duchu, duše k duši. Mohu tu mluvit o strýci a tetě, o synovci a neteři? Je tu otec a matka, syn a dcera? Jestliže mocný a vysoce vyvinutý duch přitáhne a povznese k sobě malého, nevyvinutého ducha, není tu jeden otcem a druhý synem? Nebo když se útlá, dětsky slabá duše přivine k duši silné, božskou milostí obdařené, aby u ní hledala ochranu a bezpečnost, není pak jedna z nich matkou a druhá dcerou? Snaží-li se tvůj duch, aby pochopil mého, sbližujeme se tím přátelstvím víc, než bychom se mohli sblížit podle tělesného rodu, ale v žádné lidské řeči nejsou vhodná slova, jimiž by se dal označit stupen této duchovní a duševní příbuznosti. Odhaluji ti tajemství, milé dítě: nový duch může být vzbuzen duchem jiným nebo několika jinými; duše se však nerodí z lidských duší, nýbrž pochází od Boha. Mé tělo a tělo Mary Durimeh jsou dvě rozdílné věci, ačkoli mají původ v týchž předcích, ale duše nám dal Pán. Můj duch byl však zrozen jejím duchem. Hodláš se mne dosud ptát, jsem-li její strýc nebo synovec?’ - - Tak nebo tak podobně mi odpověděl Ustad. Uvažovala jsem o tom pilně, až jsem to pochopila. Chápeš to také, effendi?” “Ano. Jeho duch zamítl už dávno povrchnost života a čerpá jen z hloubi. A jeho duše byla sice vyslána do údolí, ale sídlí na vysoké hoře. Jak jste šťastni, že máte vzor, jímž se můžete řídit bez překážek.” “U vás nejsou vzory? Neřídíte se jimi?” , “Náš život je

nesmírně mnohotvárný. Pres tisíceré a tisíceré nicotnosti klo-pýtá naše noha. Jeden tupí to, co druhému je svaté. Není ideálu, aby jej nepřátelská strana nepošpinila blátem. Každý považuje sebe za nejmoudřejšího. Nikdo není výslovně člověkem, ale především něčím jiným. Každý žádá, aby mu bylo promíjeno, ale kde je ten, jenž by také sám promíjel?

Kde - - -” Umlkl jsem. Téměř jsem se lekl sám sebe. Byl bych mohl tak mluvit celou hodinu, ale co by si byla Šakara pomyslela o krásných, pyšných západních zemích? Mohl jsem být tak neprozřetelný, abych hovořil o věcech, o nichž jsem tu měl pomlčet? Když jsem se odmlčel, mladá, nezkušená Kurdka pohleděla na mne tázavě. Když jsem už otvíral ústa, abych začal o jiném, úsměv plný pochopení se jí kmitl v obličeji, potom řekla: “Vím, vím, effendi! Není u vás jen to, co bychom směli vědět. Křesťané proti pohanům, křesťané proti židům, křesťané proti křesťanům, tak je u vás. A všechna ta nepřátelství jsou k vůli pravému křesťanství! Víme to, není třeba, abys to zamlčoval. Jediné slovo Kristovo, jež si jeden vykládá tak a druhý jinak, může u vás Spasitelovu lásku proměnit v nejzuřivější zášť. Slyšeli jsme - - - ale ty mlčíš, a tak se odmlčím i já. Vyjdeš dnes opět na nádvoří?” “Ano, hned.” “Dám ti tedy vynést podušky. Mám té tam

dovést?”

“Děkuji ti! Hůl mi staří.” Odebral jsem se nejprve k hadži Halefovi. Jeho obličej se mi dnes líbil víc než včera. Hanneh viděla, že jsem se potěšil. Radostně mi podala ruku. Potom jsem vyšel ven, dolů po schodech, tam, kde jsem seděl včera. Neseděl jsem ještě dlouho, když se objevila Pekala. V jedné ruce měla košíček se švestkami, v druhé několik růží. “čekala jsem na tebe, effendi,” pravila. “Ustad ti posílá toto ovoce a já ti přikládám růže, poněvadž miluješ obojí, plody i květiny.” “Vyslov Ustadovi mé díky, i tobě děkuji.” “Dostaneš je denně, pokud budou. Dovolíš mi nyní otázku?” “Rád. Jakou?” “Tuze ráda bych věděla, byl-li jsi včera spokojen s mou polévkou z frenk maidanosu.” “Dobrá byla.” “Opravdu?” “Ano.” “Pamatuješ se, co jsi mi slíbil, bude-li ti chutnat?” “Ah! Míníš to mužské vychování?” “Ano. Slíbil jsi, že mi odpovíš.” “Ovšem!” Tvářil jsem se velmi vážně a pokračoval: “Připouštím, že máš pravdu: Všichni muži potřebují výchovu.” “Ó, effendi, jak jsi rozumný a rozvážný! Co řekneš, je vždycky správné! Mnohému se musíte ještě naučit!” “Ano, učíme se, abychom pak mohli vychovávat ženy.” “Koho? ” tázala se rychle. “Ženy. Nebo myslíš, že by bylo pro vás lépe, kdybyste zůstaly nevychovány?” “Effendi, slyším tě, ale to, co povídáš, není přece zcela správné!” “Nevadí,milá Pekalo! Chybujeme všichni. Snad někdy i ty!” “Ano, někdy, ale v příčině výchovy vím, na čem jsem. Tu však přichází Peder. Zdá se, že jde k tobě. Dovol, ať odejdu!” Odběhla, aby se vrátila do kuchyně. Peder sešel po schodech ke mně. Nabídl jsem mu jednu ze svých podušek, usedl. Vypravoval mi o zajatých vojácích, co mi už Šakara pověděla. Tu z levé strany, kde byli zavřeni, přicházel Tifl a oznamoval mu, že suari juzbašysy tvrdí, že s ním musí mluvit. Peder dal Tiflovi pokyn, aby ho přivedl. Když důstojník přišel, nevystupoval už tak sebevědomě, jako před

svým zajetím. Hlavu měl skloněnou. Ztratil pýchu, ale z očí sršel zadržovaný vztek. “Co žádáš ode mne?” tázal se Peder. “Vše,” odvětil. ‘“Co tím rozumíš?” “Všecko, co jste nám vzali, zbraně, koně, svobodu!”

“Nežádáš-li nic jiného, můžeš zas odejít. Co máme, to si necháme.” “Náleží to nám!” “Neřekl jsi včera, že to je majetek šáh-in-šáha?” “To bylo také správné. Svěřil nám to, musíme mu to vrátit.” “Není třeba, poněvadž seznam napíši sám. Co mu náleží, to obdrží. Neošidím ho.” “Jsi-jsi-velice neopatrný, Pedere!” syčel rytmistr. “Nazývej mne šejkem a ne Pederem. Pamatuj si to! Nejsem otec zlodějů!” “Zlodějů? Jsme vojáci! Jsem důstojník!” “Kde máte uniformy? Kde jsou vaše ověření?” Rytmistr zlostí zaťal pěsti a napolo zdvihl pravici. Tu jsem na ní spatřil prsten, jenž mi byl nápadný. Byl z bílého kovu a měl osmihrannou plošinku. Přihlédl jsem bystřeji. Rytmistr v zlosti pokročil až k Pederovi. Přiblížil se tím i mně a byl tak blízko, že jsem mohl znamení vryté na plošince dobře rozeznat. Bylo to sa spojené s lam a nad tím zdvojovači značka. Nyní jsem věděl, na čem jsem. Byl to Šili, člen tajného bratrstva. Při poslední otázce rytmistr odstoupil od Pedera a odpověděl: “Jsme-li vysláni k Beduínům, můžeme se ustrojit, jak chceme!” “Kdo vás poslal ke

Kalhuranům?” “To je má věc, tobě do toho nic není!” “Dobrá, pak mi nic není do toho, jsi-li důstojník nebo ne.” “Darebák je to a nic víc!” řekl jsem. Peder ke mně s údivem vzhlédl. “Jsi o tom přesvědčen?” tázal se. “Dokonale.” “Znáš ho?” “Ano.” “Jménem?” “Ne. Spatřil jsem ho včera večer poprvé. Ale přesto trvám na svém tvrzení.” “Dokaž to!” rozkřikl se na mne Peršan. “Mlč!” okřikl ho Peder. “Tento effendi nevyřkne slovo, které by nemohl dokázat.

Neznám jeho důkazy, ale dozvím se je. Jmenuje-li tě darebákem, jsi jistě darebák!” “Kdo je tento muž, kterého nazýváš effendim? Džamiki není, to vidím. Peršan také není. Nepochybně nějaký turecký sunnita, jemuž je peklo otevřeno.

Vysmívám se všemu, co řekne. Táži se tě ještě jednou: vydáš nám, co nám náleží?” “Nenáleží vám nic.” “Střež se tedy krevní msty!” “Ta není na našem území!” “Střež se, pravím! Neznáš krevního mstitele!” “Kdo by jím byl! Nějaký příbuzný zavražděného? Nezávislý Beduín zajisté ne!”

Peder pronesl tato slova velmi pohrdavě. Tím Peršana ještě více rozčilil. “Ne, Beduín to není, on nemusí jíst chleba upečený na velbloudím hnoji! Víš, jak se muhassil jmenoval?” Peder luskl pohrdlivě prsty. “Omar Iraki,” odpověděl. “Znáš jeho rodinu?” “Je mi lhostejná. Poněvadž se jmenuje Iraki, pochází tam odněkud zdola z písku.” “Neposmívej se! Jeho otec náleží k nejmocnějším mužům v říši stříbrného lva. Má dost moci, aby vás všecky zničil. Tisíce vojáků má k ruce, a ti vaše území promění v poušť!” “Přijdou-li, budou bezpochyby chytřejší a opatrnější, než jste byli vy. Jakpak se jmenuje ten veliký muž, jenž má takovou moc? Budeš snad tak laskav, a povíš mi jeho jméno.” “Nazývá se Ghulam el Multazim.” Pohleděl na nás vítězoslavně, když vyslovil to jméno. Zdálo se, že očekává náš úlek. Ale nestalo se tak.

Nemohu ovšem tvrdit, že to jméno na mne nemělo účinek. Čtenář si vzpomene na dopis bez adresy, který Halef obdržel od našeho hostinského v Basře. Pověděl nám sice, že dopis patří jistému Ghulamovi el Multazimovi, ale neřekl, kde ten Ghulam bydlí. Vysvětlení opilého hostinského znělo asi: “Tam - - tam - - v ulici do - - ab - - ab!” Najednou jsem si vzpomněl na to psaní a na jeho adresáta. Slovo “v ulici” naznačovalo, že bydlí ve městě, ale v kterém? To byla těžká otázka. Podle všeho nebyl jeho dům na náměstí, nýbrž v některé vnější části města. Tolik se dalo soudit ze slov “v ulici do - -“. Byl však můj Ghulam el Multazim týž člověk, na něhož poukazoval rytmistr? Jak jsem už naznačil, Ghulam je běhoun, dvorské páže a také kurýr. Podle toho je zván “průsmyk Kurýra” také Boghaz-y-Ghulam. Slovem ghulam rozumíme také tělesnou šachovu gardu. Má-li být důstojník té gardy odměněn za zvláštní služby, stává se, že bývá jako muhassil někam vyslán, aby vymáhal daně. Možná, že ten muž, o němž se rytmistr zmínil, byl důstojníkem tělesné gardy. Že i můj i jeho Ghulam jsou jednou osobou, tomu nasvědčoval prsten. Adresát dopisu byl rozhodně Šili. A že rytmistr náležel ke stejnému bratrstvu, toho důkazem byl jeho prsten. Měl jsem radost, že takto přicházím na stopu neznámému adresátu, rozumí se však samo sebou, že mě ani nenapadlo, abych prozradil svůj zvláštní zájem. Mlčel jsem. Ne tak Peder. Sotva uslyšel to jméno, utkvěl na rytmistrovi tak, že ho uvedl do rozpaků. “Ghulam el Multazim!” zvolal. “Ten upír! Ten opovržený! A ty ses domníval, že se ho zaleknu? Myslíš, že se ten zbabělec opováží veřejně proti mně vystoupit? Ano, teď vím, že tento effendi vyslovil pravdu; nejsi důstojník, nýbrž darebák! A teď ses objevil jako Ghulamova stvůra. Jsem tebou zklamán. Jdi mi z očí, hned!”

Takový účinek Peršan asi neočekával. Cítil, že je prozrazen, a neměl námitek, když ho dva Džamikuni uchopili za ruce, aby ho odvedli. Když zmizel za branou, obrátil se ke mně Peder: “Teď je zjištěno, že tito lidé opravdu nejsou vojáci. Multazim byl totiž kdysi důstojníkem tělesné stráže, člověk nahoru podlézavý, k nižším ukrutný a bezohledný.

Šplhounstvím se dovedl tehdejšímu muajiroví el memalekovi* zalichotit tak, že se mu podařilo dostat dlouholetou

smlouvu pro jisté státní důchody, kterou potvrdil i sáder oázám6. Když toho dosáhl, vystoupil z vojska, aby nemusel poslouchat, a začal samostatně poroučet a shromažďovat jmění. Je jedovatý jako aasalé7, zbabělý jako stará, bezzubá hyena a necitelný jako kámen. Kam přijde, tam se usadí, aby lid vysával. Stačí-li jediná ovce, aby byla zaplacena dlužná daň, vezme celé stádo. A když nakonec odchází, je vypasený jako mezek vracející se z tučné pastviny. Jsou lidé, podobající se dravcům, a zase jiní, kteří jsou jako hmyz. Když je člověk pozná podle skutků, málem by pochyboval, že Chode je pouhá dobrotivost a spravedlnost, kdyby nevěděl, že pro naše dobro zůstávají důvody k tomu, co se děje, utajeny - -” Zdálo se, že dosud není s větou u konce, odmlčel se však, poněvadž zpozoroval, že se má pozornost od něho odvrátila. Naslouchal jsem. Zaznívaly jsem zhora tóny. Byly to lidské hlasy? Slova jsem neslyšel. Nápěv zazníval nejen ve vyšších, ale i v nižších hlasech. Harmonizace byla neobvyklá, zcela proti pravidlům o skladbě, při tom však bezvadná. Zaujala mě spíše ta svéráznost než zpěv. Peder se usmál. “Překvapuje tě ten zpěv?” tázal se. “Ano,” přiznal jsem. “Poněvadž jej slyšíš v krajině tak odlehlé? U lidí, o nichž soudíš, že ani nedovedou zpívat? ” “Nejen proto. Nikdo není víc přesvědčen než já, že Orient nepostrádá pro hudbu smysl.” “Považujete naši hudbu za špatnou, myslím.” “Za krásnou ne.” “Týká se tento úsudek i nás? Jsi v Orientě. Tedy ne krásnou!” Viděl jsem, že to myslí žertem. Z jeho očí zírala tichá ironie. “Prosím té! Tak jsem to nemyslel!” odvětil jsem. “Už přestali. Skončili. Škoda! Sotva začali, už přestali. Když tě cizinec rychle mine, nemůžeš vědět, kdo je, kým je a čím se zabývá. Tak je tomu s tou písní. Přešla mi kolem ucha jako cizokrajná postava. Má na sobě orientální šat. Bylo mi, jako by nepatřila nynějšímu pokolení, nýbrž jako by dřímala v hrobě minulosti a znovu byla vzkříšena. Takový je dojem, který na mne udělala ta píseň.” ‘Ministr financí. 6Ministr vnitra. 7Zmije písečná.

“Jak podivně se vyjadřuješ! To by měl slyšet chodj-y-džunaa. “Chodj-y-džuna? Vy zde máte učitele zpěvu?” “Což nejsou takoví lidé u vás?” “Ovšem. Ale naše poměry jsou přece jiné, než vaše.” “Neznám je. A co se našeho zpěvu týče, mám jej sice velice rád, ale nemohu ti o něm podat výklad. Poznáš chodj-y-džunu a dozvíš se od něho vše, co budeš chtít. Je to zdroj tónů, z něhož se řinou zpěvy jasně a bohatě i přes jeho vysoký věk.” A opět začal zpěv. Znovu byl přerušen, pak opět začal. Pochopil jsem, že to bylo cvičení. “Tuším, že se cvičí?” řekl jsem. “Ano. A víš, pro koho?” “To nevím.” “Pro tebe.” “Pro mne? Hm! To je přátelské překvapení!” “Přátelské? Ano, přejeme si, abys je přátelsky přijal. A překvapení? Co tě překvapuje, je u nás starodávný zvyk. Stál jsi nad hrobem, ale Chode se tě ujal mocnou rukou a vytrhl tě z něho, abys byl zachován životu. Co se stalo tobě, stalo se i nám, neboť jsi naším hostem. Máme radost a proto je dnešní den dnem díků.” Řekl to prostě a samozřejmě. Den díků! Pro mne? Doznávám, že jsem byl rozpačitý. A má rozpačitost byla příčinou, že jsem pronesl zcela zbytečnou otázku: “Proč zrovna dnes?” “Poněvadž je

neděle, první od doby, co jsi opustil lože. Měl bych k tobě prosbu, ale ne jednu, nýbrž dvě, a doufám, že mi je vyplníš.” “Rád, budu-li moci!” “Můžeš! První záleží v tom, abys nám dovolil udělat, co nám ukládá srdce a náboženství. Učinili bychom to sice i bez tvého svolení, neboť mezi Bohem a jeho lidskými syny nesmí stát cizí vůle, domnívající se, že může poroučet. To se stává mezi mohamedány; u nás je to jinak. Nemáme imama, který se domnívá, že může jako ejiikkagazibaši* Pána světů rozhodovat, kterou návštěvu má Chode přijmout a kterou ne. Ale kdybys nesvolil, nemohl bys být přítomen, a to by nás velice rmoutilo. Druhá prosba je, aby ses necítil obtěžován. Přejeme si, abys se zbavil rozpaků, jako by to, co konáme, se tebe ani netýkalo. Mysli si, že máme den díkůčinění za člověka, kterého neznáš.

Můžeš to přijmout, effendi?” “Nemusíš se tázat, já nemám co rozhodovat. Jak bych se mohl tvářit jako imam, když jsem od tebe slyšel, že imama nemáte! Ale pověz mi, jak vykonáváte ten svůj starodávný obyčej!” “Učitel zpěvu. ‘Nejvyšší dvořenín.

“Lépe když uvidíš, než kdybys už teď slyšel. Před polednem tě přenesou v nosítkách do chrámu. Tam zůstaneš až do večera. Cokoli bys potřeboval, o to bude postaráno. Tifl ti zůstane poblíž, aby ti posloužil. Přítomen bude každý Džamiki, který bydlí v duáru anebo nablízku. Každý jednotlivec vás považuje za své hosty, poněvadž jste hosty Ustada. Ovšem nikdo není nucen se zúčastnit. Kdo přijde, přijde ze svobodné vůle. Ale ať je jich sebevíc, nikdo tě nebude obtěžovat. Všecko bude tak, jako bys tam nebyl, budeš-li si však přát mluvit s někým, postačí říci slovo Tiflovi a přivede ti jej. A teď dovol, abych odešel. Jak se mi zdá, čekají na mne už jinde.” Šakara stála u sloupů a kývala na něho. Odešel. Jaké to byly myšlenky, co mi nyní táhly hlavou. Pominu je. Abych byl upřímný, doznávám, že představa, že jsem středem slavnosti, ve mně vzbudila nepříjemný pocit. Není nic příjemného, víme-li, že se k nám obrací pozornost mnohých. Zeptejme se kteréhokoli tak zvaného “proslulého” muže, a není-li jen proslulý, nýbrž i rozumný, dozvíme se, jak draze platí tuto pozornost. Nelze mu závidět, lze ho spíše politovat. Veřejnost je nepřítelem každého štěstí. Blaze muži, na něhož nepadl hrozný los vzbuzovat pozornost davu, který je tak krátkozraký a zlomyslný, že ho právě pro jeho proslulost nenávidí. Nebylo mi tedy milé vědět, že jsem středem jakési slavnosti; ovšem nemohl jsem zas být takový nevděčník, abych dal své mínění těm dobrým lidem najevo. Musel jsem se podrobit. Za chvíli, když Peder odešel domů, spatřil jsem, jak jde ze zahrady muž, jehož zevnějšek vzbudil hned mou pozornost. Nebudu popisovat jeho oblek.

Nebylo na něm nic nápadného, poněvadž muž byl ustrojen tak prostě, jako kterýkoli Džamiki. Ale jeho postava hned vzbudila ve mně zájem. Představme si Bismarka v orientálním obleku s bílým vousem, dlouhým a splývajícím, postavu přímou, hrdě vztyčenou a přece rozvážlivě kráčející, a máme jasný obraz muže, který se ke mně blížil. I obličejem se podobal zmíněnému státníkovi, nevyjímaje ani silné, husté obočí. Stanul přede mnou, položil ruce na prsa, uklonil se a tázal se: “Jsi Kára ben Nemsi effendi?” Přisvědčil jsem. “Přicházím od Pedera. Řekl mi, že mi nebudeš zazlívat, pozdravím-li tě. Jsem chodj-y-džuna, učitel zpěvu.” “Dovol, abych tě poprosil, abys usedl ke mně.” Přisunul jsemk němu podušku. Sedl si. Když hovořil, spatřil jsem, jak harmonické rysy měly jeho plné, svěží rty i přes vysoký věk.

Pociťoval jsem skoro, že tato ústa mohou pronášet jenom moudrá a dobrotivá slova. Nepochybně zpozoroval, že můj zrak na něm spočívá trochu neobvykle dlouho, poněvadž začal hovor otázkou: “Díváš se na mne tak podivně. Viděl jsi mé snad někdy?” Ne ” “ne.

“Že ne? Usmíváš se! Domníval jsem se, že jsi mě už někdy spatřil.” “Ovšem!” “Nevím o tom. Kde to bylo?” “Zde ne, nýbrž ve Frankistanu.” “Mašalláh! Taní jsem nikdy nebyl!” “Rád věřím. Nebyl jsi tam osobně, ale tvá podoba tam byla.” “Žije tam někdo, komu jsem podobný?” “Ba, velice! A není to žádný všední člověk, nýbrž muž, který stojí hned vedle tamějšího šáh-in-šáha.” Uvažoval na okamžik, pak se tázal: “Hned vedle? Nevím, uhodnu-li. Ale zdá se mi, že je to Bismarak1”. Uhodl jsem?” “Ano.” “Shledáváš, že jsem mu podobný?” “Až nápadně! Máš jeho postavu, a co se týče rysů obličeje, jsi zrovna jako jeho živoucí obraz.” “Opravdu? To je tedy jen nahodilá podobnost tělesných vlastností, která vzbuzuje zrovna tak malou hrdost, jako když někdo nemusí mít zármutek, podobá-li se některému neoblíbenému člověku. Hodnota člověka nespočívá v jeho zevnějšku, nýbrž ve vnitřních vlastnostech. Vím, že Bismark je slavný muž. Já však jsem muzifcadžt”, známý pouze v tomto kraji. A právě proto jsem asi šťastnější než můj obraz v tvé vlasti.

Nemám nepřátele! - Peder mi sdělil, že jsi věnoval pozornost našemu zpěvu. Co jsi slyšel, bylo jen cvičení, podle něhož nemůžeš usuzovat.” “To také nedělám. Přece však to, co jsem slyšel, mě přimělo k uvažování.” “Tak? Ty uvažuješ o hudbě? Věz, že ten, kdo o ní neuvažuje, může ji sice poslouchat, nikdy ji však nepochopí.” Pohleděl jsem na něho s překvapením. Ten Kurd uváděl hudbu zřejmě ve spojitosti s lidským chápáním. Byl hudebním filosofem? Ta myšlenka mi chtěla vyloudit úsměv, který jsem naštěstí potlačil. Nejednou se mi dostalo poučení, že místo, kde jsem nyní byl, nepřipouští evropskou vysokomyslnost, která je zde méně přípustná, než kdekoli jinde. Také tento muž neměl takové vzezření, aby mohl o neznámém předmětu v nevyspělé honosnosti rozumovat nebo bájit. Poněvadž mu neušlo mé překvapení, dotazoval se: “Zdá se, že jsi jiného názoru. Vyslovil jsem se snad neobratné?” “Ne. Naopak, soudím podle tvých slov, že umíš o věci mluvit. Uvažoval jsi o hudbě velmi často? ” “Nejen zhusta, nýbrž i velice rád, důkladně však ne. Nikdo se nesmí chlubit, že vnikne až na dno některé otázky. Ani tehdy, až naše pokolení na zemi ‘“Bismark. “Hudebník.

vymře, nebude vyzkoumána a vyčerpána říše tónů. Slyšel jsem, že se i největší učenci zabývali tímto bádáním a ještě se jím zabývají. Je to marné! Já však nejsem učenec. Vzdělávám svou zahradu a pole a chovám ovce. Vedle toho se zabývám hudbou zrovna z té příčiny, pro kterou jím a piji, dýchám, bdím a spím; je to rozkaz přírody. Snad nejsou mé myšlenky moudré, ani učené, neboť jsem nenavštěvoval žádnou školu, v které se učí, jak učeně myslet. Myšlení mi nepůsobí žádnou námahu; nedávám si práci, jak myšlenky nalézt, jsou snadné, prosté, samozřejmé. Nemohl bych asi se žádným učencem mluvit o hudbě, ale přece mi připadá, že bych se za to, jak smýšlím, nemusel stydět. Když někdo mluví, zpívá, hraje, slyšíš tóny. Ale co je vlastně tón? Je to právě jenom tón, jejž slyšíš? Nebo jsou to jen vzdušné řasy jeho obleku, které ti vlají do sluchu? Kolik je tónů? Snad mnoho? Anebo je jen jediný, který se rozdílně utváří podle rozličných osob a nástrojů? Láska je také jen jedna, a přece v každém okamžiku a v každé bytosti se projevuje jinak.

Tímto tónem Chode obdařil všechny lidi; bez něho by ani nebyli lidmi. Je tak potřebný jako světlo, bez něhož nemohou

žít. Příroda nám poskytuje denně nové paprsky a denně nové tóny. Všecky vycházejí z jednoho světla a z jednoho tónu. člověk má smysly, aby vnímal paprsky i tóny. A má také nástroje, aby je vytvářel. Pronášejí-li se tóny prostě a přirozeně, nazýváme je řečí. Jsou-li probuzeny, upotřebeny a soustředěny podle pravidel umění, vzniká to, co označujeme slovem hudba. Čím více se však takto vzdalují od přírody, tím nesnadnéji bude pochopena jejich mluva. Ano, může se i stát, že už nebude vůbec pochopitelná. Proto soudím: kdo dělá hudbu, musí zůstat co nejblíže přírodě, aby byl pochopen. Nejbližším sousedem přírody je zpěv, jemuž rozumí každý, poněvadž se nevzdává slov. Milujeme jej. Je to upřímný a družný přítel, který s námi mluví nepokrytě a ne v hádankách. Ano, tento přítel je i s námi spřízněn, poněvadž se zde narodil, je naším vlastním dítětem, neboť co zpíváme, si tvoříme sami. Janičárská hudba, jakou uslyšíš v Teheránu a v Ispahánu, nám nepřináší ani jedinou myšlenku, již bychom mohli pochopit a zamilovat si ji. Je to také hudba, effendi? Je-li nejvyšším stupněm umění to, že v něm není příroda, tedy musíš přiznat, že může být pouze jejím účelem, aby naplnila sluch nepochopitelnýma zmateným hlukem.” Mluvil pomalu a uvážlivě, při tom však plynné a tak, že jsem vycítil, že hovoří o svém oblíbeném předmětu. Bylo zvláštní, že téměř bez dotazů mi vyložil výsledky svého uvažování tak pochopitelným způsobem, jako by byl přišel ke mně jen proto. Prostý, jednoduchý Džamiki, a přece takové myšlenky! Ať správné či nesprávné, přece to byly myšlenky u něho nevšední. Obyvatelé tohoto odlehlého údolí mi připadali stále zajímavější. Když teď ke mně vzhlédl a čekal na mé vyjádření, napadl mne výrok jistého novějšího filosofa, jenž hudbu označil ,za “znějící světovou ideu”. Tu mne něco svedlo k pokusu, abych zjistil, pokud a jak přivedu chodj-y-džunu tím slovem do rozpaků. Řekl jsem:

“Takový druh hudby, o kterém se zmiňuješ, není ovšem znějící světovou ideou, to připouštím.” Dostal jsem, co jsem zasloužil. Okamžitě jsem se zastyděl za svou úskočnost. Hustá obočí se na okamžik stáhla, krátký, odmítavý blesk vyšlehl na mne z jeho očí, avšak hlas bez proměny a přívětivě jako dosud odpovídal: “Znějící světová idea? To je slovo velice učené. Sám jsi tak hudbu nazval?” “Ne, promiň. Nepohybuji se v tak vysokých sférách. Vyslovil je jeden z našich mudrců v Evropě. Ten hudbu tak označil.” “Každý učenec má svůj osobitý výraz. Nevím, co rozuměl “světovou ideou”. Ale i já jsem si vytvořil ideu o světě a o hudbě, a obě mají k sobě úzký vztah. Pověz, effendi, nejsou učenci, tvrdící, že ve světě nic nepřijde nazmar?” “Ano, jsou takoví.” “Tomu věřím i já. Ani člověk, ani zvíře, ani rostlina, ani kapka vody, ani slova a myšlenky nemohou přijít nazmar, rozplynout se v čiré nic, aby docela nic z nich nezůstalo. Co tu je, může se proměnit, ale nemůže se rozplynout. Duchovní pojem se může ztělesnit a tělesný oduševnit. Tvůrčí slova se na počátku ztělesnila ve věty a ve vše, co je na světě. Každé z těch slov má však svůj vlastní tón, a všecky ty zvuky přešly v ztělesnění. Bůh v blesku vyjádřil slovo hrom a nyní hřmí, kdykoli šlehají blesky. Ztělesnění slova se rozplývá v témž zvuku, v němž se ozvalo tvůrčí slovo. Tu se uvolňují tóny radosti i bolesti, nářku i útěchy, hněvu i odpuštění, ale všecky se sjednocují ve zvuku velikého slova, které vyšlo z úst Chode a k němu se zas navrací. Je to slovo lásky.

Láska je základním tónem a pramenem umění a každé opravdové hudby. Vím - - - - ” Nemohl dopovědět, neboť Hanneh pospíchala po schodech k nám a oznamovala: “Effendi, Halef se probudil a vyslovil tvé jméno. Rád by s tebou mluvil! Prosím, pojď, pojď!” Nezbylo mi, než se omluvit chodj-y-džunovi a požádat ho, aby počkal, než ; se navrátím.

Považoval však za příkaz zdvořilosti, aby odešel, a podotkl, že, můžeme přerušený hovor kdykoli opět navázat. Nerad jsem ho opouštěl. Zdálo | se mi, že je škoda tak sdílného okamžiku, jako byl tento. U mužů jeho druhu nebývají zrovna každodenní. Pak se od nás vzdaloval. Hanneh se mnou zvolna vystupovala po schodech,! přičemž mi vysvětlovala:

“Vyrušila jsem vás, ale nezazlívej mi to! Halef měl o tebe strach.” “Strach? Proč?” “Pravil, že jsi ve velikém nebezpečí.” “Já? Hověl jsem si na poduškách! Neřekla jsi mu to?” “Ovšem, ale on tomu nevěřil. Naléhal, že té musí hned spatřit.” Zatím jsme vešli do dvorany. Halef hleděl ke vchodu. Jeho oči na nás hledělý| pátravě a úzkostlivě. Když mě spatřil, trhl sebou zřejmou radostí. Veselý úsměv mu kmitl hubeným obličejem a hlasitě, jak jen mohl, zvolali!

“Sídi, jsi zde! Budiž Alláhovi dík! Nyní je opět všechno v pořádku!” Přistoupil jsem k němu, usedl na okraj jeho lůžka a bera ho za ruku, odvětil jsem: “Ano, milý Halefe, jsem tady, jsem u tebe. Je mi dobře. Měl jsi asi zlý sen, že jsi mě viděl v nebezpečí?” “Nebyl to sen. - - - Počkej! - - - Strachem o tebe jsem tak zeslábl. - - - Musím si oddechnout - - - sebrat sílu.” Přitom mu hlas slábl víc a víc. Pak zavřel oči. Hanneh pozdvihla ukazováček na výstrahu, stáhla obočí a šeptala mi: “Nespal, ale také nebyl vzhůru. Nikdy dříve jsem ho tak nespatřila. Kroutil obličejem a rty zrovna tak, jako by hrůzou křičel, ale slova nevydal. Nakonec mu vyvstal na čele pot; setřela jsem jej a při tom procitl.” “Byl to tedy sen?” řekl jsem tiše. “Ne!” stála na svém. “Pozorovala jsem kdysi jistého arifi n, a ten byl obdařen darem, že v polosnění a v polobdění viděl do budoucna. Zrovna tak jako on, vypadal před chvílí Halef. Počkej, co bude vypravovat!” Byli jsme v dvoraně sami. Všude bylo ticho. Tu Halef otevřel oči, podíval se na mne zdlouha, jako by se chtěl přesvědčit, že jsem opravdu u něho, zavřel je a pak začal mluvit pomalu a potichu, přece však srozumitelně: “Bylo to u tebe, daleko, velmi daleko, v dalekém Frankistanu - - - Slyšel jsem, že musíš umřít, a přece jsi nebyl nemocný, byl jsi zdravý a silný, zdatný, mnohem zdatnější ještě, než dnes. - - - A přece jsi byl na smrtelném loži. Neležel jsi však, nýbrž stál jsi, přímo, bez bázně, s úsměvem. - - - A přece jsi věděl, a přece jsi sám pravil, že musíš umřít. - - - Ne rychle, ne náhle, nýbrž pomalu, zvolna. -

- - Tvá smrt prý nepotrvá několik hodin, neděl ani měsíců, nýbrž celá léta! - - -” Odmlčel se, a tu jsem se ho tázal: “Hovořil jsi se mnou? ” “Ne. Tys mě neviděl. Nepromluvil jsi. Všichni, všichni řvali a křičeli na tebe, tys však neodpovídal, zrovna jako bys byl němý. - - - Ale vše, co jsi mysleljVÍděl jsem zrovna tak, jako bys mi to byl pověděl. Dověděl jsem se tak každé slovo, ačkoli jsi nepřenesl slabiku. - - -” “Byli u mne lidé?” “Mnoho, velmi mnoho. - - - Podle jejich oděvu jsem poznal, že jsem v západních zemích. Nikdo z nich nebyl ustrojen jako Arab. - - - Bylo jich mnoho, kteří kolem stáli, samí nepřátelé, zuřiví nepřátelé. Volali, křičeli, řvali, vysmívali se, pravili, že jsi nejhorší člověk na Alláhově

světě. Nalevo, daleko venku, stáli někteří; ti měli radost a řvali také. - - - Napravo bylo veliké, veliké množství lidí. To byli tvoji přátelé, a ti tě neustále vyzývali, aby ses bránil. Neučinil jsi to. - - - Z nepřátel přicházel jeden po druhém k tobě. Jakmile byl u tebe, ztratil “Jasnovidce.

lidskou podobu a proměnil se v larvu, která se ti zažrala hluboko do masa. - - - Křičel jsem, kdykoli se člověk proměnil v larvu, jež se ti zavrtávala do těla. Ale tys mne neslyšel a já jsem k tobě nemohl, abych tě chránil. - - - Tvé oči byly jasné

a rysy tvého obličeje přívětivé. Bylo znát, že máš radost; necítil jsi bolest. Měl jsi soustrast s lidmi, kteří se ze zášti proměňovali v červy, aby tě úplně snědli, tak jako bývá mrtvola na poušti larvami a supy sežrána. - - - Ale byla to hrozná podívaná! Špinaví žrouti hlodali na tobě výš a výš; tloustli a tučněli, a když byli už na prasknutí, spadávali dolů a kroutili se - - - ” “Podivný sen,” řekl jsem a vrtěl hlavou, když Halef ustal a odpočíval. “Žádný sen! A ani podivný!

Byl mnohem víc, byl strašlivý! - - - Jednou jsem zpozoroval, že sis náhle a bezděčně vzpomněl na mne. Vtom jsi mne zpozoroval. Viděl jsi, že tu stojím a marně lomím rukama. - - - Zvolal jsi na mne: “Nestarej se! Staré maso musí dolů! To obstarají larvy! Mne to nebolí! Vždyť víš: “hadži” musí umřít, dávám jej červům, to jsou jeho hrobaři. “Halef” zůstane! Tomu nemohu uškodit, poněvadž není smrtelný. Smrtí se osvobodím od smrti!” - - - Tak jsi mluvil, a nepřátelé to slyšeli. Jejich vztek se zvýšil do nezměrnosti. Neproměňovali se už po jednom nebo po dvou, nýbrž najednou všichni se proměnili v žravé larvy a vrhali se na tebe. - - - Křičel jsem úzkostí, křičel a křičel. Vtom - dotkla se mne vysvobozující ruka Hanneh. Setřela mi pot ze studeného čela a způsobila, že jsem procitl - - - ” K závěru hovořil rychleji a rychleji, a co vypravoval, ho velmi rozrušilo. To bylo příliš pro jeho oslabené síly. Skrčil se a pak už nepromluvil. Hanneh měla starost, já však jsem ji potichu upokojil: “Neobávej se ničeho. Přestál-li sen, neuškodí mu, že jej vypravoval. Není to nebezpečné, nýbrž jen přirozená ochablost. Usne, aby zase posilněn procitl.” Tak se stalo. Už po několika minutách spal. Když jsme vyměnili ještě několik poznámek o podivné události, opustil jsem dvoranu a odešel jsem ven, na místo, kde jsem seděl předtím. Zatím tam už byla postavena nosítka a u nich Tin, který mi sděloval, že nyní, budu-li chtít, mne dá donést naproti do chrámu. Byl f jsem ovšem srozuměn. Tifl se oblékl, jak se zdálo, do zcela nového svátečního,! obleku. Nosítka byla bohatě vyzdobena růžemi a jinými květinami. “Slavnostnjt| panna” stála u zahradní brány a její pohyby mi prozradily, čí ruka opatřila tutojj láskyplnou výzdobu. Před svým příchodem na protější výšinu jsem musel především přemoci dval dojmy; jeden vyplývající z řeči učitele hudby a druhý z Haléřová snu. Se sne jsem byl brzy hotov. Každý člověk má v sobě dva principy, dobrý a zlý. Mél-J] jsem nepřátele, kteří by považovali za svou úlohu zlé ve mně usmrtit a osvojil si je sami, pak se tomu nebudu bránit ani jediným slovem. Bojovat jen proto,,] aby člověk bránil své chyby, je největší bláhovost, kterou bych si sám mu vytýkat. Lidské tělo je vydáno rozkladu napospas, jakmile je pochováno, i duše ne, o tu se nebojím. Pokud šlo o chodj-y-džunu, tušil jsem, že v něm shledám zdroj, jenž poskytne nové názory, na Západě neznámé. Ačkoli jen malou chvíli mluvil, přece už to málo, co jsem od něho slyšel, naznačovalo hloubku, do níž sestoupit znamenalo ušlechtilý požitek. Ten muž měl myšlenky a názory, jež zajisté mohly sloužit k obohacení ducha, a při předsevzetí, že se chci od tohoto neučeného Kurda něco naučit, nepociťoval jsem nic nepatřičného. Východ poskytl Západu víc, mnohem víc duchovních podkladů, než jsme ochotni přiznat. A mnoho cenného je tam dosud skryté, aniž o tom máme tušení. Chodj-y-džuna připadal mi jako diamant ležící stranou cesty nepovšimnutě a přece hodný pozornosti. - Tyto myšlenky mě doprovázely, když jsem byl vynášen na návrší - - na zámecký vrch, byl bych málem řekl. Cesta byla široká a dobře udržovaná, všude lemovaná vybranými stromy, ozdobnými keři a krásně kvetoucími rostlinami. Doma jsem spatřil nejeden zámek, k němuž nebyl tak pěkný příchod.

Každá zatáčka tu byla využita s rozmyslem, aby se od ní naskýtal vždy nový a hezký pohled na údolí. Jakou radost pociťoval Ustad, kdykoli vyšel ze svého Vysokého domu, aby po této cestě sestupoval do duáru! A každý, kdo po ní vystupoval, musel děkovat tomu, kdo cestu založil. Že je to tak, bylo patrné na každém, kdo nás potkal. Jak přívětiví byli ti lidé a jak rád nás každý z nich zdravil! Nezpozoroval jsem tu zvědavý a neskromný pohled, nenávistné oko. Tato všeobecná, neskrývaná laskavost ve mně musela vzbudit stejný milý pocit. Rád se uchyluji k přirovnání. Pohled na hory vysoko se vypínající a na osady mezi nimi se rozkládající mi přivedl na mysl ty alpské obce, v nichž člověka vítá místo laskavosti jen chtivost po penězích, kde člověka uvádí ke stolu sobectví, kde každá ochota je pouze maskou výdělku a vyděračství. Ubohý, starý Kurdistane, jak jsi dosud vzdálen toho, co nazýváme evropsky kultivovanou krajinou! Tifl šel před námi. Sotva tušíte, co to znamenalo. Jeho každé hnutí hlásalo: tento effendi je pod mou ochranou na celý den! Nejsem sice nic víc, než vy všichni, ale dnes bych prosil, abyste ve mně viděli důležitou osobu! Na nohou měl Tifl sandály a místo pavouci čepice si kolem hlavy ovinul pestrý, malebný šátek. Pozdravovali ho také dnes uctivěji, než jindy. A proč by ne? Nemyslíme si snad o sobě více, jakmile si navlečeme čamaru, frak či cylindr? A nejsme při tom přesvědčeni o své společenské důležitosti? Sváteční oblek dodává slavnostní náladu, a slavnostně bylo konáno vše, co Tifl dnes podnikal. Když jsme kráčeli vesnicí, spatřil jsem mnohé obyvatele stojící přede dveřmi. Oblékli se co nejlépe a v rukou nebo na prsou měli květiny. Zdálo se, že každý dům měl hosty. Mužové se volně bavili,

ženy a dívky konaly však rozmanité přípravy, z nichž jsem usoudil, že dnes nebudou jíst doma, nýbrž nahoře na výšině. Cesta nahoru vedla v serpentinách zrovna tak, jako cesta od Vysokého domu dolů. I její lemování svědčilo o pečlivých rukou. Dbal jsem o ni však méně než o vyhlídku, která z obou stran vybízela k pohledu na Vysoký dům. Dnes poprvé jsem poznal jeho celkové rozložení. Průčelí, jsem měl zrovna před očima. Dům vyvstával na protější hoře tím lépe, čím výše jsem byl vynášen. Co tamodtud shlíželo, bylo mi hádankou, architektonickou i myšlenkovou hádankou. Dům neustále vábil můj zrak a stálo mne to v pravém slova smyslu přemáhání, abych se od něho odvrátil, neboť jsem je chtěl spatřit najednou tak, aby na mne působil celkovým dojmem. Podivná věc: Sotva jsem se k této myšlence rozhodl,. obrátil se i Tifl a řekl: “Prosím té, effendi, aby ses nyní k Vysokému domu neobracel!” “Proč? ” tázal jsem se. “Ustad mi přikázal, abych tě o to požádal.” “Řekl ti proč?” “Řekl cosi, čemu nerozumím. Zmínil se o jakési dlouhé době.” “O jaké době?” “O té, jež byla ještě před potopou, která přišla na celou zemi. Od té doby minulo už mnoho tisíc let.” “Jak to souvisí s tvou žádostí?” “To je právě, co nechápu. Snad abys ta mnohá tisíciletí neprožíval svým zrakem, kdyby ses cestou neustále ohlížel. Máš počkat, až dospěješ nahoru a usedneš pod sloupy. Pak najednou spatříš celou tu dlouhou dobu před sebou a pochopíš ji od prvého do posledního okamžiku.” “Zachovám se podle tvé rady, milý Tifle.” “Udělej tak! A ještě něco bych ti rád sdělil. Smím to povědět hned, abych na to nezapomněl?” “Zajisté.” “Poznáš, že hora je otcem domu. Vystupuje z ní jen průčelím. Vnitřní strana se v ní ukrývá. Napravo i nalevo zpozoruješ lomy, z nichž bylo bráno stavivo. Vystupují nad sebou jako patra budovy, dole jsou tmavé, čím výše, tím jasnější. K stavbě nebylo upotřebeno ani jediného cizího kamene. Jenom lidé, kteří rozmanitá patra budovali, přišli odjinud a opět v cizině zmizeli.

Nás Ustad pravil, že je to na zemi zvykem.” Došli jsme k ohybu, jenž jako rampa vyčníval z hory. Zde Tifl zastavil, aby mi poskytl příležitost užít pohledu, který se odtud otevíral. Vztyčil ruku proti Vysokému domu a řekl: “Ukazuji sice naproti, ale nehleď tam! Tu, kde stojíme, stál i Ustad kdysi s jistým cizincem, který přišel, aby nám kázal své náboženství. Tvrdil, že naše víra nás nepovede do nebe, nýbrž do pekla. Když nějakou dobu u nás pobyl, poznali jsme, že jeho nebe by se nám stalo peklem, kdyby všichni věřící byli jako; on. Proto musel odejít. Než odešel, vyšel s ním Ustad až sem. Stanuli zrovna;) zde, kde jsme nyní. Cizinec vrtěl hlavou při pohledu na náš Vysoký dům. Mínil, že je to budova nehezká, bez myšlenky. Byl jsem s nimi a slyšel jsem, co mu * Ustad odpověděl.” “Nuže, co?”

“To nemohu jen tak rychle povědět. Musím se rozpomínat, sbírat myšlenky.” Chvilku uvažoval, pak pravil: “Vy, cizí hosté, jste přece jen divní lidé! Přicházíte sem a máte takové nároky a žádáte na nás takové změny, jako by tato země nebyla naše, nýbrž vaše, a jako my byli vašimi hosty. Přijde k nám host, pobude nějakou chvíli a pak odchází. •

^Zanechá mezi námi známky svého krátkého pobytu; je-li však rozumný, nebude na nás žádat, abychom převrátili hory a vyrovnali naše údolí. Země se podobá tomuto údolí; člověk je v ní hostem. I národy jsou jen hosty. Zanechávají po sobě známky, že tu byli, ale hory převalit do údolí a proměnit veškerou zemi v jediné pole, nekonečnou rovinu, to

nedokáže nejmocnější člověk ani národ. A to je štěstí. Takovým vyrovnáním by byl zničen v krátké době všechen život na zemi. - To byla jedna z myšlenek Ustadových.” Opět se rozpomínal a pokračoval: “Řekl: Přicházíš sem, abys nás přiměl k tomuto vyrovnání. Požaduješ zničení toho, co tu je od nepaměti. Mluvíš o jiné, vyšší vzdělanosti. Zrovna tak jako ty, smýšlel dosud každý člověk a každý národ o své kultuře. A ti, kteří přijdou po nás, budou mít o nás totéž

přesvědčení. Budovu naproti jsi nazval nehezkou, bez myšlenky; pravím ti však, že v ní je smysl, a to velmi hluboký smysl, je v ní dokonce celé kázání, tak mocné, jaké bys ty přednést nedovedl. Kdo vystavěl tu budovu? Snad jediný stavitel? Za krátkou dobu svého života? Tisíciletí přicházela a odcházela; národy přicházely a odcházely; na čas byly

hosty na zemi, a každý host tu zanechal známku o tom, co zde chtěl. Slyšitelná slova pronášeli lidé, pokud tu žili, když se tu objevili a odtud zase zmizeli; vyšší vůle je pobádala, aby pomíjitelným zvukům propůjčili kamennou postavu, aby je učinili trvalými. Každý z nich se domníval, že on je mudrcem, osvícencem, jenž přišel věci na kloub. Ale pouze jeden z nich, ten první, budoval na skutečném pevném a původním základu. A k čemu druzí přikládali kámen na kámen? Na to, co zavrhovali! Mohl bys to provést jinak, kdybys tu zůstal a chtěl tam naproti stavět? Myšlenky by asi pocházely odjinud; ale kamení bys musel vybírat z této hory a k práci bys požadoval naše ruce. A nyní se tě ptám, jaký vliv by asi měl tento materiál a tato naše práce na tvé myšlenky? Ukaž mi tam v těch patrech ryzí, jednotný sloh! Není tam, a proto jsi nazval ten dům nehezkým. Což je výslovně jen jediný pravý, jediný ryzí sloh? Jsi ty osobou, jež jej přináší? Staví se v tvé otčině jen podle něho? Vidím, že mlčíš? A já udělám totéž!” Rozumí se, že Tifl nevypravoval vše týmiž slovy, jak tady píši. Namáhal se všemožně, aby napodobil výrazy svého pána, a byl jsem pohnut, když se mu nemožná věc nechtěla dařit. Ale měl jsem tu opět zajímavý doklad o vlivu blahodárného ducha, který s tajuplným pánem Vysokého domu zdomácněl mezi Džamikuny. Mnohé jsem musel uhodnout a mnohé doplnit, ale hlavní věcí bylo, že Tifl Ustadovi porozuměl a že jsem s ním o tom mohl mluvit. Touto skromnou cestou jsem získal nejedno krásné poznání, jež vyplynulo z úst ctihodného

myslitele, a to nejen v duáru, ale i daleko odtud, kam až se bezděčně jeho slova rozšířila. Ústa nedospělých hovořívají někdy účinněji než ret učenosti. Když jsme se pak vydali dále, vedla nás cesta ze zahrad na zelenou horskou louku, dosahující vzhůru až k sloupům beit-y-Chodé, květinami ověnčeným, za nímž se prostíral vysoký les, protkaný četnými pěšinami. Jak už jsem se zmínil, chrám byl obklopen rozsáhlým parkem křovin a růží, chráněným zvenčí košatými stromy, které poskytovaly stín a ochranu proti větru. Když jsme dosáhli těchto sadů, byl bych nejraději kázal zastavit, abych vystoupil z nosítek a s obdivem chvátal od růže k růži, od křoviny ke křovině. Co tu jen bylo růží! Jak rozmanité druhy a jak krásná každá jednotlivá! A k tomu v takové výši! Jaké bylo třeba práce a námahy, jaké lásky a trpělivosti, aby se všecky ty vonící děti nížin a tichých údolí přizpůsobily zdejší poloze! S jakým porozuměním byl založen tento park a kolik pilných zahradnických rukou se muselo účastnit, aby jej vypěstovaly tak, jak se nyní přede mnou rozkládal! Bylo patrné, že ještě nedávno tu pracoval nůž, aby odstranil vše, co bylo nehezké anebo snad přebytečné. Beit-y-Chodé se vypínal uprostřed tohoto ráje, rozložen na široké, vynikající a pevné skalní ploše; zdálo se, že vystoupila z kompaktního horského celku pouze proto, aby byla nositelkou chrámu daleko z okolní krajiny viditelného. Byl vystavěn ve svažující se poloze, přední sloupy stály na vysoké skále, k níž se vystupovalo po širokých schodech, zadní část se tyčila na kraji skalnaté hory. Vnitřek chrámu byl vydlážděný a byl docela prázdný. Ale dnes tu bylo v popředí, na východní straně u sloupu, odkud se naskýtal nejlepší rozhled do dálky i blízka, zřízeno sedadlo, k němuž jsem byl přímo donesen. Když jsem vystoupil z nosítek, vzdálili se nosiči; Tifl však řekl: “Jsem tvým služebníkem po celý tento den, effendi. Budu stále za nejzadnějším sloupem. Stačí, abys pokynul, a budu hned u tebe. Je přáním Ustadovým i Pederovým, aby tě nikdo neobtěžoval. Žádají tě, abys pamatoval, že jsi uprostřed nás, ale neviditelný každému, s nímž nechceš jednat. Přeješ si něco?” “Zůstaň ještě u mne,” pravil jsem. “Jsem tu přece jen neznámý a proto té bezpochyby požádám o nějaké vysvětlení.” Očekával asi, že usednu, ale to jsem nemínil učinit. Pohled, jaký se mi odtud naskýtal, byl tak nepřirovnatelně krásný, že by i umírajícího přinutil, aby otevřel oči a vrátil se k tomuto zemskému ráji. Slunce stálo nyní téměř na vrcholku své dráhy, a vnitřek chrámu, kterým províval vánek, byl ve svěžím stínu. Opřel jsem se zády o vnější plochu sloupu a dovolil jsem očím bloudit okolo. Na východě omezovaly hory obzor až na sedlo, naznačující cestu k průsmyku Zaječímu a k průsmyku Kurýra. Na severu se tyčily tiché a vážné vrcholy, porostlé lesy tmavými i listnatými a svažující se k zahradám a s nimi až k duáru. Na jihu jsem stál ve výši já a na západě vystupoval Vysoký důmz mohutného masívu veliké skalní stěny.

Hluboko pode mnou se blýskalo jezero. Poněvadž slunce stálo nad ním téměř kolmo, zářilo skvostným, měkce modrobílým zbarvením a velice mi připomínalo cejlonské opály, nabízené mi kdysi v klenotnických závodech Colomba.

Na hlavní cestě v duáru panoval čilý ruch. Obyvatelé už opouštěli domy a stany, aby se vydali na cestu k

beit-y-Chodé. Malebně se vyjímaly ženy a dívky nesoucí buď na hlavách nebo na plecích hliněné nádoby nebo ručně

upletené koše s květinami a potravinami, jež braly s sebou. Důstojně jim po boku kráčeli mužové, neoddělení, jak se většinou děje v Orientě. Živou pohyblivostí vyplňovaly děti všecky mezery. Nebyly to ty loudavé, těžkopádné a melancholické orientální loutky, které se zřídkakdy projeví trochu živějšími pohyby. Ano, i jistá část domácího dobytka šla s sebou, poněvadž bude třeba čerstvého mléka, kozy a krávy byly ozdobeny zelenými ratolestmi a leckterá z nich měla za rohy vetknutou pestrou kytici. Zbraně nebyly nikde vidět. Byl to obraz svornosti a míru. Prolétl jsem to všecko zběžným pohledem. Pak jsem obrátil pozornost na Vysoký dům. Co jsem slyšel od Tifla o Ustadově rozmluvě s cizincem, to jsem měl nyní před očima. Něco v tom leželo, čemu jsem nerozuměl; nyní však jsem to již pochopil. Ano, správně to Ustad naznačil; spatřil jsem z kamení zbudované kázání tisícerých let. Bylo nehezké, bylo krásné? Po tom jsem se neptal. Viděl jsem dílo a slyšel jsem je mluvit řečí tak mocnou, že pro otázku slohu tu nebyl ani čas ani místo.

Účinek se objevil, co mi po slohu! Co jsou staroindické chrámy? Egyptské pyramidy? Středoamerické teokali? Mocná díla lidských rukou, vzdorující podnes zániku. Ale promlouvají k nám o jisté, zcela určité době hlasem zrovna tak jistým, zcela určitým. Tedy však ke mně mluvilo dílo, jehož základy byly položeny v nepamětných dobách; později přišlí v něm pokračovali, a dnes jsem viděl, že bude ještě stavěno dál. Tedy žádný pozůstatek minulé a ukončené epochy, nýbrž kamenný kalendář od prvopočátku až - do dneška a ještě s prostorem pro časy budoucí! Od prvopočátku! Neboť spodní dlouhá zeď, jak byla dlouhá, celistvá a mnoho metrů vysoká, neměla za stavitele nikoho jiného, než toho, kdo byl počátkem všeho! Byly mu vyšší části zasvěceny? Jak se jmenoval ten mocný muž, pro něhož byla i tato obrovská zeď nízká? Byl to snad báječný Olor? Nebo to snad byl Hafizadra, o němž se tvrdí, že kraloval v předpotopní době?

Tušil potopu a chtěl se zdí proti ní zabezpečit? Anebo obcházel tuto zemi duch bratrovraha, Kainův přízrak? Musel se člověk od člověka oddělovat hradbami nepřekročitel-nými i pro obry? Neboť ty obrovité kvádry, které jsem spatřil na původním přírodním podkladě srovnané výše a výše nad sebou, vykazovaly aspoň tytéž rozměry, jaké lze spatřit na

světoznámém zdivu, jež tvořilo obvodové hradby Baalbeku. Abych je posoudil, vystoupil jsem tam na jeden z takových balvanů, nazývaných chadžar el hubla, a shledal jsem, že je přes dvacet metrů dlouhý, více než čtyři metry vysoký a zrovna čtyři metry široký. A zde ve stavbě Vysokého domu jsem napočítal šest řad takových balvanů. I když jsem to nemohl

zrakem rozeznat, věděl jsem, že nebyly spojovány maltou, nýbrž vlastní tíží a měly strany tak jemně a tak dobře hlazené, že z místa, odkud jsem na ně pohlížel, ani po uplynulých tisíciletích jsem nespatřil patrné štěrbiny. Ve stejné výši s nimi jsem spatřil na bocích hory lomy, odkud pocházely tyto kolosy. Jakému druhu hominy náležely, nemohl jsem ovšemz dálky stanovit. Jaké vnitřní prostory uzavíraly tyto kvádry? V jistých vzdálenostech jsem viděl otvory vpouštějící vzduch a světlo. Byl jsem velice zvědavý a chtěl jsem se přesvědčit, zda podnes tam lze sestoupit dolů. Poněvadž schody náležejí k pozdějším vynálezům, vedla nahoru kdysi nejspíše kamenná chodba. Vždyť podobný chodník byl veden i na vrchol babylónské věže, ovšem točitě. Ta doba uplatnila kolosální síly k zbudování kolosálních výtvorů!

Byl účel přiměřený námaze? Kdo chce a může tu odpovědět? Tato obrovitá zeď nedosahovala plné šíře skalních základů. Každé následující patro bylo vždy užší než předchozí, zato však článkovanější, čím více duch ovládá hmotu, tím méně hmoty k svému účelu potřebuje. Hořejší řada zdiva čněla poněkud ven, vpřed, asi o šestinu své šířky. Tím bylo dosaženo závěru stavby a zároveň římsy pro plochou střechu. K jakému účelu byla stavěna tato kyklopská stavba? K uctívání velikého, jediného El, jehož jméno se ozývá v tak mnohém označení boží bytosti? Proč jemu,

Všudypřítomnému a Nekonečnému, někdo věnoval tyto nerozrušitelné skalní balvany na podložce, nevyvratitelné, přírodou stvořené? Jak dlouho se asi dívala střecha této budovy vstříc vycházejícímu slunci? Kdo by to mohl říci! Pak přišli jiní lidé a budovali dál. Vyšší patro bylo, jak už řečeno, užší, ustoupilo také poněkud nazad, aby utvořilo předsíň. Zbudováno bylo také z těžkých skalních kusů, pocházejících částečně z lomů už zmíněných, částečně z lomů položených výše. Jeho stavivo mělo světlejší barvu. Proto nepůsobilo toto zdivo tak velice vážně, ba hrozivě, jako přízemek. Nevynikalo výškou, zato neslo stopy snahy po členitosti a úsilí sochařského dláta. Přední strana nebyla vytvořena z celistvé, jednotné zdi, ale ukazovala silné, široké a nesmírně nosné pilíře, jejichž mezery poskytovaly slunečnímu světlu přímý přístup. Ukončení nad nimi prozrazovala už pokus o obloukovitou klenbu. Zejména mi byly nápadné oba pilíře, tvořící hlavní vchod. Vystupovaly z nich dva svérázné vypouklé reliéfy, představující sedící postavy, které bohužel doba neušetřila. Ale dosud bylo na nich dobře znát, že tu šlo o znázornění bytosti, jejíž zosobnění mělo čtyři obličeje. Mohl jsem tyto figury považovat jen za čtyři světové strany? Asi ne. Kdo tu byl zobrazen se čtyřmi obličeji? Brahma. Jemu nebyl nikdy žádný chrám přímo zasvěcen! Ostatně pozůstatky z někdejší předsíně poukazovaly na dávnověkou Persii, ne však na Indii. Předsíň byla pokrytá střechou na lehčích sloupech.

Nepochybně představovala nebesa. Střecha už dávno spadla a z pilířů tu stály již jen dva, jejichž hlavice se podobaly lidským hlavám s krky a rameny. Od nich vycházela na obě strany křídla, aby tvořila architrav. Okřídlené bytosti! Měla tato sochařská práce zobrazovat křídla le—

ticích amšaspandů, kteří podle staroíránské víry oživovali nebesa a v sluneční | záři se snášeli k zemi, aby lidská přání v modlitbách odnášeli k Bohu? V nynější době se už lze sotva zmínit o andělích, ačkoli bible je opětovně |;tivádí a dost zřetelně o nich vypravuje. Proč? Jeden jimi rozumí opravdu existující boží bytosti, druhý je uznává pouze za zosobnění jistých sil a vlastností. Kdo má pravdu? Ale odkud vzal jeden právo zazlívat druhému oblažující dětskou víru v anděly? A komu bylo uloženo, aby jinému zakazoval, aby si příčiny & účinky pozemských přírodních jevů vyložil poetickými postavami? Písmo používá obou způsobů. Vypravuje o andělích osobně se zjevujících a zmiňuje se také o větrech a plamenech, které také nazývá anděly. Pouze sám člověk tu je, kdo věčně pochybuje! Podobné opět o něco užší bylo i druhé patro. Ačkoli bylo zbudováno rovněž z jasnějšího staviva, poskytovalo méně příjemný pohled. Mělo okenní otvory jen nahoře, ne však svislé, nýbrž vodorovné, jakoby chtěly každý pohled zvenčí přímo odrazit. Jak byly úzké a nízké! A dole se otvíraly úzké dveře, jejichž práh byl tvořen ze dvou kamenných desek. Byl na nich nápis, který by se dal i nyní rozluštit, kdyby přes ně nevedla rušivá trhlina. Neměly dost pevnosti, aby Vydržely tlak shora. Tato část stavby vyhlížela zrovna tak, jako by se každou chvíli mohl někdo objevit v jejích dveřích, aby do světa hlásal “Sem se

nikdo neodvažuj! Zde jsem od počátku povolaným já a zde věčně zůstanu!” Předdvoří bylo pusté. Na hromadě rumu a střepin bujelo husté býlí. Zejména přede dveřmi bylo houští bodláků a popínavého trní, že domnělému obyvateli bylo lépe zůstat uvnitř a mlčet. Bujné trní oplétalo také zbytek kamenné postavy, jejíž podobu jsem nemohl rozeznat. Zdálo se, že je to sloup, dělící se v sedm ramen. Byl to snad podstavec svítilny? Ale ramena nestála naproti sobě křížem v prostoru, jejich pahýly ukazovaly, že stály vedle sebe, v téže rovině. Kdo a kde užíval takové svícny? Komu zhaslo to sedmeronásobné světlo, když vznikla trhlina přes obě desky prahu? Neměl “všudypřítomný El” tam v přízemí dost moci, aby nahoře obhájil svícny? Či se na něho zapomnělo, jako se zapomnělo na odkaz toho, kdo kdysi byl v zemi chaldejské jeho vyvoleným? Každé z těchto pater mělo - když ne svůj zvláštní sloh - přece aspoň jednotnost. Potom nastoupilo patro, jehož jednotnost vynikala tím, že celé průčelí bylo vybudováno z jediné hmoty. Byl to bělošedý, pevný vápenec, promísený zbytky fosilních organizmů, plžů, mlžů a korálů. Tím stavba dostala jasnější zabarvení,

přívětivý a téměř vábný pohled; škoda jen, že ten dojem byl téměř úplně pokažen tím, že celá stavba ve všech ostatních poměrech projevovala stavitelskou směsici. Byly tu brány a dveře nejrozmanitějších tvarů a velikostí. Široké a volné schodiště vedlo k dvířkům tak úzkým a nízkým, že jimi nikdo neprošel vzpřímeně. A před vysokou, širokou a dokořán otevřenou branou byly staré, úzké, dřevěné schody, jimž mnohé stupně docela scházely. Některé schody byly založeny hned u země, na jiné se dalo vstoupit jen po žebříku.

Podobně v rozličné výšce byla umístěna i okna, a ta se chlubila ještě většími nesrovnalostmi než dveře. Ani jedno nemělo stejnou výšku s ostatními. Vedle širokých a vysokých oken dvořanových nebo kostelních tu byly malé, ubohé “vyhlídky”, jimiž by člověk sotva prostrčil hlavu. Některá okna byla docela bez ochrany, jiná opatřena tak silnými okenicemi, jako by měla vzdorovat celé loupežnické tlupě. A přimyslíme-li si k tomu všelijak nepravidelně, bez ladu a skladu umístěné, často i šikmé a křivé hlavní římsy, věnčení, podpatečné oporky, pásy, rohové výzdoby, sloupky a pilastry, bez jakékoli myšlenky, není se čemu divit, nazval-li cizinec, o němž mi Tifl vypravoval, tuto stavbu nehezkou.

Jiný by ji byl asi prohlásil za směšnou, což by bylo ještě horší. A což střecha, či spíše střechy? Nebyla tu ovšem

střecha jednotná. Viděl jsem vedle sebe dvě oddělení, blízko sebe stojící, velmi vysoká, jež dosud nebyla dostavěna, a jimi sevřený, sotva několik metrů široký, nepatrný přízemní prostor, z něhož se vypínala jako jehla tenká věž mezi oběma odděleními, velmi vysoko nad ně vyčnívající. Dole cibulovitá báně, vysoko nahoře střecha šindelová, vedle toho cihlami pokrytá podkrovní kláda. Na jednom konci oblá věž z kvádrů, vystavěná jako pro věčnost, a přece se už hroutící, poněvadž spočívala na nejslabším místě podložky, na druhém hubená, šikmá kampanila, dosud rovněž nedostavěná, poněvadž by se při další stavbě také zřítila, stavěli ji asi úmyslně šikmo, vypočítali však nesprávně její těžiště. Kdo byl stavitel, který vymyslel toto unikum? Nebo neměl takovou směsici ani v úmyslu? Nezanechal plány ani nákresy? Neměl snad rozum? Neřekl ani slovo k úlohám, jež měli dělníci provést? Neměl to být příbytek pro mnohé pod jedinou střechou? Kde jsou ti, kdo stavbu začali, kde ti, kdo přestali stavět? Proč je nyní celá ta slepenina budov prázdná? Proč se neodhodlali ani Džamikuni v ní přebývat? Obávají se snad, že se jim zřítí nad hlavami? Anebo je jim milejší duár na rovné zemi u vody, než tato cizorodá, málo přívětivá budova, která stejně jako skalní komůrky na džebel Quarantelu u Jericha může za příbytek sloužit jen nepoddajným anachoretům? Na jihu, stranou od těchto vzhůru vystupujících pater, oddělená od nich už zmíněnými pastvisky pro koně, vypínala se jiná stavba, jež nyní upoutala mé oči. Základní skála tu vystupovala mnohem výše než naproti. Na ní, zrovna tak jako tam, ale mnohem výše, byla zbudována obrovská zeď, jejíž ohromné kvádry lemovaly zahradu Ustadovu a nádvoří, v němž jsem prodléval ve stínu delbiplatanů. Stál tu pohostinný dům, jehož obyvatelům jsme byli zavázáni převelikou vděčností. Už z nádvoří jsem jej částečně spatřil. Ale nádvoří přiléhalo k domu, takže jsem sice mohl pohledět vzhůru, ale ne jej přehlédnout úplně. Nyní se mi objevil celý. Tu jsem zpozoroval, že se skládá z prastarého i pozdějšího zdiva. K prvému náleželo sklepem, v němž nyní byli umístěni zajatí Peršané. Pak se vznesl ještě o dvě patra výše a zdál se být staroperskou hláskou, určenou

za pobyt osobám, jimž se v středověku říkalo zbrojnoši a čeleď. Bývalý “panský dům” byl o dvě patra vyšší a stál poněkud opodál. Jeho rovná střecha byla zřízena nad římsovým věncem staroasyrského způsobu. Dům i hláska byly v pozdějších dobách spojeny dvoranou, v níž bylo nyní lože Halefovo i moje. Na střeše té dvorany jsem spatřil stánky z větví, kde, jak jsem později slyšel, spali Hanneh a Kára. Už jsem se zmínil o tom, že nad domy byly vápencové skály a v nich jeskyně, a že v jedné z nich visely zvony, k nimž se chodilo po pohodlných schodech. Nyní však jsem zpozoroval ještě něco dosud mi neznámého. Totiž vlastní Vysoký dům. Tím označením jsem až dosud mínil pouze Ustadův příbytek. Potom jsem měl zato, že se takto nazývá prve popsaná několikapatrová budova. Nyní však, když jsem se Tifla zeptal, bylo mi řečeno, že pravý Vysoký dům stojí až na vrcholu výšiny, kromě toho že se však toho pojmenování užívá i pro obé ostatní budovy, poněvadž je obyvatelé duáru přenechali Ustadovi. Na vrcholu hory, vysoko nad vším okolím, přece však pohodlnými stezkami dostupný, tam, kde se už jasná obloha dotýkala zeleného luhu, stál v nerušeném pozemském klidu bílý, jak se zdálo plátěný stan, rozsáhlý a na všecky čtyři hlavní světové strany otevřený.

Tak mi připadal na první pohled. Ale domnělé plátno přijímalo paprsky slunce jen proto, aby je podivuhodným způsobem lámalo a odráželo, takže jsem si musel oči zastínit rukou, abych mihotavé světlo od nich odvrátil. Tu jsem teprve poznal, že stěny nejsou plátěné, nýbrž z alabastru. Nemyslím tím ovšem pravý sádrový alabastr, jaký se vyskytuje například v Derby nebo ve Volteře a jakého se používá k vzácným uměleckým výtvorům, nýbrž vápenný alabastr” příbuzný krápníkům, který Džamikunům poskytly vápencové jeskyně domácí hory. Tento názor mi Tifl

potvrdil. Tento alabastr pojmenoval bílý ruchám14. Pak podotkl: “Nitro hory a rovněž ostatních hor v okolí obsahuje veliké množství tohoto pěkného kamene. Kde je, prozrazuje voda, jež z pohoří vyvěrá. Rozpouští vápenec jako cukr a usazuje jej ve skalních dutinách v podobě pevného ruchamu. Ale přitom odnáší s sebou ještě tolik vápence, že to lze pozorovat.” “Kdo vystavěl stan tam nahoře?” “My.” “Jsou u vás lidé, kteří se naučili tento kámen lámat, zpracovat a leštit?” “Ano. Ustad je tomu naučil. Pokud byl mladý, rád navštěvoval kabrista-ny15 ve městech, kde mají veliké prostranství pro nebožtíky a pozoroval jejich náhrobky. Prodléval také velmi často v dílnách-sochařů, kde byly tyrbanyle ote-sávány, a hovoříval s těmi lidmi, jakou podobu a jaký význam se jim má vtělit. I3Travertin. 14Mramor.

“Hřbitov. 16Náhrobky.

Při tom nejen práci pozoroval, ale přiložil k ní riíku, až se naučil, jak se mají kameny tesat. Dříve než podnikl tuto stavbu s lidmi k tomu vybranými, nakreslil celý stan a vše předem zevrubně vypočítal. Lidé nebyli dost vyučení, a nejeden kus polámali a zkazili. Ale Ustad měl velikou trpělivost, a tak přece, jak vidíš, byla stavba dokončena podle plánu. Mnoho času tomu bylo věnováno, velmi mnoho, poněvadž se dělníci teprve všemu učili.” Tomu jsem rád věřil. Propůjčit myšlence časově trvalý tvar, k tomu je třeba předevšíma zejména čas. Prvá umělecká díla nestvoří okamžik, ani kdyby je prováděly ruce obratné, tím méně je mohli vytvořit neučení Džamikuni. “Líbí se ti ta stavba, effendi?” ptal se Tifl. “Líbí-li se mi? Tím je řečeno příliš málo. Přál bych si zde denně stát a pohlížet k němu vzhůru. V tom stanu je obsaženo veliké, vážné a nesmírně důvěryhodné slovo. Nyní si na ně nemohu vzpomenout, musím je však nalézt.” “Snad to vím já a mohu ti to říci.” “Ty? ” tázal jsem se podivem a nedůvěrou. “Ano, já. Nejsem ovšem dosti moudrý, abych sám to slovo nalezl. Nepochybně je to však totéž slovo, které vyslovil Ustad, když bylo dílo dokončeno. A často je tak také nazývá.” “Které slovo je to?” “Amen! Kdykoli se zmiňuje o stanu, nazývaje naše amen. Nerozumím tomu, ale to ty snad pochopíš.” Ano! Pochopil jsem. Amen! Bylo to pravé slovo. Nyní, když jsem je slyšel, oko mi je potvrdilo. Místo,

na kterém byl zbudován ten stan, leželo zrovna nad několikapatrovou budovou. Sledoval jsem její obrysy i osu, již jsem si v duchu prodloužil a zpozoroval jsem, že by stavba dole na širokém základě spočívající, a nahoru neustále se zužující při myšleném prodloužení musela utvořit rovno-ramenný trojúhelník, jehož hrot by dospěl až na místo, kde byl kamenný stan zbudován. Byl to Ustadův výpočet? Zajisté! Kázání v kámen vtělené se ozývalo velmi vážně: Kdes byl, ó člověče, když já k horám základy klad? Kdes byl, když sluncím svým já dal jsem vzplát? Kde dnes ti všichni jsou, kdož hor těch zřeli kámen? Stav na věčném mém slově! Vždy k slunci stoupej! Amen. Tak mluvila skála, která kdysi vystoupila zhloubi a vyzdvihla vše, co tu,! žije. A tato lidská stavba? Její ret dávno ztrnul, byl dutý, prázdný a němý.

Ale její kamenná mrtvola se tu přede mnou tyčila v němé a přece uchvacující v mluvnosti, jakou hovoří každé tělo zbavené duše. K tomu přistupovalo prázdné; a dosud budoucnosti vyhrazené staveniště. Co hlásalo? Jen otázky. Kdo sem; jednou přijde? Snad někdo, jenž nikdy neumřel? Ten, který je uprostřed nich,-

kdekoli se shromáždí dva nebo tři ve jménu Jeho? A kdyby se tak stalo, budoval by dále stejným způsobem? Nemluvil vždy jen o domu otce svého, v němž jsou příbytkové mnozí a že odchází, aby je pro nás připravil? K čemu tu řadit kámen ke kameni, nezůstaneme-li zde? K čemu stavět dům za domem, stačí-li pro náš krátký život stan? Ten stan stál nahoře v jasné bělosti na hranici mezi oblohou a zemí. Tisíciletí budovala dole, pevně a důkladně, jako pro nekonečné věky a přece jen marně pro věčnost! A tu přicházíš ty, Ustade, ty, neznámý, který se podobáš vyvolenému ze země chaldejské, ty, jenž si tam zrušil svůj stan, abys jej zase vyzdvihl v háji Mamre. Postavil jsi tento stan zde nahoře.

Nazval si jej Amen ke kázání, jež ; hlásají hory a skály. Pochopil jsem tě. Kéž by tě všichni pochopili! Byl bych se rád otázal Tifla ještě na ledacos, ale v tom už mne překvapilo znění zvonů. Spatřil jsem přicházet Džamikuny. Šli slavnostním průvodem, který zůstal přede mnou ukryt v husté zeleni zahrad. Když nyní dorazili k zelenému luhu, teprve jsem je zpozoroval. Vpředu kráčel Peder. Za ním šel jistý počet starších, většinou šedobradých ;,mužů, kteří tvořili

samostatnou skupinu. “To je ťfóemmo17, poznamenal Tifl. Pak následovali obyvatelé duáru se všemi svými hosty,

seřazení a přece v libovolných skupinkách, nejprve muži, potom ženy s dětmi a s domácím pří-j. slušenstvím. Směřovali vzhůru, nejprve zelenou loukou a potom vonícím sadem. Když průvod došel ke chrámu, rozešel se po okolním prostranství. Zvířata byla [zavedena na kraj lesa, kde plynul bohatý proud svěží pramenité vody. Každý |fiel kamkoli mu bylo libo. Pouze Peder a džemma vystupovali po stupních. Cítil IJsem se dojat a naplněn pocitem vážného, ale radostného očekávání. Kde však zůstal Ustad? Neviděl jsem ho. Vtom jsem zpozoroval, že se oči starších obrátili vzhůru k lesu. Otočil jsem se. Ustad přicházel. Neměl ani dnes jiný oděv, než ten svůj skromný, v kterém jsem ho už

spatřil. : Na sobě neměl jinou ozdobu, než polorozvitou růži na prsou a v levé ruce podobnou. Ale jak tak vycházel z tmavého lesa a sestupoval k nám rozvážně a volně, bezděky jsem vzpomněl slov Izaiášoyých, syna Amosova: “Příjemné jsou hory nohám poslů, kteří zvěstují pokoj lidem, učí dobrému a hlásají spasení! Ti, kteří praví na Siónu: Bůh tvůj panovník jest!” Nebylo na něm nic, co by se lesklo a třpytilo. Všichni však, kteří ho viděli, vzhlíželi k němu s takovou upřímnou láskou a úctou, že jsem tomu podlehl i já. Když vstoupil do chrámu, starší se mu uklonili. Děkoval tiše a s úsměvem mi kynul rukou. Pak mi růži podal. Pravicí se dotkl se mé hlavy a řekl: “Pokoj s tebou a námi všemi!

Znějí zvony modlitby. Tvoje srdce buď jako tato růže. Proč takto mluvím, uslyšíš později. Buď s námi dnes jako neznámý Džamiki. Kdo zná pouze nebe, ten se nemusí obávat drsné ruky země!” “Shromáždění starších, obecní rada. Potom se obrátil k džemmě. Slyšel jsem, jak řekl: “Uvítáme ještě jiné hosty. Vystoupil jsem vysoko nad les a rozhlížel jsem se krajinou. Tu jsem spatřil četu jezdců, jež směřovala v největším spěchu od východu k nám. Jsou už asi v duáru.” “Nepochybně Kalhurani,“odpověděl Peder, “kteří chtějí vědět, vrátí-li se k nim šejk brzy. Řeknou jim, že jsme zde nahoře. Ale co to? Proč zvony dávají znamení výstrahy? Nedostavili se to přátelé, nýbrž nepřátelé?” Hlaholení zvonů náhle přestalo, ale zvony se nadobro neodmlčely. Jednotlivé, přerývané údery se ozývaly dál, asi tak, jako když v západních zemích se ohlašuje z věže požár. A pak bylo vidět přijíždějícího jezdce, jenž patrně skočil na nejbližšího osedlaného koně, který se mu namanul. Nedbal zatáček cesty a pobízel koně přímo vzhůru k travnatému luhu a k chrámu. Jakmile se přiblížil tak, aby ho mohli slyšet, volal, ale nebylo mu rozumět. Zdálo se, že jeho slova neobsahují nic dobrého, neboť Džamikuni dole v parku zdvihli hněvivý křik a rychle dál podávali zprávu. Rozšiřovala se od úst k

ústům, až jsme uslyšeli: “Ghulam el Multazim, krevní mstitel, přišel do duáru!” Taková drsná nepřátelská zvěst padla do slavnosti míru a pokoje. Na každém jiném místě by byla jistě způsobila veliký poplach. Zde však ne. Ustad vykročil před sloupy a zvedl ruku. Potom se vrátil k džemmě a řekl: “Zachovejte klid! Kdo má klíč od sklepení zajatců?” “Já jej mám u sebe!” odpověděl Peder. “Mstitel k nim tedy nemůže. Máme kdy. Vyčkejme, co nám sdělí posel!” Ten sestoupil již u květinových záhonů z koně a chvátal sem pěšky. Když. vystoupil po chrámových schodech, pravil: “Přišel k nám Ghulam el Multazim! Několik vznešených mužů je s ním a také několik ozbrojenců, celkem dvanáct osob. Byl jsem se

svým synem na kraji duáru, když přišli. Ptali se po vás.” “Odešli k Vysokému domu?” dotazoval se Ustad. “Ne. Poslal

jsem je na tuto výšinu a dal jsem jim syna za vůdce. Chtěl jsem je odvrátit od Vysokého domu, poněvadž tam je jen málo našinců. Pak jsem skočil na koně a chvátal přímo sem do vrchu, abych je předešel. Ale zahrady mi překážely. Peršané zde budou co nevidět.” Ano, přijížděli. Dostihli právě zelené louky a stanuli na okamžik, aby posoudili terén. Pak jeli dál. Uradili se; o čem, to jsme měli hned poznat. Park jim překážel. Nehodlali sestoupit z koní, neboť chtěli patrně udělit Džamikunům své rozkazy na koních. Proto sad objeli. Vzadu prorazili růžemi a objevili se u nás mezi sloupy, kde stanuli s koňmi přímo před džemmou. Tucet osob! Nikdo se jich nebál, ačkoli byli ozbrojeni až po zuby, jak se říká. Litovat se dalo nejen toho, že přerušili slavnost, na niž se každý těšil, nýbrž i toho, že nenadálý vpád krevního mstitele mohl velmi snadno způsobit následky, které jsme v tomto okamžiku ani nemohli docenit. Ghulam měl povést ukrutníka, přestože jako násilník byl vlastně zbabělý. Zbabělost se ráda utíká

ke lsti. Co měli za lubem? Někteří z těch dvanácti měli vzezření vznešených lidí. Seděli na vzácných koních. Byli to přátelé Multazimovi, a jestliže chtěli jeho věc podporovat, jejich vliv mohl být u dvora Ustadovi i jeho Džamikunům na škodu. Byl jsem velice dychtivý zvědět, jak bude jednat Ustad a zejména co řekne bezohlednému znesvěcení chrámu. Naskytla-li se kdy vhodná příležitost, aby se mi projevil tak, jak jsem si ho přál poznat, tedy zajisté se k tomu hodila přítomná chvíle. Jeden z dvanácti seděl na turkmenském ryzákovi vysoké postavy. Ten kůň asi pocházel z velmi ušlechtilého plemene tiufcť. Jezdec byl krásný muž, šedesátník s černošedým vousem, oděný velice nákladně. Kromě nádherně vykládaných střelných zbraní byl opatřen křivou šavlí, jejíž pochva zářící drahokamy sama představovala malé jmění. Tento muž byl Ghulam el Multazim, který se domníval, že s dvanácti koňmi rozdupá odpor Džamikunů. Když se jeho turkmenský kůň uklidnil, rozhlédl se jezdec okolo, spočinul ostře zrakem na Ustadovi a tázal se ho přísně: “Kdo jsi?” Ustad se tvářil, jako by ho ani neslyšel, ani neviděl, jako by ho tu ani nebylo. Promluvil jen k Pederovi: •: “Dej vyčistit chrám! Jakmile se vrátím, zahájíme slavnost dnešního radostného dne.” Pak odešel docela volně ven k svým růžím. “Je hluchý?” zachmuřil se Multazim. Obrátil se na Pedera a tázal se ho: “Kdo je ten stařec, jenž podle všeho nemá ani oči ani uši?” Ale ani šejk mu neodpověděl, aspoň ne slovy. Pokročil až k nejbližšímu sloupu a zamával k Vysokému domu svým svrchním bílým šatem. Viděli a porozuměli; zvony přestaly bít. Potom pronesl několik nesrozumitelných slov k Džamikunům, stojícím venku na cestách sadu. Byl to povel, jejž vykonali okamžitě. Obsadili ihned na všech čtyřech stranách vnitřek chrámu tak, že” nikdo nemohl odtud uniknout. Potom se navrátil, důrazně pohleděl na Peršana a řekl: “Ctihodný muž, který se vzdaluje každé surovosti, je šáh-in-šáh Džamikunů a jmenuje se Ustad. Já jsem šejkem tohoto kmene. Kdo jsi ty?” “Nazývají mě Ghulam el Multazim. Už mě asi znáš!” “Jsi-li Ghulam el Multazim, známe tě lépe, než ti může být vhod! Víš, kde jsi?” “Je mi to lhostejné!” “Ale nám ne!” “Tento dům není mešita ani kostel!” “Ale také ne koňská stáj! Ohlédni se! Zde stojí dvě stě Džamikunů a venku je jich ještě víc. Co tu hledáte?” Ghulam jako by náhle pocítil nejistotu. Nahlížel, že by jeho vpád mohl dopadnout jinak, než si představoval. Tu jeden z jezdců vedle něho stojících sáhl po dvouhlavňové bambitce, natáhl oba kohoutky a zvolal:

“K čemu slov! Jsme krevní mstitelé. Netřeba uvádět jména; ale já jsem mirzo18, a zde jsou ještě dva mirzové. Kdo jste vy?” Peder mu klidně pohlédl do obličeje a řekl: “Mirzou se teď nazývá každý, jehož předkové byli určeni k tomu, aby byli pozdějšími muži bývalých žen dvora v Teheránu nebo v Ispahánu. Džamikuni jsou však opravdoví, skuteční princové, ne podle ledajakého pokolení, nýbrž podle ušlechtilých cílů, pro něž jsou na světe a jež si i nyní uhájí!” Byla to příkrá slova. Bambitka byla natažena a těch jedenáct mužů mělo asi větší odvahu než Multazim. S takovými koňmi a s takovými zbraněmi pro ně bylo možné docela zdolat odpor neozbrojených Džamikunů. A kdyby se jim to nepodařilo, přece by se to neobešlo bez mrtvých a raněných, jakmile by nastala střelba. Tu mi něco napadlo. Přiblížil jsem se ke skupině, abych v posledním okamžiku mohl nebezpečí odvrátit. “Jaká to drzost!” zvolal předešlý řečník. “Kdo to

strpí?” “Já ne! Já ne! Já také ne!” Tak volali všichni jezdci a chystali k výstřelu pušky a bambitky. V témž okamžiku se přihodilo něco, co nám později nejednou zavdalo příčinu k roz-j marné vzpomínce. Kdosi totiž velmi rychle vystupoval po schodech, protlačil, se mezi Džamikuny a stanul pak na okamžik, aby pohledem přehlédl situaci.; Ten kdosi byl Kára ben Halef. Byl ozbrojen a mou henryovku nesl v ruce. Svým j zásahem způsobil krátkou přestávku ve výjevu. Když mé spatřil, pokročil mně, podal mi opakovačku a řekl hlasitě, aby to všichni slyšeli: “Z Vysokého domu bylo oznámeno, že sem přijel krevní mstitel s jedenácti j jezdci. Věděl jsem, že jste beze zbraní. Rychle jsem se vzchopil a vyskočil jsent l na Sámu, abych ti, effendi, co možno rychle doručil zbraň. Šest těchto mužů sfl vezmu na starost, ostatní nechávám tvé opakovačce, z které můžeš střílet bežf nabíjení donekonečna. Řekni jen a zahájíme boj!” Natáhl revolver svého otce, který jsem mu kdysi daroval, a namířil jej na Perí| sány. Spatřili nebezpečnou zbraň. Zpozorovali také opakovačku, jejíž neobvyt soustava je musela napomenout k opatrnosti. Multazim pokynul ostatním, abyl vyčkali, a tázal se Kary:

“Vidím, že máš revolver, zbraň zde docela neznámou! Jsi Džamiki?” “Ne,” odvětil Kára a hleděl mu vyzývavě do obličeje. “Kdo tedy?” “Jsem Kára ben hadži Halef Omar. Můj otec je šejk Haddedihnů, veliké! kmene Šammarů.” Co se stalo koni Ghulama el Multazima? Proč se vzepjal? Byl to následe toho, že ho jezdec bezděčně stiskl? Podivil se něčemu ten muž? Nebo se úle Znal vyslovené jméno? V obličeji se mu objevil výraz neobvyklého napětí, kdy se chvatně tázal: “Princ.

“Hadži Halef Omar je šejkem kmene Haddedihnů v Džesiré?” “Ano,” přisvědčil Kára. “Je nyní doma u svého kmene?” Ne ” “ne. “Nebyl nedávno v Bagdádu?” “Byl.” “Plavil se v kelleku po Tigridu?” “Plavil.” “Byl také na birs Nimrudu?” “Ano.” “Sám?” “Ne.” “Kdo byl s ním?” Chytrý a opatrný jinoch nahlédl, že otázek je příliš mnoho: Pravil: “Proč se vyptáváš? Odvážně jsi sem přišel jako cizinec; já však jsem host l Džamikunů. Já se budu vyptávat! Nedáš-li mi odpověď, zastřelím té. Co zde |;chceš, mluv!” Tu se do toho vložil Peder. Zamítavě mávl rukou a řekl: “Nestřílet! Na území Džamikunů nebude nikdo usmrcen. Zde je stan míru a ten nesmí být znesvěcen žádným skutkem nenávisti!” Karoví klesla ruka s revolverem. Zklamaně na mě pohleděl a tázal se: “Co dělat, sídi? Nesmím jednat, jak bych chtěl!” “Ani nemůžeš!” odvětil jsem s úsměvem. “Proč?” “Podívej se lépe na revolver!” Učinil tak. Zákmit veselosti mu bleskl obličejem. “Není nabitý!” zvolal. “Není v něm jediný náboj!” “Myslíš, že v něm měly zrezivět? Sám jsem je vyňal hned téhož dne, když jsem poprvé po nemoci vstal.” “Ale tvá opakovačka je snad nabitá?” “Také ne!” “Mašalláh! Teď se

nám vysmějí!” Peršané se vskutku dali do potupného smíchu. Ale to mi nevadilo. Stál jsem nyní blízko u Multazima a zpozoroval jsem na jeho ruce prsten Sillů. “Ať se smějí!” podotkl jsem. “Nepotřebujeme žádné zbraně. Schovej revolver, Káro ben Halefe!” “Vyjadřuješ-li se tak, effendi, máš k tomu jistě svůj dobrý důvod!” Vsunul zbraň za pás a já mu odevzdal opakovačku. Tu přistoupil Multazim se svým turkmencem docela blízko ke mně a řekl: í “Nazývají tě “sídi” a “effendi”. Tak nazýval šejk Haddedihnů cizince, jenž s ním cestoval. Jsi cizinec z Prankistanu?” “Ano,” přisvědčil jsem.

“Jmenuješ se Kára ben Nemsi?” “Tak mi říkají.” “Byl jsi s Haddedihnem na birs Nimrudu?” “Řekl jsi.” “Tedy tě Alláh tisíckrát zatrať. Neodejdeš živý z místa, na němž stojíš!” Posunul jsem ruku pod hřívu jeho koně, ohmatal jsem koňovy svaly a řekl úmyslně-nedbale: “Příliš měkké! Tento ryzák nesnese dlouhý trysk. Nesmíš mu dávat tolik ječmene a musíš ho nechat v noci bez pokrývky, aby získal tvrdší svaly!” “Mlč, pse!” Kdysi bych byl takové slovo nesnesl. Nyní jsem však klidně pokračoval: “Žebra přiléhají dobře, ale na pravého tiukí má krk trochu krátký a hlavu malou. Také kopyta by měla být objemnější. Myslím, že jeho otec byl plnokrevný turkmenec, matka však arabka ne právě ryzí krve.” “Jsi blázen!” utrhl se na mne. “Hodlám se s tebou vypořádat za vaše počínání na birs Nimrudu, a ty tu děláš, jako bych ti jako podkoní měl odpovídat za svého koně!” “Co víš o našem počínání?” usmál jsem se, abych ho svedl k neopatrnosti. “Vím všecko!” vybuchl. “Co?” “Že jste silly - - - - ” Ulekl se a zarazil rychle. “Mhiv dál!” vyzval jsem ho. “Či se mě snad bojíš?” “Alláh mne opatruj, abych měl strach z křesťana!” “Jsi tedy muslim?” Oči jeho druhů mi hned prozradily, že jsem tou otázkou obnažil jeho bolavé místo. Pokračoval jsem: “Kdybys neměl na hlavě perskou astrachánku, nesměl bys ani nosit turban. Vy, zdejší křesťané, kouříte s Mohamedem fcaiiun19, pokud vám poskytuje dobrý tabák buď co nejlevněji nebo zadarmo. Jakmile jej však máte platit, vylejete mu pod nohy špinavou močku a navrátíte se k Isovi a jeho matce Marryam!” Hodlal mi hněvivé odpovědět, já však jsem rychle pokračoval: “Považuješ mě za svého nepřítele a nazval jsi mě psem. Měl jsi být obezřetnější! Byl bys snad ke mně promluvil jinak, kdybys věděl, že ti mám vyřídit pozdrav.” “Ty? Mně?” tázal se udiveně. “Ano.” “Od koho?” “Přeješ si, abych vyslovil jméno?” “Ano.” 19Perská vodní dýmka.

mnou a tebou. Žádej krev anebo žádej její cenu! Podle tvých požadavků se budeme řídit a povolíme buď krev nebo její zaplacení. Krev prolitá kulí není tak drahá, jako krev lpící na karabáči tvého syna. Msta za mstus milost za milost!

Džemma Džamikunů je ochotná s tebou vyjednávat, ale dnes ne; Nemá kdy. Co se mne týče, mohu ti už v tomto okamžiku říci: nepromluvím s tebou slova o Ezarovi el Avar, pokud nebudu přesvědčen, že vzájemné požadavky jsou ujednány v míru a navždy. Domluvil jsem! Uvidím, co učiníš!” Obrátil jsem se a odešel ven, dolů po stupních a mezi růžemi po cestě vedoucí k nevelikému trávníku. Tam jsem klidně ulehl. Stání mě unavilo. Nade mnou se skláněly skvostné paskaléžské růže, jejichž vůně je jako láska a svěžest jako přátelství. Mezi nimi se pyšnily velké převislé zvonce tmavo-červených fritillarií. Jak dobrý a milý je tvůrce květinového světa! Je to tentýž, jenž stvořil lidstvo? Nebo zůstává květina jen proto bez hříchu, poněvadž ona, která pouze blaží, nemůže stanovit rozdíl mezi mým a tvým? Kdyby mohl být člověk jako květina! Jak se vyslovil Ustad prve, když mi věnoval růži? Cítil se tak velice šťastným, protože v sebezapírání již pokročil až tam, kde neznal své vlastní Já? Jakási touha se mi ozvala v nitru, aby mi bylo jednou ublíženo tak velice, těžce, hořce a hluboce, aby to nikdo, nikdo z ostatních nestrpěl a nesnesl. Ale pak bych také měl rád takové sebezapření a nezdolnou, blaženou důvěru v Boha, abych snesl všecko tiše a oddaně, jako by lidská nenávist byla jen přirozeně nutným stínem lásky boží. Abych nechal silly, stíny, v zříceninách babylónských hrabat v starých cihlách a nápisech, po moderních dokladech lidské slabosti, zato však abych od milého, dechem růží obetkaného Beit-y-Chodé směl pohlížet vzhůru k alabastrovému stanu, kde se zdola nahoru ozývá skalní hlas: “Vždy k slunci stoupej výš! Amen!” Po nějaké chvíli jsem vstal, abych se vrátil do chrámu. Zamířil jsem k jeho zadní části a cestou jsem potkal mnoho žen a dětí, z nichž některé mi sdělovaly, že mě Tifl hledá. Nakonec jsme se setkali. “Effendi, hledají tě!” volal na mne již z dálky. “Kdo mě hledá? Proč?” tázal jsem se. “Krevní mstitel. Pravil, že s tebou musí mluvit.” “Kde je?” “Táboří nahoře na kraji lesa. Požádal našeho Pedera, aby směl slavnost pozorovat.” “Opravdu?

Tedy jsme zvítězili!” “I Peder se tak vyslovil. Prosí tě, abys Ghulama neodmítal, poněvadž může mít pro tebe důležité sdělení.” “Tak pojď!” Když jsme dospěli k chrámové budově, zpozorněl jsem nejprve, že už nebyla obsazena Džamikuny. Muži odešli ke svým rodinám. Byla to známka, že ! nepřátelství aspoň pro tu chvíli pominulo. V pozadí, kudy se koně Peršanů: prodrali růžemi, jsme vyšli na zelený luh. Spatřil jsem Peršany odpočívající věj

stínu krajních lesních stromů. Multazim mě zpozoroval, vstal a kráčel ke mně dolů; šel jsem mu pomalu vstříc. V obličeji se mu zračila patrná vážnost, ne nepřátelství. Jen v očích jsem mu četl potutelnost. Stanuli jsme proti sobě. “Hledal jsem tě.” “Pověděli mi to.” “Vyrušil jsi nás v našem jednání. Povolil jsem. Nyní bych rád věděl, jednal-li jsem dobře.

Znám vás. Odkud, bude ti asi známo; ne-li, můžeš tušit. Tvoje opatrnost vyniká někdy nad jakoukoli lest. Ale ty nelžeš. Je to tak?” “Ano.” “Budeš nyní lhát?” “Proč se ptáš?” , “Poněvadž se od tebe chci dovědět pravdu.” “Cokoli pronáším, je vždy pravda.” “I kdyby ti to mělo způsobit škodu? Kdyby ti šlo o život?” “I tehdy!” Díval se na mne zcela zvláštním pohledem. Smál se mi snad v duchu? Nebo v něm zvučela některá dobrá struna jeho duše? “Věřím ti,” přikývl. Pak pokračoval: “Přál bych si vědět, zda jsi mým přítelem nebo nepřítelem. Pověz mi to!” “Nejsem nikomu nepřítelem. Nechovám nenávist ani k zlým lidem, ovšem zlo, které v nich vězí, milovat nemohu.” “Na to se neptám.

Hovořil jsi prve se mnou opravdově nebo lstivě?” “Obojím způsobem, opravdově i lstivě.” “Přinášíš mi pozdrav?” “Ano. Nebyl však svěřen mně, nýbrž jinému. Dověděl jsem se o něm náhodou.” Nelhal jsem, neboť psaní jistě obsahuje kromě jiného i pozdrav. “Tedy ses vmísil mezi mne a mezi Ezara el Avar?” “Tak nějak to bude.” “Ví o tom?” “To neprozradím. Ať ti to poví sám!” “Co víš o něm a o mně?” “O tom pomlčím.” “Jsi naším spojencem?” Ne ” “J.HC. “Tedy naším odpůrcem. Jinak to nemůže být. Žádám tě, abys řekl pravdu!” “Mluvím pravdivě. Do vás mi nic není.

Budete-li však jednat proti zákonu a dotknete-li se mne při tom, pak ovšem budu s vámi mít co dělat. Radím vám, abyste dali mně i mým přátelům pokoj!” Až dosud jednal důstojně. Ještě teď se opanoval, oči mu však blýskaly, obličej se mu křivil nenávistí a ruce se zaťaly v pěsti. “Tedy - - - nepřítel!” zaskřípěl.

“Ano - - - nazýváš-li to tak,” odvětil jsem klidně. “Víš, jaký to má pro tebe význam?” “Vím jen, že věc je nebezpečná pro tebe. Já se nemusím ničeho obávat.” “Jsem snad nic? Dnes ti musím ustoupit. Dnes se musím zříci činu, jinak bys mě zradil. Nastane však jiná chvíle. A postarám se, aby nastala co nejdříve. Pak se s tebou vypořádám. Trváš stále na tom, co jsi prve řekl?” “Ano.” “Že se mám s tebou vyrovnat?” “Rozhodně!” Natáhl ke mně ruku. Hlas se mu chvěl. “Zde máš mou pravici. Je to ruka zapřísáhlého nepřítele. Nutíš mě, abych zrušil krevní mstu proti Kalhuranům a Džamikunům. Já se jí však nezříkám, vrhám ji na tebe. Přijímáš ji?” Stiskl jsem jeho ruku a odpověděl: “Ano. Přijímám.” “Víš tedy, že vyhledávám krevní mstu na tobě?” “Ano.” “Přijmi tedy od této chvíle požehnání všech ďáblů, kteří zůstávají u nejvyššího šejtana v nejhlubším pekle. Neujdeš mi!” “Ale tebe nechť doprovázejí andělé sebepoznání a božského milosrdenství. Ten, jenž vládne lidstvu, vládne i nad tebou. Braň se jak chceš, neujdeš mu!” “Člověče!” “Plivám před tebou. Tu slinu slízneš! Když ne hned, tedy později. Přinutím tě k tomu!” Pohrozil mi pěstí, obrátil se a šel po svých.

Vysvobodil jsem Hafiz Arama, šejka Kalhuranů, a jeho ženu z krevní msty. Zato jsem jí propadl sám. O tom se ovšem Džamikuni nemuseli dovědět - - -

Kapitola sedmá SLAVNOST

Představme si rodinu, milující hudbu. Otec hraje první housle, strýc cello, jeden syn druhé housle, druhý violu. Na dnešek byli pozváni všichni přátelé; kvarteto jim zahraje komorní hudbu. Zda skladbu Mozartovu, Haydnovu nebo některého jiného skladatele, to pozvaní nevědí. Jsou však přesvědčení, že uslyší něco krásného a dobrého, co čtyři nadšenci dobře promysleli a čemu dobře porozuměli. Přicházejí a všichni se těší na poslech. Vědí, že jsou vítáni.

Usedají. Noty leží na pultech. Nástroje jsou připraveny a každý je dobře naladěn. I posluchači jsou v náladě, výsledek rádi a uznale ocení. Tu jsou ti čtyři. Zaujmou svá místa a sáhnou po nástrojích. Prostorem se ozve poslední tiché šoupání židlí, sem tam se ještě někdo hne, ozve se šelest urovnávaného hedvábí. Pak hluboké ticho. Teď! Smyčce se dotknou strun. Ozvou se první takty. Očekávání se mění v klidné porozumění. Všichni se soustředili jen na hudbu.

Vtom se prudce rozevřou dveře. Kdosi hlučně vchází a nezván bezohledně vyrušuje. Prohlašuje s velkým křikem, že si nedá líbit, aby mu sousedovy slepice lezly do zahrady, že to požene k soudu, že bude žalovat o náhradu škody -krátce ztropí divoký rámus, přičemž se dopustí i několika urážek pána nebo paní domu. Co následuje? Snad někdo rozumný vstane a poví vetřelci, že nejedná správně, přichází-li v takovou dobu s nehorázným křikem. Snad připomene, že se shromáždili k uměleckému požitku a ne proto, aby se zabývali soudní rozepří. Snad se vetřelec zastydí a odejde, nebo se rozhodne, že bude poslouchat s ostatními, vezme si židli a usedne. Měl se podobný nepříjemný výjev skončit násilím? Měl být hrubec vyhozen? Připusťme, že bude strpěn, a skladba začne znovu znít. Ale v jaké náladě jsou teď posluchači? Vyzní hudba v duchu, srdci i mysli tak uspokojivě, jak bylo možno očekávat předtím? Nastínil jsem podobenství jen proto, abyste spíše pochopili, že struny našeho

nitra naladěné hlaholeni zvonů k nejlepšímu byly surovou myšlenkou krevní msty úplně umlčeny. Budou ještě znít tak nenucené a ryze jako dříve? O tom se dalo pochybovat. Zatímco jsem hovořil s Multazimem, odešel Tifl do chrámu.

Když jsem se vrátil, vzal Tifl z mého místa polštář a položil jej k jednomu z obou sloupů u zadního východu.

Chodj-y-džuna byl u toho a zpozoroval jsem, že mi hodlá něco říci. “Nesmíš prý být vyrušován, effendi,” omlouval se. “Prosím tě však, abys zde pobyl krátkou chvíli. Odtud nejlépe uslyšíš, jak se to vyjímá, když se všechny vánky spojí v modlitbě. Tam v tom koutku by tě vyrušovala harfa.” Odebral se doprostřed chrámu, kde čekala jeho harfa. U jednoho sloupu stála Sakara, také u harfy. To mě přimělo, abych se ohlédl po ostatních třech koutech. Byly podobným

způsobem obsazeny jinými třemi dívkami. U hlavního vchodu se usadili proti sobě Ustad a Peder. Po obou stranách džemma. Kolem budovy stáli obyvatelé a obyvatelky duáru. Všude okolo bylo ticho - opravdu “jako v kostele.” Vtom Ustad pokynul rukou. Chodj-y-džuna probral několik úvodních akordů. Přivřel jsem oči. Kde byly vánky na počátku

stvoření světa? V božích myšlenkách! Nesmírně jemně, jako teplé sluneční paprsky s tichou něžností šeptaly jeden s druhým, tak se tato myšlenka stala nyní prvním tónem. Byl to nedílný a přece ne ojedinělý tón. Nezněl ani vysoce ani hluboce a přece zněl. V tomto prvotním, jedinečném tónu jsou obsaženy všecky nesčetné zvuky časnosti i věčnosti unisono jako paprsky v světle. Zvuk zněl tiše, tichounce, sotva tušený a dosud tvořivou vůli nedotčený. Vtom však pojednou, jako by jej Tvůrce chtěl zkoušet, tak jako zkoumal kdysi světlo, když jeho paprsky bleskem vyslal do

vesmíru a pak je opět k sobě zavolal - i ten první tón se náhle rozvolnil, aby veškeré souzvuky, jaké kdy byly a budou, rozjasněné vyslal do prostoru a okamžitě je opět spojil v celek. A nyní se v něm rozvlnil život. Vše, co tento záblesk v nesmírné úplnosti naznačil a projevil, to se teď ponenáhlu a harmonicky z něho vyvíjelo. Tón se rozdělil, zůstal však přece plný. Celek se rozvlni! v tisícerých zvucích, ale zůstával, čím stále byl. Vánek přišel a kolébal jím, jako by snil s ním a o něm. Snění vytvořilo první interval, k němuž se přidružily ostatní s ním spřízněné. Spojovány tónikou, objímaly se a vyznívaly do pozemského ráje, aby se v něm opět rozplynuly, kdykoli člověk pomyslí na své spasení, aby pozemským hlasům propůjčil nebeské zvuky. Ale jak zní nebeská hudba? Vítr ji hlásá. A kde se ozve ten svatý, zbožný zvuk, vezmou jej, aby jej přivtělily k velikému souzvuku, který se vznáší na modlitbě, aby se vrátil jako chvála k tomu, z jehož úst zazněl před věky prvotní tón. Harfy dozněly. Otevřel jsem oči. Čtyři hudebnice odložily své nástroje.

Chodj-y-džuna váhal. Pohlížel na mne. Vstal jsem a šel k němu a z hloubi srdce jsem mu podal růži. “Dostal jsem ji od Ustada,” řekl jsem. “Jsem proti tobě velice chudý, neboť tys bohatý muž. Nemám nic lepšího, co bych ti věnoval.” “Zahanbuješ mě!” odpověděl mi. “Neučím ničemu, než tomu, co jsem sám přijal. A že mohu tolik dát, nemám ze sebe. Přijmi nyní mou růži.” Podal mi ji. Byl to prostý a tak lidský výjev, že mě hluboce dojal. “Pošli své žákyně za mnou, abych také každé z nich mohl podat po růži,” řekl jsem. Vyšel jsem z chrámu. Růže nebyly moje, nýbrž Džamikunů, a přece jsem zpozoroval, že jsem dal svým díkům pravý výraz, když jsem je dívkám podával. Tifl mě očekával, aby mi řekl, že mohu opět zaujmout své místo, chci-li. Poslechl jsem v očekávání, co asi nastane. Asi nic všedního, o tom jsem byl skoro přesvědčen. Chodj-y-džuna dával najevo více, než co obyčejně nazýváme hudebním nadáním. Přišel jistý počet

Džamikunů s ženami a dívkami do chrámu. Rozestavili se uprostřed, aby sami zpívali; chodj-y-džuna u nich nebyl. Co jsem slyšel, byla trojhlasná píseň, jejíž slova zněla: Jdu k tobě v slunce paprscích, pod nimiž růže tvá je v zrání. V hluboké zbožnosti kraj ztich od svítání až do svítání. Z povodně ticha k nebesům vyrostly hory, boží sluje -tam, kde spočívá jeho dům, dnes mi své nebe ukazuje. Jdu k tobě v slunce paprscích, tak praví Pán a sestupuje. Zvony se rozzněly v údolích a naplnily skály, sluje. Vypuč, mé srdce, jako růže, v které je vůní na tisíc, království nebeské pfijít může, jen vypuč, jdi mu dechem vstříc! K tomuto textu nemusím nic dodat. Mluví sám. O čem? O setkání v

beit-y-Chodé. Nyní jsem porozuměl slovům, jež mi řekl Ustad, když mi podával růži. A způsob přednesů? Byl to zpěv, byla to řeč? Zpěv řeči nebo řeč zpěvu? Nebyla to recitace, s tím to nemělo nic společného. Náš zpěv je umění; tento však byl sama příroda.

A přece jsem pociťoval hluboký účinek! Nemluvím ani o sobě ani o Džamikunech; dost na tom, že píseň přivábila všechny Peršany od lesa. Zanechali koně nahoře a usedli vzadu u sloupů. Jakým dojmem je píseň uchvátila, bylo znát na jejich chování. Zatímco si sdělovali své poznámky, jejich obličeje i pohledy projevovaly zřejmě přání, aby se zpívalo dále. Pěvci umlkli a vstoupili jiní čtyři muži a čtyři ženy, okteto. Co zpívali, znělo takto: Klečíme zde před tvou svatou tváří, duch v duchu jsme, ne pouhý prach jen v prachu, prosíme o světlo z tvých velkých září, v tmách nechť zhyne zemská víra strachu. Ty jsi nái otec. Chtěj nás všechny mít! Dovol nám v světle tvými dětmi být! Tys stvořil svět,

nesmírný projev lásky, člověk viak nechce tento projev chápat. Byť o lásce mu pěly steré svaté zkazky, nebude milovat, jen na druhé se sápat. Ty jsi náS otec. Chtěj nás všechny mít! Dovol nám v lásce tvými dětmi být! Ve věčném míru hvězdy tvoje plují. Nad celou zemí svitem svým nám planou. Kéž jejich příklad lidé pochopují a konečně se bližním blízcí stanou. Ty jsi náS otec. Chtěj nás všechny mít! Dovol nám v míru tvými dětmi být! Byla to modlitba! Nebyla zpívána podle starého a známého nápěvu, kterému se dal podložit jakýkoli jiný text; zřetelněji než slova se v ní modlily tóny. Peršané náleželi k lidem, kteří se asi nesnadno dali uchvátit slovy; ale když se nyní poslední tón nesl údolímk naslouchajícím horám, kde pastýři stáli tiše u svých stád, spatřil jsem všech dvanáct hlav hluboko skloněných.

Uplynula dosti značná chvíle, než se zase zvedly. Slova se dotýkají sluchu jen povrchně. Pronikly snad tóny u nich hlouběji, aby jim přinesly žádané světlo poznání, že pravou láskou se nesmí chlubit nikdo, kdo nedbá míru se svým bližním? Pak ovšem nebeská hudba působící na lidská srdce by byla zde, u beit-y-Chodé, učinila zázrak, jaký se nedaří písním jiných básníků, písním vybraných slov a dokonalých rýmů. Tifl přišel opět ke mně a s úsměvem řekl: “Effendi, přišla chvíle, kdy se člověk musí posilnit jídlem - - má-li totiž něco na zub.”

“Já - nemám!” usmál jsem se bezděky člověku, který v takové chvíli myslel na jídlo. “Ó, jak to, že ne? Máš přece švestky!” “Kde?” “Tam, kde je v lese nejkrásněji. Místo je sice vyhrazeno jediné osobě, ale mně bylo uloženo, abych tě poprosil, abys tam přišel jako jeho host.” “Kdo je to?” “Uvidíš.” “Jsem však příliš slabý, Time, abych mohl lézt do kopce,” vymlouval jsem se. “Není to daleko odtud. A na cestě si můžeš odpočinout.” “Myslíš? Nu, tak tedy pojdhie!” Vedl mě okolo Peršanů vzhůru do lesa. Hůl mi usnadňovala chůzi. Přece však jsem se už na kraji lesa musel zastavit, abych si odpočinul. Odtud se dal přehlédnout celý sad, po jehož pěšinách, rozmanitě se vinoucích, se pohybovaly úzké a živé proudy obyvatelstva. Ustad i Peder byli dosud v chrámu. Kdo toužil po stínu, zamířil nahoru k lesu. Všude zářily obličeje, všude se ozýval veselý smích. Občas zazněl i úryvek popěvku. Bezkřídlí lidští skřivánci ladili hrdla. “Nemělo by se dosud zpívat,” podotkl Tin. “Ó, sídi, máme tolik krásných písní! Písně pro děti, pro mládence a panny, a rovněž pro dospělé.” “Zpíváš také?” Uhodil se do prsou, vypjal se a odvětil: “Poslyš, co ti pravím: Svým zpěvem umlčím všecky! Chceš mne slyšet?” “Ano.” “Tak počkej! Ještě zpívat nesmím.” “Proč ne?” “Ustad nerad slyší milostné písně tak brzy po prvních zpěvech.” “Milostné písně? Tině! Co to slyším?” Dobrák mi nerozuměl. Skoro jsem se zastyděl, že jsem pronesl tuto žertovnou výtku. Hle: kritika mravů, i když jen žertem pronesená, může ranit žalobce místo domnělého viníka. Jak nebezpečná může být, je-li míněna doopravdy. Kráčeli jsme dále a výše do lesa. Cesta vedla mezi vysokými stromy. Patrně cesta postranní, málokdy používaná. “Tudy chodívá jen on,” řekl Tin. “Kdo?” “Nevíš? Musíš uhodnout!” Přirozené to byl Ustad. Po nějaké chvíli jsme přišli na místo, kde už dávno bylo upraveno prostranství, jehož střed zaujímala veliká, košatá hruška. Byla obtížená krásnými, zralými plody. Vysoký lesní porost ji chránil. Jinak by se jí bylo v této výši asi nedařilo. Pod ní stál - žasl jsem - pokrytý stůl. Dřevěná deska na nohou do země vbitých, ne však nízká, jako bývají orientální stoly. Před stolem dvě lavice, na

kterých se dalo sedět docela po evropsku. Stůl byl pokrytý bílým ubrusem; na něm očekávaly můj příchod bílé porcelánové misky a talíře, láhev s vínem a sklenice. Studené pokrmy, čistotně a jemně upravené. A kdo stál u stolu? Zářící hrdostí a radostí? Ovšem Pekala. Dnes slavnostní panna v pravé skutečnosti! “Buď mi vítán, effendi!” zvolala mi vstříc. “Ustrojila jsem něco pro tebe. Také švestky tu máš, natrhal je Tin.” Podal jsem jí ruku. “Pekalo, jsi velice dobrotivá!” řekl jsem. “člověk musí být vždy dobrý, to je povinnost. A člověk ji rád vykonává. Tobě zvlášť, effendi, bychom nejraději všechno štěstí složili do klína. Vám bychom nejraději prokázali všechnu lásku, jíž jsme schopni!” “Proč právě nám, drahá Pekalo? Množství lidí je na světě, a přece pro všechny je pouze jedna láska.” “To říká i Ustad, zrovna tak. Ale ty nám věc usnadňuješ, kdežto jiní ji ztěžují. Tak, co říkáš tomuto stolu, effendi?” Opřela se rukama o jeho kraj a pohlížela na mne, jako bych se měl divit něčemu nepochopitelnému. “Zázračné!” odpověděl jsem. “Ano, zázračné! Vidíš skvostné fakhfuri tofcj/my1?” “Ano. Bílé jako padlý sníh!” “Zelenou iorab feordefct2?” “Jako

smaragd!” “Safra bezi3 s květinovými vzory?” “Velmi hezký. Tys jej sama žehlila?” “Ano. Ale nemáme tu yty4, proto jsem rozžhavila sekyru a mezi to vložila í. papír. Šlo to také. Víš, effendi, Turkyně si umí pomoci vždy a všude.” “Škoda, že nejsem Turek!” “Nestýskej si, effendi! Vždyť jsi beztoho dost chytrý. Nemůže být každý! Turkyní. Jsou tu i jiné národy. Ale pozoruješ také jemek takymy* s blýskavýmif držadly? Položila jsem je správně?” “Ano, mohu je totiž vzít pohodlně tam, kde leží. Velice dobře se však vyjímá,] leží-li nůž napravo a vidlička nalevo, nemyslíš? ” Rozumí se, že jsem i to mínil jen žertem, ona však rychle zaměnila náčiní: řekla: “Jednáš se mnou velice vybraně, effendi, jak se sluší na vybranou služebnici”| Chci mít vše uspořádáno vybraně a ne jako pro všední lidi. Pozoruješ také ťoj ‘Porcelánové nádobí. ‘Sklenice na víno. 3Ubrus. ‘Žehlička ‘Jídelní příbor.

čekedžeji*1? Jak vidíš, máme všecko. Ale láhev nesmíš otevřít, jako kdysi Tifl, když jim urážel krky. Tu není divu,

opije-li se pak někdo!” Obrátila se k Tiflovi s touto pichlavou poznámkou a dodala: “Posloužím effendimu sama. Můžeš odejít. Tifle!” Ustoupil o dva kroky, potom stanul. “Proč nejdeš?” osopila se na něho. “Protože bych to také rád viděl.” “Co?” “Ubrus, příbor, porcelánové nádobí a všecky ty vzácné předměty na stole.” “Můžeš si je prohlédnout později.” “Chci vidět, jak effendi sedí a jí podle franckého mravu.” “To by ho vyrušovalo!” “Had bych také spatřil, jak dovedně posluhuješ, když jsi všecko tak znamenitě přichystala.” Ta chvála ji hned naladila příznivěji. “Tak si tu zůstaň!” řekla.

“Vylez na strom a natrhej nejpěknější hrušky!” Okamžitě byl na stromě. “Jsou to ormud/or7, effendi,” poučovala mě. “Hleďme!” projevil jsem uznalý údiv. “Jmenují se gilab-i-iahis,lí opravoval Tifl se stromu. “Jedl bys je také jako armud kompostusu*, effendi?” dotazovala se Pekala. “Mám-li čerstvé ovoce, jím čerstvé. Ale okusím i zavařené, chceš-li.” “Dostaneš obojí: čerstvé hrušky a sladký kompostus. Nyní však už sedni a jez! Sněz všecko! Musíš se zase zaokrouhlit

- jako já! Musíš mít opět červené tváře - jako jsou moje!” “Děkuji ti, Pekalo!” “Děkuj, až je budeš mít! Vidím, jak ti nemoc uškodila; jsi hubený a máš vpadlé tváře. Nyní musíš vypadat opět tak, jak se sluší a patří na effendiho z Frankistanu. Dovol mi, abych ti nabídla za vzor svou postavu a ty se snaž, abys také takové dosáhl! K největším přednostemřadíme my, Turci, tu, že své duši nabízíme tělo co nejobjemnější. Aspoň má duše dost místa volně se hýbat, necítí stísněnost a může, chce-li, jít i na procházku. Je-li však stísněná tak, jako teď v tobě, musí být jen mezi kůží a kostmi, jsou z toho nešťastné ezmiš džon/or10, jimž nelze zazlívat, že pozemskému životu stále jen nadávají a nesrovnávají se s ním. Muž okrouhlé a statné postavy bude vždy v dobré náladě a bude mít na rtech stále spokojený

úsměv. Vím to bezpečně a dobře a pozoruji to na sobě!” “Vývrtka. ‘Hrušky. “Císařky. ‘Kompot, zavařenina. ‘“Zdrcené duše.

“Jsi velice bystrá, Pekalo!” “Viď! Skoro jako nějaká fctz/et/esu/11! Musíš mi však také přiznat, že jsem zvyklá mnoho uvažovat. A to mohu proto, poněvadž má duše má volné místo k zdárnému rozvoji. Tomu se nediv. Nyní jez! Jen mi ještě dovol otázku, na kterou přece všechno uvažování nemohu nalézt odpověď. Nepatří sem snad ještě nějaký stoleček?” NP ” “rve. “Proč? K čemu tedy je toto druhé, malé plátno?” “Kde?” “Zde.” Sáhla do kapsy a vyňala bílý ubrousek. Vzal jsem jí jej z ruky a složil jsem jej. Nebyl vyšívaný, jen drobounkými stehy obšitý. Když jsem ubrousek pozoroval, můj obličej se kuchařce zdál asi nápadný. “Divíš se, effendi?” podotkla. “Podivuješ se?” “Ano,” odvětil jsem. “Podivuji se.” “To mě těší, neboť pak to musí být něco velmi vzácného!” “Je to peikir. Říkává se také pe&ťo12.” “To neznám. K čemu je?” “Aby se při jídle ušetřil oděv. Kdo něco rozleje, nebo má strach, že se pošpiní, rozprostře si ubrousek. Kdo jí opatrně, nepoužívá jej, ale ten, kdo se bojí, že se ušpiní, udělá tohle. Pohleď na mne!” Rozložil jsem si ubrousek. Spráskla ruce, až to tlesklo, a zvolala: “Ó, jak vybraný způsob, jak ušlechtilý! Víš, effendi, co udělám?

Takový! ubrousek ušiji Tiflovi! On se při jídle pokapává.” “Ušij dva!” hlásil Tifl ze stromu. “Proč?” tázala se nahoru. “Pro tebe ten druhý, neboť i ty jej potřebuješ!” “Tifle, mlč! Trhej hrušky, a pečatu nech pečatou!” Průběhem té krátké, dobromyslné slovní půtky jsem ubrousek složil a odložil | jej. Když to Pekala zpozorovala, tázala se: “Nepoužiješ ho? Proč ne, effendi?” Vzala ubrousek se stolu a hodlala mi jej opět rozložit. Oddálil jsem jejíjj ruku. “Ne, Pekalo! Používám nádobí, nůž a vidličku, poněvadž tě nechci zarmoutitf - a poněvadž to potřebuji. Ale co výslovně není třeba, to nepoužívám.” “Ale proč - pověz mi, proč?” “Netušíš to asi, ale zdá se mi, že tyto věci patří někomu jinému, a ostatnírůj jsou vlastně nedotknutelné. Mám zato, že jsou uschovány jen pro jednu osobu. ;J Pohlížela na mne uvážlivě, přistoupila až ke mně a pravila: “Filosofka. “Ubrousek

“Nepochybně mluvíš pravdu. Povím ti to, poněvadž mi nebylo zakázáno mluvit o tom. Tyto a ještě jiné věci jsou uloženy v malé truhlici. Je jistý den, jeden jediný v roce, kdy Ustad tu truhlici otevře. Tu si prostře stůl, a já mu přinesu jídlo. Spatřím franckou židli u franckého stolu; ale Ustad dosud nesedí. Se sepjatýma rukama stojí u okna a zírá nepohnutě, jako na modlitbách, naproti k beit-y-Chodé. Toho dne má na sobě žíněný oblek, jenž je uložen také v té truhlici a má vzadu bailyk13. Kolem pasu si ovine starou šňůru a na krk zavěsí šňůru perlovou, na níž visí obrázek; jaký, nevím. K jídlu usedne teprve když odejdu. Toho dne je mnohem vážnější a mlčenlivější než kdykoli jindy. Nikdo ho

nesmí vyrušovat, kromě mne, když mu přináším jídlo. Ale ráno sejde dolů a rozdává všem, kdo bydlí ve Vysokém domě, malé dárky, které vlastní rukou zhotovil. Chápeš to?” . “Povíš-li mi, který je to den, je možné, že bych tomu porozuměl.” “Dobře jsem si jej zapamatovala, což není pro mne těžké, poněvadž je to den mých narozenin.” “Snad i den jeho narozenin, ne?” “Ó, ne! To vím docela dobře.” “Odkud to víš?” “Pověděl mi to sám. Až dosud jsem se o tom nikdy nezmiňovala, poněvadž mi to připadalo neobvyklé, tajemné, tobě však bych to ráda sdělila.” “Proč právě mně, milá Pekalo?” “Protože k vůli tobě odemkl dnes Ustad truhlici, která je mu posvátná. Dal si mě zavolat. Všechny tyto věci vybral a přichystal pro tebe, mně je pak odevzdal s nařízením, abych tě jimi obsloužila, nikomu však abych nedovolovala se jich dotknout, nejvýše snad ještě Tiflovi. Tak jsem se zachovala. Nikdo je nespatřil.” “Řekl Ustad ještě něco jiného?” “Ano. Skoro totéž,’ co mi řekl kdysi. Povím ti to. Tině, slez ze stromu! Polož hrušky a jdi se postavit tam na cestu! Nesmí nás nikdo vyrušovat.” Poslechl, neboť slyšel všecko a věděl patrné, proč je odtud posílán. Když odešel, sdělovala mi: “Bylo to toho dne. Ustad mě obdaroval štědřeji než ostatní, poněvadž věděl, že jsou mé narozeniny. Když se kvečeru stmívalo, vyšla jsem nahoru, abych odnesla zbytky jídla. Zpozoroval jsi asi, že před jeho bytem je iántíin”. Tu seděl na francké židli, a to jindy nečinívá, a četl ještě v knize, ačkoli venku bylo už tma. Když mě uslyšel, vešel dovnitř, aby rozsvítil světlo. Měla jsem radost a děkovala jsem mu ještě jednou za dary. Ve světle malé svíčky na mne shlédl, vložil mi ruku na hlavu a řekl: “Jeden dává, druhý bere; jeden umírá, druhý se rodí. Ó, kdyby lidé věděli, že den narození je zároveň dnem smrti! Dnes byl právě můj úmrtní den!” “Kapuce. “Balkón.

Odmlčela se a odvrátila se ode mne a zvedla ruku k očím. Když pak se opět obrátila, zpozoroval jsem stopy slz, které chtěla ukrýt. Pokračovala: “Nevím, jak se stalo, ale musela jsem plakat, když jsem ho tak slyšela mluvit. A při mém pláči opakoval stejná slova, jako bych je nikdy neměla zapomenout: “Jeden dává, druhý bere; jeden umírá, druhý se rodí.

Jen kdyby lidé věděli, že den narození je zároveň dnem smrti! Dnes byl můj úmrtní den!” Pekala sotva dopověděla. Zvedla záhyby závoje k obličeji, aby se v něm ukryla, a plakala tiše vzlykajíc. Čím to, že i já jsem byl dojatý? Jsou slova,

že vyslovena kdykoli a kdekoli, hluboce vniknou do srdce člověka, který se jejich dojmu nemůže ubránit. “Velmi dobře sis zapamatovala ta slova, milá Pekalo,” řekl jsem, abych ji odvrátil od jejího pohnutí. Spustila opět závoj a dořekla: “Hned před dveřmi venku jsem stanula a těm slovům se naučila zpaměti, abych je nikdy nezapomněla.” “To bylo vše, co pronesl?” “Vše! Ale nebylo toho dost, víc než dost, effendi? Není člověku hrozné pomyšlení, ví-li, kterého dne umře?” “Ještě horší je, ví-li člověk, že už zemřel.” “To je nemožné! Žije-li, nemůže vědět, že umřel. Ale věřím, že jsou lidé, kteří vědí, kdy zemřou. O tom jsem už nejednou slyšela.” “Nikdo nemůže znát svůj úmrtní den, kromě člověka, jenž chce být sebevrahem. Sobě ponechal Bůh rozhodnutí o tom dni a pošle smrt buď ze své dobrotivosti nebo podle své spravedlnosti.” “Ustad však zná svůj úmrtní den!” “Ne, ani Ustad jej nezná!” “Neslyšel jsi právě jeho slova?”

“Vykládáš si je nesprávně. Slovíčko ‘byl’ zaměnila jsi slovíčkem ‘je’.” “Tomu nerozumím, effendi!” “Přemýšlej a vzpomeň si! Řekl: ‘Dnes byl právě můj úmrtní den’, nebo řekl: ‘Dnes je právě můj úmrtní den’. Byl nebo je?” “Vím to: ‘Byl dnes’; tak to řekl.” “Nemínil tedy současné, nýbrž minulé umírání. Hluboce se tím dotkl jádra věci, a nedivím se, že sis jeho slova nesprávné vykládala.” “Že by mínil, že už zemřel?” “Ano.” “Smysl toho je mi hádankou!” “Nedivím se tomu.” “Kdo ji rozluští? Já ne!” “Ani já ne. Nikdo jiný to nedovede, jenom on sám. Komu je smrt, lépe řečeno umírání, hádankou, tomu snad zůstane tajný i pravý úmrtní den, pravý a skutečný čas jeho umírání. Je málo, velice málo lidí, kteří vědí, proč, kde,

jak a kdy lze umřít. Je možné, aby člověk byl živý tělesně, a duševně byl mrtvý. A jak jedno je možné, tak i druhé. Isa ben Marryam, jejž nazýváme Spasitelem, žádá na lidech znovuzrození. Má-li být někdo znovuzrozen, musí někdo umřít. Avšak kdo? Bible odpovídá: starý Adam. Kdo je to? Jak vidíš, křesťanské náboženství žádá na nás umíraní a znovuzrození v tomto nynějším životě. V tom spočívá hádanka Ustadova. Jemu to ovšem již hádankou není. Neboť kdo ví, že zemřel, a kdo zná dokonce i den, kdy se to stalo, ten nehledí do klamného světla červánků, nýbrž svým zrakem vidí jasný den znovuzrození v duševním jasu.” Usedl jsem ke stolu; vtom od lesa zaznělo volání Tiflovo: “Ustad přichází! Ustad!” Ustoupil za stromy. Chtěl jsem opět vstát, ale Pekala mne zadržela. “Zamlč, prosím, že bys něco ode mne věděl! A sedl Ustad bude potěšen, až tě uvidí, že jíš, že jsi už zdráv!” Začal jsem jíst. Tifl jistě Ustada zpozoroval zdaleka, neboť trvalo hodnou chvíli, než “mistr” přišel. Když vystoupil na světlinu, zpozoroval jsem ho. Tak, jako nyní on, kráčel asi Abraham, když procházel hájem Mamre. A jeho hosté pohlíželi na něj s takovou uctivostí, jakou jsem pociťoval, když se přibližoval tento otec Kurdů. Dobrota mi hleděla vstříc z jeho očí, a bylo mi tak, jako bych ho musel obejmout a říci mu, že ho nikdy neopustím. Hodlal jsem promluvit, ale Ustad to zamezil nepatrným a klidným mávnutím ruky. Pohledem přehlédl stůl, zdálo se mi, jako by jeho zrak postřehl neupotřebený ubrousek. Pak mi věnoval milý pohled. Uhodl vše. “Byla to ruka plná požehnání, která pro mne lemovala tento ubrousek mnohými stehy,” řekl. “Darovala mi jej téhož dne, kdy jsem odumřel světu. Nyní rok od roku jej beru do rukou, kdykoli v tichosti slavím památnou večeři své smrti. Proč je dnes pro tebe prostřený tentýž stůl? Miluji tě a poznal jsem té. Jsi takový, jaký jsem byl v době, kdy jsem ještě hledal. V tobě žije duch, jenž mě svedl, abych jej považoval za ducha všehomíra. A přece je to jen duch ubohé, malé země, který svému lidu nalhal, že je všemocný, jako by celé, neobsáhlé nebe jen pro něho

stvořil. Jako já budeš i ty z toho nebe stržen, půjdeš-li za ním dále, poněvadž není ani jeho ani tvé. Dole zůstaneš ležet - jak jsem ležel na zemi já - - tiché pole boží, přes něž pluh smrti musí brázdit, aby bylo připraveno, až přijde rozsévač, který se jmenuje pozemská strast. Pak ten pluh ti ze srdce vyrve vše, co pozemský duch do něho vložil. A když orat bude poslední, nejhlubší brázdu a vyrve ti nejsilnější kořen ze srdce, pak buď připraven: přiblížil se tvůj - - - úmrtní den!” Nehleděl na mne. Zíral před sebe, do veliké dálky, jako by všechno před sebou viděl, co mi pravil. Nyní pozvedl oči vzhůru ke korunám stromů, jejichž větve i listí se chvěly zlatem slunečních paprsků. Něžný svit barev mu zaplavil obličej. “Pak přijde rozsévač a vkládá do brázd nový život,” pokračoval. “Nebudeš

mu odporovat, jako jsem nemohl odporovat já. Brány oráče drásají pole, a trní působí bolest. Toho však nesmíš dbát. Kolik jich je, z každé vypučí a zazelená se k nebi nový život, aby z tiché role dozrála bohatá žeň. Mým polem je divoký Kurdistán. Jsem obklíčen nepřáteli, kteří mne nenávidí, kteří mi závidí. Hory nesou mou samotu, ale jsou i mou ochranou, která nikdy nekolísá. Ptáš se, kde je tvé pole?” Snížil ke mně oči a s úsměvem se mi díval do obličeje. “Kde je? Nevíš, a přece jsi mi to řekl. Stál jsem u tvého lože. Nikdo tam nebyl, pouze já a oba dva moji nemocní. Ležel jsi v bezvědomí, ale mluvil jsi sám se sebou. Tu jsem se tě naučil znát. Slyšel jsem tebe, ale zároveň i tvého ducha, stejného, jaký byl kdysi můj. Pak se ozvala milá slova tvé duše. Ani netušíš, jak velikou moc mají duše! Duše podrobí si ducha, jako si jej má duše podrobila. Co ti říkám, je zrovna tolik, jako by to říkala sama duše. Tvé pole leží daleko od mé země. Je jiné než mé. Vidím údolí a spatřuji hory. Jako mně, tak i tobě rovina nesvědčí. Proto udělej co já: na horách hledej ochranu a nesestupuj do nížin, kde jsou temné stany tvých nepřátel. Uchyl se do samoty jako já, a přiblíží-li se tvůj protivník, buď němý, jako jsem byl já. Žije také tvůj Peder, který rád zastane úkol, aby svátek, jejž máš prožívat, byl očištěn od kalu všedních dnů!” Sáhl po ubrousku, podal mi jej a řekl; “Děkuji ti, že jsi tak pěkně jednal. Buď hostem mého úmrtního dne! Vezmi jen toto plátno! Je mi velmi milé. Ta, která mi je dala, byla mi po boku, když jsem umíral.

Poslední hluboká brázda šla mou duší. Vzepřel jsem se, nechtěl se poddat utrpení. Ona mi však řekla veliké slovo, tak veliké, že obsáhlo celý svět. Sklesl jsem opět, abych zmizel ve své nicotnosti. A když jsem pak po dlouhé době vstal vzkříšený, abych jí poděkoval, řekla, že ona má děkovat mně, poněvadž ve mně slavila své druhé vzkříšení. Uhodneš její jméno? I tebe miluje.” “Mářa Durimeh!” To jméno mi téměř vyletělo z úst. Nikdo jiný to nemohl být, než Mářa Durimeh. “Ano, ona!” přisvědčil. “Pomysli, že nyní sedí u tebe a že ti vypravuje o někom, jenž nezůstal ušetřen ničeho, co země poskytuje zlého, a pouze mlčením; dosáhl vítězství, jímž se nejen nad nepřítelem, ale i nad sebou vítězí. Neboť

; věz: největším nepřítelem je člověk sám sobě. A k tomu nepříteli se jich druží.] celý houf. Stojí i padá s ním. On to je, který musí padnout v hodině tvého] umírání. A žiješ-li novým životem, osvobozen od nepřítele ve své osobě, pakl uvidíš v lidech lidi, v nejhorším případě politováníhodné pošetilce, nepřátele| však nikdy!” Po těch slovech mi položil ruku na prsa a zahovořil skoro prosebně: “Ať bije tvé srdce tak klidně, jako mé. Jestliže se bouří, poruč mu, ať mlčílj Pohlížej na lidi tak, jako bys byl umřel a nemohl být již nikdy zraněn! Věnuj| jim vše, co jsi a co máš, nic jiného, jen

lásku!”

Zadíval se na mne, pak se zvolna obrátil a odcházel. Jaký to byl člověk! Takové charaktery mohou snad uzrát jen v horské samotě. Naštěstí se hory vypínají všude. Jsou ještě jiná pohoří, jsou ještě jiné hory, na nichž lze postavit Vysoký důma zřídit beit-y-Chodé, než pouze ta, která jsou vkreslena do map. Nezmiňuje se i Písmo o takových horách? Nepraví žalmista, že mu tamodtud přichází pomoc? Seděl jsem a myslel na hory… Když přišel Ustad, Pekala se skromně vzdálila. Nyní, když odešel, přišla opět, aby se znovu ujala své práce. Nebyla patrně daleko, neboť zaslechla všelicos z toho, co jsme mluvili. To také projevila otázkou: “Že jsem měla pravdu s tím úmrtním dnem, effendi? Hovořil s tebou o tom také?” “Ano, nyní bych však rád, kdybys mi vyplnila prosbu, Pekalo.” “Ráda! Jakou?” “Neuvažuj mnoho a příliš často o svém úmrtním dni. A pomlč o všem, co jsi tu slyšela. Hovoří-li se o něčem takovém, musí se tomu dobře rozumět.” “Ó, já vím, že jsem tomu nerozuměla. Bylo mi to těžké.” “A přece ses nazvala kizfeilesufou? ” zažertoval jsem. “Tou také jsem. Ale každý člověk má svou feilesufluk(tm), kterou druhý nechápe. Má se tvoří v kuchyni, a ta mi povídá, že každý den člověk musí jíst. Proto usedni a učiň mi to potěšení, abych viděla, že ti chutná!” “Tomu asi nebude tak, jak si přeješ. Prosím tě, abys měla ještě chvilku strpení.” “Proč, effendi? Nechce se ti už jíst?” “Opravdu ne. Rád bych si něco promyslel. Prosím, jdi s Tiflem asi na hodinku na procházku a pak zase přijdi” “Škoda! To je právě to, co má feilesufluk nemůže pochopit. Když učení lidé vyskočí na sedlo svého ducha, aby se tryskem proháněli v jeho říši, nechávají jej o hladu. Tvrdí, že nemohou jíst, když uvažují. Jaké obraty mohou však s ním provádět? Nakrm jej, effendi, dej mu hodně jíst! Učiníš-li to, pak teprve poznáš, co Pekala rozumí uvažováním. Hle, kam to s tebou spěje?

Duše nemá dost místa, duch musí trpět a tělo nesmí jíst. Vždyť hyneš! K čemu jsem tu já se svou velkou kuchyní? Přece jen k tomu, aby vše, co ustrojím, bylo snědeno! Ale nechci tě plísnit, neboť vidím, že ti to působí bolest. Už jdu!” Bolest? Ani zdání. Pekala nepostřehla mou námahu, abych potlačil smích. Jen kousek poodešla, pak hleděla do země, vrátila se, přistoupila ke mně a pravila skoro šeptem, aby ji neslyšel Tifl, jenž se opět objevil na mýtině: “Víš, co jsem si pomyslela o našem Ustadovi? Když s tebou mluvil, napadla mne takové myšlenka.” “Jaká?” “Tajemství leží na něm a já jsem něco z něho objevila. Ustad zná a ví všecko. “Filosofie.

Zná Východ a zajisté ví i velmi mnoho o Západě. Má mnoho západozemských knih. Mám zato, že na Západe kdysi žil, aby si vše osvojil. Tam sedával také u takových stolů, jako je tento. Navrátil se do vlasti. Pak v něm něco odumřelo,

aspoň to říká, kdykoli se zmiňuje o své smrti. Tento příbor je upomínkou na nebožtíka, proto jej chová jako posvátnost a užívá ho, kdykoli vzpomíná. Co tomu říkáš?” “Pekalo, máš vtipnou hlavu!” “A víc nic? To jsem už věděla dávno! Ale těší mě, že o tom víš i ty. Teď už jdu!” Odešla a Tifl s ní. Zůstal jsem sám. Nade mnou prozpěvoval perský ispinosie.

Ptáče seskakovalo větev po větvi, stále níž a níž. Hodil jsem mu drobty, a pěnkavka přišla až ke stolu, aby si je posbírala. Jasná očka na mne pohlížela bez bázně. Proč lze tak zvanou nerozumnou bytost přivábit dobrotou? Proč se lidé smějí člověku, který nesobecky všecky miluje? Anebo to nedělá člověk, nýbrž jen lidský duch, rafinovaná “koruna všeho stvoření”? Jak šťastní jsou tedy nízcí tvorové, o nichž se tvrdí,že nemají “ducha”! Co rozumí slovem “láska” to společenské zvíře, zvané člověk? Když se shluknou lidé, kteří nenávidí, když liga bouří proti lize, strana proti straně, tvrdívají ještě, že jsou spojeni lidskou láskou. Není však láska, která nenávidí! Týmž způsobem si prokazují lásku a zároveň se nenávidí národy, zrovna tak jako jednotlivci. Ale vždycky byl a bude přibíjen na kříž, kdo s sebou přinesl nebo přináší lásku pravou, která především a nejprve usiluje o mír. A přitom každá strana tvrdí, že jen ona chce mír!

Ovšem zatajuje to jediné, že míru chce dosáhnout jen ve svůj prospěch! Je to mír? Ne! Je to nová příčina k boji. Oceán nemůže být klidný. Je to bezmocné množství pohyblivé vody, vydané na pospas větrům. Musí se však lidstvo v počtu patnácti set tisíců miliónů17, lidstvo s uvědomělým a myslícím rozumem, zmítat jako mořské vlny? Musí se člověk, rozumný a nadaný, vrhat do vln a čeřit je dále, jakmile je jeden z jeho sousedů znepokojil? Není zastávky na širém moři? Ani kus pevniny? Musí se hned vzbouřit každá malá, nepatrná vnitrozemská vodička, jakmile k ní zavane odjinud protivný větérek? Nezná nikdo zázračnou ruku, která utišila vlny na jezeře Genezaretském, když se ozvalo: “Pane, hyneme!” Třeba jednat jen jeho jménem, ne však podle jeho ducha? Nevzdouvá se okamžitě tisíce vln okolo, když někdy laskavá vlna srdce se opováží vzdalovat se od všeobecného proudu? Jak mnohá taková vlna, která chtěla zahnout k zahradám a polím na břehu, aby je zúrodnila, byla stržena kalným přívalem, na jehož patě visí těžký, ocelový řetěz! Ale tam na horách, v hluboké osamělosti, chráněny vysokými lesy, jsou ještě jasné hladiny vod. Živeny neznesvěcenými prameny, plynou v hojnosti pro spásu a požehnání každému, kdo se obrátí nahoru k jejich zřídlům a odvrátí 16Pěnkava. “Začátkem XX. století.

se od bahnitého a zimničného proudu. Místo lidského práva panuje tu právo boží. Spanilá víla dětské doby lidstva chodí tu dům od domu. Zbožná povést o Edenu se vypravuje v záři hořící louče u každého krbu, a když stařec vypravuje kruhu vnoučat, dychtivě naslouchajícímu, starobylou zvěst, zajisté začíná slovy: “Když jsme byli ještě dětmi…” Neví, že ani báje dosud z dětských let nevyrostla. Tak nejednou po skončené denní práci sedává asi i Pekala se svým Tiflem na lavici v zahradě, kde mne oba dopadli jako zloděje švestek. Co mu asi vypravuje tato žena, která zůstala dítětem tak jako on? Podařilo se Ustadovi vytrhnout Džamikuny z nekázně a proměnit je v bytosti dobře vychované a vděčné? Jakými prostředky toho dosáhl? Pomocí víly, jež nezná násilí a přece si podrobuje všechny lidi: jmenuje se - - dobrota! Ale s jakými jinými mocnostmi musel zápasit, aby je přemohl, než nalezl cestu k těmto svým horám! Seděl jsem tu - abych použil divadelního výrazu - před zbožně uchovanými rekvizitami, které svědčily o utrpení mně neznámém. Proč bylo dovoleno právě jen mně, abych se jich směl dotknout? Protože se Ustad domníval, že mi

bude tak jako jemu projít školou utrpení? Zajisté musel mít ještě jinou příčinu, kterou jsem však dosud neznal. Nehodlal jsem dnes o ní přemýšlet. Kdo vidí do budoucna tak, aby korunoval horu tím konečným, slavným slovem Amen, o němž svědčil alabastrový stan, ten zajisté ví, kdy nastane pravá chvíle, aby bylo promluveno. Minula už hodina? Sotva půl. Ale Pekala patrně neměla stání. Přicházela s Tiflem a volala na mne, aby svůj rychlý návrat omluvila: “EfFendi, musíš rychle jíst. Kára ben Halef odjel domů, aby zůstal u otce a aby jeho matka mohla také přijít do beit-y-Chodé. Je už zde a ptá se po tobě. Ráda by byla s tebou.” Vlastně jsem úslužnou “slavnostní pannu” nepotřeboval, nedala však

jinak, než že musí zůstat. Sáhla po láhvi a vývrtce a dívala se na ně chvíli rozpačitě, pak pravila nepokrytě: “Láhve jsou u nás velmi vzácné věci. Pokud jsem zde, spatřila jsem jen tuto jedinou. Opravdu nevím, jak si počínat, abych ťápu18 vytáhla tímto železným předmětem.” “Pije Ustad víno?” tázal jsem se. “Ne. Je to jediná láhev, kterou má. Nepije nic kvašeného. A nejí nic, na čem lpěla krev. Proč, to nevím.” “Nebudu tedy pít víno ani já.” “Ale vždyť je pro tebe!” “Snad přijde jednou host, který ho bude více potřebovat. A teď - bismilláh19! Je to dobré slovo, jímž muslimové začínají jíst. Promiň, že prve jsem na ně zapomněl!” Bylo zábavné pozorovat, jak oba přihlíželi mému jídlu. Dovolil jsem si žert a evropské způsoby při jídle jsem představoval co možná zamotané. Neobyčejnou 18Korek, zátka. 19Ve jménu božím.

radost způsobilo mé šermování vidličkou “slavnostní panně”. Často zvolala na Tifla: “Vidíš, to jsou vybrané způsoby!” A když jsem nakonec jednu z hrušek oloupal, spráskla rukama a řekla: “To je báječné! Něco takového člověk nespatří kraj světa!” Krátce - bavili se oni i já. Pak nadešla chvíle, kdy jsem se s Tiflem navrátil k Džamikunům. Když jsme vyšli z lesa, naskytl se mi velmi rušný obraz. Peršané seděli nahoře, nalevo od nás. U chrámu se přidružil Peder k Hanneh. Ustada jsem nespatřil. Všude bylo vidět sedící, stojící nebo vesele se pohybující skupiny lidí. Mladíci se oddávali rozmanitým hrám, v nichž tužili sílu a obratnost. “Mám už začít?” tázal se mě Tifl. “S čím?” “Se zpěvem.

Řekl jsem ti, že všecky umlčím. Chtěli začít už dávno. Peder mi však slíbil, že začnu první.” “Hodláš to provést hned, zde nahoře?” “Ano. Můj hlas se nese daleko, až naproti na tu horu, a zde mě také všichni vidí. Pozoruj, effendi, jak

všechno ztichne a jaký nastane klid, až začnu!” Byl jsem opravdu zvědav. Tifl jako sólista! Nedůvěřoval jsem mu; ale uměl-li zpívat tak jako jezdit, byla sebedůvěra, již projevoval, úplně oprávněná. “Co budeš zpívat?” tázal jsem se. “Milostnou píseň. Tu umím ze všeho nejlépe. Slyš!” Narovnal se a začal. Jaký měl ten chlapík hlas! Málem byl bych ho vyrušil zvoláním: “Mašalláh!” Byl to tenor nevylíčitelné plnosti a nejskvostnějšího zvuku! Bylo to zrovna tak, jak řekl: hned při prvním tónu všecko zíralo k nám, a sotva byl druhý verš přezpíván, ustalo na travnatém svahu každé hnutí.

Ohlédl jsem se nahoru po Peršanech. Všichni byli na nohou, jako by byli elektrizováni mohutností Tiflova hrdla. A jakže zněl text jeho “Milostné písně”? Květ, nad nějž krásnější kef nedá, u stanu rozkveť u souseda. Pak nastal den a zlatá záf líbala zbožně jeho tváf. Já nevěřil viak v slunce svit: to mohla jen pohádka být! Květ, nad nějž krásnější kef nedá, u stanu rozkvet u souseda. Pak přišla noc a luny záf líbala zbožně jeho tváf. Já nevěřil viak v luny svit: to mohla jen pohádka být!

Květ, nad nějž krásnější svět nedá, hle, u mne ve stanu si teda. Kdo dá mu nyní svoji zář? Kdo zlíbá zbožné jeho tvář? Kdo chce jit pryč a žat tem jít? To musí jen pohádka být! To tedy byla milostná píseň! Otiskuji ji bez poznámek, neboť je nepotřebuje. Když dozněl poslední tón, odevšad se ozývalo jen volání ascant a jagada‘“1. “Effendi, dovedu zpívat?” tázal se Tifl. “Takřka lépe, než jezdit,” odpověděl jsem. “A nezmlkli hned všichni?” “Do jednoho!” “Ano, všechny je zpěvem překonám a všechny je na koni předstihnu. Uvidíš, až nastanou dostihy. Naše kobyla zvítězí. Stojí tamhle u rohu.” “Jak to? Mám za to, že na ní Kára odjel domů?” “Ano, ale jeho matka přijela pak na ní sem. Vidíš, kývá na tebe.” Hanneh mi opravdu kynula rukou, abych k ní přišel. Rozumí se, že jsem jí hned vyhověl a tím zbavil i Pedera povinnosti, aby zůstal u ní. Odešla se mnou do mého kouta, kde jsme usedli. “Slyšel jsi už někdy tak skvostný zpěv, jako dnes, sídi?” tázala se. “Máme na Západě báječnou hudbu a znamenité pěvce i zpěvačky,” odvětil jsem. “My však ne. Znáš arabskou hudbu. Až dosud jsem se domnívala, že se jí nevyrovná žádná jiná. Ale čím je proti zdejší! U nás se křičí a naříká, to nazýváme zpěvem. Zde jsem slyšela v svém životě poprvé zpěv!” “Opravdu?” “Ano.” “Vzpomeň si, Hanneh!” “Nač? Nevím nač!” “V táboře Haddedihnů jsem několikrát zpíval naše písně, abych vám ukázal, jak znějí. A nyní pravíš, že jsi dosud nikdy neslyšela zpívat.” Potají mě těšilo, že jsem ji uvedl do rozpaků. Zrůžověla, ale odpověděla hned pohotově: “Na to jsem zapomněla. Také je rozdíl, zpívá-li jen jedna osoba nebo několik.” “Tifl zpíval také sám!” “O ten! Neměj mi za zlé, effendi, ale na toho nestačíš. Je to dlouhý, předlouhý člověk. A jeho hlas je ještě tisíckrát delší. Rozléhá se široko daleko po celém údolí!” “Zdá se nadmíru praktické posuzovat hlasy podle jejich délky!” ‘“Krásně! Sláva!

“Ovšemže, je to správné! Neděláš to také? Vzpomeň si, když prve obě písně byly zpívány zde v chrámě! Byly tak dlouhé, že mi dosud zvučí v uších i v srdci.” “Kde jsi byla, když zpíval?” “Halef tvrdé spal, a tak nebylo třeba, abych u něho byla. Usedla jsem u sloupu, kde jsem tě při našem příchodu poprvé spatřila. Tu se mi najednou zdálo, jako by se nebe otevřelo a jako by se svatí malaika21 ozvali, aby velebili Alláhovu vznešenost. Sepjala jsem ruce, neboť se někdo ve mně chtěl modlit. Kdo to byl, nevím, ale pociťovala jsem, že také přichází z nebe. - Ale co tam mají Peršané s tím koněm?” “Víš, proč přišli a jakého se jim dostalo přivítání?” “Ano, Kára mi to vypravoval. Teď stojí u Sámy Ustadovy. Hovoří o ní. Tifl přichází. Mluví s ním. Vede si hrdě. Nyní se jim směje. Zdá se, že je to mrzí. Chválí asi koně a Peršané ho haní.” Tak to asi bylo. Peršané sešli od kraje lesa, vycítili, že není dobré stranit se ostatních. Nyní se zabývali Samou, jejímž obhájcem byl Tifl. Trvalo to chvíli. Zdálo se, že hovoří s ním nejen o koni, nýbrž i o jiných věcech. Pak vyhledali Pedera, s nímž také chvíli vyjednávali. Rozmlouvali asi o důležitých věcech, neboť Peder odeslal posla k starším, aby se shromáždili. Pak přišel ke mně. “Effendi, džemma se sešla. Prosím tě, aby ses jí účastnil,” řekl. “V jaké záležitosti?” “Jde o krevní mstu. Peršané hodlají odjet. To je nám vhod. Proto jsem přistoupil na jejich přání, abychom stručně projednali, co je třeba.” “Kde bude porada?” “Tady nahoře, kde seděli. Vezmi s sebou také Hanneh.” “Mne?” tázala se. “Jaké účastenství může mít žena v džemmě ve věci krevní msty?” “Do věci je zapletena i jiná žena, žena šejka Kalhuranů. Prosíme tě, abys mluvila v jejím jménu. Kára ben Nemsi se ujme jejího muže. Ustad to chtěl učinit sám, ale poněvadž porada je svolána narychlo, a poněvadž odešel, aby se vrátil až k večeru, nemohu ho tím obtěžovat.” Když odešel, podotkla Hanneh: “Není podivné, sídi, že mé zvou do shromáždění starších?” “Spočívá v tom pro tebe mnohem větší čest, než pro mne, Hanneh; můžeš být na to hrdá.” “Však také jsem! Jak zvláštní lidé jsou tito Džamikuni! Budu hájit ženu šejkovu, jako bych jí byla sama. Spatřila jsem ji a hovořila jsem s ní. Jmenuje se Amineh a bude zajisté s mou obhajobou spokojená!” “Rád bych ti sdělil něco důležitého, milá Hanneh! Nepovažuji totiž tohoto krevního mstitele za muslima. Nepochybně jím nebyl ani jeho syn. Jsou dva slavní arabští učitelé práv, El Mohekkik a Minhadj, podle jejichž

výroků “Andělé.

se rozhodují podobné případy. Prohlašují totiž: Usmrtí-li muslim nemuslima, nepodléhá krevní mstě.” “Ó, to je dobře! Děkuji ti, sídi!” “Jsi ostrovtipná. Snad se ti podaří, abys zjistila, je-li muslimem nebo ne.” “To nech jen mně na starosti! Budou jeho druzi přítomni?” “Sotva. Bylo by to proti pravidlům.” “Tedy dovol, abych šla napřed!” “Kam?” “K němu.” “Ale Hanneh, pročpak?” “To uslyšíš později. Nezná mne a neví, že se účastním džemmy.” Vstala a odešla. Při tom si stáhla burko ” se svrchního šatu a zahalila si jím obličej. Sel jsem za ní. Ghulam el Multazim patrně pociťoval neklid z nastávajícího vyjednávání. Viděl jsem, jak se od svých druhů odloučil a chodil sám: promýšlel vše, co hodlal přednést. Hanneh zařídila věc tak, že kráčela okolo něho. Zpozoroval jsem, že k němu slovo prohodila. Odpověděl jí. Stanula, ale jen na kratičko, aby s ním vyměnila nějakou poznámku. Pak odhrnula závoj z obličeje, přikývla mu . a vzdálila se. Tušil jsem, proč. Po nějaké chvíli byla džemma pohromadě. Starci se sesedli do kruhu, v jehož středu seděl Peder. Mně vykázali místo po jeho levici. Krevní mstitel se postavil před námi. Posléze přišla i Hanneh, nezahalená. Peder jí vykázal místo po své pravici. Když to Multazim spatřil, zvolal s údivem: “Žena? To nemohu strpět!” “Ta žena je chotí hadži Halefa Omara, šejka Haddedihnů,” odvětil Peder. “Musíš připustit, aby byla obhájkyní Amineh, jež zastřelila tvého syna. Nestrpíš-li to, můžeš odejít, v tom případě se však musíš všeho zříci. Tak zní zákon!” “Zůstanu!” “Dobrá! Tím je zahájena džemma. Je na tobě, abys nejdříve podal obžalobu s důkazy a pak své požadavky s odůvodněním. Než na to dojde, upozorňuji tě na věc veledůležitou. Budeš požadovat krev anebo krevní cenu?” “Krev!” odvětil a významně se na mne podíval. “Jsi perského vyznání?” “Perského? Ano!” “Musí tedy být jednáno o krevní mstě podle šiitských zákonů, podle výkladů Khalilových. Doufám, že umíš počítat?” “Neurážej mne!” “Vypočítal jsi krev?” “Krev?

Vypočítal? Nerozumím ti.” “Závoj.

“Kolik osob bylo zabito?” “Jedna.” “A kolik lidí ji usmrtilo?” “Dva.” “Jakého pohlaví jsou ti dva?” “Muž a žena.” “Započítávají se při krevní mstě stejně?” “Ne, žena jen z poloviny. Proč se dotazuješ na věci tak známé?” “Hned se to dozvíš. Půldruhé osoby usmrtilo jednu osobu. Podle Khalila propadá tedy tvé pomstě každý z obou viníků po třech čtvrtinách. Zbývajících dvou čtvrtin se nesmíš dotknout. Kdybys jim ublížil, propadneš pomstě sám. Tolik jsem ti chtěl předem oznámit.” Bylo vidět, že Multazim ztrácel jistotu při tomto výkladu, jenž byl sice zchytralý, ale zákonem zcela odůvodněný. Takové zlomky lze jen tenkráte zaplatit, když se žádá cena krve, ne však krev. Ostatně jsem byl zvědavý, zda se zmíní o naší úmluvě mezi čtyřma očima. Učiní-li to, nesměl by na obou vyhledávat krevní mstu. Vyžadoval-li by však jejich krev, tedy jsem ujednání zproštěn zase já. Jeho obžaloba musela věc objasnit. Chystal se už promluvit, když ho náhle Hanneh předešla: “Počkej!” zvolala. “I já chci nejdříve něco říci! Podle výkladů El Mohekkika a Mindhadje není žádná - - -” “Mašalláh!” zvolal Peder. “Že Hanneh je tak učená, toho bych se byl nenadal!” S úsměvem přikývla, neodpověděla mu a začala znovu: “Podle výkladů El Mohekkika a Mindhadje není žádná krevní msta, nebyl-li zabitý mohamedán. Nebožtík muhassil byl však křesťan.” “Dokaž to!” utrhl se na ni zlostně Multazim. “Jsi muslim? ” “Ano.” “Prve jsi řekl, že jsi arménský křesťan.” “Žertoval jsem.” “Tedy jsi propadl životem!” Povstala, ukázala na něho a pokračovala: “Kráčela jsem prve vedle něho a poctila jsem ho pozdravem svých úst. Poděkoval mi. Dala jsem mu otázku. Odpověděl mi. Omluvila jsem se, že musím \ k němu hovořit skrze závoj, poněvadž nenáleží k Džamikunům, ale k muslimům, i Tu mi řekl, že to nemusím dělat, protože je arménským křesťanem. Mluvil pravdu. Neobezřetně se prozradil. Lživě se teď vydává za mohamedána!” Obrátila se přímo k němu a dodala: “Jsi-li křesťan, přestává krevní msta. Jsi-li vyznavač proroka, odhalila jsem i ti svou tvář jen proto, poněvadž jsi nlě obelhal. Tato hanba volá po tvé krvi. < Neodejdeš z této hory živ. Zavolám syna, jenž vrátí matce čest a zastřelí tě jako šakala. Nuže, vol!” Multazim byl opravdu zbabělec. Hanneh stála proti němu velice hrozivě a Multazim nevěděl, že její syn tu právě není. Situace se mu zdála povážlivou. Život mu byl milejší nad čest, proto odpověděl: ” Jsem-li křesťan, nebo mohamedán, je jedno.

Postaral jsem se, aby můj syn byl pomstén. Ale jak se má věc? Kdybych byl křesťan, nesměl bych žádat krev. Zda však ani cenu krve? Kdo je zde tak počestný, aby to rozhodl?” “Všichni jsme počestní!” prohlásil Peder. “Ne krev, nýbrž cenu krve bys dostat mohl.” “Jakou?” “O tom se musíme poradit. Ale považ: bič tvého syna prolil krev šejka Kalhuranů, a to je nezávislý Beduín!” “Zato usmrtil mého syna!” “Šlehy bičem se však počítají dvojnásobně, nežádá-li se krev. Přísluší nám tedy požadovat cenu ještě jednoho života.” “Požádejte si jej!” zasmál se Peršan. “Žádám za cenu krve Ustadovu kobylu. Požadavek je tak mírný, že se tomu jistě sami podivujete.” “Nechceš tedy, aby byl dán život za život?” “Nechci! A nabízím vám svého turkmence, kterého všichni viděli, jako cenu za rány. Slyšel jsem, že brzy budou u vás závody. Dohodneme-li se, přijdu. Oba koně ať se jich účastní. Vítěz si zachová svého koně a vyhraje k tomu i druhého.” Překvapující návrh. Ale já jej prohlédl, ačkoli slova zněla smířlivě. Považoval svého koně za lepšího než kobylu. Byl přesvědčen, že ji vyhraje. Tím by byla msta potlačena a naše tajná úmluva by ztratila platnost. Ten člověk toužil po kobyle a po mém životě. Dostihy mu poskytovaly příležitost, aby opět přišel a byl mi nablízku. Kdož ví, jaký měl závěr! Opatrnosti nezbývalo. Peder byl energický člověk. Dlouho se nerozpakoval. Kůň za koně, to ho elektrizovalo. Kobyla Sáma nebyla sice jeho majetkem, znal však Ustada a znal ještě jednoho muže, kterého zavolal. Byl to - - Tifl. Když přiběhl na zavolání, tázal se ho Peder: “Viděl jsi tamtoho turkmenského ryzáka?” “Ano,” odpověděl čahoun. “Může se odvážit dostihů s naší Samou?” “Tomu by se i Pekala vysmála, Pedere!” “Opravdu?” “Ano. Směji se tomu!” Multazim posměšně zvolal: “Tento směšný člověk je u vás znalcem koní? Hoho! Pojede snad na kobyle?” “Kdo pojede, nemusíš zatím vědět. Jezdec jako jezdec, tu platí kůň za koně.”

Zdálo se však, že Peršan má nový plán. Zamyšleně hleděl chvíli před sebe, pak pravil: “Sázím každého koně, kterého s sebou přivedu, proti každému koni z vaší strany. Přistupuješ na to? ” “Pod jakými podmínkami?” “Předně, že se účastníte sázek. A kdybych přivedl deset koní, postavíte deset svých proti mým.” “A za druhé?” “Za druhé vyžaduji, aby každý vítězný kůň vyhrál přemoženého.” “Jsi velice odvážný!” “Mluvíš tak, poněvadž se bojíš. Svou věcí jsem si tak jist, že bych skoro mohl žádat, abyste kromě koní vsadili i velbloudy.” Tichý úsměv se kmitl Pederovým obličejem. Změřil Peršana rychlým, zkoumavým pohledem a tázal se: “Zabýváš se - jak vidím - nebezpečným úmyslem, připravit nás o všechen čistokrevný chov.” “Ano, to chci!” usmál se Peršan. “Postarám se o to, aby vás nikdy už nenapadlo

měřit se s koňmi muhassilovými. Máte-li odvahu, zde má ruka! Bojíte-li se, opovrhuji vámi!” “Tvé opovržení nás nezajímá, uschovej si je pro sebe!” “Řvi si, jak chceš, starý lve, hryzat nemůžeš. Přijmeš-li sázku, vytrhnu ti i poslední zuby!” “Varuji té!” “A já se ti směji!” “Tedy budiž! Přiveď i velbloudy! Přistupujeme na každý závod a obsadíme vše, co k dostihům přivedeš. Zůstává při tom, jak jsi řekl: lhostejné je - - - ” “Komu které zvíře náleží!” vpadl mu Multazim do řeči. “Nemůžete přece chtít, abych já, jednotlivec a obyvatel města, měl tolik zvířat, kolik máte vy!” Ubožák netušil, jak vítaná byla Pederovi právě tato podmínka. Peder byl tak chytrý, že se tvářil, jako by mu věc byla na pováženou; potom však prohlásil: “Přistoupím-li na to, můžeš sehnat proti nám vše, co je v Persii čistokrevného. Ale budiž! Proti každému zvířeti, které přivedete, musíme postavit protivníka; koně proti koni, velblouda proti velbloudu. Každé zvíře může závodit proti každému, kolikrát bude libo vám nebo nám. A konečně hlavní věc: přemožený bude hned vlastnictvím vítěze!” V Multazimově obličeji se zjevil výraz tak vítězoslavný, jako by vybojoval těžkou bitvu. Podal Pederovi ruku a zvolal: “Ujednáno! Konečně vás mám! Tu má ruka!” “A má!” řekl Peder. “Vidím, že se směješ. Já ne. Smýšlím o věci vážně! Jde o víc, než si myslíš.” “Vám ano. Vám jde o vše.”

“Neklam se! Řeklo se sice jen, koně za koně, velblouda za velblouda, ale kdo stojí vlastně za těmi zvířaty, o tom nevíš!” “Že ne? Pak obracím slovo, jež jsi promluvil ke mně, opět k tobě: neklam se! Sázka je ujednána, neboť jsi šejk a přijal jsi ji. Nelze v ničem ustoupit, a proto není třeba, abych z opatrnosti mlčel, když pronášíš prázdné hrozby, abys mne zastrašil. Vím to tuze dobře, ale ty to nevíš. Mám ti to říci?” “Jsi zde, abys mluvil. I kdybych ti chtěl odepřít slovo, přece bych to neučinil.” “Dobrá, uslyšíte to! Nestačí však, abych to řekl jen tobě. Rád bych, aby to uslyšel každý Džamiki!”

“Ať to slyší. Co zde povíš, to se doví celý kmen!” “Chci, aby i moji druzi byli přítomni, až budu mluvit. Ať vám potvrdí pravdivost každého mého slova.” “Dovolujeme ti zavolat je, ačkoli nemají, co by hledali v džemmě Džamikunů.” “Nebudu je volat, nýbrž přivedu je!” “I to ti povoluji.” “Povoluješ? Mluvíš příliš zvysoka! Dej si pozor! Nejprve slyš, co ti povím, a pak uvidíme, jsi-li ještě tak vznešený!” Odešel. Zpozorovali jsme, že Ustad opět přišel. Spatřil, kde jsme shromážděni, a zvolna k nám vystupoval. Peder ho zpravil o tom, proč byla džemma svolána, oč se v ní jednalo a na čem se usnesla. Končil svou zprávu omluvou: “Měl jsem se tě prve dotázat, než jsem rozhodl o Samé. Ztratili bychom s ní svého nejlepšího koně. Jsem však přesvědčen, že dostanu tvé svolení.” “Ulehčím tvému svědomí, řeknu-li, že jsi jednal správně,” prohlásil Ustad. “Děkuji ti! Multazim přijde nepochybně s nejlepšími plnokrevnými koni, které bude s to sehnat. Ve své krátkozraké horlivosti zapomněl na naše hosty. Assil ben Rih, Ghalib a naše Sáma jistě zvítězí, neboť nepochybuji, že budou závodit.” Při těch slovech na mne pohlédl. Řekl jsem: “Ano. Džamikuni a Haddedihni, tato obě jména znějí teď jako jedno. Ať Multazim přivede, co chce, bude poražen. Znám naše koně!” “A já znám naše fcudíun23!” dokládala k tomu rychle Hanneh. “Jaké velbloudy mají Džamikuni, nevím; ale ať jsou seberychlejší a vytrvalejší, byli zrozeni ve zdejších horách a u vás vypěstováni. Je nemožné, aby v dostizích dokázali to, co moji praví bišari-hudžun. Budiž sázka jakákoli, vsadím všechen majetek Haddedihnů!” Ustad a Peder na sebe pohlédli s úsměvem. “Tu to slyšíš!” řekl posléze jmenovaný. “Závod se stane ještě zajímavějším, než jsme se nadali. Den tvého příchodu, effendi, byl den pro nás vítězný. Mů-23Množné číslo slova hedžin = jízdní čili rychlý velbloud.

země být klidní. Ale pohleď tam na Peršany! Jak jsou rozčilení! Co se s nimi děje? Proč si Multazim výslovné přál, aby slyšeli, co chce říci? Zdá se, že je zcela jiný od chvíle, co jsme přijali sázku. Člověk by myslel, že za tím vězí zcela jiné, tajné záměry! Budou však tak neprozřetelní, že se prozradí. Kdo jedná tak, jako oni, ztratil už poslední špetky rozvahy.” Peršané byli opravdu nápadně rozčilení. Zmizel jejich dosavadní klid a odmě-řenost. Skupina nebyla ani na okamžik v klidu. Jednotlivci hovořili a pobíhali, jako by byli posedlí zlými duchy. Důležitá myšlenka, jíž se obírali, nepřipouštěla asi, aby povážili, že se člověk má vždy ovládat. A nynější okolnosti byly takové, že by se byli měli skutečně vyvarovat nápadného jednání. Ani když se přibližovali, nebylo na nich znát rozvážnost, která hleděla z očí členů džemmy. Ustad neusedl s námi, ale stanul nablízku pod stromem, kde mohl slyšet každé slovo. Zíral do dálky a Peršanům nevěnoval jediný pohled. “Tu jsme!” začal Multazim. “Rozhodli jsme se, že vám někdo jiný než já poví to, co je třeba. Předem se však musím zeptat na jezdce mého syna. Kde jsou, to jsem slyšel od dlouhého člověka, který se jmenuje Tifl, ale nemohu tomu věřit. Proto se ptám znova: kde jsou ti lidé?” “Naproti ve Vysokém domě,” odvětil Peder. “Jako hosté?” “Ne.” “Tedy jak?” “Jako zajatci.” “Kdo je zajal?” “Já.” “Jakým právem?” “Právem, jež nám udělil šáh-in-šáh: kdo vstoupí na naše území se zbraní v ruce, aniž má k tomu dovolení, propadl nám.” “Jsme také ozbrojení!” “Vidím.

Přestoupili jste příkaz panovníka a mohl bych s vámi naložit podle našeho práva. Závisí na vašem dalším jednání a na mém rozhodnutí, dovolím-li vám odjet, anebo nechám-li vás uvěznit.” “Toho se neodvážíš!” zvolal Peršan. “Neodvažuji se nikdy ničeho, neboť mě nikdy ani nenapadne, abych konal něco nerozvážného. Mohu vám odebrat vše, co nazýváte svým. Naším majetkem, naší právoplatnou kořistí jsou vaši koně hned od okamžiku, kdy jste projeli průsmyky na východě. Nahlížíš, jak slušně jsme jednali, když jsme svolili k sázce, bychom si dobyli to, co už bylo naším majetkem.” “O tom nyní není řeč. Mám tvé slovo a ty je nezrušíš!” “Ovšem že ne! Ale sami byste je mohli zrušit nezřízeným jednáním. Varuji”, vás!” Multazim podléhal rozpakům. Pohleděl na své druhy, jako by z jejich očíjj chtěl čerpat odvahu, pak pokračoval:

“Kdy propustíš ty lidi na svobodu?” “Kdy budu chtít.” “Žádám určitou odpovědi” Peder mu pohleděl dlouze do očí a pak řekl: “Žádáš? A takovým způsobem? Varuji tě opět! Víš, co to znamená? Třetí výstraha ruší dané slovo. Pak jste propadli i právu, které podle všeho nenávidíte. Mluv zdvořileji, pravím ti! Nejsi zde, abys vymáhal dané, ale my jsme zde shromážděni, abychom zkrotili vaši pýchu. Neponechám ty lidi v našem duáru. Propustím je na svobodu, ale až tehdy a tak, jak za dobré uznáme.” “A jejich majetek ?” “Nemají majetek.” “Jejich věci patří šáhovi!” “Není pravda! Tvůj syn je vyzbrojil. Nebyli to vojáci, nýbrž najatí žoldnéři.” “Jejich niajetek náležel tedy jemu a nyní mně, poněvadž jsem jeho dědic!” “Náleží ubožákům, kterým jej uloupil. Zjistíme je a navrátíme jim, co jejich jest. Na to ti dávám slovo. A tím je věc vyřízená!” Multazim by se tím zajisté nebyl spokojil, kdyby nebyl býval nucen pamatovat na třetí výstrahu. Na omluvu mávl rukou, obrátil se k Pederovi a řekl: “Prve jsme se usnesli, že zajaté vezmeme s sebou, až pojedeme odtud. Vydáš / • O ti nám je; Ne ” “i-MC. “Rozvaž to! Půjdou s námi?” “Ne!” “Pomysli na následky! Nyní pravím já: Varuji tě!

Vydáš nám je?” “Po třetí: Ne! A dost toho! Není zvykem Džamikimů, aby pouštěli dravce proti lidem!” “Jsem tedy s tebou hotov. Nyní promluví někdo jiný!” Hodlal ustoupit. Peder však rozhodně namítl: “Bez mého dovolení se to nestane! Byl jsi do džemmy povolán a mohl jsi tedy mluvit, pravda?” “Dovolil jsi, abych přivedl své druhy!” “Aby slyšeli, oč se jedná, ne však, aby mluvili. Já řídím džemmu; já rozhoduji o tom, kdo smí mluvit a kdo ne. Omezovat se nedám. A jen zdvořilému slovu zůstane mé ucho otevřeno.” “Prosím tedy o dovolení, aby vám jeden z mých přátel pověděl, co nás sem vlastně přivedlo.” “Krevní msta.” “Ne ta. Vlastní příčina je jiná. Cesta nás vedla územím Kalhuranů. Chtěl jsem jet tamtudy, abych navštívil svého syna. Našel jsem jen jeho mrtvolu několik hodin po vraždě. I dostavil jsem se tedy také jako krevní mstitel. Vlastní příčinu vám však poví tento mirza, jehož slova jsou nám rozkazem.” “Jak se jmenuje?” “Ahriman mirza.”

“Neznáme ho.” “Vím, ale poznáte jej. Je to princ z císařského rodu a jeho moc se vztahuje na celou říši.” “Jak to, že jeho jméno neznáme? Ale nevadí. Na území Džamikunů váží jeho průvod tolik, jako rodokmen každého z ostatních poddaných panovníka. Nemá vyšší důstojenství než já, není ani vznešenější nad Tifla, jemuž ses posmíval. Jeho slovo nemá větší důležitost, než kterékoli jiné, jež zde dochází povšimnutí. Nuže, nechť předstoupí a mluví. Vyslechneme ho a dáme mu svou odpověď.” Multazim ustoupil a na jeho místo se postavil vznešeně vypadající cizinec. Nevšímal jsem si dosud jednotlivců, tedy ani jeho ne. Teprve nyní jsem si ho všiml zevrubněji. Muž, který předstoupil před džemmu Džamikunů, měl šněrovací boty z červeného safiánu se zlatým šněrováním, perské spodky, rovněž červené a volné, vpředu a po stranách opatřené širokým a nápadně hojným zlatým vyšíváním, pak červenou vestu, stříbrným třepením téměř docela pokrytou, dlouhou hnědou kazajku s knoflíky hustě našitými, jejichž brilantové kameny patrně nebyly pravé, se širokými a splývajícími orientálními rukávy drahocennýmčerveným hedvábím podšitými, na hlavě beránčí čepici zvláštního druhu, jaká se pořizuje z nenarozených jehňat vyňatých ze života usmrcené matky. Vpředu byla zdobena agraffou, jejíž diamant, nebyl-li to jen křišťál, byl zajisté zaplacen knížectvím. Nebyly snad vyšívání a třásně také nepravé? Abych to mohl zjistit,. musel bych vše podrobněji ohledat než bylo nyní možné. Muž byl ověšen zbraněni. Jsou na světě povahy, které chtějí zapůsobit takovým přílišným vyzbrojením. Po straně měl křivou šavli a široký tygří tesák. Za honosným pásem mu tkvěl nůž, několik dýk a bambitek. Napříč od levého ramene k pravému boku měl pás naplněný náboji. V ruce až přespříliš dlouhou orientální pušku s bronzovou hlavní. Pažby, rukojeti a pochvy těch zbraní zářily třpytným vykládáním. I rukojeť jak ocel tvrdého a do svalů se zařezávajícího karabáče z krokodýlí kůže, jenž visel vedle šavle, se třpytila do krvavá, jako by byla pořízená ze samých tmavých rubínů. A nyní muž sám! Spatřil-li jsem kdy krásně urostlého muže, tedy to byl on. Vysoce a štíhle rostlá, při tom však plná a silná postava nasvědčovala, že v ušlechtilém těle sídlí neobyčejná síla a veliká obratnost. Jeho hlava? Připadala mi poněkud l známá. Vzpomínal jsem. Viděl jsem kdysi obraz: “Loki s krásným Heimdallem \ zápasí o náhrdelník Friggy”. Umělec dovedl Lokiho hlavě a jeho rysům vtělit} démonicky svůdnou krásu, která slibuje blaženost, ale přece přináší jen zkázu.

A \ když jsem nyní měl Ahrimana mirzu před sebou, zdálo se mi, jako by byl malíři | sloužil za vzor. Byl jistě o sobě přesvědčen, že je tak krásný, že mu nikdo nemůže j odolat. Ale “světlo” jeho očí nebylo přímé, nýbrž šikmé; brada

prozrazující i pevnou vůli stahovala úsměv úst dolů, a chtivé, k výsměchu pohotové rty byly J plnější a širší, než aby souhlasily s ostatními rysy obličeje.

A jeho hlas! Byl mocný, zvučný, schopný nejjemnějších odstínů, nepřekonatelné výmluvnosti. Ale náhle zase sípavě ostrý, pronikavý, odporný, drsný. Byl to hlas svůdce, ale také hlas ukrutného velitele. Když stál pyšně a vzpřímeně před námi a oči všech byly k němu obráceny, vyňal jednu ze svých dýk a zarazil ji před sebe do země. Věděl jsem, co to znamená, ale poslouchal jsem okamžité vnuknutí, skočil jsem a vytáhl jsem ji, abych se na ni podíval. Ahriman mirza ihned vytrhl bambitku a zamířil jí na mne. Kohoutek cvakl. “Vyzýváš mne k boji?” tázal se výhružně. “Ne, ne,” odpověděl jsem s úsměvem. “Nemám k tomu nejmenší chuť.” Měřili jsme se tváří v tvář. Bylo mi, jako bychom ještě

častěji meh stát takto proti sobě. V očích se mu zračila zášť, hotová ke skoku na oběť. Můj pohled byl chladný, neprozradil mne. Tu sklonil zbraň a řekl, když stáhl obličej v takový výraz opovržení i nenávisti, jaký jsem zřídka kdy spatřil: “Vím, jsi ten Frank, který chodí Orientem po výzvědech se šejkem Haddedihnů! Jak vidím, ty Orient neznáš,

neznáš ani jeho nejprostší obyčeje. Stojí-li nepřítel proti nepříteli, aby s ním mluvil, zatkne čepel svého nože do země na znamení, že nepřátelství přestává, pokud mluví. To jsem udělal. Ty, nezkušený, jsi mi neporozuměl. Mohl jsem tě zastřelit, kdybych byl chtěl. Dal jsem ti však milost. Ale ne na dlouhý čas. Ihned zatkni handžár do země! Nebo

vystřelím!” Sklonil jsem se a zastrčil nůž přesně tam, kde byl prve. Spatřil jsem, o čem jsem se chtěl přesvědčit. Ta dýka se navlas podobala handžáru, který jsem v Americe’obdržel darem od mirzy Džafara. Oba jistě pocházely z ruky téhož mečíře. Mezi oběma zbraněmi musel být nějaký vztah mě nyní neznámý. A mezi mým přítelem Džafarem a tímto Ahrimanem mirzou musel panovat jistý poměr, o němž jsem v tomto okamžiku začal tušit, že má pro mne nejzávažnější důležitost a význam. Rozumí se samo sebou, že Peršan nesměl vědět, proč jsem sáhl po jeho noži. Ať mě považoval za nezkušeného! Výhodu má vždy ten, koho nepřítel podceňuje. Když byl nůž opět zaražen, pokračoval Peršan výsměšně: “Máš štěstí, že jsi poslechl! Bezpochyby se ještě nejednou podrobíš s takovou úzkostí jako tedl” Stálo mě dost přemáhání, abych se mu nevysmál do obličeje, posměchem znetvořeného. Byl jsem nucen už s ohledem na přítomné Džamikuny něco odpovědět, i řekl jsem docela klidně: “Nevyhověl jsem tobě, nýbrž podrobil se obyčeji. Patří ten handžár tobě?” “Komu by náležel?” “A znáš jej dobře?” “Neptej se bláhově!” “Je blázen ten, kdo věří báchorkám?”

“Vypravuje se snad v ‘Tisíci a jedné noci’ o tomto handžáru?” usmál se Ahriman mirza.

“Ne. Ale v ‘Tisíci a jednom dni’ je zmínka o podobné dýce, která nikdy neusmrcuje, ačkoli každé její bodnutí proniká tělem i duší. Tvá dýka to není, to jsem spatřil na vlastní oči.” “To ti věřím! Není to dýka z pohádky. Hleď, abys někdy nepocítil její ostří!” Vrátil jsem se na své místo. Průběh příhody byl Džamikunům hádankou. Hanneh na mne tázavě pohlédla. Znala mě a věděla, že jsem měl příčinu, proč jsem takto jednal. Ustad byl opřený o strom a nehleděl k nám. Můj handžár znal. Spatřil snad i handžár Peršanův. Ale tolik i on věděl, že bez velmi vážné příčiny jsem po dýce nesáhl. Jeho obličej byl klidný, neprozrazoval z jeho myšlenek nic. Když skončil tento krátký výjev, začal Ahriman mirza mluvit.

Na nás při tom nepohlížel. Hleděl do dálky. Jsou snad za obzorem body, v nichž se myšlenky mohou anebo musí setkat? Jak vzdálené bylo asi místo, kde se obě spojovaly: ta, kterou měl Ustad, a ta, kterou pronášel mirza? Jeho řeč zněla tak, jako by si ji byl už tisíckrát předříkával a ještě tisíckrát ji bude opakovat. Znal ji zpaměti jako andělé své halleluja a jako ďáblové v džehenně řvou svou píseň. Mluvil: “V naší říši panoval pokoj. Šáh-in-šáh vládl a my jsme konali, co nám bylo libo. Šáh byl přísný a my byli ještě přísnější než on. Měli jsme se při tom dobře. Národ poslouchal více nás než jeho, poněvadž nás viděl, jeho ne. Poblíž jeho trůnu zůstávají jen málokteří. Uvedli jsme jeho služebníky do úřadů a nařídili jim, jak mu mají sloužit. Ctili šáha slovy, nás pak skutkem. Národ byl šťasten. Tu přišli cizí lidé s dávno zapomenutým a zahrabaným učením. Vypravovali o Isovi ben Marryam, který sice umřel, ale opět vstal z mrtvých. Mluvili jen o pokoji, o smíření, o milosti a milosrdenství. S kázáním procházeli zemi a přišli i k nám, aby nás, jak pravili, obrátili. Takřka jsme už mysleli, že jsou proroci, kteří nás mocí své lásky přinutí, abychom opustili svá místa a ponechali lidu volnou cestu k panovníkovi. Ale pak jsme je prohlédli. Přirovnali jsme jejich slova a skutky. Seznali jsme, pro koho byla slova a pro koho ty skutky. Uklidnili jsme se, poněvadž se nám vyrovnali. Nezanesli do země nic jiného, než jen jiné jméno. Překřtili naši přísnost jménem láska. Hlásali mír, ale potýkali se navzájem. Učili víře o smíření a sami žili v rozbroji. Kázali o milosti, sobě však nikdy neodpouštěli. Hlásali milosrdenství a sami sobě záviděli žebrákovu kůrku. Tu jsme na sebe pohlédli, my přísní, a smáli jsme se: ‘Hle, to jsou lidé, jaké potřebujeme! Jejich učení nám není nebezpečné. Podle jejich učení Isa ben Marryam spasil svět, ale podle jejich skutků nemůže být Vykupitelem, poněvadž už dva tisíce let jako Spasitel žije u nich a v nich, aniž jejich vzájemnou nenávist proměnil v lásku!’ Tak jsme si pravili a klidně jsme přijímali jejich služby. Naše vláda se stala jimi jen pevnější, místo co by měla být otřesena. Ano, mohli jsme si jen přát, aby náboženství zášti, ukrývané pláštěm lásky, trvalo věčně, neboť při tom do nedozírně dalekých dob

šáh-in-šáh zůstával panovníkem jen podle jména, z moci však jsme se těšili my!” Když Ahriman mirza ve své řeči dospěl sem, odmlčel se. Pohlédl k Ustadovi,

v jehož obličeji nastala nápadná změna. Pán Vysokého domu odvrátil svůj zrak od dálky. Ruce měl nyní sepjaté. Modlil se snad? Modlil-li se, mohl zajisté pronášet pouze modlitbu díků, kterou vysílal k nebesům tiše a neslyšitelně, neboť jeho ctihodné a přece mladistvé rysy byly ozářeny výrazem radosti, která se nemohla vztahovat k nějakému pozemskému předmětu. Otvíral se mu snad tam, kam pohlížel, pohled do světů, kde tisíc let je jako jeden den? Dostalo se mu tamodtud poznání, že v obou rychle za sebou zaniklých dvou pozemských tisíciletých hodinách, které minuly od Kristova umučení, se stalo ještě něco jiného, než jen to, co Ahriman mirza uznával za potřebné říci? Zdálo se, že je tomu tak, neboť když ruce uvolnil, pozvedl nejprve jednu ruku, pak druhou vzhůru, rozprostřel je, jako by jimi chtěl obejmout celé údolí se všemi věrnými Džamikuny i se vším, co bylo ještě vzdálenější, a aby je přitiskl na srdce, a řekl: “A přece jisté přijde jednou doba, v níž každé pozemské stvoření pozná, že Isa ben Marryam v duchu a v pravdě je Vykupitel!

Předešel nás a my ho máme následovat. Láska k bližnímu byla mi rovnocennou s láskou k Bohu. Kdo pozvedne i jen jediný kámen, aby jej hodil na svého bratra, ten kamenuje své vlastní spasení. Ten bude souzen! Ben Marryam vzal kajícího zločince se dřeva kříže k Chode do ráje. Jen ten, kdo vezme kříž svůj na sebe, aby činil pokání za své nepravosti, uslyší, až zemře, slova: ‘Amen, amen, pravím tobě, ještě dnes budeš se mnou v ráji!’ Ben Marryam byl božsky tak veliký, že miloval i ďábly. Sestoupil k nim do pekel, aby je přivedl zpět ku bráně oné doby, kdy byli ještě dobrými anděly - - - ” Až potud nechal Ahriman mirza Ustada mluvit. Nyní mu však zasvítily zlostně oči jako jiskry sršící z tmavého uhlí. Jeho ďábelsky krásný obličej se zkřivil a ostře, pronikavé zněl jeho hlas: “Ale ďáblové se vysmáli jemu i jeho blažené době! Jeho vznešený šáh-in-šáh žije v lidstvu jen podle slov, ne podle skutků. Kdo je pravý pán

všeho světa? To, co nazýváte hmotou, to, čemu jiní říkají satan! Nebeská říše boží je nám stále jen slibována, ale říše světa je už zde! Bůh prý trůní ve věčné lásce, ale na zemi je tolik zášti. S věčností je konec, pravím vám! Věřme tomu,

kdo vládne, věřme nenávisti, která je opravdu věčná, která je ve světě již dnes. Její říše nikdy nezanikne! Nyní, Ustade, otevři svá moudrá ústa a pověz: kdo zamění mocnou skutečnost s prázdným stínem, který dovede mámit jen blázny? Praví se o tvém Isovi, že kdysi přistoupil k němu ďábel, aby ho pokoušel. Který ďábel to byl? V pekle ho neznají.

Pokouší-li peklo Spasitele, nepokouší ho tak, jako každého jiného člověka. Dá si ukázat jeho evangelium a pozorné je přečte, aby vědělo, co obsahuje. Když pak na každé stránce čte o svůdném učení lásky, koho tu bude asi zkoušet? Isu Marryam v pusté skalní poušti, kde není nic, co by ho mohlo pokoušet? Isu na vysoké věži, kam za ním nedosahuje lidská zloba? Na osamělé hoře, kde by mu mohl ukázat svou říši, on však jemu ne? Peklo není tak bláhové! Spíše rozešle všecky své ďábly, aby na světě pátrali, není-li někde člověka, jenž by nevycházel s ovečkami na pastvinu nenávisti. Na

toho se zavěsí, nejprve v podobě nejsvůdnější, a když to nepomůže, v postavě odstrašující, aby ho buď k stádu přivábil nebo ho svedl k zášti a pomstě. Kde je člověk, jenž by mu odolal? Rád bych ho spatřil!” Vyzývavě pohlédl na Ustada, ale ten mlčel. A Peršan pokračoval: “Ukaž mi toho nemožného, nemyslitelného, který, když propadá zkáze, nezná slova kletby, nýbrž požehnání! Ukážeš-li mi ho, všecko, všecko co mám, bude jeho, i mé srdce se vší svou nenávistí, kterou pak ochotně proměním v lásku! Ukaž mi člověka, který nikdy nebyl a nebude, toho člověka z nebe, jenž najednou neočekávaně sedí mezi ďábly uprostřed pekla a modlí se za ty, kteří ho tam strhli! Propůjčím mu moc nade všemi těmi ďábly, aby je obrátil a z pekla utvořil beit-y-Chodé větší a krásnější než ten, který máte před sebou! Ukaž mi jej a budu tvým! Ne-li, propadl jsi mi se všemi Džamikuny!” Postoupil téměř až ke kruhu, který tvořila džemma. Sevřenou pěst zvedal vzhůru a pohlížel na Ustada tak, jako by opravdu měl moc nad peklem se všemi jeho ďábly. Co jsem si měl myslet o tomto muži? Byl to šílenec? Nebo byl stižen mono-mánií, která ho připravila o všechno sebepoznání? Ahriman mirza! Jmenoval se tak opravdu, anebo byl jen tak nazýván? Který otec by dal svému synovi jméno Ahriman? Jak o něm smýšlet? Vážně? Směšně? Pohlížel jsem do tváří okolním Džamikunům. Z jejich obličejů se nedalo nic vyčíst. A Ustad? Ten se obrátil k Peršanovi. V obličeji se mu zračila opět ona přímo vznešená dobrotivost, s níž předtím přistupoval k mému stolu. Promluvil k mirzovi, a to se stejnou srdečností jako ke mně. A jak jsem se podivil, když začal slovy, která jsem považoval za svůj okamžitý nápad, za svůj duchovní majetek! Pravil: “V knize pohádek

‘Tisíc a jeden den’ se vypravuje: Bylo to v den, kdy Vykoupení vyšlo hledat. Klepalo u každé pozemské branky. Když však povědělo, odkud přichází, nebylo jediných dveří, jež by se mu otevřely. Smutně kráčelo dál, až přišlo k hluboké propasti, kterou obývají zavržení duchové. Usedlo na jejím pokraji a plakalo nad božími dětmi. Tiše stékaly jeho slzy. Kam? Bolest pláče, zavírá oči. Ale když Vykoupení pozvedlo uplakaná víčka, něco ze tmy se vznášelo vzhůru. Kdo to byli, kteří v andělském jasu a čistotě míjeli truchlící bytost, a jako poslední jasný paprsek sluneční v červáncích mizeli ve výši? Vtom přicházel on, jejž Chode kdysi zatratil, že se osmělil rovnat se Pánu. Stál před ním, hleděl dlouho beze slova a rozprostřel pak svá silná křídla. ‘Podej mi ruku!’ promluvil. ‘S červánky večerními zanesu tě zpět k svítání. Co bylo nemožné nebeské lásce, toho jsi dosáhl svými pozemskými slzami. Pláče-li Vykoupení nad lidmi, musí puknout srdce i peklu. Byl jsem první ze všeho stvoření. Byl jsem také první, kdo Pána zarmoutil. A nyní chci být první, jenž se kajícně navrací s Vykoupením!’ Pohlížel vzhůru. Na obloze se ukázala večernice. Okolo sladce voněly noční fialy.

Propast se zavřela. Nebe se otevřelo. Ve vůni květin oba zmizeli.” Ahriman mirza sledoval tu pohádku slovo za slovem se stále rostoucím na-; 1

pětím. Nyní však zasyčel přeskakujícím hlasem: “Co to má být? Co mi chceš říci tou báchorkou ? Odkud ji máš? Jsou to tvé vlastní myšlenky? Nikdy jsem ještě neslyšel o ‘Tisíci a jednom dni’! Hodláš se mi vymknout, halíš se za starobylé, báječné lži, anebo za nově vysněné výmysly. Odpověz na to, co jsi slyšel ode mne! Pravil jsem: ukaž mi toho nemožného, nemyslitelného člověka a jsem tvým. Ne-li, propadl jsi mi se všemi Džamikuny! Nevíš, co vám hrozí. Přišel jsem, abych vás zničil!” Ustad postoupil zvolna blíž, vstoupil do kruhu, pohlédl na Ahrimana mirzu a řekl: “Ubohý muži! Buďsi tvá moc veliká, Všemohoucí, proti němuž se vzpínáš, má moc ještě větší! Přiznal jsi, že bys dal všecko, i své srdce se vší jeho nenávistí, kdybys jediného nalezl, jenž vpravdě miluje! Nehledal jsi ho na pravém místě. Pátrej dále! Svými slovy jsi připustil, že hledáš. A člověk nehledá, aby nenalézal to, po čem touží a co si přeje. Že nás chceš zničit? Já pravím, že zničím tebe! Zničím tě láskou, když ti požehnám! Budeš požehnáním ztráven, tak ztráven, že z tebe nic nezůstane. A přece zároveň v tom požehnání povstaneš a vzrosteš k novému životu. Dávám ti toto požehnání, v němž se máš cele a úplně znovuzrodit!” Při těch slovech vložil mu obě ruce na ramena. Peršan však od něho odskočil jako od hada a zvolal: “Nechci je! Střásám je! Tvé požehnání je mi kletbou!” “Dal jsem ti je a zůstává ti. Propadl jsi lásce, která tě bude pronásledovat, dokud se před ní nepokoříš!” Tu se Ahriman mirza hlasitě a potupně zasmál a odpověděl: “Mluvíš dětinsky a tak stařecky mdle, jak obyčejně mluvívá vaše tak zvaná humanita a láska! Směšná, stará a slabá tetka všech těch kroutících se očí a duší, které rády vkládají ruce, aby ukryly svou žebráckou chudobu a žádostivost za průhlednou roušku tak zvaného požehnání. Poznal jsi už někdy člověka, jenž by ti dával požehnání zadarmo? Co jsi musel zaplatit, než se ti ho dostalo? Kdo jsou ti milionáři, oplývající nebeskými dary a přicházející s požehnáním? Prohlédni jim kapsy a nalezneš tam méně než nic. Tak stojíš přede mnou i ty s celou svou ubohou žebrotou! Co mi dáváš? Prázdné slovo, jež tě nic nestojí! A co žádáš za ně? Mne a všecko, co mám a co jsem. A nejen to! Žádáš i to, čím bych se měl podle tebe stát. Pozoruješ to nyní na sobě: vaše láska vám poskytuje jen slova a žádá, abyste je zaplatili plnou měrou jak v přítomnosti, tak na věčnosti. Svět však dává, dává a dává. Rozděluje plnou míru zisku a hojnosti člověku, kterého jste přivedli na mizinu, a nežádá za to nic, pranic, než aby těch darů užíval. Řekni, jsi snad tak už velice do svých bludů zapleten, že se odvážíš to popřít?” Dobrotivost zmizela z Ustadova obličeje. Jeho obličej zvážněl a jeho zrak spočinul na Peršanovi tak, jako by se v něm měly rozplynout všechny součástky Ahrimanova těla i duše.

“Jsi už daleko za hranicí, kde se stvoření stává dftblem!” řekl. “Tvé myšlenky vynikají podvodnou kluzkostí pekla. Chtěl-li bych tě porazit slovy, musel bych sestoupit k tobě dolů do džehenny. Zříkám se však slov, poněvadž vím, že tě tvůj vlastní čin zdrtí. V Písmu je psáno, že lidé odvrhují moudrost boží a nedávají se přesvědčit ani trestat jeho spravedlností. A v dějepisných knihách čteme, že opovrhují jeho dobrotivostí a nemají lásku k bližnímu. Jsou tvrdošíjnější než ďáblové, kteří byli ztrestáni duchem Nejvyššího a vzájemnou pomoc si odpírají i v pekle. Co nedělají ti, jež nazýváte lidmi, to dělají ti, jež nazýváte ďábly: vzali na sebe svůj kříž, který jim byl přisouzen při jejich pádu. Nyní mají být také nejprvnéjší z těch, kteří se podrobí božské moci milosti. Pláče-li nebe nad zatvrzelostí synů lidských, slzy

smilování potečou vedle nich do pekla. Z tohoto proudu slz se zrodí jásání. Propast se stane výšinou, tma se promění v světlo, kletba v požehnání. A kdo bude, kdo z propasti povstane, aby Vykoupení němě pohlížel do očí? Kdo mu řekne, že s pokáním se chce navrátit? To budeš ty, Ahrimane mirzo, ty, jak tu stojíš přede mnou! A když se za tebou peklo zavře a před tebou i za tebou se otevře nebe, pak budeš sám sobě odpovědí, danou na to, po čem se peklo dnes ústy ptalo! - Domluvil jsem s tebou. Předneseš-li něco jiného, to už se mne netýká. Ponechávám to šejkovi Džamikunů!”

Vystoupil z kruhu, v němž mezi námi stál, a kráčel po zelené trávě dolů směrem k chrámu. Peršan založil ruce, pohodil pyšně hlavou a pohlížel za ním, až mu zmizel za růžovýmkřovím. Potom promluvil břitce ironicky: “Stařec, jenž už nemůže myslet a bojovat a proto chce žít jen lásce. Haha -bez ní by nemohl vládnout! Jak hrdí můžete být na toho slabocha! Za pěst, již proti vám zvedám, nemá statečnou odpověď, nýbrž jen strachem otevřenou ruku požehnání! Jakým právem tu mluvil? Je snad Džamiki? Narodil se u vás? Zdá se, že ani do džemmy nepatří. Odkázal mě na šejka.

Proč mě vyrušil z řeči? Mluvil jsem k džemmě a k nikomu jinému. Chtěl jsem vámříci, proč jsme vlastně k vám přišli.” Tu odvětil Peder: “Po čem se ptáš, po tom cizinci nic není. Byl-li jsi vyrušen v řeči, pokračuj! Ale mluv stručné!

Prokazujeme ti jen ochotu, že posloucháme, co říkáš!” “Děkuji vám!” zasmál se Ahriman mirza. Zaujal postavení velmi nedbalé, skoro opovržlivé, a pak pokračoval: “Vypravoval jsem o přívržencích Isy ben Marryam, které jsme považovali za nepřátele, když se dostavili, a které jsme potom uznali za naše nejlepší a nejpotřebnější pomocníky. Ve své vnitřní rozervanosti starají se sami dost o to, aby nás nikdy nemohli opanovat. Propast mezi šáh-in-šáhem a jeho národem se vyplňuje námi a jimi. Kdo chce něčeho dosáhnout u panovníka, musí se obrátit na nás. Tak tomu bylo vždy a tak to navždy zůstane! Ale tu jsme nedávno slyšeli, že jistý muž byl u šáh-in-šáha, aniž se nás tázal, a že vládne kmeni, jehož všecky záležitosti jsou vyřizovány přímo mezi ním a šáh-in-šáhem, aniž dbá o nás. Ano, dověděli jsme se dokonce, že každý muž k tomuto kmeni náležející

může osobně před panovníka předstoupit. Vyšetřili jsme tu neslýchanou věc. Je to kmen váš - kmen Džamikunů. A ten muž, jenž se opovážil oloupit nás takovým způsobem o naše svatá práva, není Džamiki, nýbrž cizinec, o němž se neví, odkud přišel. Mluví také o Isovi ben Marryam. Tak jako ti předešlí, mluví o pokoji a smíření, o milosti a milosrdenství. Proto jsme ho zpočátku považovali rovněž za prospěšného člověka, pokud jsme nedostali zevrubnější zprávy. Tu však se roznesla zpráva, že Džamikuni zajali veliký houf Massabanů a že je odvedli do Teheránu. Massabani náležejí k nám. Netvoří sice samostatný kmen, jsou však pod naší zvláštní ochranou. Aniž se nás předem dotázal, šáh-in-šáh podle návrhu Ustadova vyhostil Massabany do pekelné krajiny stížené zimnicemi. Protože bylo rozhodnuto bez našeho hlasu, nemohli jsme tomu předejít. Ale tím neslýchaným, svévolnýmčinem vašeho Ustada jste se prozradili. Poznali jsme vás. Můžete popřít, že není pravda, co vypravuji?” “Popřít?” odvětil Peder. “Mezi Džamikuny se nesmí vetřít lež. A kdyby se měla snad objevit tak zřetelně jako jste dnes přišli k nám, pak by musela zrovna tak ustoupit, jako vy sami s hanbou odstoupíte na konci dostihů.” “Vyčkej jen, až bude po nich!” odrazil ho Peršan. “Máme koně tak ušlechtilé krve, že - - - ” V tom mu Peder vpadl rychle do řeči: “Tak ušlechtilé krve, jako jsou vaši přátelé Massabani, vrazi, loupežníci a zloději, kterých musela být země zbavena! Nyní pravím tobě, co jsi právě řekl nám: tímto přátelstvím jste se prozradili. Poznali jsme vás! Jste ještě horšími Massabany, než byli ti, které šáh-in-šáh vypověděl do pekla jihu! Dejte si pozor, abyste nebyli posláni za nimi.” “Vyhrožuješ nám? ” ozvalo se rychle a jedovatě. “Ano!” zněla odpověd1. “Ustad projevoval tobě i vám pouze lásku. Nemůže to být jinak. Smál ses jeho otevřené ruce, a proti ní jsi zvedl pěst.

Nazval jsi Ustada bázlivcem a slabochem. Abys tedy věděl: Zaťatá pěst, kterou jsi od něho očekával, se zcela jistě ukáže, jakmile to bude třeba. Tou pěstí jsem já. Sevřu-li své prsty, stihne vás pohroma, a dopadne na vás ještě víc, než jak postihla nešťastné Massabany, kteří byli jen pouhými nástroji vás, svůdců. Smál ses, že Ustad bez lásky nemůže vládnout. Ano, on panuje láskou. Milujeme ho. Ale on také vládne touto pěstí, na jejíž sílu může stále spoléhat. Prve jsem varoval Multazima, nyní varuji tebe: nenuť mne, abych rušil dané slovo! Sám je zruším, budeš-li urážlivě jednat. Střež se mluvit k nám dále domýšlivě urážlivě! Dopustíš-li se toho ještě jednou, umístíme vás k vašim ušlechtilým jezdcům, kteří jsou zrovna tak vznešení, jako Massabani!” Na mirzovi bylo vidět, že ho Pederova řeč popuzuje, ale obava, že by hrozba mohla být uskutečněna, ho přiměla, aby se opanoval. Jezdil oběma palci sem tam po okraji svého opasku a zatínal ostatní prsty do zbraní za ním vetknutých. Tím se uvolnila opasková spona. Nepozoroval to nebo na to nedbal. Vzbudilo to mou pozornost do té míry,že jsem se musel přemáhat, abych ji utajil. Na zlatém

nebo pozlaceném základě této spony byl totiž připevněný stříbrný prsten, jenž uzavíral písmena, Sa a Lam, nad nimiž bylo zdvojovači znaménko. Ahriman náležel k sillům a v tomto tajném bratrstvu zaujímal vysokou hodnost, možná snad nejvyšší! Až dosud jsem spatřil tento odznak vždy pouze na prstenech. Že Ahriman mirza měl veliký a zřetelný odznak na místě tak nápadném, mělo jistě jen výše naznačenou příčinu. Musel-li jsem ho do této chvíle považovat za muže nevšedního, stal se nyní ještě důležitějším. Ovšem neponechal mi kdy, abych se mohl oddat svým tajným úvahám; mluvil nyní dále, a to velmi rychle; pronášel věty krátké, z nichž vysvítalo, že hodlá co možná brzy skončit, aby se neprohřešil proti Pederově výstraze. Nápadné bylo, že nyní nepoužíval v řeči osoby čísla množného, nýbrž jednotného. Tím prozradil tlak, jímž na něho působila šejkova hrozba a proti níž by se bylo rádo jeho sebevědomí

stavělo, kdyby bylo mohlo. “Nemohl jsem to déle strpět,” prohlásil. “Rozhodl jsem se, že se přesvědčím osobně. Musel jsem Ustada spatřit. Musel jsem zvědět, co se tu děje. Především jsem chtěl hledat vaši lásku. Nebylo k tomu třeba dlouhého času. Krátká návštěva postačila. Mé oči jsou bystré. Nic jim neujde! Umínil jsem si - - -” Tu se zarazil. Chtěl asi něco vyslovit a uprostřed vety uznal, že by to bylo neopatrné. Mluvil tedy jinak: “Přišel jsem ke Kalhuranům. Tam jsem se dozvěděl, co se stalo. Viděl jsem vaše posly a hovořil jsem s nimi. Zařídil jsem věc tak, že jsme odjeli dříve než oni. Slyšel jsem, že jste vrahům muhassila poskytli ochranu. Nebojíte se učinit to? Je to obyčejná láska, která nepřináší oběti? Smělé bylo toto vaše počínání! Slyšel jsem o vašich cizích hostech. Přijali jste je a ošetřovali je celé týdny. Jejich nemoc byla nakažlivá, velice nebezpečná. Je to láska, která nepřináší oběti? Přišli jsme sem. Spatřil jsem vás, Vysoký dům, beit-y-Chodé. Slyšel jsem vaši hudbu i vaše zpěvy. Mluvil jsem s vaším směšným Tiflem. “Malé dítě” ustálilo můj úsudek o dospělých. Co jsem ještě viděl a slyšel, víte sami. Bylo toho pro mne dost! A teď - teď - teď?” Díval se dolů k chrámu a pak dále kolem celého údolí. Oči mu zářily. Líbilo se mu to nebo nelíbilo? Neprozradil to. Potom zíral kruhem po celé džemmě. Jeho ruka se vznesla k očím a přikryla je. Přicházel z jeho úst vzdech, který jsem zaslechl? Spatřil celý ráj Džamikunů. Nezjevil se mu snad v nitru, když zavřel oči, obraz ráje jiného, ještě krásnějšího? Když mu ruka opět klesla, zdálo se mi, jako by mu byly náhle tváře vpadly, jako by byl zbledl. Tmavý knír se mu na rtu škubl a hlas se mu tiše chvěl, když se znovu ujal slova: “Kdyby tu ještě byl Ustad, vypravoval bych mu nyní také pohádku, ne však z ‘Tisíce a jedné noci’, ani z ‘Tisíce a jednoho dne,’ nýbrž z ‘Tisíce a jedné strasti’. - - - Jeden je, koho žhavě nenávidím. A vpravdě vím, že je! A je jedna kniha, kterou bych rád zničil, aby z ní nezůstal ani list, ani řádek, ani jedno písmeno! Tato kniha praví o tom jednom: ‘Tisíc let je před tebou

jako jeden den, který včera pominul.’ Kdybych poručil člověku, aby napsal knihu o mně, muselo by tam stát: ‘Tisíc strastí je před tebou jako úsměv - — když pominuly!’ Ale tato jedna, jediná, ta poslední, která přišla po tisících předchozích, ta je nejstrašnější, nejhrůznější, nevylíčitelná, poněvadž ten jeden, ten jediný je věčný!” Sklonil hlavu a stál zdrceně, jako by měl klesnout. Pak se náhle vzpřímil a promluvil opět energicky: “Pohledy do minulosti, kam se nikdo nemůže navrátit! Ani člověk, ani ďábel, ani peklo! Dost toho! Mám návrh. Uslyšíte jej. Nemusíte jej přijmout už dnes. Dávám vám lhůtu až do dne dostihů. Pak mi povíte, na čem jste se usnesli. Tedy, slyšte!” Nedaleko nás seděl Tifl s několika muži. Pekala se k nim přidružila. Tifl pohlížel právě k nám. Peršan na něho zakýval, aby přistoupil, a pokračoval pak v řeči: “Vidíte mě dnes poprvé. Ani mé jméno jste dosud neznali. Nevíte, kdo jsem, a kým jsem, ale dozvíte se to, jakmile přijmete můj návrh. Jsem nejvyšší z těch, jejichž prostřednictvím lze jednat s šáh-in-šáhem. Mé přátelství přináší blaho, mé nepřátelství zatracení. To je mé starodávné právo, a to si nedám vzít. Kdo na ně sáhne, zahubí se sám. Váš Ustad se na tomto právu prohřešil. Měl bych ho vlastně zničit. Mám k tomu dost moci. Ale zalíbil se mi a vy všichni se mi také líbíte. Vím, že máte od panovníka podepsanou smlouvu. Mohl bych ji od vás požadovat.

Anebo bych mohl šáh-in-šáha přimět, aby ji prohlásil za neplatnou. Pak by byl s vámi konec. Přišel bych s vojskem, obsadil bych vaše území a zapudil bych vás. Mnoho na cestu by vám nezůstalo. Znáte naši moc a jak ji používáme. Všecko to učiním, jistě to učiním, odmítnete-li můj návrh. Jsem však přesvědčen, že jste dost moudří, abyste to neudělali. Rád bych se stal vaším přítelem a přál bych si, abych jím zůstal. Mějte si Ustada, svou zemi, svůj majetek a všecka svá práva. Vše zůstane u vás navlas tak, jak je. Nechci od vás nic, naopak, chci vám dát něco vzácného a skvostného, po čem si i říšská knížata olizují prsty. Slyšíte a vidíte, jak dobře o vás smýšlím. Přišel jsem k vám jako váš pravý a nejlepší přítel.” Jeho oči se dívaly opět okolo; rozumí se, že se potkaly s velice dychtivými obličeji. Peder se však pro sebe usmál. Nikdo ani nehlesl. Peršan pokračoval: “Ujasněte si, co vám přináším! Na jedné straně vám hrozí chudoba, vypuzení přes hranice, jistá záhuba. Na druhé straně zůstanete při svém: vše bude tak, jak je, a k tomu vám přináším ještě milostivý a čestný dar od šáh-in-šáha, dar, který vám celá říše bude závidět, poněvadž vás s panovníkem ještě vroucněji spojí. Pověz, co o tom soudíš, ó, šejku!” “Zdá se, že jsi mocnější a dobrotivější než nebesa. Sám Chode nedává více, než kolik má. My přestáváme na svém.” “Máš syna? ” Ne ” “nc.

I “Slyšel jsem to. Je mrtev.” “Byl zavražděn tvými Massabany!” “To už minulo! Máš dceru?” Ne ” “ne. “Kdo je tvým dědicem?” “Můj kmen.” “Kdo bude šejkem, až zemřeš?” “Ten, koho zvolí džemma a koho potvrdí Ustad.” “Může být zvolen už předem? Za tvého života?” “Ano. Přeji si, aby se tak stalo.” “K tomu směřuje můj návrh.” “Mašalláh! Hodláš se mísit do volby mého nástupce?” “Ne. Nemusí být ani volen. Chci vám ho označit.” “Kdo by jím měl být?” “Tifl.” Je možné si představit, jak působilo toto jediné, krátké slovíčko! Ale nikdo se neozval. Hluboké ticho panovalo okolo. I Peder mlčel, ale jeho úsměv byl nyní jiný, než prve. “Tifl ať je zvolen za budoucího šejka,” pokračoval Peršan, “a

šáh-in-šáh mu dá ženu.” “To je tedy ten milostivý a čestný dar?” otázal se Peder. “Ano. Drahocenný dar, neboť Tifl dostane dceru mého přítele, který je princem a má také titul mirzy. Doufám, že jsem se ve vás nezklamal. Jistě pochopíte tak neočekávané štěstí. Jak mi odpovíš?” . “Já? Zde může promluvit pouze ten, koho se to týče. Tifle, pojď sem!” Dlouhán přistoupil blíž. Smál se celým obličejem, byl to však smích zřejmě rozpačitý. “Slyšel jsi, co tu bylo řečeno? ” tázal se ho Peder. “Ano,” odpověděl Tifl. “Kým se máš stát?” “Šejkem.” “Chceš?” “Nechci!” “Proč?” “Jsem na to příliš hloupý!” “Hm. V tom právě je příčina, proč tě tento mirza navrhl!” “Je-li tak hloupý, jak se domnívá o mně, ať si jím je

sám!” “Jak to, Tifle? Cožpak se přece jen považuješ za chytrého?” “Tone!” “Jak to tedy myslíš?” “Abych mohl být šejkem, na to jsem příliš hloupý. A abych se dal zvolit za šejka, na to jsem příliš chytrý. Právě proto, že se považuji za hloupého, jsem na

to dost chytrý. U tohoto Peršana je tomu však naopak: považuje se za chytrého a tedy je hloupý!” To bylo ryze tiflovské. Všichni se smáli, jen Ahriman mirza ne. “Ještě něco, Tifle,” pokračoval Peder. “Slyšel jsi všecko?” “Ano.” “I to, že máš dostat ženu?” “Také.” “Co o tom myslíš?” “Nechci ji!” “Ale je to princezna!” “Tím hůř!” “Tedy nechceš?” “Ne! Kdybych si měl vzít ženu, nemohla by jí být žádná jiná, než Pekala. Ta peče a vaří. Umí všecko a udělá všecko.

Ona mě vychovává. Princeznu bych však musel vychovávat sám, a to by se nu nechtělo.” “Klameš se. Princezna sama by tě vychovávala. To právě je to, co chce tento Ahriman mirza. Hloupý šejk Džamikunů by měl neupřímnou, zlomyslnou a svárlivou ženu s přídavkem mnoha chyb, nedostatků a hříchů, jimiž bychom ponenáhlu zahynuli; to by nám patřilo! A to že je milostivý a čestný dar šáh-in-šáha? Takové dary dává peklo, ne panovník, který chce jen dobro! Ostatně, milý Tifle, abych ti řekl slovo pravdy. Prohlédni si toho vznešeného Peršana! Ale dobře!” Tifl si ho prohlédl co nejzevrubněji. “Jsi hotov?” tázal se šejk. “Ano.” “Líbí se ti?” Ne ” “ne. “Nám také ne. Ani my se nelíbíme jemu, ačkoliv tvrdil něco jiného proto, aby nás přemluvil. Používal lži. Tropil si z tebe žerty. Nezná tě, neví nic o tvé odvaze, obratnosti, dovednosti, věrnosti a lásce, nezná tvé ryzí srdce, neví nic o tvé hluboké mysli, ani o těch všech darech, jimiž tě obdařil Chode. Ano, ten muž je opravdu takový, jak jsi ho prve označil, totiž hloupý. Kdyby nám opravdu nastávala volba nového šejka Džamikunů a kdybychom se měli rozhodnout buď pro něho nebo pro tebe, ujišťuji tě, že bychom zvolili tebe; on by musel odtáhnout s nosem desetkrát delším, než jak je dlouhá cesta z Teheránu! To jsem ti byl povinen říci, poněvadž si tě vážíme, milujeme tě a nemůžeme strpět, aby se cizinec domýšlel, že jeho princezna vyhoví nárokům, jaké má náš obyčejný Tifl, naše dítě! Do takové návnady nekousne jediný Džamiki! - - - Prohlašuji džemmu za skončenou! Shromáždění starších zde není proto, aby naslouchalo šprýmům. Ještě však upozorňuji, že těmto cizincům je bezpečnost zaručena jen potud, pokud se budou varovat každého urážlivého slova. Tifle, vezmi čtyřicet mužů, kteří se vyzbrojí, a vyprovoď Peršany za Zaječí průsmyk. Ukládám to

tobě, aby viděli, že i ten, koho považovali za nejhloupějšího, je způsobilý velet celé jezdecké četě.” Tifl s radostí odkvapil. Ahriman mirza se nenadal, že by jednání mělo takový výsledek, že by jeho návrh dostal takovou odpověď. Vřela v něm zlost, to bylo na něm vidět. Uvědomil si, že aspoň pro tuto chvíli nemůže dát výraz své nenávisti. Věřil ve své rafinovanosti, že má převahu nad naivní chytrostí Džamikunů, a přece byl poražen. Utajil zlost, která se však přece chvěla v každém slově, které pronášel ve chvíli, kdy starší povstávali: “Nemám prý nikoho urážet a mne samého označují za hlupáka. To si zúčtujeme později! Ostatně jsem nežádal, abyste rozhodovali už dnes!” “Přesto jsme rozhodli!” odvětil Peder. “Dnešní rozhodnutí nepřijímám!” “Proč? Nechceš přiznat, že jsi utrpěl porážku?” “Mlč!

Zůstává při tom, co jsem řekl: máte lhůtu až do dne dostihů!” “Neuslyšíš ani potom nic jiného než dnes.” “Počkám. Člověk neví, co se zatím stane. Co se týká sázky, donutíme tě, abys dostál slovu!” “Nemám příčinu, proč bych od ní ustupoval.” “Přijdeme všichni, co jsme zde. Dvanáct!” “To mi je lhostejné. Víte však, co tím způsobíte?” “Co?” “Závody budou dnem radosti pro všechny Džamikuny a čestným dnem Ustadovým. Ten den slavíme kvůli němu. Zúčastníte-li se té slavnosti, poctíte tím i jeho. Tolik jsem vám chtěl říci.” Ahriman mirza se dal do smíchu a odpověděl: “Muslimové světí pátek a křesťané svou neděli, oba na počest Alláhovi a Bohu. Já však prohlašuji, že ďábel bude mít nejlepší žeň, jestliže se té slavnosti účastní. Žádný jiný den nepřináší peklu takový zisk jako podobné slavnostní dny, při nichž je člověk nucen - kým? - kým? - se odtrhnout z ochranných rukou práce. Odloží-li ji, jdi si kam jdi, ďábel se ho zmocní; nemá pak jinou ochranu a stráž, než sama sebe a ten protivný dům, v němž se přece po celý den nemůže skrývat! Dostavíme-li se, přijdeme ze zcela jiných důvodů, než k vůli vašemu Ustadovi. Schováte-li se ve svém

beit-y-Chodé, nebude vám to nic platné! Stařec mi požehnal. Nyní žehnám i já vám. Jak při tom smýšlím a co mé požehnání přináší, to se brzy dovíte!” Chtěl se obrátit a odejít, když Hanneh pronesla jeho jméno: “Ahrimane mirzo, ještě slovíčko!” “Co chceš?” tázal se a podíval se na ni s údivem. “Hned uvidíš. Musím ti někoho ukázat.” Kdo byl poblíž, každý k nám hleděl, poněvadž se džemma rozcházela. Také Pekala. Proto na ni mohla Hanneh kývnout, aniž bylo třeba volat ji jménem.

Pekala uposlechla a přicupitala. Její sněhobílý, kvetoucí a okrouhlý zjev byl zvědavým otazníkem k tomu, co má asi u starších a u cizinců pohledávat. Hanneh ji vzala za ruku, přivedla ji k mirzovi a před ním jí řekla: “Pohleď na tohoto Íránce! Žádal, aby se Tifl stal šejkem Džamikunů!” “Proč ne?” odvětila slavnostní panna zcela vážně. “Hodí se k tomu výborně! Volba se stane buď dříve nebo později. Navrhuji ho také za šejka!” Tu odpověď Hanneh ovšem neočekávala. Pokračovala proto důrazné: “Tifl se má oženit s perskou princeznou.” “S kterou?” “O tom ví tento íráni. Chce mu ji přivést.” “Proč ne? Tiflovi by byla dcera šáh-in-šáha zrovna dost dobrá. Až k nám přijde, budu ji vychovávat.

Především musí poslouchat našeho Ustada a mého Tifla. O ostatní nedbám. Jen ať ji přivede! Podívám se na ni. Nebude-li se mi však hodit, pošlu ji zpátky do její vlastní kuchyně.” Teprve nyní se Hanneh otočila k Peršanovi a řekla mu s nejlaskavějším úsměvem do očí: “Zde je Pekala, kterou Tifl považuje za lepší než tvou princeznu! U vás je asi jiný obyčej; ale u nás se zabývají námluvami pouze báby, které jsou už k vládě ve svém stanu bezzubé. Zmínil ses nejednou o ďáblu. Jak Džamikuni, tak Haddedihnové přijímají ženu z rukou Alláha a ne od ďábla. Zaveď svou princeznu k Massabanům. Snad ti tam uvěří, že je to milostivý a čestný dar; u nás ne!” Sebevědomý, hrdý a pyšný muž! Žena mu řekla něco takového! Ale právě ten nadbytek pýchy mu bránil, aby odpověděl. Otočil se a šel k svému koni, neboť

jeho druzi se už chystali na koně. Hodlali odjet. Když Multazim na svém ryzákovi urovnal sedlo i uzdu, nevsedl na něho hned, nýbrž přišel ke mně stranou, kde jsem stál a díval se na ně. “Nezapomněl jsi?” tázal se krátce. “Ne,” odpověděl jsem rovněž tak. “Považoval jsem věc za tajnou.” “Já také.” “Sázka platí?” “Zajisté!” “Ale nevylučuje krevní mstu.” “Vlastně přece!” “Pokud jde o mě, ne!” “Nu, pak ani pro mne ne!” “Zdrtím tě!” “Nebo budeš sám zdrcen.” Pohleděl na mne překvapeně. Měl asi za to, že si může tuto záležitost vykládat sám a jednat vzhledem k ní jak se mu zachce. “Co jsi řekl? tázal se. “Jsi krevním mstitelem ty anebo já?”

“Vlastně nikdo z nás, nyní však oba dva.” “Tomu nerozumím!” “Lituji, že jsi tak chabého rozumu! Vyhledával jsi krevní mstu na šejkovi Kalhuranů, poněvadž zastřelil tvého syna. I on ji měl vůči tobě, poněvadž bič tvého syna prolil jeho krev. Obojí bylo sázkou vyrovnáno. Potají však a přesto žádáš krev, a to moji. Dobrá, neustoupím ani já a žádám tvou krev. Mám k tomu dokonce větší právo, neboť šejk Kalhuranů byl muslim, tvůj syn křesťan, a kromě toho krev prolitá zastřelením se cení mnohem méně než krev prolitá karabáčem. Zdrtíš mě a já zdrtím tebe, kde, kdy a jak se nám to hodí. Přede mnou jsi bezpečný jen na území Džamikunů. Pamatuj si to!” “Tak jsem to nemyslel,” pravil a hleděl v rozpacích před sebe. “Rozumím ti. Vy, veleurození a vznešení ochráncové Massabanů, nemyslíte jinak, než jako ti loupežníci a vrazi. Nyní však víš, na čem jsi!” Rozpaky pominuly a vzdor mu opět vstoupil do očí. “Buď tedy, jak pravíš!” zasyčel na mne. “Tedy krev za krev! Má i tvá! Neznáš mne a bohužel mne nemůžeš ani znát, neboť okamžik, který by ti to umožnil, by byl zároveň okamžikem tvé smrti!” “Je strašné tě poslouchat!” usmál jsem se. “Ale není to tak! Celá říše ví, že jsi největší zbabělec v Persii. Vystoupím proti tobě zbraní, upokoj se. Nebude to dýka ani bambitka, nýbrž něco docela jiného. Že ty přijdeš se skrytou lstivostí, abys mě přepadl jako opovrženíhodný zákeřník, na to jsem připraven.” “Připraven?” uklouzlo mu z úst. “Buďsi připraven, třikrát i tisíckrát připraven, já tě přece dostanu!” Počínal si neobezřetně. Bleskurychlá odpověď a utajovaný, i když ne zcela utajený pohled zlomyslnosti nasvědčoval, že už se rozhodl o jistém záměru. A byl jsem přesvědčen, že jej provede co možná brzy. Chvátal k svému koni, poněvadž ostatní už nasedli. Ahriman mirza měl bohatě vyzdobené sedlo se střevícovými třmeny, z něhož splývalo třepení a střapce kolem celého koňova sedla. Pobídl oře k Pederovi, zarazil před ním a řekl: “Odjíždíme k Zaječímu průsmyku, jak jsi řekl. Než však opustíme duár, chtěli jsme promluvit s Multazimovými jezdci. Odpíráte jim svobodu. Proti tomu nemůžeme nic dělat. Multazim však tyto jezdce svému synovi jen půjčil. Je jejich pánem a velitelem a chtěl se jich na mnohé tázat a důležité jim povědět.” “Jejich pánem a velitelem jsem nyní já,” odpověděl Peder. “Jakmile jste sem dojeli, odešel posel do Vysokého domu. Ukážete-li se tam, bude na vás stříleno. S těmi lidmi může mluvit pouze ten, komu to dovolím; vám to nedovoluji.” “Zdá se, že ani nevíš, jak velice se mýlíš. Což vojáky považuješ za tuláckou sběř, kterou najal muhassil?” “Ano. Je to docela sprostá čeládka!”

“Ne. Jsou to vojáci, které sipásalar(tm) půjčil Multazimovi. Odložili své uniformy, poněvadž dočasně vystoupili z vojenské služby a věnovali se finanční službě. Jejich velitelé jsou skuteční důstojníci, kteří podají proti tobě žalobu u sipásalara, a ten tě potrestá. Máš sice podpis šáh-in-šáha, ale ten se vztahuje jen na vaše práva a na vaše soudnictví, nedává ti však dovolení, abys zajímal vojáky, kteří podléhají zcela jiné pravomoci.” “Nesoudím je. Nepotrestám je. Vím velmi dobře, odkud a kam sahá moje právo. Uvěznil jsem je, poněvadž jsem k tomu oprávněn. Multazim ať mi doručí ověření podepsané sipásalarem, že to jsou skuteční vojáci! S tím vysvědčením se vydáme k panovníkovi a zeptáme se ho, zda jsou snad jeho důstojníci a vojáci k tomu, aby vedli vojnu s pokojnými obyvateli jeho vlastní země, nebo zda tito obyvatelé jsou tu k vůli vojákům, aby byli štváni jako opovržení Massabani proti svým spoluobčanům.” “Toho se neodvažuj!” “Už jednou jsem ti řekl: neodvažuji se ničeho. Výkon našich práv není opo-vážlivostí.” “Práva Ghulamova jsou svatá!” “Jeho práva? To asi sotva! Ale jak je vykonává, není svaté. To panovník nechtěl, když mu je propůjčoval. Anebo - - - snad mu je ani šáh-in-šáh nepropůjčil! Slyšel jsem, že mu smlouvu podepsali dva ministři. Je na ní také nejvyšší pečeť?” “Do toho ti nic není!” “Každého se to týká, kdo bydlí v této zemi. A nás dvojnásobně, poněvadž se Multazim se zbraní v ruce odvážil vstoupit na naše území, aby si zde hrál na pána! Jsem šejkem Džamikunů a mně je

svěřeno jejich štěstí a pokoj. Na mne je vložena úloha, abych pečoval o blaho země, jež jim náleží. Chceme i s ostatními zachovávat mír a žít s nimi v pokoji. To jsme udělali a nikdy mír neporušíme. Kdyby se toho však odvážili jiní, běda jim!” “Běda!” zasmál se mirza. “Nechtěl bys tak třikráte zvolat? Takové ‘běda’ z týchž úst, jež se honosí mírumilovností a láskou k bližnímu, to musí být jako chvalozpěv opěvováno rty všech těch blažených, kteří to v nebi uslyší! Láska a

běda! Zde ses zrovna tak odhalil, jako se prve prozradil váš zbožný Ustad!” “A ty stejně překrucuješ příčiny a následky vůči mně jako vůči němu. Když ses odhodlal k cestě k nám, zapomněl ses poradit s úvahou. A nezpozoroval jsi ani na cestě, ani zde u svého cíle, že jsi doma zanechal opatrnost. Tvrdil jsi, že máš tak velikou moc, že se tě musíme bát. Byl jsi tak bláhový, že ses domníval, že se ta moc vztahuje také na nás? Měl jsi zato, že nás ani nenapadne pátrat po ní, abychom ji poznali? Jako Multazim se chlubíš mocí. Budeme jednat tak, jak by jednal každý moudrý člověk.

Nepůjdeme slepě, nýbrž tak, jak jsi přišel “Ministr vojenství.

k nám, vydáme se tam, odkud tvá moc pochází, není-li ovšem předstíraná. A když “Jste tedy vyzvědači?” přerušil ho Peršan. “Ne! Vyzvědač neřekne nepříteli otevřeně, co chce učinit. A právě tu naši otevřenost jsi patrně vypustil ze svého výpočtu. Co řekne šáh-in-šáh, až se doví, že se chlubíš vetší mocí, než jakou má sám! Co učiní, až uslyší, že je vaším dávným právem považovat ho za loutku, které ze všeho bohatství a ze všech plodů země přinášíte jen laciné kadidlo, abyste všecko ostatní nastrkali do svých kapes? Co udělá, až uslyší, že hrozíte záhubou těm jeho poddaným, kteří chtějí být poslušní jen jeho a zdráhají se vás považovat za modly, před nimiž nutno padat na kolena! - Tyto důsledky své cesty jsi neuvážil. Opovážil ses přijít sem, abys nás poznal. Ale jenom jeden nás pozná, šáh-in-šáh, jemuž jsou naše srdce otevřena. Ale vaše srdce? Byli jste tak neprozřetelní, že jste nám je otevřeli, kdežto jemu je uzavíráte.

Nyní však pronikne jeho pohled i do největší hloubky, a co se mu objeví, nemůže být nic jiného, než - běda! To ‘běda’ nemá svůj původ ve mně; sídlí ve vás a rozmůže se jako oheň a jako popel vše pohřbívající, až dopadne ruka panovníka, aby sopku rozrazila a roztrhla. Pak bude země osvobozena od zlých a jedovatých výparů, které z tohoto

nešťastného vrchu až dosud vycházely, a když zmizí tmavý dým, zahalující zemi Hospodinovu, pak konečné spatří každý jasnou oblohu a pravého panovníka! - Domluvil jsem s tebou! Jeďte dále! Zaměřte si, kamkoli chcete, očekává vás nejen vezdejší, ale i docela jiný konec!” Zatím, co oba spolu jednali, přiblížili se k nim i ostatní Peršané. Slyšeli konečná Pederova slova a hleděli nyní za mirzu, co učiní. Zaryl vnitřní hroty třmenů koni do slabin, až se kůň bolestí vzepjal a téměř se převrátil dozadu. Pak opovržlivé mávl rukou a pravil s pronikavým, daleko slyšitelným smíchem: “Ještě docela jiný konec! Starý blázne! Vždyť není nikde konec! Jaké štěstí, kdyby tomu bylo tak, jak pravíš! Možná však, že mluvíš pravdu, neboť nám neschází už nic, než pouze jedno: vševědoucnost! Zkusme to! Je to přízrak, nebo skutečnost? Jeďme tedy k tomu vřele touženému konci, k tomu cíli, jímž nám vyhrožuješ a po němž jiní zas touží!” “K cíli - k cíli!” smáli se druzí za ním. Pobídli koně, dalekým obloukem objeli beit-y-Chodé. Sjeli po zeleném luhu a zmizeli záhy za křovím zahrad níže se rozkládajících. Hleděli jsme za nimi, až nebyli vidět. Pak se obrátil Peder ke mně a tázal se: “Setkal ses již někdy s takovými lidmi? Neměl by je člověk považovat za něco docela jiného?” “Mnohé je mi u nich hádankou,” odpověděl jsem. “Můžeš mi povědět, co?” “Sotva! Jsou pocity, pro něž člověk nemá slova. Dostavují se tušení, jež si ani v myšlenkách nemůžeme srovnat, tím méně je slovy vyjádřit. Připadalo mi, jako

by Ahriman mirza prožíval dva různé životy a jako by patřil dvojí rozdílné říši. Co jsme od něho slyšeli, tím náležel k říši jedné, smyslem však, který spočíval v jeho řeči, i duchem, jenž mu jej našeptával, k říši druhé. Poznal jsem’ mnoho lidí, ale takového dosud ne! Některá místa jeho řeči mne upozornila, že se musím mít na pozoru, abych se sám v sobě neklamal. Vyrýval mi z hloubky myšlenky, o nichž jsem nikdy neměl tušení. A dovedl je tak řídit a utvořit, že nebylo snadné poznat v nich blud. Běda slabomyslné a důvěřivé oběti, kterou si vyhlédne! Musí mu propadnout! Tu se mi vynořuje před očima obraz, odporný a zároveň krásný. Sem k blízkosti chrámu však nepatří. Kdybych ti jej mohl ukázat, ležela by v něm aspoň přibližná odpověď na otázku, kterou jsi mi předložil.” “Mluv jen směle! Není obrazu ani na nebi ani na zemi, aby nebyl zjasněn sluneční září, která se dnes s naším beit-y-Chodé brzy rozloučí.” “Pravíš: ani na nebi ani na zemi. A tento obraz se vztahuje k oběma. Mám doma starou, milou knihu. Je stará jistě čtyři sta let a zdědil jsem ji po svých předcích. Jsou v ní jen obrazy a žádný text, ale zadní stránky jsou zbožně popsány bývalými majiteli. Ty obrazy byly vytištěny k vysvětlení a znázornění toho, o čem vypravuje kitab el mukkadas(tm). Už jako dítě jsem ji miloval a dosud se jí rád zabývám. Zdá se mi, jako by na těch Uštech byly zobrazeny mé pocity a myšlenky, mé boje, porážky i vítězství, lidstvo ve své dětské době, otci důvěřující a ve vděčné lásce jej ctící, chlapcův vzdor a nerozvážnost, které se vyhýbaly poslušnosti jako kdysi Izrael, jinochovy vřele milované ideály. K tomu vlastní mysl, žádající očima vidět to, čemu srdce dosud věřilo bez námitky. Stále hledající a nikdy neumdlévající bádání po důkazech. Zápas s těmi, kteří ctili jiné bohy. Hrozné nepřátelství toho, jenž kdysi přišel k Jobovi, aby ho zničil. Pevné setrvání ve víře boží, přes všecky zápasy, jimiž jsem prošel. Těžký a krutý boj udatného Judy Makkabejského, vymanit se z porážek, i když byl svými vlastními bratry opovržen a zatracen, opět vystoupil na horu Moria a získal si lásku svého národa. Ach, to bylo tak těžké, ze všeho nejtěžší! Mám však zato, že jsem toho přece dosáhl!” Peder usedl do trávy. Stál jsem před ním. Chtěl jsem mu povídat o obraze a o čem jsem mluvil! Proč byly ty krásné, laskavě zářící oči, jimiž na mne pohlížel, tak tázavé? Jeho Džamikuni ho nazývali Pederem, otcem. Milovali ho, ctili ho a důvěřovali mu. Zasloužil si to, poněvadž jim byl otcem v nejvlastnějším smyslu toho slova. Jak se stalo, že jsem si musel teď vzpomenout na svého otce? Byl to prostý muž, skromný a přímý, jak bývají chudí lidé, u jejichž dveří číhá nouze po celý den i ani v noci neusíná. Ten nějaké bádání a hledání nemohl pochopit. Hmotný nedostatek je slepý k ideálům. Trpěl mými porážkami; nemohl však mít podíl na vnitřních vítězstvích, k nimž mne přiváděly. Když jsem konečně přece jen zvítězil a zhluboka si oddechl, poněvadž jsem ve své víře v lidstvo získal přesvědčení, že je mi odpuštěno, tehdy zemřel. Svou naději, že vše, vše “Písmo svaté, bible.

budu mu moci nahradit, jsem musel odkázat do té vlasti, kde každý ještě má smířit to, co zde na zemi smířit opominul. “Effendi, co to říkáš?” tázal se šejk. “Slyším dobře? To že bylo v té obrázkové knize? Vždyť se zpovídáš sám sobě! Či ne?” “Ano, Pedere, zpovídám se!” přisvědčil jsem. “Obrázková kniha, o níž se zmiňuji, obsahuje zpověď celého světa. Mluvím-li o té zpovědi, nemůže chybět ani ta, kterou jsem sám lidstvu dlužen. Připojí ji ke své kolektivní zpovědi.

Neodpustí-li mi svět, nemůže ani jemu být odpuštěno.” Tu oběma rukama uchopil moje ruce, přitáhl mě napůl k sobě a řekl: “Zpovídáš se v dalekém Kurdistanu! Zde, přede mnou! Lidstvo tě neslyší!” “Uslyší mě! Neboť si to přečte!” “Snad v některé z tvých knih?” “Ano!” “A zrovna tak čestně a přímo, jak jsi zde mluvil ke mně?” “Zrovna tak!”

“Ef–fen–di!” Pohleděl na mne s podivem, dokonce s úlekem. Mně však bylo u srdce teplo, lehce, volně! Věděl jsem, že mám úsměv na rtech. “Víš, co sis tu předsevzal? Lidstvo ti rádo odpustí, ale všichni, kteří tvoří jeho celek, předstoupí po jednotlivcích, aby tě zatratili!” “Neobávám se lidstva ani jednotlivců. Co se tu děje, děje se i tam!

Zpovídám se i pro ty ostatní! Tomu, jenž soudí na věčnosti! Nechá-li pak, jak se mi stalo i zde, předstoupit jednotlivce, budu bez veškeré viny.” “Přitáhl mě až úplně k sobě, ovinul mi ruce kolem šíje, políbil mě na obě tváře a řekl: “Milý synu! Věříš, že i já se svými Džamikuny náležím k lidstvu? Ano? Přikývl jsi! Jsi dojatý! Vidím tvé slzy! Neplač! Říkám ti: mezi těmi, kdo vystoupí z lidstva, poněvadž lidsky nemyslí a neodpouštějí, nebude ani jediný Džamiki! Pro ostatní však, kteří tak jednají, budiž to, co napíšeš, jako by nebylo psáno, neboť ses zpovídal lidstvu, ne však těm, kdo z něho vystoupili!” V tom se objevil Ustad před chrámovými sloupy a rukou dal znamení k Vysokému domu. Pokyn byl asi očekáván, neboť slunce už zapadalo a zvony hned zahlaholily. Peder vstal, vzal s sebou i mě a pravicí ukázal nahoru na alabastrový stan. “Později mi vypravuj dále o svém obraze!” pravil. “Nyní se nám ukáže jiný. Také z kitab el mukkadas, ale ne z napsaného Písma, které bys mohl po libosti otevřít a zavřít, nýbrž z toho, které je bez přestání otevřeno pro celou zemi. Porozuměl-lis dobře obrazům své knihy, pak pochopíš i tuto zdejší!” Ustad se nyní k nám obrátil. Vystoupil z chrámu, aby přišel k nám. Oči všech přítomných Džamikunů i jejich hostů byly obráceny k nejvyššímu bodu horstva.

Slunce opustilo naše údolí a zacházelo za horami. Zatím, pokud ještě osvětlovalo protější výšiny, nastával u nás

soumrak. Kolem jezera se plížily temné stíny. Jako vystupoval tento soumrak, aby konečně údolí zahalil temnotou, tak zabírá i strast lidské srdce víc a víc, až je naplní. Není snad žádné místo, kam by nemohla zasáhnout, které by nikdy nemohla docela zatemnit. A přece! Horská temena na straně jižní, východní a severní byla zbarvena fialově v posledním, nejhlubším odstínu; už je opustily paprsky, které se rozlétly k obloze, aby se rozplynuly v lesku hvězd. Na západě však, kde obloha tonula v rudé záplavě, zářil poslední denní pozdrav v červáncích. V této záplavě světla na rozloučenou se mi zdálo, že vidím obraz, představující shromáždění duší putujících k bráně blaženosti, duší, jež proměněny strastí a bolestmi života, unikají i nad nejvyšší zemský bod, aby se skalní stěna, na níž byl zbudován jejich “Vysoký dům”, k němuž mířily, zjevila jako základ vlastnoručně založený Pánem. Nebeský paprsek se lámal na poloprůsvitném kameni ve všech barvách. Kmitaly a leskly se, jako by celý alabastrový stan byl vyzdoben drahokamy z ruky panovníka všech dob a světů. A když tato báječná večerní nádhera v temnotě pominula a zmizela našim očím, tu se ještě zdálo, jako by se každý drahokam zdráhal vzdát se svého třpytu až do rána. Stál jsem ještě chvíli a zavřel oči, abych si tento zázračný obraz navždy vepsal do duše. Praví se, že země může být peklem. Ano, věřím tomu! Ale stejným právem věčnosti, která se nám zjevuje v současnosti, může být země také nebem. Je-li nebe oživeno jen anděly nebo světci a peklo jen ďábly a zatracenci, tu záleží jen na lidech, co si ze své země udělají! Peder přerušil mé úvahy. “Nu, effendi,” otázal se, “podobá se tento obraz tomu, o němž jsi chtěl rozmlouvat? ” Stručně jsem vysvětlil Ustadovi, čeho se tato otázka týkala a odpověděl jsem: “Rád bych ti vysvětlil, co v západních zemích nazýváme pendantemči proti-obrazem. Podivnou shodou mají oba obrazy podobný obsah a jsou si příbuzné. Svůj obraz bych pojmenoval ‘Od nebe k zemi’ a tento ‘Od země k nebi’. V mé staré knize chybí několik listů. Pokoušel jsem se doplnit je svou obrazností. Na prvním listě, který bych tam vložil, stálo by to, o čem jsem mluvil. Myslel jsem na toto: bod vysoko na Ahuramazdově jasné obloze, spadající příkře do hloubky, v níž je naše země. Nahoře zástup andělů, dychtivě a žádostivě pohlížející do neznáma. K nim přistoupí Ahriman, buřič, který se domnívá být rovný Bohu. Chce sejít dolů, avšak ne sám. Snaží se svést anděly, aby opustili nebe a aby s ním založili říši, v které by Pán neměl vládu. Aby je odcizil věčnému vládci, mluví k nim způsobem, který označujeme ďábelským. Lichými důvody a klamnými vývody je oklame, jak se dnes Ahriman mirza snažil oklamat nás. Věc podivuhodná: Ahriman na mém obraze se docela podobá mirzovi, který stál tam na okraji lesa. Má snad tatáž idea vždy i stejnou podobu, ať pochází od-kudkoli? Nemá vždy zlo na první, zběžný pohled svůdnou podobu? Přinutíme-li však onu andělskou bytost, aby promluvila, tu nejjistější rozpoznávací známkou je vášnivost, již vkládá do všeho svého jednání, do činů i řeči. Zajisté v jeho službách byl ten, kdo ďáblu propůjčil ohon a koňské kopyto. Peklo je bahno, jehož povrch se bujné zelená a kvete, aby přilákal bludného poutníka. Nebe září, peklo se však jen leskne. Jeho zlato a jeho diamanty jsou nepravé.

Třpytné kamení mirzovo asi také nebylo pravé!” Různé skupiny Džamikunů se shromažďovaly, aby při hlaholení zvonů nastoupily cestu k duáru. Má nosítka byla přinesena, Hanneh stála poblíž. Pozval jsem ji, aby jich použila. Bylo v nich dost místa pro dvě osoby. Přijala mou nabídku a řekla: “Počkejme, až zazáří hvězdy! V jejich třpytu a světle bych ráda

spatřila bílý stan tam nahoře.” To mi bylo vhod. Ustad a Peder odcházeli. Peder se však ještě jednou ke mně vrátil a tázal se: “Effendi, dovolíš mi, abych Ustadovi sdělil, o čem jsme spolu hovořili? Nemohu mu nic zatajovat a také bych rád, aby věděl o tvé zpovědi, která nezná strach ani z Udí, ani z čehokoli jiného.” “Nemám důvod, proč by mu to mělo být zamlčeno,” odpověděl jsem. “Nevím o ničem, s čím bych se měl tajit.” Potom jsem vedl Hanneh napříč chrámem. Usedli jsme na jeho schodech. Hanneh mlčela, já také. Dosud ještě mdlý svit se prostíral mezi námi a protější výšinou. Jen večernice už jasně zářila. Zrána je to jitřenka. Je to hvězda stejná, jen jména jsou rozdílná. Není-li tomu tak i s Bohem? Mezi oběma jmény hvězdy je noc. Jaké noci spočívají mezi rozdílnými jmény, jimiž se označuje božská bytost? A kdo je ten, od něhož temnoty pocházejí? Od Boha, věčného světla, zajisté ne! “Už jej vidím,” promluvila Hanneh potichu, jako by alabastrový stan byl posvátností, o níž se nesmí mluvit hlasitě a drsně. I já jsem jej spatřil. Jako tmavá, beztvárná hmota se před námi objevila hora, na níž se vypínal. Pouze ve výši se zračily obrysy, jež mu propůjčovala obloha. Tak i hory života v hloubce se zdají beztvárnými; vynikají však tím více a tím zřetelněji, čím výše vystupují k obloze. I stan se ve své podstatě se jevil zastíněný. Neměl uvnitř světlo, toho mu přibývalo shora. Jako by se ta myšlenka, jež mu dala původ, teprve nyní zrodila a zároveň ztělesnila, tak vystupoval před našima očima s přibývajícím světlem hvězd stále zřetelněji v magické kráse, jasně, čistě se zjevoval a děkoval mistrovi, který v kameni skrytou horskou duši z těžkopádné beztvárnosti vysvobodil a vtělil ji ve výrazný obraz vykoupení. Hleděli jsme naň beze slova. Co mluvit, když duše je naladěna pocity, pro něž není slov! Teprve po dlouhé chvíli Hanneh vstala. Šli jsme k nosítkám a usedli jsme do nich. V duáru panoval hlasitý a rušný život. Nahoře bylo ticho.

Když jsme vešli do naší dvorany, bylo mi nápadné, že moje lože tam už nebylo. Kára byl u svého otce. Ustad s Pederem tam byli také. Halef spal. Ale v jeho obličeji se nezračila bezvýraznost, kterou podmiňuje úplné bezvědomí. “Měl radost ze svého snu,” řekl Kára potichu, aby ho snad nevzbudil. “Tedy opět snil?” tázala se Hanneh. “Ano. A to opět o effendim.” “Snad ne o těch strašlivých larvách?” “Ale ano! První sen se mu navrátil. Vím, že se to stává. Znovu křičel, ale brzy se utišil. Pak jsem spatřil, že ho něco těší, a když se probudil, pověděl mi, co. A to ho učinilo šťastným!” “Co?” “Červi se konečně sežrali navzájem, až poslední larva byla tak tlustá, že musela prasknout. Effendi však vstal a stál tak veselý a zmužilý, jako by se ho ani byly nedotkly. Když mi to otec pověděl, upadl zas do spánku.” “Podivná věc! Co tomu říkáš, sídi?” “Nejsem ruja difcoron26,” odvětil jsem. “Podivné je ovšem, že se tu tak jasně a jistě váže sen ke snu.” “Proč podivné?” tázal se Peder. “Nestává se v životě totéž? Neváže se tu také touha k touze, sen ke snu? Je-li v této věci něco podivného, tedy je to nepochopitelná myšlenka, že bytost duší i duchem tak nesmírně bohatě nadaná, by měla zaniknout v těle čeopi a larev! Sen hadžiho znamená víc než pouhý sen, neboť ukazuje na skutečnost! Kdyby všichni lidé, kolik jich je na světě, byli jen samými červy a larvami, a kdyby jen jediný člověk měl duši a ducha, nebyli by s to, aby jej zničili tělesně, tím méně duchovně nebo duševně. Effendi může být úplně klidný, nejen když jiní mají o něm sny, nýbrž i když se z tohoto svého snu probudí!” “Nejen pouze klidný,” řekl Ustad, “nýbrž dokonce šťastný!

Pojď se mnou, effendi!” Vzal mě za ruku a vyvedl mě ven na místo, kde jsem večer obyčejně sedával. Tady mi položil pravici na hlavu a řekl: “Zde to bylo, zrovna jako teď, kde má ruka spočinula na tobě. Vzpomeneš si ještě, jakými slovy jsem tě k nám vítal? ” “Ano,” přisvědčil jsem. “Pověz je!” “Vítám tě podruhé k nám a prosím, abys zůstal u mne a u mé duše, pokud bude libo tobě i tvému vyššímu Já, jež nazýváte duší. Očekával jsem tě!” “Ano, tak jsem to řekl.

Zapamatoval sis to. A dnes opětuji tato svá slova. Vítám tě u nás potřetí. Dosud jsi byl u mne. Nyní se však ukázalo, že i tvá duše zůstává při mé duši. Effendi, víš, co to znamená? Dosud ne!” “Vykladač snů.

Rukou ukázal k chrámu, jenž stál naproti v jasné záři hvězd, a pak pokračoval: “Jsou světy, o nichž nemáš tušení. Tak jako hvězdy mají větší a větší vzdálenost od země, tak se zvedají ty světy v nezemských vzdálenostech nad sebou. Žádný z nižších nemůže překážet vyššímu. Kdo se dostal k vyšším, zůstává nižšímu nedosažitelným, kromě toho, že by k němu sám dobrovolně sestoupil. Ve všech těch světech jsou obyvatelé, kteří vyšší svět buď nenávidí nebo po něm touží. Nenávidějící jsou mu však neškodní, toužící ho dosahují. Nezměrná moc spočívá v lidském snažení. Je jako moc modlitby, které, je-li nesobecká, ani Chode nemůže odolat! Ty světy jsou tvému oku neviditelné, tvé duši však dobře povědomé. A že jsou, to můžeš pocítit, když se v tvé duši budí touha po vyšším světě. Ta touha je bolestná, poněvadž duch, od něhož se nesmí oddělit, nechce za ní. Duch je tvoje “já”, ale touha je láska. Duch se nechce zříci toho, co právě má, poněvadž nevěří tomu, co její oko dobře vidí. - Jak nesmírně šťastný jsi, effendi! Máš tuto víru dokonce v míře dvojnásobné: čemu věří tvá duše, tomu věří i tvůj duch. Kam se ona snaží, tam toužíš i ty. Dojdeš k cíli!” Sklonil hlavu a na chvilku se odmlčel. Pak pokračoval tišeji: “U mne to tak nebylo! Má bytost nebyla tak jednotná jako tvá; byla rozdvojená. Rozkol panoval mezi mým čelem a srdcem. Tušíš snad, jak se jmenoval?” “Ahriman mirza?” odvážil jsem se hádat. “Ano, ten to byl! Ten se v každé době vtírá mezi ducha a duši, aby zničil obojí. Nepoznáváš ho v této strašlivé činnosti, poněvadž u tebe duch a duše jsou svorní. Nemohl se postavit mezi ně. A přesto přece jsi mu neunikl. Rušivě působil u tebe na jiné straně. Vetřel se mezi ně a tělo! Chtěl zničit tvůj vnější, tělesný život, a tím usmrtit ducha i duši. Ne vnitřně, to nemohl, nýbrž potřel tě v zevnějším, tělesném životě, a že se ti podařilo vstát a po dlouhém boji zvítězit, za to můžeš děkovat pouze míru a nezdolné síle svého nitra! Nikdo, nikdo z lidí to neviděl. Ale jeden to viděl a ten nezapomíná. Slyšel také, co jsi tam naproti řekl Pederovi. Vím, že to uděláš, že v slibu dostojíš. A proto vím ještě něco jiného, totiž to, že jsi vpravdě ten, jehož jsem zde očekával. Až dosud ti byla otevřená jen dvorana džemmy, poněvadž jsi byl nemocným hostem kmene. Od nynějška budeš zůstávat u mne, v tichém příbytku, kde nevyrušován všedním životem, budeš blíže zvonům. Zpozoroval jsi asi už, že je tvé lůžko z dvorany odklizené. Je pro tebe připravené u mne. Podej mi ruku!” Následuje román Ahriman Mirza