Karel May

V říši stříbrného lva 6. - Růže ze Šírázu

Kapitola první CHODEM

Bylo večer po desáté hodině, když jsem se vydal k chrámovým zříceninám nad údolím Džamikunů, abych se pokusil vyslechnout tajnou schůzku Ahrimana mirzy a jeho spoluspiklenců. Můj podnik nebyl bez nebezpečí, přesto mne nenapadlo pochybovat o věrnosti mého pomocníka Ašyka. Věděl jsem, kde mne má čekat, a šel jsem klidně za svitu měsíce až k úzké brance ve zříceninách, kterou jsem měl sestoupit do podzemí. Několik svíček a sirky jsem měl v kapse. Když jsem se přiblížil k brance, zvýšil jsem pozornost, a rozumí se, i při vstupu do chodby jsem dbal větší opatrnosti, neboť bylo možné, že by už některý Šili zde mohl být. Nekráčel jsem, nýbrž plížil jsem se tiše a co možná ve stínu. Když jsem došel do dveří, mohl jsem být přesvědčen, že mě nikdo nezpozoroval. Poněvadž jsem tyto prostory už znal, byl bych se tu vyznal i potmě; přesto jsem rozžal jednu ze svíček a druhou rukou jsem uchopil nůž, abych se mohl okamžitě bránit, kdyby tam byl ukryt nějaký protivník. Tak jsem prošel přední místností do svatyně. Záře mého světla nesahala daleko; proto jsem si posvítil nejprve uprostřed a pak i podél zdi. Pak jsem stanul u kamene, podobajícího se oltáři nebo stánku úmluvy a posvítil si svíčkou do výše. Tu se nade mnou ozval tichý šepot: “Tys to, effendi? Je tu špatně vidět, viď? Až přijdou ostatní, bude jasněji. Spustím ti dolů tyč a podržím ji nahoře pevně. Přiřezal jsem ji tak, aby se ti vystupovalo co nejpohodlněji. Nechal jsem na ní silné pahýly. Nemusíš šplhat, nýbrž jen vystupovat.” Podal mi větev dolů a já ji pevně uchopil. Pahýly byly dost silné, aby mě udržely. Nahoře zablikalo světlo. Zhasl jsem svou svíčku, abych měl obě ruce volné, pak jsem vystupoval vzhůru. Vytáhli jsme za sebou žebřík, uložili jej po délce na podlahu empory, a pak jsem se teprve rozhlížel. Kromě nás tu nebyl nikdo. Zhasli jsme světlo a usadili jsme se, ne však vedle sebe, nýbrž každý na jednom konci římsy, aby viděl jeden to, co druhý vidět nemohl. Měl jsem k Ašykovi důvěru, přece však jsem tasil nůž a připravil si jej. Kázala mi to opatrnost, která je příkazem v kterémkoli postavení a v každém případě. V temnotě bylo příšerně. Špatný vzduch působil potíže plicím. Pravé místo, aby bylo pařeništěm zla. Naštěstí jsme nečekali dlouho, záhy se dostavil první návštěvník. Venku si rozsvítil a přišel se světlem dovnitř. Cítil se tak bezpečný, že ani místnost neprohlédl, nýbrž vstoupil hned doprostřed a postavil svíčku na rozpuštěný lůj, jejž z ní odkapal. Posadil se. Pak přišel druhý, třetí, čtvrtý. Počínali si tak jako první. Nikdo z nich nepozdravil, nikdo nepromluvil slova. Již hořely čtyři svíčky, ale jejich záře nepostačovala, abychom rozeznali obličeje, které ovšem nebyly maskovány. Vstoupil pátý. Výjev se změnil. Všichni vstali a jeden ze spiklenců se otázal: “Je emír už venku?” “Není,” zněla odpověď. “Jeho kůň není dosud u známého stromu. Ale vyzvědač stojí, aby dával pozor, přicházímeli a jdemeli tak, jak je předepsáno. To musí přestat.” Hlas se mi zdál povědomý. Muž se sklonil, aby také upevnil svíčku. Tak mu

světlo ozářilo obličej, a poznal jsem Ghulama el Multazima, krevního mstitele, kata Stínů. “Počkejme až po povstání,” podotkl předešlý řečník. “Pak si s ním vypořádáme účty!” “Jen povedeli se to!” namítl jiný. “Vím to zcela bezpečně,” ujišťoval Ghulam. “Dnes přivede emír šejka úl islám, aby nám dokázal, že zbožná světla se sjednotí s bezbožnými stíny k sesazení šáhinšáha. Přicházím takřka přímo od šáha. Nemá ani tušení o hrozícím nebezpečí. Ani jeho oblíbenec Džafar, jemuž propůjčil čestný titul itemad1, netuší, že v několika dnech mu na prsou rozkvete GuliŠiraz, a že ” “On má zemřít?” přerušil ho kdosi. “Jak? Kdy? Kde?” “To je má věc. Řeknuli to já, můžete být přesvědčeni, že se to stane. Dopis s rozkazem jsem nalezl v kapse, kam se dostal tak tajemně, jak to umí udělat jen emír. Zakládá si na tom, že je

všudepřítomný. Jen kdybychom už věděli, kdo jím vlastně je, jinak i jemu rozkvete růže! Mluvím za všechny a říkám otevřeně, že nás ani ve snách nenapadne, abychom se s někým dělili o poklady zde po staletí shromažďované. Jde jen a jen o povstání, abychom Džamikuny odtud vypudili a Ahrimana mirzu uvedli na trůn. Za takového vládce zůstaneme bez trestu. Naši spojenci po celé zemi jsou hotovi k činu. Šáh bude odstraněn, Džafar, jeho rádce, zmizí, a Ahriman na trůně pak buďsi moc emírova sebe větší, s jeho smrtí přestane. Tehdy se rozdělíme o bohatství a budeme pak veřejně těmi, ‘Poslušný.

jimiž jsme byli dosud potají pány této země. Nyní však ticho! Předepsaná přestávka uplynula. Nemluvili jsme spolu!” Minulo asi deset minut. Zvenčí se opět ozvaly kroky. Tentokrát nepřišel jednotlivec, nýbrž dva, ale bez světel v rukou. Jeden, jenž byl asi veden, zůstal stát u vchodu. Druhý pokročil, ale ne docela. Ke svému překvapení jsem zpozoroval, že má zrovna takový oblek, jaký jsem obdržel od šáha. V pravé ruce třímal jezdecký bič. Obličej měl zakrytý černou škraboškou, a přes nedostatek světla zářily na čepici kameny z agrafy, jakmile se pohnul. Přítomní vesměs vyskočili.

Pyšným a pánovitým pohybem ruky strhl muž všechnu pozornost na sebe a promluvil: “Opět jsem sem přišli; prodléváme stále daleko od naší bezpečné mejmeiyehud. Sešli jsme se zde, odkud nás Ustad se svými Džamikuny vypudil. A teď se blíží den, jenž nám vrátí, co jsme ztratili. Den, kdy křesťanskázběř bude rozbitá, rozmetená do všech úhlů světa, kdy budeme opět pány své temnoty, z níž už nikdy nezazáří světlo ve zříceninách. Neměli jsme schůzku předešlého dne žoldu, poněvadž jsme od yehudé byli vzdáleni, a rovněž zanedbáme příští, neboť nastane vyrovnání účtů s Ustadem. Budou tu dostihy, příležitost nám velmi vítaná. Naskýtá se nám tím příležitost, abychom přišli i ve velkém počtu, aniž to bude nápadné. Přivedeme své nejlepší běžce a vyhrajeme tuto předehru.” Zde ustal v řeči. Mluvil změněným hlasem; a v tom mu pomáhala nejen maska, nýbrž i temná ozvěna místnosti. Také se snažil, aby se neprozradil obvyklými posunky. Odstranit svérázné a pyšné vystupování ovšem nemohl; i postava úplně souhlasila, takže jsem nepochyboval, že je to opravdu Ahriman. Pak pokračoval: “Po předehře nastane hlavní jednání; nepřipustíme žádnou přestávku. Znáte plán a musíte být pohotově. Jen hodinu nemohu stanovit. Příští pátek, právě o půlnoci, dostavíte se na Džebel Adava; tam uslyšíte slovo rozhodnutí. Dnes však k vám přivádím šejka úl islám, abych vás přesvědčil, že jsme skutečnými spojenci a že nás vítězství nemůže minout.” Pokynul a šejk úl islám přistoupil.

Obličej měl nezahalený. Nejevil ani v nejmenším stísněnost v této situaci, ani rozpačitost; jednal tak, jako kdykoli jindy: dobrotivě, blahosklonně, nasládle. Ke každému promluvil několik přívětivých slov, podal dokonce katovi ruku a pak ustoupil stranou. Představem se skončilo a Ahriman mirza mluvil dál, ač celkem málo: “Pro dnešek jsme tedy u konce. Přiveďte svůj lid tak, aby dvoudenním pochodem mohl dorazit do údolí Džamikunů; musí se to ovšem stát nenápadně. Ostatní pederáni jsou rozděleni po krajině a vyčkávají jen zdejšího výsledku, aby také hned začali. Nyní jděte!

Propouštím vás!” Zdálo se, že se muži tomuto rozkazu podivují. Kat se otázal: “My dnes napřed? Vycházíval jsi vždy nejprve sám!” Emírisillan na něho zlostně zasyčel: “Poroučímli, k čemu otázky? Odejděte já však prodlím! Měl bych tě Růže ze Šírázu snad prosit o dovolení? Však dobře víš: prosím li kdy, stává se to jen těmito ústy!” Vytáhl bambitku a mířil mu na čelo. Ghulam el Multazim se rychle obrátil a sáhl po své svíčce. “Svíčky necháte zde!” poručil emír. “Zhasnu je později sám. Odejdete jako obvykle v ustanovených lhůtách nepromluvíte ani slova Ven!” Kat hned zmizel, ostatní šli postupně za ním. Teprve když odešel poslední, emírisillan zasunul bambitku, zasmál se pohrdavě a řekl: “Darebácká zběr! Jsou k službám jen tehdy, chvějíli se jim všechny kosti úzkostí!” “U mne je tomu jinak,” odvětil šejk úl islám. “U mne panuje jen láska.” “Dobrá, dobrá! Znám ji! My dva si přece nebudeme malovat straky na vrbě. Má neúprosnost je nepokrytá, počestná; stud jí zabraňuje veškerou přetvářku. Tvá láska je zahalené sobectví. Za jediný rok zničí víc existencí, než kolik bych jich já mohl zničit za celé století. Však víš, že tě znám. Proto ses nikdy ani nepokusil, abys mi čelil svou posvátnou škraboškou!” Šejk úl islám přistoupil k němu blíž, vztyčil se a řekl: “Ano, stojím naproti tobě jako muž proti muži, duch proti duchu. V tobě vězí zničující negace, zápor; ve mně rozrušující přehánění kladu, přisvědčování. Řeknu si “ano” jen pro sebe a pro nikoho jiného; co se stane z lidstva, je mi holý dým. Proto mne nenávidíš zuřivé až k roztrhání!” “Že tě nenávidím?” zasmál se emír. “Ještě něco víc, něco horšího: opovrhuji tebou! K nenávisti se propůjčí jen vaše blahosklonná láska, dál nikdo. Že si podrobuji dav, tím chci dosáhnout jen něčeho ušlechtilého. Ty však chceš nízkost povznést tím, že porážíš vznešené! Mluvím a jednám s tebou přímo a poctivě, jak vidíš. Tobě ovšem sedí v týlu šalba i proti mně a hodláš mě zašlápnout, jakmile se beze mne obejdeš. Je to tak nebo ne?” Šejk úl islám svěsil hlavu a promluvil smířlivě: “Milý, obdivuhodný příteli, při Alláhovi tě ujišťuji, že ne ” “Pusť jen svého Alláha ze hry; nectíš ho ani o jediné pomyšlení více než já!” přetrhl mu řeč emír. “Nespolčili jsme se proto, abychom si tu navzájem lhali. Jsme nepřátelé, zapřísáhlí nepřátelé, kteří si jen nakrátko podávají ruku, aby zničili třetího, který je tak hloupý, že je nám oběma na překážku. Jakmile ho odbudeme, nastane mezi námi boj znovu. Jenom se sebezapřením jsem přiměl Ahrimana mirzu, aby zítra přišel k tobě a k Takikurdům. Jen se sebezapřením povolal jsem tě na dnešek k místu u potoka, kde jsem se s tebou setkal, abych tě uvedl sem. A se sebezapřením jsem poslouchal na té cestě zbožné litanie, div že jsem z tvých pokryteckých ujišťování nevyletěl z kůže. Fí! Proto se nemusíš divit, že nyní takto k tobě mluvím. Jsem nabitý jako dělo, jež svůj výstřel nikdy nezahaluje. Chceš li, aby se naše společné úsilí dobře ukončilo, postarej se aspoň, abych tě mohl snést! Buď aspoň zevně vůči mně mužem, jakým jsi podle své podstaty a jaký jsi před svým Alláhem! Či je tvá zbabělost dokonce

taková, že se ani neodvážíš ukázat mi tygří drápy svého hadovitého těla?” Šejk úl islám ustoupil o několik kroků, stáhl lokty nazad, zaťal pěsti a zvolal: “Člověče! Lotře! Nevidíš, kde prodléváš? Mohu tě zničit zde, hned na místě!” “Tak to mám rád! To jsem chtěl vidět!” zasmál se Šili. “Teď se ukazují drápy! Mluv jen dál upřímně a tak snad zůstaneme přáteli. Tážeš se, vímli, kde jsem? Směšné! Jsem ve své říši, já, její neomezený vládce!” “Ve své říši?” vysmíval se šejk úl islám. “Ano, domníval ses, že mě sem uvádíš, abys mě nejprve představil svým Sillanům a pak abys mi ukázal poklady zde nahromaděné, abych viděl, jaké věno můžeš dát novému císaři. Mýlíš se však, ubohý, bezmocný kníže Stínů! Vyznám se zde už dávno. Znám tu každý kámen, každý kout, i ty vody dole v propasti!” “Ty ty?” tázal se emír v úžasu. “Ano, já! Tyto zříceniny nejsou tvou říší, spíše mou či vlastně naší. My, my jsme její stavitelé, my jsme tu podle starodávné pověsti chtěli zazdít Pána, ale zazdili jsme jen ďábla!” “Koho rozumíš tím my?” “Rytíře řádu Taki, jenž povstal při založení této budovy před nespočetnými staletími, věčnost před dobou Zoroastrovou. Nestavěli jsme však pro sebe, nýbrž pro vás, pro naše stíny. Vystavěli jsme úl pro vás, pro náš hmyz. Byli jsme zde pány od prvopočátku až dosud, a vy jste pouzí pacholci, kteří by chtěli sklízet med, jejž nesnesli. Ubohý trubče! Chtěl jsi mi ukázat naše poklady, jež nazýváš svými. Znám je však lépe než ty! Překvapili nás tito Džamikuni, Alláhem zatracení. Měli jsme jinde co dělat a tak jsme jim nemohli zamezit, aby se tu neusídlili. Dařilo se nám stejně jako vám! Nyní je odtud vypudíme, a vy nám při tom pomůžete svými žihadly. Posíláš Ahrimana k Takikurdům; zítra budu u nich také. Tebe však naleznu v pátek na Džebel Adava.” “Tak? Že se se mnou opět shledáš?” otázal se emír a složil ruce na prsou. “To zní zrovna tak, jako bys jen ty měl co poroučet!” “Ano, já poroučím! Neboť jsem tu pánem, skutečnou osobností; tys však stín!” “A jestliže se v pátek nedostavím? A jestliže ani ty nebudeš moci přijít?” otázal se Šili hrozivé a vzal opět do ruky bambitku. “Tak si s tebou promluvím dříve!” odvětil šejk úl islám s neočekávaným klidem. “Kde?” “Zde!” “Kdy?”

“Hned!” “Hm. Rozumím. Jsi ozbrojen!” “Ne!” Rozhrnul plášť, aby ukázal, že mluví pravdu.

Růže ze Šírázu “Hodláš se však bránit, jak jsem pochopil z tvých slov? Připlížili se snad za námi tři ozbrojení Takikurdové, které jsi měl s sebou, když jsi přišel k dnešnímu dostaveníčku? Příteli milý, obdivuhodný příteli, podívám se na tento tah na tvé šachovnici. Nepochybně stojí potají venku!” Chopil se jedné ze svíček a vyšel s ní ven. Tu to zašelestilo pod námi, zrovna uprostřed, kde stál oltář, a to tak, jako když se otírají o sebe dva kameny, a pak se ozval tichý šepot; a nastalo zase ticho. Emír stanul před vchodem, svítil si ven. Vrátil se však hned a řekl: “Mýlil jsem se.

Venku není nikdo!” “Ano, mýlil ses jako obyčejně!” odvětil šejk. “Schovej zbraň. Je zbytečná!” “Odlož ten rozkaz! Nemluv, jako bys mi rozkazoval!” “Rozkazuji! Pryč se zbraní!” “Člověče, jsi blázen! Kníže Stínů měl by se podrobovat tvým ” Nedořekl. Tři muži vyskočili ze stínu sloupu proti němu, vyrvali mu bambitku a semkli ho do svých paží tak pevně, že se nemohl ani hnout. Vyrazil ze sebe skřek, zda z uleknutí nebo ze zlosti, nebylo poznat. Šejk úl islám přistoupil k němu, strhl mu škrabošku, pohlédl do obličeje a řekl: “Ahriman mirza! Vždyť jsem to věděl! Nás nový šáh a nejpřednější ze všech zločinců!” Byl to svérázný okamžik, svérázný v každém ohledu, i v psychologickém. Ahriman se totiž ani za mák nepokusil, aby se vymkl z násilného objetí. Nemohl jsem sice zřetelně rozeznat jeho rysy, přece však z odpovědi téměř úplně lhostejné vyznívala převaha: “Ano, váš nový císař! Či byste si mne nepřáli? Vždyť mě můžete docela snadno mou vlastní bambitkou zastřelit!” “Leda bych byl blázen!” odvětil šejk úl islám. “Byl jsi dosud pouze mým stínem, nyní budeš mou bytostí. Nikdo na světě by se tak dobře nehodil k našim záměrům jako ty. K čemu jsme tě povolali, tím se opravdu staneš!” “Však by sis velmi špatně posloužil, kdybys mě tu zanechal mrtvého!” “To vím nejlépe sám! Jsi obezřetný a pro takový případ jsi učinil svá opatření. Dlouho bych tě asi nepřežil; o tom jsem

přesvědčen. Ale dosud je mi milý život, a proto ani tebe života nezbavím. Chci panovat a proto ti odevzdávám tvůj trůn. Jsi srozuměn, Ahrimane mirzo?” “S jistými výhradami.” “Které už znám! Nyní ti sedí v týle stejný podvod, který jsi vytýkal ty mně. Ale přes to se tě ptám ještě jednou: jsi srozuměn?” “Ano.” “Zaruč se mi slovem i rukou! Pusťte ho!” Stalo se. Šejk úl islám podával Ahrimanovi ruku; ten ji přijal a řekl: “Ano, zde je má ruka! Smýšlím však počestně a předpovídám vám, že ji pocítíte!”

“Promluvím k tobě také jednou počestně: varuji tě! Jsme dobromyslní a srdcem pokorní, poněvadž nás to vede k moci. Za naší mírností vězí však bezohlednost a za pokorou nezdolná vůle. Ano, i šáh se musí před námi sklonit; neli, padne! Nevyzývej rytíře řádu Taki! Hněvajíli se, mohou snad ještě prominout; usmívajíli se však blahosklonně, jednají nelítostně! Pohněval jsi mě. Nepřej si, abych se musel usmívat!” Šejk úl islám pronesl poslední slova tak hlasitě a s takovým důrazem, že se dunivě odrazila od stropu. Zdálo se, že postavou náhle vyrostl. Hlavu vyzývavě vztyčenou, oběma rukama si hladil dlouhý, řídký vous, jako by v něm spočívala síla, jež se přece jednou ukázala v odvážné upřímnosti. Jeho lidé se chovali vyčkávavě. Emír ano, co se to stalo? Usedl na nejbližší kámen, odlupoval zbytky lojové svíčky a promluvil tak, jako by pokračoval v rozmluvě docela lhostejné: “Není tedy třeba, abych ti zde ještě něco ukazoval?” “Ne, není!” odvětil šejk ještě ostře. “Pak bych tedy mohl odejít!” “Ovšem!” “Dříve bych však rád věděl, jak se sem dostali tvoji lidé. Zanechali jsme je u potoka, kde dosud stojí naše koně.” “Miluji tajnůstkářství zrovna jako ty. Proto ti pravím: proměnil jsem je v duchy a povolal jsem je sem rovnou zdmi,” odvětil posměšně šejk úl islám. “To je velmi snadno pochopitelné. Jako šejk úl islám provádíš kejklírství. Nová, velice zajímavá stránka tvého působení. Jsi patrně člověk nevšedně nadaný. Nepochybně je necháš odejít tak, jak jsi je sern povolal.” “Ano.” “A co se pak stane s tebou?” “Zrovna totéž. Stanu se duchema zmizím.” “Mohl bych to vidět?” “Nikoli, neboť jsi pouhým smrtelníkem.

Pozemšťanům to nesluší!” “Opravdu ne? Nemýlíš se snad? Však i my pozemšťané rozumíme ledačemu z magie, třeba ne všemu. Mně se sice dosud nepodařilo vyniknout tak, abych podle libosti mohl zmizet, zato však to dovedu tím lépe s jinými. A při tom si nevedu tak tajemně jako ty. Až příště budu chtít zamávat svým kouzelným prutem, pozvu tě k tomu. Ano, jsem připraven, abych i tebe nechal zmizet. Zatím však je třeba, abychom se zítra sešli u Takikurdů.” “Tak bylo ujednáno a při tom zůstane!” “A v pátek na Džebel Adava?” “Ano. Ty ovšem jako emír!” “Kterého neznáš!” “Neměj starost! Vyžaduje to můj vlastní zájem, aby nikdo nevěděl, že jsem tě odhalil.” “A tito lidé?”

“Neprozradí nic!” “Tedy odcházím!” Povstal z kamene. “Mou bambitku!” rozkázal a natáhl ruku. Podali mu ji. “Tu leží má škraboška a tam můj bič. Má se snad císař shýbat?” Byl to příkaz tak ostrý, že obě věci byly hned sebrány a odevzdány. Uschoval škrabošku i zbraň, švihl bičem pohrdavě za sebe a řekl: “Nuže, ven se vším kejklířstvím! Zde i všude jinde. Mám však rád pevnou půdu pod koněm. Uvidíme, kdo bude dřív v sedle, vy nebo já! Nezapomeňte však odstranit světla! Jste mužové temna. A kdyby tu zůstal nejmenší zásvit, přijde se na vaše spády a dostanete přes prsty. Nechtě za sebou tmu tmu tmu!” Švihl znovu bičem a odešel. “Otevřte rychle poklop!” kázal šejk úl islám, jakmile Ahriman zmizel. “Musíme mu ukázat, že budeme u koní dříve, než on. Podívám se, odešelli opravdu.” Spěchal za emírem. Pod sebou jsme uslyšeli totéž tření kamenů; tři muže už jsme neviděli. Stáli pod emporou archy úmluvy. Tu se vrátil šejk a řekl: “Odešel opravdu; nevidím ho už. Pamatujte si: Džamikuni se patrně budou domnívat, že přijdeme zvenčí. Proto obsadí východy do údolí. My však pronikneme tajně touto chodbou do zřícenin, umístíme se tu tiše, a až bude vše pohromadě, přejdeme k útoku. Nyní však ukliďte svíčky a rychle odtud! Kdo ví, kolika lidem už odtud kámen pomohl jako poslední spása, když se stávalo, že lidé občas nechtěli trpět vyvolence Alláhovy!” Nastala tma. Kameny brousivě zaharašily a pak už nebylo slyšet nic. Opatrnost mi kázala, abych ještě vyčkal. “Effendi, je po všem.

Nepůjdeme?” tázal se Ašyk polohlasné. “Ne,” odvětil jsem. “Emír se choval v poslední chvíli tak, že očekávám jeho návrat. Ticho!” Podle mého odhadu minulo více než půl hodiny, a už jsem sahal do kapsy, abych vyňal svíčku a rozsvítil ji, tu se ozval venku šelest. Někdo tam stanul, aby si rozsvítil a vešel dovnitř. Byli to dva muži, oba nezahalení. Jeden z nich byl emír. Druhý nesl světlo. Podle všeho to byl emírův strážce, o němž byla zmínka. Těšil se asi veliké Ahrimanově důvěře a věděl asi vše, poněvadž Ahriman se neskryl za škrabošku. “Aby si byl pomyslel, že se navrátím a budu pátrat, na to byl ten chlap přes všechnu svou zchytralost přece jen hloupý!” pokračoval emír v rozmluvě, patrně již cestou zahájené. “Ani jsem se nevzdálil, ale postavil jsem se za sloup kašny, a pak nebylo třeba, než se pomalu otáčet kolem něho, když vyšel, aby se za mnou podíval. Postačilo mu, že mne nespatřil. Pak přišel opět sem. Šel

jsem za ním až ke dveřím, kde jsem všechno spatřil a také porozuměl každému slovu.”

“Neznáme tedy dosud zevrubně všechny tajnosti této starobylé stavby!” mínil druhý. “Neznáme. Ale také jsem si nenamlouval, že bychom je všechny znali. Takiové jsou podsítí lišáci, a člověk by musel být vševědoucí, kdyby je měl úplně vyzkoumat. Není však kdy, abychom pátrali po jejich poměru k těmto zříceninám. Dnes jde jen o to, abychom věděli, čeho tu chtějí dosáhnout. A tu jsem slyšel, že sem hodlají vniknout tajně chodbou, která zde ústí. To ovšem

směřuje přímo proti mému ujednání se šejkem úl islám. Chce mě oklamat, mne, nás! Podle našeho plánu mají být Džamikuni přepadeni rázem a ze všech stran. Přijdu se svými Stíny od východu. Kdyby náš úmysl byl nějakou náhodou prozrazen, bude jimi průsmyk Zaječí i průsmyk Kurýra obsazen. Tamodtud však bychom zatlačili nepřítele do duáru. Takiové přijdou od severozápadu a Dinaruni přes nový visutý most přes Údolí Pytle. Tak obklíčíme Džamikuny ze všech stran. Stísníme je na prostranství kolem jezera a vženeme je do vody. Nevyvážnou z úplné záhuby. Co se týče zřícenin, ustanovil jsem výslovně jakou přísnou podmínku, že se jich nikdo nesmí dotknout, neboť je považuji za náš majetek. Massabani, kteří byli odtud vypuzeni Džamikuny, náleželi k nám; jsou mi oddáni a mně přísluší, abych jim odevzdal jejich majetek. Šejk úl islám přijal tu podmínku. Přislíbil, že nikdo z Takikurdů nevstoupí do zřícenin. Ale když jsem ho prve přinutil k upřímnosti, najednou se vytasil s tvrzením, že řád Takiovců tyto budovy založil a že je dodnes jejich majitelem. Označil Takiovce za osobnosti, nás za jejich stíny, za jejich hmyz, jenž prý má pro ně pracovat a shromažďovat. A když se domníval, že jsem nepřítomen, řekl svým druhům, že Takiovci přijdou touto chodbou, aby obsadili zříceniny. K čemu tento tajný záměr proti mé podmínce? Důležitější nad dané slovo a nad vítězství je mu vlastnictví zřícenin. Především na nich mu záleží. A to z obavy a strachu, že bychom snad přece ještě mohli objevit to, co jsme až dosud neobjevili. Nuže, to si za žádnou cenu nedám líbit! Obsadíli je, obsadím je i já! Provedeli to tajně, užiji stejné tajnosti, ano, dokonce ho předejdu. Spoléháli na tajnou chodbu, dovedeme si také opatřit prostředky, abychom tu byli dříve než on se svými lidmi!” “Nestane se tím celé naše dílo pochybným, emíre?” “Jak to myslíš?” “Nedojde tu snad pro moc nad zříceninami ke krvavé srážce mezi tebou a jím? Začnouli spojenci spolu takto pracovat, Džamikuni se zachrání a všechna země bude pak marně čekat na událost, jež má připravit šáha o trůn.” “Mýlíš se. Tvrdíš, že mě znáš, a přisuzuješ mi takové chlapecké kousky! Jsem prozíravější než ty. Chápu se pevně toho, co je mi bližší, abych dosáhl vzdálenějšího. Ve zdejších zříceninách se odehrává jen první epizoda. Hlavní otázkou je: kdo má být panovníkem? Šejk úl islám nebo já? Řád Taki anebo Stínové? Šejk mi drze řekl do očí, že nebudu ničím, jen jeho tvorem. Mlčel jsem k tomu, ale okamžitě jsem se pevně rozhodl, že se tím slovem sám odsoudil.

Domnívá se, že mě má pevně v hrsti, kroutí se však přece už dnes pod mou pěstí. Jak rychle se podrobil mým zubům, když jsem mu je ukázal, abych vyloudil, co má na dně srdce! Okamžitě ukázal drápy! Tak se dá obloudit jen slaboch! Čím výhrůžněji mluvil, tím klidnější jsem mohl být.” “Znepřátelíšli se s ním však hned z počátku, ztratíš pomoc celého řádu a všech, kteří s ním drží!” “Kdepak! Ani zdání! Nepřátelství nesmí však být polovičaté. Nesmí otálet, aby ponechávalo nějaký východ. Pěst se musí hned sevřít, aby praštělo všechno, co v ní je. Jakmile přijde se svými takiovci, popadnu ho přímo za límec a zaklepu jím jako mrtvou kočkou zde dole nad vodní propastí. Ujišťuji tě, že bude výt o milost a že svolí ke všemu, co budu na něm požadovat!” “Ale pak tomu nedostojí!” “Eh! Myslíš, že dosáhne svobody za pouhý slib? Abych byl takovým bláznem, takovým hudlařem? Pěkně si ho vypůjčím, a pak, až nebudu potřebovat jeho miláčky, hodím ho přece do vody! O tom si promluvíme později. Přednáším ti tu zdlouhavě a přece vidím, že naší svíčky šmahem ubývá!” “Mám jich ještě několik.” “Pak není zle! Podívej se zde na tento kámen. Zdá se být masivní, ale není. Viděl jsem jej otevřený, a to dovnitř. Posviť níže, abychom si jej prohlédli!” Ani já ani Ašyk jsme nemohli spatřit, co kutí. Slyšeli jsme však, co si povídají, a na tom bylo dost. “Zde na této přední straně, na obvodě po hranách, vystupuje jakási obruba, takřka jako nějaký rám,” pravil emír. “Přiléhající plošina je však docela hladká. Není tu nic, z čeho byl se dalo usoudit na pohyblivost. Proto asi povoluje prostému tlaku. Zkusme to!” Uslyšeli jsme vydychování, takové, jako když se někdo namáhá, potom známé broušení kamenů. “Povoluje!” zvolal emír. “Aha, už se otevřel! Chodba bude asi pohodlná, neboť když jsem přišel k potoku, kde stál můj kůň u jejich koní, byli už všichni čtyři na místě, a šejk úl islám se mi vysmíval, abych ho jen nechal zmizet; že prý se objeví zrovna tak rychle a bezpečně jako teď. Vlez do ní a vyšetři vnitřek!” Druhý tak učinil. Slyšeli jsme temný hlas: “Zde má plošina železný kruh.” “To jsem předpokládal. A chodba? Je nízká?” “Počkej!” Jak jsem poznali podle stínu, vzal s sebou dolů světlo a vyšetřoval. Pak dospěl opět k otvoru a podával zprávu: “Pouze na tři kroky je nízká, pak ale hned značně vysoká, vyšší než muž.

Zdá se, že je to vnitřní horská sluj, jejíž ústí bylo zazděno, aby ho bylo upotřebeno k této tajemnosti.” “A vzduch?” “Jak se zdá, je lepší než nahoře u tebe.”

“Jdi tedy; půjdu za tebou!” Sotva znatelný šelest, pak harašivý zvuk desky, jež se zavřela a okolo nás ve svatyni nastala čirá tma. Tentokrát jsem vyčkal jen krátkou chvíli; pak jsem rozžal svíčku. “Půjdeme odtud?” tázal se Ašyk. “Ano.” “Nepočkáme, až vyjdou, abychom pak chodbu také vyšetřili?” “Ne. Kdo ví, co mají ještě na práci a kdy se navrátí. Nemohu již snést ten vzduch. Musím ven!” Slezli jsme a zhasli světlo. Ašyk vzal svou tyč. Odešli jsme. Stál jsem venku a oddychoval. V bývalé svatyni byl jedovatý vzduch. Měsíc dosud nezmizel za horami. Zříceniny

spočívaly v jeho žlutavě stříbrném lesku. Vyzvědač tu nebyl. Odešli jsme k lomům, kde jsme se měli rozejít, zůstali jsme však ještě několik minut ve stínu. “Prve než jsem šejka úl islám dokonale prohlédl, musel jsem tě považovat za Sillana,” řekl jsem. “Kdo jsi vlastně?” “Nejsem ani Šili ani Taki. Mým přáním však je, abych se mohl stát Džamikim.” “Neobáváš se pomluv, až bude známo, kým jsi býval?” “Čím se opovrhuje, toho se netřeba bát! Dobří lidé odpustí; jak se ostatní zachovají, na tom mi nezáleží. Jakmile zde nebudu mít nic na práci, odejdu a přihlásím se o trest, jemuž jsem se útěkem vyhnul. Až si trest odpykám, vrátím se jako nový člověk. Pak mě snad Ustad přijme mezi Džamikuny.” “Myslíš to opravdu vážné?” tázal jsem se. “Ano, effendi. Zrale jsem to uvážil. Jsem k tomu odhodlán a také to vykonám. ” “Považ, že tě snad očekává několikaletý těžký a smutný žalář! Můžeš se tomu snadno vyhnout, jestliže se nepřihlásíš. Vždyť po tobě nepátrá žádný soudce ani policie. Zákon se tě už vzdal. A zde, kde prodléváš, jsi podle jména neznámý, nech tedy své jméno zaniknout a zvol si jiné! Pak budeš i jiným člověkem, a tvá minulost upadne v zapomenutí!” Rozumí se, že

jsem takto k němu mluvil proto, abych ho zkoumal. Zavrtěl hlavou a odpověděl: “Nemohu uvěřit, že smýšlíš tak, jak mluvíš. Musím odpykat trest, musím! Donedávna bych byl takovou myšlenku považoval za čiré šílenství, za pitomost. Ale tam dole vedle té kostry, v nejstrašlivější temnotě, tam v hlubokém tichu zevnitř hlasitě vyjícím a mne obklopujícím, poblíž sloupu, jenž tichounce vedle mne praskal a tím hrůzněji mi hrozil každým okamžikem záhubou, mi vzešlo pravé

světlo. Chci podstoupit svůj trest, abych se vyrovnal se sebou samým i se svým svědomím. Tomu když jsem chtěl uniknout, uvalil jsem na sebe tíži ještě mnohem strašlivější. Utekl jsem z jednoho vězení do druhého, do zajetí zla. A co v tom spočívá, v jaké strasti to člověka uvádí, o tom nemáš tušení, effendi!”

Zvolna zakýval hluboce svěšenou hlavou a pak mluvil dále: “Šejk úl islám mi slíbil, že se mi přimluví za milost. Ten blázen! Jak hloupě posuzuje lidskou duši on, jenž tvrdí, že mu Alláh svěřil tisíce duší! Či to nebyla hloupost, nýbrž nesvědomitá lež? Nové zločiny přidat k starým proto, aby člověk dosáhl milosti! Pak ovšem by mi byl vnější trest

odpuštěn, ale zato tím více by byla rozmnožena má vina. Ta gigantická vina by musela řvát po mstě, po odplatě! Zvenčí zachráněn, vnitřně však navždy zatracen, tak a nejinak by bylo se mnou! Ano, vím to a pociťuji to: milost se rovná pokání. Milost má snad ještě vetší moc než takové pokání; je však zhola nemožné, aby k nám došla po zlé cestě. A kdyby mi dnes, v tomto okamžení, šejk úl islám přinesl rozhřešení mých hříchů a odpuštění mého trestu, nepřijal bych to!” “Opravdu rie?” “Ne! Milost z takové ruky je pouhé kramářství, jímž bych jen oklamal sám sebe!” “Nuže, pověz, co bys asi učinil, kdyby ti ji přinesl někdo jiný? Ne cestou zla, nýbrž cestou dobra.” “Někdo jiný? Kdo by to mohl být?” “To nevíš?” NP ” “iie. “Protože tě obalamutili tvrzením, že milosti lze dojít jen zprostředkováním mezi tebou a šáhinšáhem! Jen jeden jediný ti ji může přinést a ten jeden jsi sám! Nezůstaň však stát na této cestě! Jdi po ní dál tak, jak jsi ji nastoupil! Je to dobrá cesta, a bystré jsou oči šáhinšáha. Není třeba nikoho, jenž by se svým vylhaným vlivem na šáha pyšnil před tebou a před ostatními. Spíše mohu říci já a tomu můžeš věřit, neboť mám dobré zprávy; že šáhinšáh zná šejka úl islám dokonale. Přímluva toho muže by ti nebyla na prospěch, spíše na záhubu. Označil by tě za

svou stvůru a tím by jen dokázal, že nejsi hoden milosti.” Svěsil hlavu ještě hlouběji než prve. Pak ji vztyčil rychlým, energickým pohozením a řekl: “Tak se tedy mají věci! Nuže, effendi, setrvám na té nové a dobré cestě. Půjdu po ní sám! Nedám se nikým svést! Žádnýmčlověkem, ani tebou ne! Alláh je dobro, pouhé dobro, a propůjčuje každému člověku potřebné síly, aby je konal. Uvidím, propůjčíli i mně tolik síly, abych vykonal své dílo bez pomoci a prostřednictvím někoho jiného. On mi bude ochranou a pomocí, časně i věčně!” Zavzlykal. Nemohl jsem to snést. Obě ruce mu jsem mu položil na tváře a řekl jsem: “To je ta správná cesta! Nesbíhej z ní, nedej se z ní odlákat nikým z lidí! Z tvého nitra vyrůstá sloup, v němž se nikdy neozve praskot jako v tom tam dole ve vodě. Spočívá v něm božská síla. Důvěřuj jí i jemu!” Odcházel jsem.

“Božská síla !” ozvalo se za mnou. “To byla ona to je nyní už teď už teď vytoužená milost pro mne!” Na cestě domů mi nebylo dobře. Dostával jsem závratě a mé plíce nebyly s ostatním tělem v souladu. Nohy jsem měl těžké jako olovo, ačkoli jsem po celou tu dobu jenom seděl. Nemyslel jsem proto na nic, pouze na to, abych mohl rychle ulehnout, a když se to stalo, těšil mě dobrý a zdravý vzduch, jenž ke mně svobodně vnikal dveřmi i okny. Usnout jsem však nemohl.

Příčina nespočívala v tom, co jsem spatřil a slyšel; to mě nemohlo znepokojovat, nebyla to také příčina duchovní, nýbrž tělesná. A když jsem k ránu přece usnul, můj spánek nebyl ani uklidňující, ani osvěžující. Občas jsem se probouzel, a poněvadž to působilo trapněji než bdění, raději jsem vstal. Když jsem pak sestupoval po cestě k lázni, pocítil jsem opravdovou nevolnost. Tu mě potkala Šakara. Neušlo mi, že se lekla, když mě spatřila. “Co je ti, effendi?” tázala se. “Tvůj obličej je žlutošedý, oči máš zapadlé. Jsi nemocen!” “Byl jsem dnes v noci několik hodin ve svatyni,” odpověděl jsem, “a zdá .se, že mi to neposloužilo.” “Několik hodin? Ve svatyni?” zvolala. “Ani zdravý člověk tam nemůže vydržet, tím méně ten, jenž se uzdravuje! Snadno by se ti mohl tyfus vrátit a pak by nebylo možné tě zachránit! Pojď, musíme jít ihned k Ustadovi!” Doprovodila mě nahoru k němu. Věděl, že jsem přišel pozdě domů, a měl už také starost. Nebylo třeba, aby mu Šakara pověděla, proč k němu přicházíme; mé vzezření ho o tom dostatečně poučilo. Jakmile jsme vstoupili, hned se zarazil. Musel jsem usednout a vypravovat. Když jsem ukončil svou zprávu, řekl vážně: “Effendi, co jsi slyšel a viděl, neleká mne ani v nejmenším, ale že jsi byl nucen vdechovat ovzduší tak jedovaté, může mít následky, jimž musíme hned předejít. Tvá krev je znečištěná nakažlivinami, které musíme vymýtit. Naštěstí máme po ruce vše, co je k tomu třeba. Prosím tě, abys mě považoval za svého lékaře. Od nynějška mysli jen na sebe, na své uzdravení; všecko ostatní vypusť z mysli! Tím jsi povinen sám sobě, mně i nám všem!” “Ale což Ašyk? Syrr? Chodba, jež musí být prozkoumaná?” namítal jsem. “To je právě to, nač od nynějška nesmíš myslet!” odvětil mi. “Ujišťuji tě, že se nemusíš o nic starat. Důvěřoval jsem ti v době mé nepřítomnosti, důvěřuj nyní ty mně!” Měl pravdu, a podrobil jsem se každému opatření, jež nařídil. Zatím předepsal co možná horkou lázeň. Pak bylo vyneseno mé lože na plošinu, abych mohl dýchat čistý vzduch. Zřízena tam také plátěná střecha, aby stínila. Tam jsem se uložil a pil čaj, jenž otvíral všecky průduchy pokožky a také spánek mi konečně přivolal. Byla noc, když jsem procitl. Fialky voněly a na balustrádě seděla Šakara, lunou jasně ozářená. Spatřil jsem, že na mne upírá oči.

“Džanné, odkud jsou ty fialky?” tázal jsem se. “V zahradě a na pastvině už nekvetou.” “Dala jsem je přinést z vyšších poloh,” odvětila. “Za alabastrovým stanem nepřestávají kvést a vonět. Spal jsi velmi dobře a dech jsi měl dosti pravidelný. Pověz mi, můžeš jasně myslet? Nebo je pro tebe obtížné sbírat a udržovat myšlenky?” “Neměj starost! Vše vidím jasně a určitě před mým duchovním obzorem. Bez nejmenšího namáhání bych ti opakoval každé slovo, jež bylo proneseno ve svatyni.” “To je dobře, velmi dobře! Nakažlivé látky se nedotkly tvého duchovního těla, a z tělesného je opět brzy vypudíme.” “Není třeba se obávat návratu těžké nemoci?” “Poněvadž je věc taková, ne. Ustad sdílí totéž mínění jako já. Navštívil tě několikrát; posledně jen před několika minutami.” “A nyní asi spí? ” “Že spí? Co nazýváš spaním, effendi? Spím asi i já, když u tebe bdím; kolikrát však oči otevřeš, tolikrát setkáš se i s mými. Vždyť mě nazýváš Džanné!” Byla to slova hlubokého významu. Spočívalo v nich mnoho, co se týkalo těla, ducha i duše. Zašelestil Šakařin oblek. Vstala, přistoupila ke mně, položila mi ruku na čelo a pravila: “Pociťuji, že můj bratr přemýšlí. Chce zpytovat smysl obsažený v mých slovech. To však není možné, poněvadž by musel vystoupit ještě o mnoho stupňů,

aby dospěl až tam, kde by mi mohl porozumět. A věz, že marné usilování ducha působí duši bolest. Proto jsem vstala a přišla k tobě. Prosím, neuvažuj už o tom! Vždyť se odtud vydáme vzhůru k naší Mářa Durimeh, jakmile se tu vše vyřídí. To jsou stupně, po nichž máš vystupovat. Až budeme nahoře, pochopíš ji, mne, a pak zajisté sám sebe. Nyní spi usni opět! Džanné si to přeje.” Rozuměl jsem každému jejímu slovu, a byl jsem úplně při smyslech. Pocítil jsem, že z její ruky přešel na mne sladký pokoj, klid, jenž se mi rozšířil po celém těle, a když člověk pociťuje tak jasně a bystře, nemůže být, aby opět usnul! A přece, přece neboť jsem vztáhl ruku k čelu, abych ji položil na její a poděkoval jí, když vtom pravila: “Effendi, dotkla jsem se tě, abys procitl. Blíží se hosté, jež bys asi rád viděl přicházet.” Otevřel jsem oči, spatřil ji před sebou v nejjasnější záři slunce. Bylo už téměř poledne! “Divíš se?” tázala se se smíchem. “Podivíš se asi ještě jednou, než zvíš, co je Džanné a co dovede! Agha Sibil se dostavil se svou rodinou a už zřizuje svůj stan. A před několika minutami posel z pohraničního duáru přinesl zprávu, že tam tvoji bagdádští přátelé přenocovali a že budou asi o poledni zde. Přeješli se je spatřit, můžeš vstát, ale jen na hodinku.” “Ví Agha Sibil, kdy přijdou hosté z Bagdádu?” “Neví. Zamlčeli jsme mu to. Ubytuje se ve svém stanu, ale dnes v poledne bude naším hostem. Zařídíme věc tak, aby ho jeho zeť překvapil u jídla ve dvoraně.” “Tu ovšem vstanu a učiním tak, jako hadži Halef, jenž se asi také dá přenést až na samý kraj střechy, neboť Hanneh byla na dvoře, když se posel dostavil, a jistě ho ihned o tom zpravila. Ustad s Džafarem mirzou vyjeli už miralajovi vstříc. Uhodneš, na kterém koni?” “Na Sáme?” “Ne, nýbrž na Assil ben Říhovi.” “Opravdu?” tázal jsem se ne s údivem, nýbrž s neobyčejným potěšením. “Podnikl s vraníkem jízdu už včera, když jsi zde nahoře usnul. Poněvadž se snad musíš zříci účastenství na dostizích, musí se Ustad sám pro ten případ připravovat, a v Assila skládá naděje, jež ho nesmějí zklamat, A nyní půjdu dolů, abych ti připravila snídani a potěšila Syrra několika jablky.” “Syrr! Že nesmím sejít k němu!” “Nestarej se! Pečuji o něho sama a on na tebe vzpomíná.” Usmál jsem se. Mluvila ještě dál: “Po celý včerejší den prozrazoval neklid, poněvadž tě nespatřil. Večer nechtěl ulehnout. Tu jsem přinesla tvou pokrývku z velbloudí plsti, pod níž jsi už \ častokrát spával. Složenou jsem mu ji podržela u nozder. Zafrkal, potom jsem \ ji položila nerozprostřenou na zemi. Ulehl a položil na ni hlavu. Když jsem dnes ráno k němu přišla, ležel dosud tak, ale hlavu měl až po oči do pokrývky ! zavrtanou. A pohleď sem!” Pokročila tam, kde visela má arabská kazajka, a vyňala z každého rukávu po třech jablkách. ( “Ta mu teď zanesu,” pravila. “To jsem udělala včera dvakrát a dnes už také jednou. Tato sní; jiných se nedotkne, třeba by pocházela z téhož stromu. Snad teď uvěříš, že na tebe nezapomněl.” Odešla. Vstal jsem. Na první pohled jsem poznal, že se dole u jezera velmi pilně pracovalo. Na úpatí severní hory byla už zbudována tribuna. U ní poblíž stavěli veliký kupecký stan Aghy Sibila. Na nejvyšších bodech okolních hor se lidé zabývali navršováním mohutných hranic dříví k osvětlení výšin. Podobně se dělo i na vrcholcích níže ležících. Kolem jezera se proháněla nejrozmanitější závodní zvířata. Velbloudi odnášeli polenové dříví nahoru k beityChodé, poněvadž i tamější prostranství mělo být osvětleno. Co jsem ze své střechy nemohl spatřit, to jsem usoudil z okolnosti, že i na příkré stezce, vedoucí k alabastrovému stanu, kráčelo mnoho mezků a oslů, obtížených palivem; i tam měly vzplanout slavnostní ohně. Část naší tribuny obsadila džemma, která tu za Pederova předsednictví konala asi velmi důležitou poradu. Před ní stálo na dvacet mužů, mně sice neznámých, ale velmi dobře ozbrojených.

Sestoupili z koní a poslouchali chodjydžunu, jenž k nim horlivě mluvil. Byli to náčelníci rozmanitých kočovných oddílů Džamikunů, kteří přišli k chodjydžunovi pro instrukce. K svému zadostiučinění jsem tam zpozoroval i šejka Kalhuranů, jenž se již uzdravil a mohl se postavit do čela svých bojovníků, našich spojenců. Zrovna podle mnou se

objevila nyní Šakara, jež směřovala na pastvinu, aby Syrrovi přinesla jablka. Bral jedno po druhém pomalu a zkoumavě, když nejdříve každé z nich očichal. Vzhlédla nahoru ke mně a přikývla. Když Syrr snědl poslední jablko, vzala do rukou hlavu zářivého vraníka a nadzvedla ji tak, aby musel hledět ke mně. Oblékl jsem si kazajku a na hlavu nasadil fez. Abych pohled koně na sebe upoutal, mávl jsem rukama. Syrr to spatřil a zarazil se. Ušima začal stříhat a nadzvihoval ohon. Tak stál chvilku zkoumavě; potom předníma nohama zahrabal a vyrazil radostné rzaní. Poznal mě! Ale na tom nebylo dost; zaržál opět, takže jsem byl nucen ustoupit a zmizet mu z očí, aby jeho hlas neobrátil na sebe pozornost nepovolaných. Zatímco jsem snídal, upravila mi Šakara tak vysoko lenošku, že jsem mohl pohlížet vsedě přes obezdívku dolů na dvůr. Potom odešla. Blížilo se poledne. Tu přicházel Agha Sibil se svou rodinou. Uvedli je do dvorany. Zakrátko jsem zpozoroval v duáru hnutí, směřující k jihu. Týkalo se bagdádských hostů, kteří už přicházeli. Malá četa kráčela vzhůru do kopce a pak branou k nám. Napřed Ustad a mirza, uprostřed nich můj starý přítel miralaj. Za nimi kráčelo několik

soumarů, nesoucích majetek důstojníků. Poté se objevil velbloud s největšími nosítky, jaké se dala sehnat. Byla zahalena. Kdo nevěděl, kdo tam sedí, tak si musel myslet, že tu jde o ženu. Zadní voj tvořili Džamikuni, kteří přivedli tuto návštěvu. Poněvadž Agha Sibil neměl být hned upozorněn na příchozí, byl jejich příchod zařízen tak, aby byl co nejméně nápadný a co možná tichý; zvědavost však přesto přivábila sem dva lidi, kteří si první pohled na očekávané hosty ujít nedali Tina a Pekalu. Když první tři jezdci vjížděli do brány, bystrý pohled Ustadův zaletěl nahoru ke mně. Spatřil mě. Rychle jsem kynul, aby Poláka na mne neupozorňoval. Přisvědčil. Pak přitiskl obě holeně na koňovy boky, dal ruce v bok a nechal Assila v nejkrásnější natnata el mutarid2, jakou jsem kdy viděl, odtancovat přes dvůr na pastvinu, kde sestoupil. To provedl k vůli mně. Chtěl, abych spatřil, že Assil je u něho v dobrých rukou. Kdo dovede provést obtížnou natnatu tak mistrně, tomu jsem ovšem mohl svěřit i nejdrahocennějšího koně. Džafar mirza a miralaj sestoupili z koní. Prvému bylo dáno na srozuměnou, jak jednat. Vzal miralaje za ruku a zavedl ho do dvorany, odkud se hned poté ozývaly radostné hlasy. I doprovázející Džamikuni sestoupili, aby se zatím zabývali soumary. Pekala na ně zavolala: “A velblouda necháte stát? Je přece patrné, že tam sedí vznešená harema! Či má snad madama čekat, až se vám uráčí?” 2 Velmi vysoká, krátkoklusá boční jízda ryze arabské školy.

Muži se dali do smíchu. Proto se obrátila na Tifla a pravila: “Pokyn velbloudovi, aby poklekl; tomu rozumíš lépe než já! Nikdo z mužských se nesmí madamy dotknout. Pomohu jí z nosítek sama.” Tifl učinil, jak mu bylo poručeno; velbloud poslechl. Vysoká nosítka utrpěla troje známé, hrozné trhnutí; pak se opět postavila. Z jejich vnitra se ozvalo zachrochtání. Pekala odsunula vnější záclonu, nahlédla dovnitř a hlásila: “Spí. Musím ji vzbudit, ať mi to má za zlé nebo ne.” Sáhla dovnitř a zatáhla osobu za šat. Něco se tam hnulo. “Prosím tě, vystup; jsi už na místě!” volala dovnitř. “Svez

se jen pozvolna níže; pomohu ti!” Takto mluvila, ustoupila o krok a rozpřáhla obě ruce, aby uskutečnila svůj slib. Z nosítek se ozvalo hluboké vzdychání, supění, mručení. Pak se ukázaly dvě veliké červené trepky. Poté byl záhyb po záhybu širokého, řasnatého oděvu vytlačen navenek. Přes tyto záhyby se daly rozeznat obrysy dvou mohutných kolen. Potom se objevovala věc širší a širší a stále objemnější. Pak se s námahou ukázaly dvě ruce. Nad nimi se zjevilo červené a žlutavé řasnaté keffije3, otevřené vpředu jen malou mezerou. V té mezeře byla ústa a nos; jinak nebylo vidět nic jiného. Nyní se octla “madama” na mrtvém bodě. Ležela v rovnováze zády na spodní hraně nosítek. Nejbližší okamžik měl rozhodnout, sesuneli se dolů, nebo padneli zády dovnitř. Slavnostní panna ji dodávala odvahu: “Jen

směle! Trhni sebou ještě trošku a padneš mi zrovna do náručí. Zachytím té!” To pomohlo! “Trhnutí” přišlo. Co dosud z celé postavy zůstávalo v nosítkách, to nyní vykynulo úplně. Věc se hnula. Nejprve trepky, ovšem každá zvlášť. Pak nastal těžký pád tělesa. Všecka ta hmota stála na bosých nohou, zrovna mezi oběma trepkami. Kolébala se nejistě sem a tam, nevěděla, na kterou stranu se uchýlit. Ruce tápaly, chtěly se něčeho zachytit. Tu se přiblížila Pekala velmi rychle, a v nejbližším okamžiku octli se ti dva v objetí vroucím, pevném a tak dlouhém, jako by se nikdy neměli pustit. Teprve po chvíli se ozvalo: “Jak jsem šťastna, že jsi přišla! Nikomu tě nepřepustím! Pojď se mnou, miláčku mé duše! Zavedu tě do kuchyně!” “Do kuchyně do kuchyně do kuchyně!” ozvalo se rychle třikrát po sobě. “Ano. Pospěš, jinak by mi tě snad vzali!” “Mne? Ó, nikdy! Pojď, mám hlad hlad hlad!” Objetí bylo uvolněno asi tak z polovice. Ruce byly spojeny nerozdílné. Tak kráčely dvě postavy těsně pospolu, jedna zářící radostí s štěstím, druhá pod keffijí kašlající a supající. V blažené svornosti se kolébaly dvorem na druhou stranu, aby zmizely v ovzduší, jemuž náležely tělem i duší. Smál jsem se není divu! Kdo shledává smysl života v hmotě, tomu ji rádi přenecháme. ‘Arabský šátek na hlavu.

Tifl stál dosud na místě a pohlížel na trepky. Ležely tu dosud, poněvadž tlustý Kepek radostí ze slova “kuchyně” odešel hned bosky. Tifl se tvářil velmi povážlivě a drbal se pod pavoukatou čepicí. Nebyl s něčím srozuměn, ale s čím, to trepkám nepověděl. Posléze je zvedl, okoukal je ze všech stran, opět je zahodil a opět je zvedl, vysypal z nich písek a pozvolna je odnášel do kuchyně, jednu z levé, druhou v pravé ruce tak, že se jich dotýkal jen konci prstů. Vtom přicházel zahrádkou Ustad. “Jak se ti daří?” zvolal nahoru na mne. “Dobře, jak praví Šakara,” odvětil jsem. “Mohu tedy klidně jít do dvorany?” “Bez obavy. Věnuj se svým povinnostem a hostům. Pozdrav miralaje ode mne!” Potom jsem

spatřil, že Šakara odcházela k pastvině. Krmila Syrra, pak Assila; ale předtím ho odsedlala. Po nějaké době stanuli na dvoře čtyři cizí jezdci a tázali se po Ustadovi. Byli to Dinárům, jak jsem se později dozvěděl. Jejich šejk Ben Hidr byl s nimi. Dole v duáru se jim dostalo jako domnělým nepřátelům velmi krátkého odbytí od Pedera, načež byli odkázáni na Ustada. Proto ani nesestoupili z koní. Když Ustad vyšel z dvorany, Ben Hidr mu oznámil takřka urážlivě, že přišli, aby přihlásili své účastenství při dostizích. Kdyby byl kdokoli jiný na Ustadově místě, každý by je byl asi hned stejným způsobem odbyl. Ustad byl však dost moudrý, aby se ovládl. Pokročil k němu, podal jim ruku a pozval je do svého bytu. To je překvapilo. Tázavě na sebe pohlédli, pak seskočili z koní, aby šli za ním. Pobyli u něho dobré dvě hodiny. Na balkón s nimi nevyšel, poněvadž neměli spatřit Syrra. Zatím jsem opět ulehl a slyšel pod sebou jejich hlasy, nemohl jsem však rozumět, o čem rozmlouvali. Když odešli, Ustad přišel ke mně nahoru a řekl mi, kdo byli ti lidé a co s nimi projednával. “To jsou chytráci,” vykládal. “Usmívají se na obě strany a říkají ke všemu “ano” a vyčkávají, na kterou stranu s skloní jazýček. Ale pak se stanou nejhoršími, nejzapřísáhlejšími soky, neznajícími ohledů. Jsem přesvědčen, že už našim nepřátelům slíbili pomoc, ale přece dnes přišli k nám, aby se poohlédli, nebyloli by přece radno nechat si otevřenou zadní branku. Posloužil jsem jim tak, jak se sluší na takové nejisté veličiny; ani o slovo méně, ani o slovo více. Přijdou k dostihům; účastníli se jich však vážně, je dosud otázkou. Zlobili se nejprve pro přivítání, jehož se jim dostalo v duáru; pak se ponenáhlu stávali přívětivějšími a důvěrnějšími, aby se ode co možná nejvíc dověděli, což se jim ovšem nepovedlo; posléze mi pak Ben Hidr nabídl pomoc celého kmene. To jsem ovšem zdvořile odmítl, poněvadž jsem nemohl uvěřit v nepřátele, o nichž se mi 4Syn obezřetnosti, vyčkávání.

zmiňoval. Ještě k závěru jsem ho ujišťoval, že není jisté ani jediný člověk, jenž by nás snad zamýšlel obtěžovat, nebo dokonce přepadnout. Odjeli v pevném přesvědčení, že netušíme ani v nejmenším nebezpečí, jež se nad námi v těchto dnech stahuje. Ukázal jsem jim však zlatou kartu šáhinšáha a nechal je tušit věci ještě mnohem důležitější. Jsou nyní plní strachu!” Bavili jsme se ještě nějakou chvíli, zejména hovorem o Assilu ben Rihovi. Pak přišla Šakara, aby mi vyřídila pozdrav miralajův. Vzkázal mi, že nyní nahlíží, že není nic vznešenějšího než víra a neochvějná důvěra v Boha, jíž nic na světě nemůže odolat. Těšilo mne, že se Ustad vyslovil o mém stavu velmi uspokojivě, přičemž tvrdil, že mě pozítří, tedy v pátek, propustí ze svého ošetřování. Nezbylo mi, než se podrobit, a to jsem udělal rád. Když se stmívalo, povečeřel jsem a pak klesl do náruče spánku. Držel mě pevně v objetí, nemohl však přece zabránit, abych zrovna tak jako včera v noci nakrátko neprocitl. Určitě jsem nesnil, a přece mi bylo, jako by mi někdo šeptal do ucha: “Probuď se! Přicházím k tobě jen na několik okamžiků, abych ti něco ukázal, čemu se budeš ze srdce těšit!” Slyšel jsem to zcela zřetelně. Otevřel jsem oči. Hvězdy jasně zářily. Ohlédl jsem se tam, kde sedávala Šakara. Tam kdosi klečel a modlil se. Složené ruce spočívaly na balustrádě a obličej byl obrácen k nebi. Poznal jsem jej; ano, spatřil jsem, že pohybuje rty.

Byl to Ašyk. Věděl jsem určitě, že bdím a přece jsem slyšel tichý hlas: “Modlí se za tebe! To je nejlepší dík, jakého se ti mohlo dostat. Usni zas!” Pak jsem již neslyšel nic. Víčka byla pojednou tak těžká, že klesla. Nevěděl jsem už o ničem, ani o sobě, ani o čemkoli jiném. Říkají tomu “spaní”. Pravé slovo pro tento stav nutno teprve nalézt. Zrovna jako včera procitl jsem i dnes před polednem. Šakara seděla na svém místě. Pohleděla na mne, s úsměvem mi pokynula a řekla: “Ještě jednu takovou noc, effendi, a vyvázl jsi z nebezpečí.” “Zdalipak ses také ty vyspala? ” tázal jsem se. “Nechtělo se mi spát. K vůli tobě Džanné ráda bdí. Byla jsem zde už tehdy, když přišel Ašyk od cesty k zvonici. Napsal něco pro tebe a chtěl to položit do tvého bytu. Prosil tak naléhavě a tak jímavě, aby mohl zaujmout mé místo, až jsem mu to dovolila. Nehněváš se proto?” “O, ne! Procitl jsem a spatřil ho na modlitbě. Pak jsem hned zas usnul.” “A já přišla k ránu, když měl odejít. Řekl mi, že se za tebe modlil a že v modlitbě pocítil takové štěstí, jaké dosud nepoznal.” “Kde je psaní, jež pro mne napsal?” “Zanesla jsem je Ustadovi, poněvadž nesmíš být obtěžován podobnými věcmi. Slyš! Jaké je to volání ze dvora? Někdo přichází!” Vstala a pohlédla dolů.

“Kára ben Halef!” hlásila mi. “Není s ním však podkoní mirzův, nýbrž někdo jiný. Je patrné, že to není sluha, ale nějaký vzácný pán. Kára seskočil; druhý hedžin však musí pokleknout, aby cizinec sestoupil pohodlně. Přichází Ustad. Diví se, ale jeho podivem je radostné, jak vidím. Znají se. Srdečně se vítají. Ustad hledí sem nahoru. Kyne mi, abych k němu přišla. Musím k němu, effendi, brzy ti však podám zprávu.” Odešla. Uplynula hodina, než se vrátila. Musela novému hostu upravovat místnosti v hlásné věži, pod bytem Džafara mirzy. Když se vrátila, vypravovala mi “Je to kapitán císařské tělesné stráže. Požívá důvěry šáh inšáha a je poslán, aby dbal Ustadových rozkazů. Za ním přijde sto mužů tělesné gardy, samí vybraní bojovníci vynikajícího postavení. Podkoní mirzův je přivede, poněvadž zná cestu. Kára byl velmi dobře přijat a byl také obdarován čestným oblekem. Přinesl Ustadovi psaní od šáhinšáha a kapitán přivezl dopis Džafaru mirzovi. Obsah dopisu ti sdělí sám Ustad. Za chvíli podniknou objížďku kolem údolí, neboť kapitán se hodlá obeznámit s krajem za horami, dokud se to může stát nepozorovaně. Naši protivníci se mají dozvědět až v posledním okamžiku, kým je a proč tu je. Ustad nyní nepřijde k tobě. Podala jsem mu zprávu, jak se máš, a mám ti sdělit, že se můžeš považovat za uzdraveného. Nicméně si přeje, abys byl dosud považován za nemocného. Prosí tě proto, aby ses co možná nejméně ukazoval, dokud tě zde nenavštíví a všecko ti nevysvětlí. Dal mi velký a silný papírový svitek, a ten jsem ti položila na stůl. Abys prý se měl čím zabývat.” Ano, bylo to zaměstnání, a jaké! Když Šakara odešla, otevřel jsem svitek, skládající se z několika větších a menších listů. První velký list obsahoval perokresbu, představující nynější západní stranu jezera, situovanou k jeho středu. Dole duár, nalevo cesta vedoucí k Údolí Pytle, napravo stezka směřující k území Takikurdů a k severním Džamikunům. Uprostřed zříceniny, z hory čnějící vzdorovitě, ponuře, mlčelivé, bez známky vnitřního nebo vnějšího života. Jižněji od nich dům Ustadův na vysoké, obrovité zdi, vystavený bouřím. Od něho cesta ke zvonici a dále k alabastrovému stanu. Když jsem tak ten list pozoroval, napadlo mě, že obsahuje příliš mnoho a že v něm přece všecko chybí. Sáhl jsem po druhém. Co jsem viděl? Ne opět pouhou hmotu, nýbrž na jejím místě vnitřní obsah. Změna se vztahovala jen na zříceniny, a přece vyplnila všechno scházející. Lidská ruka vtělila kamení do jiného tvaru a vdechla mu nový život. Tam, kde bylo nyní přístaviště, vedly široké schody směřující otevřenou zdí k volnému prostranství, které vzniklo odklizením stupňovité stavby. Kvetly zde růže, mnoho růží a jen růže, zrovna jako u beity Chode. Všechny cesty mezi nimi vedly k impozantní sloupové dvoraně, k jejíž stavbě bylo upotřebeno všech obrovitých kvádrů ze zřícenin. Vzpomněl jsem na Baalbek, na Kailas v Elloře, na aztécký Teokalli; ale všechny tyto slavné budovy se zdály být zastíněny touto dvoranou. Její pozadí tvořilo vysoký, okrouhlý a tmavý výklenek s obrovitým podstavcem,

patrně určeným k tomu, aby na něm byla vztyčena socha přiměřeně znamenité velikosti. Dvorana nebyla opatřena vlastní střechou, měla však, jako visuté zahrady královny Semiramis, druhé patro květinové, z něhož k mému radostnému podivu se tyčil vesnický kostelík, jehož obraz visel v mé ložnici. Mohlo by se zdát, že se skromnost toho kostelíčka na podstavci tak obrovitém musí vyjímat přímo směšně; ale nebylo to tak. Naopak se mi zdálo, že to ani jinak nemůže být. Na skále postavené lidské dílo se stává jen tenkrát směšné, když se honosí zdáním, že pozůstává také z té boží skály! To byla střední část hory, z jejíž výše shlížel dolů úbélový stan, přímo nad hrotem kostelní věže. Na obou stranách v ovocných zahradách se vypínaly dva domy, podobné vilám, přívětivě vypadající. Na jedné z nich byl nápis “fara”, na druhé “škola”. Ostatní listy obsahovaly stavitelské plány a nákresy k těmto třem budovám. Zajímaly mě tak, že jsem hned sedl a začal je studovat. Nemohl jsem ani na okamžik zůstat lhostejný vůči této jasné, láskyplné odpovědi na otázky starých, ponurých zřícenin. Jenom nakrátko jsem se nechal vyrušit a seděl jsem pak až do večera; počítal jsem, měřil a vypočítával, až přišel Peder, aby mi, jak hned řekl, pověděl něco důležitého. Byl tu totiž posel, který oznámil, že šejk úl islám společně a v největší svornosti s Ahrimanem mirzou povýšili vysoce zasloužilého Ghulama el Multazima za ustada Takikurdů. Zpravili nás o tom, poněvadž půjde k závodění a musí tedy být podle této své hodnosti přivítán. Ustad se dosud nevrátil z obhlídky a Peder považoval za svou povinnost ohlásit mi tuto novinku.

Řekl jsem mu: “Věc nemá pro nás ani nejmenší důležitosti. Ať si je “kat” povýšen třeba na císaře čínského nebo za dalajlámu, nám je to lhostejné. Žádným kramářstvím nemůže ujít osudu, který si uchystá. Tasil nůž, aby mé proklál. Čím kdo hřeší, tím bude potrestán. Zbraň máme dosud v komoře. Vyčkejme klidně, co se stane.” Peder odešel. Kdyby se mne byl někdo tázal, proč jsem věc vyřídil tímto výkladem, nebyl bych mu asi poskytl uspokojivou odpověď. Stává se, že člověk právě tenkrát mluví nejjasněji, jeli sám sobě hádankou. Brzy potom jsem zpozoroval, že se Ustad s kapitánem vrátili. Po večeři přišel na chvilku ke. mně. Rozmlouvali jsme o chystané stavbě kostela; všechno jiné zůstalo mimo. Než odešel, pohleděl mi s úsměvem do očí a řekl: “Neobtěžuji tě záležitostmi, které náležejí k mým povinnostem. Nepřísluší ti, abys byl u mne dělníkem, nýbrž milým hostem, jehož obtěžuji prosbou o pomoc jen tehdy, když to káže nutná potřeba. Duchovnímu pohostinství přísluší, aby mělo tytéž ohledy, jako pohostinství materiální. Vím, že mé chápeš, a jsem si jist, že mi neodepřeš své schválení.” Podal jsem mu ruku a odpověděl jsem: “Uvažuješ správně. Tázal ses mne kdysi, kdo vlastně jsem; nyní slyším,

že to víš. Kéž by už všude proniklo pochopení, že lidský duch není speciální surovinou, kterou by tak zvané vychování mohlo otesávat, jak by koho napadlo. Jsme za jedno a přece ne jeden. Jakmile mne potřebuješ, stávám se tebou!” Pohleděl na mne, uvažoval okamžik, přisvědčil a řekl: “Zcela správně! Zabýváš se také psychologií, jak vidím. Až dosud jsem si byl hádankou. Přišel jsi, abys mě vysvobodil?” “Jen ať se každý vysvobodí sám! Vždyť má oči i uši a kolem sebe celý svět, jenž ho o všem může poučit. Nyní dobrou noc, příteli! Však máš kromě mne ještě jiné hosty, jejichž ruce pomohou utvořit, co třeba utvářet. Doufám, že jsou dobří!” “Jsou. Se zlými si vyrovnáme účty v příštích dnech. Ty slyšíš, že se také oddávám praktické psychologii!” Mám opět vypravovat, že jsem spal, a jak jsem spal?

Stydím se téměř, že věčně vypravuji o svém spánku a přeji si, aby to bylo už naposled. Zajisté že jsem vydatné spaní velice potřeboval; o tom mě přesvědčil výsledek. Nyní však ho už bylo dost! Šel jsem dolů bez dovolení. Ke komu? Ovšem nejprve k Syrrovi, po němž se mi už stýskalo. Kdo mne potkal? Ustad! “Jdeš hned nahoru!” zasmál se. “Dívej se na svět shora. Dole nesmí nikdo vědět, že jsi zdravý a plný energie!” “Ah! Zapomněl jsem na to nadobro! Neposílej mne však hned zpátky, dovol, abych nejprve podal Syrrovi nějaké jablko!” “To udělám sám a dám mu jeho oblíbený

druh. Šakara mi o něm pověděla.” Bylo přímo dojímavým obrazem, jakou radost projevoval zářivý vraník z toho, že jsem k němu zase jednou přišel. Nedal mi to znát nijak bouřlivým způsobem, nýbrž tichým a tak klidným, že bych měl vlastně říci vroucím, kdybych nevzpomínal na nemístné tvrzení, že zvířata absolutně duši nemají. Říká se, že u zvířat jsou to pouze reflexívní úkony, jimiž reagují na cit, na laskavost. Nuže, dobrá, tyto reflexívní úkony mého Syrra byly počestné, upřímné, nebyl v nich klam nebo přetvářka. Doufejme, že je tomu tak i u lidských duší v stupni přiměřeně vyšším. Ustad podával Syrrovi jedno z jablek. Kůň však plod ani neočichal. Stáhl uši a ustoupil několik kroků. Ustad přidal k prvnímu jablku druhé a šel za ním. Syrr ustoupil opět, a Ustad pokročil znovu a podával mu jablka. Tu se vraník obrátil a pohnul zadní nohou, naznačil, že se bude bránit. “Cože? Chce mě kopnout?” žasl Ustad. “Je opravdu jiný než Assil, který nečiní rozdíl mezi tebou a mnou!” “Pravá ušlechtilost se prozrazuje tím, že rozeznává osoby, ne třásně a třapce, do nichž ho pán až po uši zahaluje. Rozdělme ovoce oběma koním!” Stalo se. Ustad podal Assilovi polovinu z nich a druhou jsem podal Syrrovi. Vzal plody, už se nezdráhal. Když jsme odcházeli, řekl Ustad: “Nyní půjdeš opět nahoru, ne však bez odměny za svou poslušnost. Ve dne

se ukazuj co nejméně; ale dnes večer, až se setmí, pojedeme s Károu na Džebel Adava, abychom se pokusili, zda bychom něco nevyzvěděli na tamější schůzce. Je ti to vhod?” “Velmi vhod, nemyslíšli, že jsem na tu jízdu slabý.” “Slabý?” opáčil s úsměvem. “Po takovém vydatném lenošení? Ostatně bude to zajímavé, i kdybychom nic nového nespatřili a neuslyšeli. Vezmeš Syrra, já Assila a Kára Barkha. Na zpáteční cestě uspořádáme závod, který nám ukáže, můžemeli důvěřovat svým výpočtům.” Souhlasil jsem nadšeně s tou večerní vyjížďkou. Čtenář se upamatuje, že Ahriman mirza povolal své pederány na dnešek o půlnoci na Džebel Adavu, Horu Nepřátelství, neboť tam chtěl dát své poslední pokyny. Neznali jsme sice místo, kde měla být porada konána, přece však se dalo očekávat, že bude poblíž starého bezu, v jehož dutině Kára nalezl agrafu. Když jsem se o tom zmínil Ustadovi, pravil: “To je stejná myšlenka, jakou sleduji i já. Ahriman mirza si přijde také pro svou agrafu. Když se tam ukryjeme a tajně se pak za ním poplížíme, stane se nám bezděčným vůdcem.” “A nebezpečí, které při tom hrozí?” “Nebezpečí? Divně zní to slovo, vyplýváli z tvých úst! Kde ty se nebojíš, nemám strach ani já. Ostatně se ozbrojíme a oblékneme jiné šaty.” “Jaké?” “Ty, které nám věnoval šáh. Mám také takové. Pravil jsi, že Ahriman mirza byl oblečen také tak. Nepochybné je bude mít opět na sobě. Nemyslím sice, že bychom byli spatřeni, ale kdyby se to stalo, budou se domnívat, že náležíme k perskému průvodu, jenž s ním přišel k Takikurdům. Je docela možné, že se budou domnívat, že sám ah,” přerušil se při těchto slovech, “snad je to také dobrá myšlenka! Vezmu s sebou jeho bič, v němž vězí černá škraboška! Přidámli k tomu agrafu, obrátí se každé nebezpečí v přímý opak, neboť mě budou považovat za emíraysillana. Nemyslíš?” Jaká myšlenka! Odkud se vzala? Takové myšlenky nejsou jen ledabylými výplody lidského mozku, ale pocházejí ze skryté spojitosti, o níž nevíme. “Udělej to tak,” pravil jsem. “Jsem skoro přesvědčen, že tento tvůj úmysl přinese nečekané výsledky.” Odešel a já jsem vystoupil do svého bytu. Jak se jen stalo, že jsem nyní průběhem dne musel myslet tak často na naše přestrojení? Oblékl jsem si šaty a zase je svlékl abych je zkusil, jak jsem si namlouval. Člověk vůbec nevidí dál než může! Když mi Šakara přinesla večeři, usmívala se. Ustrojil jsem se už, a ona znala příčinu, poněvadž jí to Ustad pověděl. “Přijdu pro tebe, jakmile povečeří,” pravila. “Kára sedlá už koně.” “Mého Syrra ať nesedlá!” řekl jsem. “Pověz mu to! To si udělám sám. Postroj ať má pohotově, ale koně si osedlám sám.” Přichystal jsem si revolvery. Když přišel Ustad, ozbrojil jsem se jimi. Ustrojil

se podle úmluvy. Svůj dlouhý vous zapjal pod oblek, a vlasy zčesal pod astrachánku, takže nebylo vidět to ani ono. Za opaskem měl zastrčený jezdecký bič Ahrimana mirzy. Právě jsme hodlali vyjet, když se před dveřmi objevil Ašyk.

Zhrozil se, jakmile nás spatřil, neboť v první chvíli nás považoval za opravdové Peršany. Když nás poznal, zvolal: “Budiž chvála Alláhovi! Téměř jsem se domníval, že tu stojí Ahriman mirza! Proč jste tak oblečeni, effendi?” “Abychom nebyli poznáni v případě, že by nás někdo spatřil,” odvětil jsem. “Hodláme se vydat na Džebel Adava.” “A já přicházím přímo tamodtud! Přináším vám dvě důležité novinky, jednu písemnou, druhou ústní. Šejk úl islám se domnívá, že jsem u vás hostem a že k němu přicházím jen proto, abych na vás páchal zradu. Důvěřuje mi dosud, a proto jsem vám napsal, co jsem se od něho dověděl. Jsou to místa, na něž udeří, jakmile se jim podaří přemoci vás. I jména vůdců jsou tam uvedena, samí pobožní, vznešení mužové.” Když jsem mu pokynul, odevzdal seznam Ustadovi a pokračoval: “Druhá zpráva vás nepochybně potěší ještě víc. Znáte mladého Takikurda, který se jmenuje Ibn el /drofc5?” “Velmi dobře,” odvětil Ustad. “Nazýváš ho mladým; on však se už po sedm let členem džemmy. Jeho otec, nejbohatší muž kmene, poslal ho do Teheránu na studie a pak do dalekých zemí. Je to muž vzdělaný, moudrý a počestný. Praví se, že je tajným odpůrcem šejka úl islám a že má mezi takiovci značně přívrženců. Byl zde už několikrát hostem a mám zato, že jsme se vzájemně oblíbili.” “Myslíš, že by byl schopen lstivosti?” “Ne, on ne!” “Mohu ti tedy oznámit, že si přeje s tebou mluvit.” “Kdy?” “Dnes.” “Kde? Zde u nás?” “Ne. K tomu nemá čas pro důležitá zasedání džemmy, která jsou nekonečná a jež budou pokračovat dokonce i dnes po půlnoci. Prosí tě, abys o druhé hodině po půlnoci přišel k potoku u Džebel Adava a to sám, on také sám. Od pramene počítej pátý velký oblouk potoka. Tam stojí osamělý strom, pod nímž tě bude očekávat.” “Divná věc! Co je s tímto mužem? Kdyby to byl někdo jiný, obával bych se zákeřnosti, ačkoli nevím, jak by mu to prospělo.” “Nemám ti za zlé, pochybuješli o mně. Nemohu ti však podat vysvětlení, poněvadž jsem musel slíbit Ibn el Idrakovi mlčelivost, abych vám mohl prospět. Ponech si mne zde a poruč, abych byl zastřelen, staneli se ti něco zlého!” 5Vnuk rozumu.

“Bláhovost! Věřím ti a věřím i jemu. Přijdu.” “Činíš dobře. I tvůj nynější oblek se k tomu hodí. Na Džebelu Adava je nyní větší ruch než kdykoli jindy. Mohli by tě spatřit a poznat. Proto tě mám požádat, abys nechodil v obvyklém oděvu. Dojel jsem sem na jednom z jeho koní. Smím zase zpátky, abych mu donesl odpověď?” “Ano. Řekni mu, že přijdu na místo o druhé hodině po půlnoci. Nebuduli tam v určenou chvíli, ať přece jen vyčká. Přijdu určitě.” Ašyk odešel. Na mém stole ležel handžár, který jsem kdysi obdržel darem od Džafara mirzy. Ustad jej spatřil a tázal se: “Nevezmeš s sebou dýku?” “Ne,” odpověděl jsem. “Chtěl jsem sice, ale přece to nepokládám za nutné.” “Dovol mi tedy, abych si ji vzal já. Možná, že se ocitnu v situaci, kdy se dýka osvědčí lépe než střehla zbraň. Sejdu dolů. Odnesu

zatím Ašykův seznam do bytu a zamknu jej. Pak za tebou přijdu.” Zavěsil handžár na opasek a vyšel. Obezřetně jsem se opatřil ještě několika svíčkami, ačkoli k tomu nebyla podstatná příčina, a sestoupil jsem po cestě od zvonice k pastvině, kde už Kára po persku oblečený stál u koní. Assil a Barkh byli osedláni. Syrr dosud ne. Osedlal jsem si ho sám.

Zvláštní věc! Když jsem mu chtěl do huby vložit udidlo, zdráhal se otevřít chrup. Prosil jsem, ale nepovolil; nutit ho k tomu mé ani nenapadlo. Ustad právě přišel, když jsem ukládal Karoví, aby donesl ohlávku. “Pojedeš na něm jen s ohlávkou?” tázal se. “V noci? A zrovna tam, kde bude snad velmi záležet na tom, abychom se mohli spolehnout na koně?” “Ať má svou vůli!” řekl jsem. “Záleží jen na tom, aby to byla i vůle má, pak se nám nemůže nic přihodit.

Spoléháli jezdec méně na koně a více na uzdu, často ani tou nic nepořídí. Máli ušlechtilý kůň příčinu obávat se železného udidla, není ani možné, aby si svého pána zamiloval.” “Málem bys byl řekl aby si ho mohl vážit!” usmál se Ustad. “Myslíš asi kromě koně i na něco zcela jiného. Znám tě!” Syrr tedy dostal jen ohlávku; pak jsme odjížděli k zříceninám a podle lomů dolů, pak nalevo, kudy se stoupalo k protější rovině, převyšující Džebel Adava. Ustad tam byl už tolikrát, že jsme mohli úplně spoléhat na jeho znalost terénu. Z opatrnosti nejel hned přímým směrem. Jeli jsme nejprve k severu a zabočili pak k západu v pravém úhlu. I kdybychom byli zpozorováni, nikdo by si nepomyslel, že přijíždíme od Džamikunů. A to bylo dobře. Neboť sotva jsme urazili půl cesty, zpozorovali jsme před sebou na ploše měsícem ozářené jezdce, jenž sice zarazil, jakmile nás spatřil, přece však neopustil svůj dosavadní směr. Musel se s námi setkat. Přirozeně jsme se chovali tak, jako bychom ani my neměli proč se mu vyhýbat, a stanuli jsme klidně, až k nám dojel a pozdravil. “Odkud přicházíš?” tázal se Ustad. “Odtud, kam vy směřujete,” odpověděl. “Je na vás vidět, že patříte k lidem Ahrimana mirzy. Přinášíte dobré zprávy z Ispahánu?”

“Znamenité. Třeba ještě vyčkat určitou dobu, a každá šavle zazvoní.” “To je dobrá zpráva! A doba je mi známa. Právě mi ji sdělil mirza a uložil mi, abych ji sdělil Masabanům od Feraghanu, kteří jsou už na cestě. Víte o dostizích u Džamikunů?” “Víme všecko. Slavnost začne v neděli. Předběžné dostihy budou v pondělí, hlavní závodění v úterý.” “Souhlasí. Já nesu důležitou zprávu: hned po závodech, totiž ve středu, dojde k obklíčení Džamikunů. Ve čtvrtek ráno musí být ukončeno. Jakmile nastane úsvit, udeří se na ně ze všech stran. Zpráva je určena Massabanům. Odpusťte, nemohu se déle zdržet!” Cválal dál a my také. Nepochyboval jsem, že nám k této důležité zprávě dopomohly naše perské obleky. Nyní záleželo hlavně na tom, abychom předešli nebezpečí, které by mohlo vzniknout z toho, kdybychom byli spatřeni. Jasná noc nedopouštěla, abychom se vyhnuli nějakému pozorování z Džebelu Adava. Jedinou ochranu nám poskytoval klam, jenž nasvědčoval, že přijíždíme k hoře od tábora Takikurdů. Proto jsme horu objeli velikým obloukem, až jsme dospěli na její západní bok, kde také byl potok, k němuž se hodlal dostavit Ibn el Idrak. Ten potok byl daleko lemován křovím a poskytoval nám nejlepší příležitost přiblížit se nepozorovaně. To se nám podařilo co nejlépe. Směřovali jsme podle jeho zátočin a dospěli tak i k tomu oblouku, kde se měla konat schůzka s Ibn el Idrakem. Jak uvedl, stál tam opravdu osamělý vysoký strom. Ustad tedy nemusel později zvlášť strom vyhledávat. Nyní šlo nejprve o to, abychom nalezli skryté místo pro naše koně, u kterých jsem měl zůstat, poněvadž Kára musel doprovázet Ustada, aby mu ukázal dutý bezový strom. Takové místo jsme brzy našli. Když jsme urazili kus cesty podél jižního boku hory, úzká roklina se hluboce zařezávala do skalnaté horniny. Nebyla otevřená, nýbrž uzavřená vysokou, silnou a prastarou zdí, jejíž hořejší hrana byla značně nepravidelná, poněvadž stavební kamení tamodtud spadávalo a tvořilo dole kamennou lavinu. Při zemi měla suť nízký průchod, k němuž Ustad popojel a podotkl: “Je to divarymugaza. Nevím, proč se tak jmenuje. Nepochybně sloužila kdysi za jakýsi druh údolní přehrady. V nynější době má toto místo špatnou pověst, takže bývá rychle míjeno i ve dne, ještě rychleji ovšem v noci. Budeš zde bezpečný víc než na kterémkoli jiném místě, effendi. Tvrdí se, že když ďábel uloví duši, zanese ji v noci sem, aby ji roztrhal.” “Příjemná čekárna,” smál jsem se. “Při známé lehkověrnosti zbožných Takikurdů jsem tu ovšem před lidskými návštěvami bezpečný. A jiní mě nemohou vyrušit.” Zavedli jsme koně přes balvany k bráně. 6Zeď Odplaty.

Když jsme tudy prošli, octli jsme se nejprve v místnosti nahoře překlenuté, úplně tmavé. “Na to jsme nevzpomněli,” podotkl Ustad. “Meh” jsme s sebou vzít světlo.” “Mám je,” odvětil jsem a vytáhl z kapsy svíčku. Byl to čtyřhranný a střechou opatřený přístavek u zdi. Vzadu byl otvor do rokliny, který byl zvenčí hustě zarostlý. Uprostřed tmavé komory stál veliký plochý kamenný stůl. Jinak zde nebylo nic. Opatrnost nám kázala, abychom ukryli koně hned zde, ale ne v komoře, odkud by v nepříznivém případě nebyla možnost rychlého úniku. Proto jsme se pokusili vyvést je

otvorem ven pod širou oblohu, přičemž záleželo na tom, abychomkřoví polámali co nejméně. Podařilo se nám to. Venku panovala polotma, neboť záře hvězd nestačila vniknout do této strže, jejíž skalní stěny vystupovaly značně vysoko.

Její ponurnost souhlasila úplně s ďábelskou pověstí, o níž se Ustad zmínil. Zavedli jsme koně značně daleko do strže a přikázali jim, aby ulehli. Pak nastala doba, kdy měli Ustad a Kára vystoupit na výšinu. Požádal jsem je, aby ušetřili křoviny u dveří, aby nás polámané větve neprozradily; pak odešli. Usedl jsem k Syrrovi, ovšem tak, abych každého příchozího zpozoroval dříve než on mne. Míjely minuty, čtvrthodiny, hodiny. Blížila se půlnoc. Oba moji druzi byli už nepochybně nahoře na výzvědné stanici. Podařilo se jim vypátrat místo schůzky? Právě jsem si položil tu otázku, když jsem spatřil dvě postavy pomalu kráčející ode zdi do pozadí oblečené po persku; byli to oni. Vstal jsem. “Jen zůstaň klidně na místě!” řekl Ustad. “Zbývá nám více než hodina ke schůzce u potoka.” “Podařilo se vám?” otázal jsem se. “Ne,” odpověděl, když usedal. “Byli jsme v dobrém úkrytu u bezového stromu. Přišel Ahriman mirza ještě s někým.

Nepochybně to byl důvěrník, kterého jsi spatřil s ním v našich zříceninách, poněvadž mirza v jeho přítomnosti neměl škrabošku. Hovořili spolu, ale jen krátce a potichu, nicméně přece tak, že jsme porozuměli každému slovu. Ahriman měl v ruce jezdecký bič. Byl zde asi před nedávném, neboť vyňal škrabošku z dutého stromu; a v něm nebyla, pokud vím, když tam Kára hledal. Přivázal si ji na obličej a vyňal agrafu, aby si ji vetkl za čepici. Při tom řekl: “Tu mám ještě ze skrýše u Džamifcunů. Neměl jsem kdy, abych ji ukryl, poněvadž jsem kvůli šejkovi úl islám musel rychle jít kolem hory k svému koni. Zdejší může tedy zůstat, kde je, a snad navždy, poněvadž nemyslím, ‘že bych ji ještě někdy potřeboval.

Dnes odbudu věc zkrátka. Rozkazy k obklíčení na středu večer budou dány hned. Pak si prohlédnu v utaqyiejtanu7 ještě jednou obě listiny, ještě než šejkovi úl islám jednu z nich odevzdám v džemmě. A teď ‘Ďáblova jizba.

pojdi Ten Alláhův osel netuší, že se mi podepsáním listiny vydal úplně na milost i nernilost.” Odešli, a my vylezli z úkrytu, a chtěli jsme se vydat za nimi. Že se to však muselo dít v největší tichosti a obezřetně, nepokročili jsme dost rychle a marně jsme je pak hledali. Abychom se pak aspoň s nějakým výsledkem k tobě vrátili, obrátili jsme se zpět k bezu, odkud jsme vzali agrafu.” “Proč? K čemu? Nebude to mít zlé následky?” “Možná! Povolil jsem jen svému vnuknutí. Znám svůj varovný pocit; vždycky mi dobře poradil. Vzpomeň jen na naše obleky, bez nichž bychom nebyli na poslovi nic vyzvěděli.” “Budiž! Rád také vyhovuji podobným vnuknutím. Je ti povědomé jméno utaqyšejtan?” “Není. Dosud jsem je neslyšel. Cestou však jsem o tom uvažoval a zdá se mi, že “ďáblova jizba” souhlasí s pověrou, že zde ďábel trhá ulovené duše. Že by Ahriman mirza mínil svou utaqyšejtan tuto tmavou místnost, kudy jsme sem museli projít?” “Zdá se mi to dost pravděpodobné.” “Mne také! Hodlá ještě jednou zkoumat císařské listiny. Císařské listiny! To je to nejdůležitější, co by se mu mohlo vyrvat. Ale opravdu vyrvat? Ne. To by se muselo nastrojit chytřeji. Prosím, nemluvte nyní ke mně! Něco mě napadá. Kdyby to mohlo být provedeno, nic by se tomu nevyrovnalo!” Odmlčel se a uvažoval. Proto jsme nemluvili ani my. Po nějaké době najednou vyskočil a řekl: “Nemám stání ani klid. Pojď se mnou, effendi. Musím se podívat do té místnosti. Něco mi praví, že Ahriman mirza brzy přijde.” Šli jsme spolu dopředu, až ke křovinatým dveřím. Rukama jsme odhrnuli křoví, abychom vešli do místnosti. Tu zašeptal Ustad: “Tam tam pohleď!

Vidíš, jak dobře mě varoval vnitřní hlas! Vidíš ho?” Ovšemže jsem ho spatřil. Docházel a stál venku před vchodem, ve svitu hvězd. Ohlížel se. V ruce měl jezdecký bič, na obličeji černou škrabošku, za čepicí agrafu. Za opaskem se mu třpytila rukojeť handžáru, zrovna takového, jako byl můj. To bylo zřejmě vidět. Ustad se mne potichu otázal: “Znáš pověst o chodemu, dvojníku člověka?” “Ano,” odvětil jsem rovněž tiše. “Vím, že mirza té pověsti věří, a užiji jí proti němu. Zadrž křoví, až se k němu vplížím, a podrž je až do doby, kdy se zase vrátím.” Vyňal škrabošku z rukojeti biče a přivázal si ji na obličej. Pak vyňal z pouzdra agrafu a zasunul ji za čepici. Nato vsunul si i můj handžár za opasek zrovna tak, jak jej nosil mirza. Pak čekal. Nevěděl jsem, co vlastně zamýšlí, ačkoli jsem význam chodema znal. Chodem je výraz pro rčení “já sám”. Perští metafyzikové však tím slovem označují ještě něco jiného, přibližně asi něco takového, co u nás jmenujeme “dvojníkem”,

ve vyšším však, ušlechtilejším smyslu. Učí totiž, že člověk sice má ducha, jejž duše ponenáhlu vytváří a zdokonaluje, avšak tento ryze lidský duch že je závislý a že je řízen duchem z vyšších oblastí, jenž je svým vlastním osudem zodpovědný Bohu, aby člověk jemu svěřený také dosáhl svého určení. Tento vysoký duch si prý přivlastňuje všechny stavy svého člověka a může se mu také jevit osobně, a to zcela v téže postavě, v témž oděvu, jako ten, koho se týká; zjevíli se jinému, neznamená to nic zlého; zjevíli se však svému vlastnímu člověku, pak v tom spočívá jisté znamení, že ho brzy navždy opustí, a to buď pro blížící se šílenství, nebo v nastávající smrti. Člověk, jehož opustí jeho vyšší duch, jeho chodem, musí zemřít, nebo v duchovní noci pomalu uschnout. Taková je pověst či učení, o něž se Ustad hodlal nyní opírat a snažil se je využít. Ahriman mirza vkročil dovnitř. Rozžehl svíčku, kterou měl s sebou, a přistoupil ke kamenné plošině, aby tam svíčku upevnil nakapaným lojem. Když se tak stalo, vyňal z kapsy dva složené, veliké archy papíru, rozložil je a přiklonil ke světlu, aby četl. Tu se Ustad co nejtišeji provlekl prostorou mezi křovím a zdí, až byl za ním, a dotkl se ho jezdeckým bičem. Ahriman mirza sebou trhl, rychle se vztyčil, obrátil se a vykřikl tak, jak jen lze vykřiknout, když člověk zažije největší úlek nebo dokonce opravdové zděšení. Pak stál ztrnule jak zkamenělý, bez nejmenšího hnutí. Mně samotnému, ačkoli jsem věděl, na čem jsem, připadal výjev téměř příšerný. U strašidelné “zdi odplaty” v “ďáblově jizbě”, kde “satan trhá ulovené duše” malé světlo, zářící jen na dva nebo tři kroky jeden duch lidský a druhý vyšší černě z temnoty okolo panující vystupující nejen jeden druhému podobný, nýbrž i totožný jeden obrazem druhého od hlavy do paty jediná bytost “Já” a přece ve dvou osobách! Přecházelli mráz po zádech mně, jak asi bylo mirzovi! Neobvyklým, nicméně psychologicky docela správným postupem nepropůjčil po svém prvním výkřiku zděšení povšechný výraz svým pocitům, nýbrž projevil je podrobnostmi, které ho tak dokonale oklamaly. “Má agrafa!” zvolal a hleděl na čepici Ustadovu. “Má škraboška můj handžár můj bič!” Prsty u rukou se mu roztřásly. Oba archy papíru se svezly k zemi. Viděl jsem, že se chvěje. Kolena pod ním podklesla. Padl k zemi, držel se pevně kamene, druhou rukou pak odmítavě mával a řičel: “Můj chodem můj chodem můj chodem! Mluv, co mi přinášíš?” Ustad odpověděl; jeho hlas vyzníval zrovna tak temně jako hlas mirzův, když se ozýval zpod škrabošky: “Ani korunu, ani říši! Vol: smrt nebo šílenství!” “Smrt? Nechci ji, nechci! Nechci umřít, nechci umřít! Musím žít, žít žít!” “Tedy jsi volil. Šílený budiž duch, jenž tě nyní uchvátí a s tebou všechny Stíny. Ven s tebou! Hledej si ochranu u svých Massabanů! Klekni na kolena

Kapitola druhá ZÁVODY

před svatým šejkem úl islám! Spolehni se na moc jeho lží! Právě napřáhl pěst. Uchopí tě v týle jako zdechlou kočku. Zavleče tě tam, kde zeje propast nad vodami a zatřepe tebou ” “Zdechlou kočku,” přerušil ho mirza; zařval zděšeně, jako by slyšel svou vlastní hrozbu. “Ó, ty víš všechno! Ale já nechci tvé šílenství, nechci je! Ponech si je u sebe; já uteču odtud pryč pryč !” Vztyčil se a vyrazil ze dveří. Ustad zvedl listiny, složil je a vzal je k sobě. Pak obezřetné vykročil, pohlížel za prchajícím mirzou a řekl: “Pojď sem, effendi! Pojď, chcešli vidět člověka prchajícího před šílenstvím, aniž mu může uniknout!” Vyšel jsem k němu. Mirza utíkal, jako fúriemi štván, a to přímo do roviny, kde přece neměl co dělat. “Nejeví se už v tom duševní porucha?” tázal se Ustad. “Každý jiný člověk by šel tam, kde by se potkal se svými lidmi; on však už neví, co dělá. Pro nás však bude radno, abychom co nejrychleji zmizeli. Pojďme pro koně!” Odjeli jsme ze sutin, aniž jsme zhasli světla. Ustad si to tak přál. Vedl nás kolem hory a pak daleko na sever, kde jsme nemohli být spatřeni. Tam jsme sestoupili z koní a opět jsme usedli, poněvadž dosud nenadešla doba schůzky s Ibn el Idrakem. Nikdo z nás nepromluvil. Mně se takřka nedostávalo místa pro myšlenky, jež přicházely a zase odcházely. Je to opravdu povést, nebo existuje chodem pro každého, kdo duchovně žije? Tu mi položil Ustad ruku na rameno a řekl:

“Vím, o čem uvažuješ. Nemudruj, ale vyčkej! Člověk je zvyklý věřit jen tomu, co vidí tělesným zrakem. Víš ještě, jak jsem

upoutal duši hadži Halefa tím, že jsem zvlášť a důrazně pronesl jeho celé dlouhé jméno? Kdybych to byl neučinil, byl by zemřel, já ho však přinutil, aby se upamatoval sám na sebe, jak se bohužel říkává. Vyčkej tedy! Tak zvané vychování podrobuje milióny duchů šabloně. Je opravdu docela nemožné přinutit z těch miliónů aspoň jediného ducha, aby z té šablony vystoupil?” Divná věc! Neměl jsem přemýšlet, nýbrž vyčkávat. Kdo by to byl asi dokázal? Když uplynula jistá doba, vrátili jsme se blíže k hoře, kde jsme sjeli do malé sníženiny, ochraňující nás před nepovolanýma očima. Tam jsem měl zůstat s Károu. Ustad pak pěšky přešel na protější stranu potoka, kde ho očekával nepochybně už Ibn el Idrak.

Nebyl jsem bez obav o přítele, ačkoli mě ujistil, že bude jednat s mužem počestného smýšlení. Tím jsem se musel spokojit. Rozumí se, že Ustad už dávno odložil škrabošku i agrafu. Uplynula více než hodina; pak se již vracel rychlým a pevným krokem jako ten, jenž přináší dobré poselství. “Ašyk je výtečník!” volal ještě dříve, než k nám došel. “Musím ho doporučit

šáhinšáhovi, aby mu udělil milost, a učiním to hned, jakmile se vrátíme domů. Neboť je nutno vyslat opět rychlého posla.” “Slyšel jsi tedy jen dobré zprávy?” tázal jsem se. “Velice dobré! Ještě před úsvitem musíme dorazit domů, aby nikdo nespatřil tvého Syrra. Proto se musím nyní omezit na největší stručnost. Naši protivníci přijdou k nám už dnes, aby se jejich koně obeznámili se závodištěm. Co bylo jen pouhým mým tušením, stalo se jistotou: Ibn el Idrak má mezi Takiovci tolik přívrženců, že může záměry šejka úl islám zhatit. A je k tomu také odhodlán. Od něho pochází myšlenka, abych se stal ustadem kmene Taki, a lpí na ní až dosud pevně. Šejk úl islám ho v tom chytrácky předešel, aby buď provedení tohoto záměru znemožnil, nebo aby si mě podrobil za svůj poddajný nástroj. Od té doby, co jim podstrčil Ghulama za ustada, konalo se několik bouřlivých rokování. Na straně Multazimově jsou slabomyslní fanatikové, kteří Fatimu vyvyšují nad Mohameda, a někteří z mladších Babiovců, kteří by nejradéji, aby šáh byl níže než oni. To jsou naši protivníci, kteří se zúčastní nejprve závodění a pak boje. Nazvu je zatím Ultratakiovci. Ostatní jsou příznivci míru a pokoje. Vždycky nám věnovali pozornost a všimli si, že u nás nikdy neshledali ani pýchu ani šalbu. Žádají, aby si nás mohli vážit jako lidí a ne nás nenávidět, nebo vystupovat dokonce nepřátelsky proti nám jen kvůli víře. Chtějí ctít Mohameda, ne však vzývat šejka úl islám. Chtějí poslouchat šáhinšáha a nechtějí mít místo něho bezmocnou loutku. Uložili Ibn el Idrakovi, aby přednesl jejich přání v džemmě, byl tam však odmrštěn s bezohledností tak pyšnou a urážlivou, že se usnesli, že oni nebudou mít nejmenší ohled a že půjdou svou cestou zrovna tak tajně jako ostatní.

Prvním následkem jejich rozhodnutí byla právě schůzka se mnou. Jednal jsem s Ibn el Idrakem upřímně. Žasl nad tím, co se dověděl. Když pak jsem mu také k závěru sdělil, že jejich nový ustad je krvavý, nesvědomitý kat Sillanů, a že kníže Stínů se má stát císařem, byl tou ošemetnou hrou přímo zdrcen. Umínil se, že hned lest oplatí stejnou mincí.

Ultratakiovci se nedovědí ani slovo z toho, co učiní strana mírumilovná a věrná vládě. Rána proti nim vedená je zasáhne zčista jasná jako blesk.” “A v čem bude spočívat ta rána?” tázal jsem se. “Nebudou odpírat ani slovem proti boji s námi, ale v posledním okamžiku je prostě nechají na holičkách. Odvážíli se pak na nás i přesto, dostanou, co si zaslouží. To jsou tak povšechné okolnosti; o podrobnostech si promluvíme později. Teď musíme pryč, neboť na východě se už rozednívá.” “Nastává tedy zkušební jízda! Mám zato, že se nikdo tak rychle nedostane na protější stranu jako my. Jeďte napřed!” “Napřed? Pročpak?” “Protože bych jinak před vámi velice brzy zmizel!” zasmál jsem se. “Kroť svou bujnost! Chceš snad rozmrzet Karová Barkha, či dokonce svého Assila?”

“Ne. A právě proto vás prosím, abyste přijali náskok.” “Budiž! Pravím ti však: abys nás nedohonil, užijeme třeba tajemství svých koní. Syrr tajemství nemá, jak víš.” “Nepotřebuje je, poněvadž je tajemstvím sám. Kupředu! Nevsednu na něho dříve, pokud mi nezmizíte z očí; ale pak přijdu!” Vsedli na koně, pobídli je a jeli do roviny na západ, rychleji a rychleji, až jsem je spatřil v plavném trysku. Syrr se divil. Brzy na mne hleděl, brzy zvedl hlavu a chtěl se pustit za unikajícími. Pohazoval hlavou nahoru, dolů, zakroutil jí; zafrkal a hrabal půdu. Nakonec dokonce zaržál. Když jsem ho pohladil, úplně se ztišil. Očima však sledoval jezdce, kteří už vpředu mizeli. Nyní zmizeli nadobro. Vložil jsem nohu do třmene. Syrr obrátil hlavu a ozval se hlubokým, takřka chrochtavým basem, z něhož vyznívalo: “No, konečně!” Ještě jsem ani nedosedl, a již pádil tryskem. Nebylo třeba, abych pronesl slovo; nebylo třeba nic. Chtěl sám! Takovou jízdu nelze bohužel popsat. Když jsem zavřel oči, zdálo se mi, jako bych se jen vznášel Už po několika minutách se mi objevil Ustad i Kára. Pádili dosud společně. Přibližoval jsem se jim každým okamžikem. Nyní se asi ohlédli a zpozorovali mne, neboť podle pohybů jejich koní jsem poznal, že užili tajemství. Naklonil jsem se a dotkl se Syrrovy šíje, mírně jsem ho pohladil. “U u u!” ozval se kůň a vyrazil pak tak, jako by jeho dosavadní rychlost byla holé nic. Dojížděl jsem stále blíž. Kára už zůstával pozadu, neboť Assil byl lepší než Barkh. Ještě deset koňských délek ještě pět, tři jedna . Už jsem ho dostihl a pádil vedle něho. “Ma’assalami měj se dobře, Káro!” zasmál jsem se. “Užij přece Barkhova tajemství!” “Už se stalo!” odpověděl mi. “Tak přijeď hezky pomalu za mnou!” Syrr zaržál, jako by porozuměl, dvěma nebo třemi nepochopitelnými skoky předstihl Barkha, ohlédl se jediným okamžikem, aby se přesvědčil, že ho opravdu zanechal vzadu a vzal si na mušku Assila. Ten byl asi na dvacet koňských délek před námi. ,,Sabá bilcher dobré jitro!” zavolal jsem k Ustadovi. “Pospěš si, brzy bude den!” Odpověděl jen tím, že mávl rukou do vzduchu, poněvadž jiný projev by byl mohl snadno Assila vyrušit. Zatím z dvaceti délek jich bylo patnáct deset pět dvě jedna nyní jsem ho dostihl několik pružných skoků mého Syrra a už jsem byl napřed . “Připouštíš, že záhy zůstaneš daleko za mnou?” tázal jsem se. “Proč bych to připouštěl?” odpověděl.

“Poněvadž bych Syrra rád zadržel. Nechci Assila příliš ponížit. Styděl by se! “To je od tebe hezké! Nuže, Syrr vyniká nad všemi koňmi. Ustaňme v dostizích!” Zatímco jsme tak učinili, Kára nás rychle dohonil. Bylo přímo dojemné, že všichni tři koně z radosti, že jsou zas pohromadě, hlasitě zaržáli, jeden jako druhý, takřka “jedněmi ústy”, jak se říkává. A nyní jsme spatřili, jak neuvěřitelně rychle nás tato zkušební jízda přenesla kupředu; rovina končila; před námi se objevily hory Džamikunů. Stačilo sjet do údolí a vyjet pak nahoru k lomové cestě a domů. Tak snadno a tak rychle překonává člověk zlé a dosahuje dobra, umíli užít síly, které vedou nahoru a domů! S výsledkem této zkušební jízdy jsme mohli být náležitě spokojeni. Jestliže jsme se ani před tím neobávali závodění, nyní jsme byli přesvědčeni, že vyhrajeme neli všechny, tedy aspoň hlavní sázky. Po návratu domů jsme se nejprve postarali o svá znamenitá zvířata;

pak jsme se rozešli. Šel jsem hned na lože; procitl jsem teprve pozdě odpoledne. Když mi Šakara přinesla snídani, sdělila mi, že ještě v noci přijel rychlý posel šáhův a že pak s odpovědí Ustadovou hned odejel. Úmyslně se ustrojil tak, že nikdo nemohl uhodnout, kdo je a kam jede. Šáh poslal jen rozkaz, aby bylo zamezeno krveprolití. Ustad měl radost, že při této příležitosti může šáhovi odevzdat seznam přijatý od Ašyka a obě tak řečené císařské listiny. Když jsem to slyšel, vzpomněl jsem si hned na jeho výrok, že Ašyk je znamenitý chlapík. O tom se Ustad zevrubněji nevyslovil; nyní však jsem se dověděl od Šakary, že se Ašyk Ibn el Idrakovi dobrovolně nabídl proti jeho odpůrcům v kmeni a že vyvinul přímo úžasnou dovednost, aby Takiovce přesvědčil, že svou vzpourou proti šáhovi připravují vlastní záhubu. Ostatně Ustad mínil, že by Ultratakiové nedávali najevo takovou odvahu, kdyby u nich právě nebyl šejk úl islám, mirza a GuliŠiráz, jejichž zájem prý vyžaduje, aby tyto lidi posilovali v jejich tupém fanatismu. Až do této chvíle jsem nebyl venku na plošině. Nyní mě Šakara vybídla, abych tam s ní vyšel, protože by mi ráda ukázala něco zajímavého. Mínila tím veliký panský stan, zřízený na zříceninách, který byl už téměř hotový. Nedaleko něho jsem spatřil jiné lidi, pilně zaměstnané stavbou druhého, také tak prostorného, ale méně nádherného stanu. Na mou otázku, pro koho stany budou, odpověděla: “Nádherně vyzdobený stan je určen pro GuliŠiráz. Budován je patrně podle pokynu Ahrimana mirzy, který tímto obsazenímzřícenin hodlá předejít Takiovce. Její lidé sem přišli záhy zrána a dali se hned do stavby.

Šejk úl islám prý o tom také něco věděl anebo tušil. Jeho sluhové se dostavili s druhým stanem, a jak vidíš, nebeská ctnost se umístí těsně vedle pozemské neřesti, a to ze stejných úmyslů. Ani se nás nikdo neptal, co o tom soudíme.” “A hodlá to Ustad strpět?”

“Dosud vyčkává. Až nadejde jeho chvíle, bude jednat. A nyní pohleď tam za jezero! Staví tam třetí velký stan. Ten zřizují pro Ahrimana mirzu. Také on, aniž se ptal, si zvolil místo, poněvadž z té strany přitáhnou Stíny a Massabani. S obklíčením začínají tedy už dnes. Ale ode dneška jsou už také na místě naše bližší i vzdálenější stráže, které se postarají, abychom se včas dozvěděli o každém nepříteli. Džamikuni jsou ve zbrani, třebaže nejsou vidět, zdejší i okolní. Rovněž i Kalhurani, naši spojenci. Odeslali už své nejlepší jezdce a závodní běhouny. Pohleď jen dolů, jak se cvičí. Nevím, jaký obranný plán Ustad vymyslel; řekl mi však, abych Maru Durimeh nežádala o pomoc; že jsme dost silní. Tato sebedůvěra působí velmi uspokojivé. Ale i přes to jsem k ní vyslala posla, a její velmi dobře vyzbrojení jezdci, kteří dosud nikdy neutrpěli porážku, přijdou v pravý čas. Však víš,” dokládala s úsměvem, “že duše ráda pečuje o ducha i tenkráte, spatřujeli, že se mu všechno výborně daří.” Právě když takto mluvila, zpozorovali jsme živý ruch, jenž rychle přešel na celý duár. Příčinou byl jezdec, přicházející od východu, který všem, kdo chtěli slyšet, zvěstoval jakousi novinu, načež zahnul nahoru k Vysokému domu. Poznali jsme ho, když projel branou. Byl to podkoní Džafara mirzy. Byl vůdcem vojenské pomoci, kterou jsme dostali od šáha, a předjel ji kus cesty, aby oznámil, že se blíží sto mužů ghulmanišahi6. Přiváděl kapitánova koně. Současně vjížděla i GuliŠiráz se svým dvořanstvem po naší včerejší cestě vlevo nahoru, a v nepatrné vzdálenosti za ní šejk úl islám se svým vznešeným světským i duchovním štábem.

Směřovali přímo k zříceninám a obsadili je tak, jako by tu byli doma. Jejich závodní koně byli vedeni za nimi. Už po několika minutách se zdálo, že vypukne mezi oběma stranami hádka o místo, zřejmě však k ní nedošlo, poněvadž jejich pozornost byla právě upoutána k východu, kde se nyní objevili gardisté. Všeobecný údiv vzbudila tato setnina na vybraných koních, velmi dobře vyzbrojená a pěkně uniformovaná. Jak dosáhl Ustad dosud nebývalé vyznamenání, takovou přímou podporu od panovníka? Tento údiv se záhy proměnil v leknutí, když za jízdou tělesné gardy se ukázalo dělostřelecké oddělení dvaceti zambumkú‘J, za nimiž následovala řada velbloudích soumarů, nesoucích potřeby a

střelivo. Dvacet děl, třebaže jen docela malých! Jestliže meh Džamikuni takové obranné prostředky, pak ovšem nebylo tak snadné vyvolat s nimi boj, jak se zpočátku zdálo! A k čemu nebo proč sem byli tito vojáci posláni? Vždyť nikdo neměl ani tušení o tom, co se proti nim chystá, tak asi uvažovali protivníci. Ustad měl být překvapen znenadání! Že snad by se byl přece něčeho domákl? Ale od koho? Živě jsem si představoval, jak asi tyto otázky naše soupeře rozčilují. Nyní kapitán vsedl na koně, aby sjel dolů a přijal malou, ale vojensky vydatnou četu a aby ji také ubytoval. Její příchod vzbudil údiv i venku u Ahrimana mirzy. Ten přijížděl k jezeru zdánlivě proto, aby přišel jako první s poklonou 8Jezdecká tělesná stráž. 9 Velbloudí děla.

k princezně do jejího nového příbytku, neboť měl s sebou průvod stejných osob, které předešlou neděli rušily naši slavnost naproti u beityChodé. Byla to jakási demonstrace, kterou jsme mu mohli dopřát, poněvadž tím neobezřetně prozradil, že s ním přijeli i jeho podvelitelé. Jel přímo k zříceninám, v duáru se nezastavil. Když u stanu sestoupil z koně, vyšla z něho GulyŠiráz, aby ho pozdravila. Přitom jsem ji poprvé spatřil. Uvedla mirzu dovnitř. Jeho průvodci zůstali venku. Po nějaké době byl zavolán šejk úl islám. I on zmizel ve stanu. Teprve nyní jsem zpozoroval, že nevidím Syrra. Dotazoval jsem se po něm Šakary, téměř zahanbený svojí nepozorností. Převedli ho do zahrady, takže ze stanu v zříceninách nemohl být spatřen. Prosil jsem Sakařů, aby o něho dobře pečovala. Zatím ty tři vysoké osobnosti vystoupily ze stanu a kráčely spolu napříč přes zříceniny, směrem k jeskyni zvonů. “Hodlají jít k nám!” zvolala Šakara. “To musím hned ohlásit Ustadovi. Náš dům nesmí být znesvěcen. Ustad je odmítne!” “Požádej ho, aby se to, možnoli, stalo zde pod mou střechou. Rád bych poznal GulyŠiráz, a proto bych také rád slyšel, co promluví, a jak.” Šakara kvapila dolů. Pohlížel jsem na blížící se osoby, ale tak, aby mne neviděly. Princezna vynikala pružnou, plnou postavou. Šaty měla bohatě obtížené šperky. Závoj nezastíral obličej, čímž dávala najevo, že se emancipovala z tradice, jí a ženám na východě vůbec přikázané, čelo měla zastíněné vlasy zpředu zastřiženými, zcela po způsobu zvaném “ponnyfrizúra”, neboli ofina. Ženy perských harémů rády takto propůjčují svému obličeji výraz sice duchaprázdný, zato však tím žádostivější. Copy jí vzadu splývaly téměř až k zemi. Byly propleteny zlatými šňůrkami, třepením a vázankami, a byly nepochybné jen umělé. Nápadné bylo, že třímala v ruce jezdecký bič, zcela jako Ahriman mirza. Za řeči jím švihala sem a tam a jevila vůbec ve všech pohybech tolik živosti, určitosti, pánovitosti, pohrdání a řekl bych nevázanosti, jaké jsem až dosud u žádné Orientálky nezpozoroval. Došli ke koňské pastvině a stanuli chvilku poblíž Assila, Barkha a Sámy.

Bavili se přitom velice živě o koních. Nemohl jsem slyšet, co si říkali, soudil jsem však podle jejich posunků, že to nebylo nic valně lichotivého. Pak přistoupila princezna blíž k Assilovi, vzala ho za hubu a hodlala mu ji otevřít, aby se

mu podívala na chrup. Nechtěl to strpět. Rozkřikla se na něho zlostně a švihla ho po noze. V nejbližším okamžiku ležela na zemi; vraník po ní chňapl a smýkl s ní za zem. Hned přiskočil Ahriman mirza, napřáhl bič, aby koně potrestal ovšem nevykonal to, Assil byl rychlejší. Jako blesk se otočil, vzepjal se na zadní nohy a předníma zaútočil. Kopytem zasáhl rameno či hlavu Peršanovu, takže se napadený s hlasitým výkřikem skácel. Hřebec vyzývavě zařičel, poodstoupil, a šejk úl islám a také princezna, která se zatím vzchopila, se vrhli k Ahrimanovi. Chtěli se přesvědčit, jaké zranění utr

pěl. Povstal sice s jejich přispěním, držel se však oběma rukama za hlavu. Jistě to nebyla zlá rána, utrpěl asi jen povrchní úraz. Ohmatali mu hlavu, posoudili úder a nakonec Ahrimana pustili. Pak pokračovali všichni tři v přerušené cestě k nám. Byli zřejmé nejvýš rozezleni, přicházeli však pomalu, velice pomalu, poněvadž Ahriman vrávoral a nemohl jít rychleji. Šakara zatím přivedla Ustada. Stáli zrovna pode mnou a viděli útok na koně i jeho obranu. Tři příchozí se zastavili před nimi. Podivné střetnutí! Mlčeli všichni; jen oči se vpíjely do očí. Pak se princezna dotazovala: “Kdo jsi, že nás zde přijímáš?” Hlas její zněl tvrdé, pohrdavě. “Jsem Ustad Džamikunů,” odvětil klidně. “A tvor vedle tebe?” “Tvor?” opětoval s úsměvem. “Ano, dobře ses vyjádřila, třebaže bezděky. Je to tvor, tvor boží, bytost nejvznešenější a nejsvětější, stvořený boží moudrostí a dobrotivostí. Ty nejsi takový tvor. Nebyla jsi stvořena z moudrosti a dobrotivosti, nýbrž z hříchu. Proto se od nás vzdálí tato ztělesněná ženská duše. Ctnost odchází, jakmile se blíží neřest!” Ustoupil stranou a nechal Sakařů odejít. Zčervenala, sklonila obličej a odešla. Princezna úžasem nad takovou opovážlivostí nebyla schopna slova. Lapala takřka po vzduchu. Oči jí planuly a rty se jí chvěly; bič se jí třásl v ruce; odpověď však nepřicházela. Tu se ujal uražené Růže ze Širázu šejk úl islám. Začal zlostně: “Zdá se, že nevíš, kdo před tebou stojí. Tato vysoce urozená a vznešená kněžna je naše blahorodá šahzadé Khanum Gul, která přišla, by tě oblažila svou přítomností!” “Vím to dobře. Ano, vím mnohem víc, totiž, že ty ji znáš a přesto se nestydíš tvrdit, že mě její přítomnost oblažuje. Běda národu, jehož duchovní otcové, k nimž i tebe jako nejvyššího kněze nutno počítat, spolčují se s dcerami těla, aby pak mužům mohli vládnout! Žádáš, abys byl zván šejkem islámu. A chytráckými výpočty se ujímáš pravého opaku toho, co se smí nazývat svatým. Což se ti jeví hanba jen proto záslužná, poněvadž na ni hledíš zlatou naddarou, jež bývá odměnou lehkomyslným kuchařkám? Tam jsou dveře do mé kuchyně. Tvá přítelkyně Pekala a tvůj důvěrník Tifl jsou pohotově, aby přijali požehnání svatého muže a nesvaté ženy! Nemusíš už k nim přistupovat v pokoře písaře. Třeba byli sebe hloupější, za mistrovský výtvor islámu tě hned uznají!” Zbledl v obličeji. Rukama prohrabával svůj dlouhý, tenký vous, jako by v něm hledal oporu. Stál tu jako školák po výprasku. Na odpověď nestačil. Zato mirza se teď chápal slova. Opětně bral do rukou své bolavé čelo. Nyní se však vzmužil a zabouřil: “Člověče, co se s tebou děje, že se opovažuješ mluvit s námi tak neslušně?

Nejvyšší zástupci celé říše stojí před tebou! Cožpak se u vás už všecko zbláznilo, lidé i zvířata? Nejsme zvyklí, aby se do nás kopalo! Buď rád, že jsem tam toho koně hned nezastřelil!” Jako dodatečnou hrozbu povytáhl po těchto slovech z opasku bambitku. Ustad s úsměvem zavrtěl hlavou a řekl: “Zachovej si kouli pro svého Iblisa!” “Pro Iblisa?” opáčil Ahriman. “Kdo ti prozradil, že jsem sebou přivedl Iblisa, svého nepřekonatelného? Kdo? ” Ustad ponořil svůj pohled do jeho očí a pomalu, vážně odpovídal: “Tvůj chodem to pověděl mému!” Mirza si oběma rukama sáhl po hlavě. Zvolal: “Můj chodem chodem! Opět je zde zde! Proč mi nedá od té noci pokoj! Vždyť jsem od něho daleko! Zanechal jsem ho tam, kde byl! Proč za mnou chodí? Proč ta rána kopytem do hlavy! To způsobil on! Mám se snad zbláznit? Stane se to, poněvadž mě ustavičně stíhá! Pryč! Pryč! Ať se zblázní, kdo chce, jen já ne, jen já ne!” Otočil se a prchal odtud jako šílený, bičem švihal kolem sebe, přes pastvinu potom však už ne po cestě nýbrž lezl, jako by byl pronásledován, přímo přes zeď dolů k zříceninám ke stanu Khanum Gul. Tam vskočil na svého koně a hnal ho tak rychle, že ho nemohl jeho průvod dohonit, ač se hned zvedl a s úžasem přihlížel jeho počínání. Co se týče princezny a šejka úl islám, nezůstali už ani chvilku a odcházeli bez jediného slova. Oba pociťovali porážku a hanbu, nad níž se jim v celém životě nikdy větší nedostalo. Ustad pohleděl nahoru ke mně a tázal se: “Vzpomínáš dosud na moje slova? Duch se vzdává ponenáhlu své šablony. Zakrátko se z něho stane člověk docela omezený, stupidní. To je osud každého knížete Stínů!” Ustoupil do domu, a toho dne jsem s ním už nemluvil. Byl zaměstnán na všech stranách až příliš, ale přes to mi posílal po Sakaře rychlé a obšírné zprávy o všech událostech. Překvapilo mě, že mi Šakara dnes sama nepřinesla oběd. Přicházela s ní Pekala. Vyžádala si to, aby mi něco mohla sdělit. Nyní stála přede mnou, hořela rozpačitostí a pátrala po vhodných slovech. Když jsem jí dodal odvahy, začala: “Effendi,’ prosím tě, věř mi: myslela jsem, že je to madama, opravdová, pravá madama! Vždyť byla tak tlustá! Ale když si v kuchyni usedla beze všeho hned na zem s hlasitým bouchnutím, a já jí sňala šátek z hlavy a a to jsem se tak hrozně lekla, že bych jisté sama upadla, kdybych se jí byla nezachytila ne, ne jí, ale jeho, neboť byl to muž! Pomysli! A měla takový hlad! A pak jedl tak krásně, tak rychle a tak mnoho! Usnula, a pak jedl zas a zas usnul! Snědla mi takřka všecko, co jsem uvařila ostatním, neboť byl strašně vyhladovělý po

cestě. Teď se přece už trochu nasytila, a poněvadž jsem ráda, když někomu u mne chutná, ujednali jsme spolu, že se už nikdy neodloučíme. Co tomu říkáš, effendi! Jsi s tím srozuměn?” “Jsi sama sobě paní, můžeš tedy jednat, jak je ti libo.” “To dobře vím. A nikdo by mi to ani nevymluvil; ale slušnost vyžaduje, abych aspoň tolik podnikla, jako bych se tázala. Proto jsem byla také u Ustada. Dal mi volnost, svobodu. A teď přicházím i k tobě. Dovolíš mi také, abych odešla?” “Ze srdce rád!” “Ale nepřijdu už nikdy zpátky!” “To si přeji i já.” “Tak? I ty? Myslela jsem, že tu nastane pláč a hle, nikomu nepřipadá, aby uronil slzu. A přece jsem tak dobře kuchařila! Víš co? Pomstím se! Odejdu odtud. Agha Sibil posílá odtud několik velbloudů do Ispahánu. Sedneme na ně, já, Kepek i Tifl. Za hodinu nastoupíme cestu. Kepek už od rána ustavičné jí a snad tedy vydrží k příští stanici bez jídla. Chci se s tebou rozloučit, navždy a navěky a podávám ti ruku!” “Jak to, ruku? Tvá ruka přece nepatří mně, nýbrž Kepekovi.” Tato úplná lhostejnost ji rozhněvala. Odstoupila ke dveřím, stanula tam však ještě a řekla: “Není zde ani jediný, kdo by pochopil ušlechtilé ženské srdce.

Jediný je chápe Kepek. Ustad mi vyplatil mzdu a přidal k tomu bakšiš. Teď jsem se všemi vyrovnána a nechci o vás už slyšet. Zbavili jste se mne už docela a nadobro!” Odešla. Nedalo mi a uvažoval jsem, jak se to tak rychle přihodilo.

Docela jedno, bylli to Ašyk nebo Kepek; jen když obdivuje kuchařské umění a podrobí se vychování! Také jedna z ženských bytostí, které se honosí, že jsou “duší” nebo dokonce “anděly” svých mužů! Přesně po hodině jsem spatřil,

jak Pekaliny věci jsou odnášeny dolů do stanu Aghy Sibila. Pak odcházeli: Pekala po boku Kepekově, velice objemná jídelní láska; před nimi Tifl, tenký dlouhán. Zakrátko potom se kývali nákladní velbloudi z duáru, odnášeli “slavnostní pannu” s jejím novým, v kuchyni získaným štěstím. Nedoprovodil je ani jediný z Džamikunů. Byl to docela přirozený projev hmoty, tíhnoucí k sobě. Odpoledne mi Šakara sdělila, že Ustad prozkoumal už i tajný východ ze svatyně. Byl i dole ve vodní nádrži, neřekl mi však nic o své výpravě, aby mě ušetřil obav o něho. Představoval jsem si Džamikuny v jistém, nepříliš vysokém počtu. Když však přicházeli dnes, v předvečer nastávající slavnosti, ve větších tlupách a v celých zástupech, neubránil jsem se údivu, jak hustě byla zalidněna tato odlehlá krajina a jak veliký byl duchovní vliv, jímž osamělý duár působil v širém okolí. Všude vyrůstala těsně vedle sebe hojnost stanů, jurt, chýší a nekrytých tábořišť. Ponenáhlu zabírajíce všecko údolí, rozlézaly se stany po všech svazích, dosahovaly až pod stromy kolem rostoucích lesů i přes horské výšiny, aby zabíraly i vzdálenou vysočinu. Tisíce přicházely a přírůstu neubývalo, ani když už se úplně setmělo. K večeru mi Ustad vzkázal, abych co možno brzy šel spát, poněvadž zamýšlí v nejranějších hodinách podniknout se mnou vyjížďku. Poslechl jsem jej a procitl jsem, když ještě nebyly čtyři hodiny zrána. Nastával úsvit nového dne. Vyhlédl jsem z plošiny a zpozoroval, že Ustad je už dole u koní. Osedlával Sámu. Proto jsem si pospíšil, abych se k němu přidružil. Sedlo a ohlávka pro Syrra byly už pohotové; bylo třeba obojí buď utáhnout nebo uvolnit. “Dnes poznáš Sámu podle toho, co dovede,” podotkl Ustad. “Tvůj Assil nad ní zvítězil. Uvidíme, jaký bude názor po několika hodinách.” “Hodinách?” tázal jsem se, protože jsem zpozoroval, že kapsy u sedel jsou opatřeny potravinami. “Což chceš o tomto slavnostním dni zůstat tak dlouho vzdálen? ” “O tom později,” odpověděl a vyšvihl se na koně. Jednal jsem po jeho příkladu; pak jsme odjeli ne branou nebo přes zříceniny, nýbrž po příkré a úzké cestě nahoru k alabastrovému stanu; on napřed, já za ním. Jízda ne zcela bez nebezpečí, ale podivuhodná! Údolí se dosud neprobudilo. Nikdo nepohlížel k nám nahoru. Pod Ustadem kráčela Sáma tak lehounce a bezpečně, jako by měla křídla a směla uhnout z cesty beze všeho nebezpečí. A Syrr? Vedl si tak, jako by si byl každého kroku této smělé cesty vědom. Tak jistě a přitom jako na pružných pérech nevystupovala ani dobrá Ustadova kobyla. Vysoko nahoře odbočovala stezka od předešlé, která vedla napříč přes sypkou drť, o níž už jsem se zmiňoval. Vrstvy suti se už dostaly do pohybu a posunuly se tou měrou, že hrozily sesutím do hlubin. “Velikou starost mi působí tyto vrstvy,” řekl Ustad. “Stanu se sice nemůže nic přihodit, poněvadž stojí na pevné skále; jestliže se však tyto mocné a neudržitelné vrstvy horniny z kterékoli příčiny dostanou do pohybu, nastane katastrofa, které zříceniny neodolají. Potom bude podle mého názoru konec jejich dlouhé, kamenné minulosti. Tuším, že by ses asi rád podíval ke stanu, prosím tě však, abys od toho dnes upustil. Pohleď, jak je obklopen hranicemi dříví, které bude zapáleno. A na to se budeme dívat ne odtud, nýbrž zdola.” Jeli jsme tedy dál, až jsme dospěli na zadní, vyšší vrchol hory, odkud se dalo přehlédnout v prvním ranním rozbřesku celé území Džamikunů. “Milé, malé království,” řekl Ustad. “Chtějí mi je vzít. Jaká pošetilost! Takřka fraška! Ze všech stran směřují proti nám ve zbrani. Proto i my jsme ozbrojeni od hlavy k patám; chtěl to tak náš dobrý velitel chodjydžuna. Je to však zbytečný poplach. Vůdci odboje jsou úplně v mé moci. Postačilo by zajmout je a odevzdat tak, jak jsem odevzdal důkazy. Ale tak jako mě láska mého li

du přinutila, abych svolil k dnešní slavnosti, tak jim také ponechávám jejich vůli, aby se ukázalo, že stojí věrně při mně nejen ve dnech dobrých, nýbrž i zlých. Bylo by ode mne nevděčné, kdybych jim chtěl pokazit předběžnou radost z vítězství. Pro dnešek je opouštím. Vrátíme se až večer. Ať si kdo chce proti mně křičí a bouří, píše a řeční, lže a hanobí, šálí a překrucuje, smýšlí a vymýšlí neustoupím ani o krok, ani o jediný krok z místa, které mi závidí a nepřeje nerozum.

Ale ani tam není pro mne místo, kde mě vychvalují nebo dokonce oslavují. Zkušenostmi jsem zmoudřel. Vím, v čem

spočívá chvála lidí, kteří velebí jen proto, aby toho využili. Z oslavy se stává chlouba, z vítězné brány těžký chomout, který oslavence nutí, aby při nejbližším podniku schýlil hrdou šíji. Proto mě vychvaloval šejk úl islám, když s tebou mluvil, abych se stal jeho kreaturou, předmětem výprasku jeho stoupenců. Láska Džamikunů je ovšem ryzí; vyplývá přímo z poctivých srdcí a neváhá ani okamžik obětovat se za mne. Vděčnost každého z nich je pro mě čistým, ryzím zlatem; její cena oblažuje mé srdce, věnujeli se mi v tichosti, tak jako vůně květiny. Dnes mi hodlají děkovat veřejně. Tisíce chtějí nahlas mluvit, o mně, o mně! To je však pravý opak toho, o co se snažím. Nemohl jsem odepřít dovolení k té slavnosti; sotva však jsem svolil, už jsem také věděl, že nesmím zůstat doma, poněvadž v tom tkví zevšednění toho, co tak pečlivě střežím ve svém nejhlubším nitru. Proto odcházím.” Chtěl jsem něco podotknout. Ustad mě však rychle předešel, a pokračoval: “Neměj starosti! Neodešel jsem lehkomyslně, neboť sám nejlépe vím, jak by mne bylo třeba právě teď tam dole. Ale o všecko je postaráno. Že jsem se zdánlivě tak bezstarostně vzdálil, utvrdí naše nepřátele v jejich bezpečnosti. Netuší, co zatím podnikám. Objedeme totiž dnes celé naše území. Prohlédnu rozestavené stráže. Je to třeba. Pojď!” Abychom přešli dolů po druhém svahu hory, museli jsme koně vést, až jsme dospěli k potoku v údolí, kde mi Ustad ukázal skryté místo, odkud začínala tajná cesta do svatyně. Tamodtud jsme jeli opět do vrchu k vysočině Taki a pod ním k severu. Tu jsme našli v jisté vzdálenosti od sebe po dvou Džamikunech, kteří seděli u svých koní a podali nám hlášení. U nejsevernější této dvojité stráže nás pozdravil nějaký Kurd ze Šohrdu v plném vojenském vyzbrojení. Právě přijel a oznamoval nám, že pomocné oddíly Mary Durimeh jsou odtud jen na den jízdní cesty a že si žádají pokyny. Ustada to překvapilo; sdělil jsem mu však, co mi Šakara o věci pověděla. Dal tedy rozkaz, aby se oddíly v úterý večer dostavily na toto místo a očekávaly další nařízení. Odtud jsme zabočili k východu. Tam bylo území severních Džamikunů. I tam jsme našli vše tak, jak jsme si přáli. K jejich nejzazšímu táboru se přimykala strážní čára Kalhuranů, zabíhající za průsmyky Zaječí a Kurýrův k jihu. Zde nařídil Ustad, aby tudy byli Massabané a Sillané propuštěni, potají však aby se šlo za nimi, a kruh za nimi aby se víc a více zúžil. O poledni jsme stanuli

u vody, abychom si odpočinuli, pojedli a nechali koně popást. Tomu jsme věnovali celé dvě hodiny. Potom jsme jeli dál, napříč přes ten nezalidněný kraj, kudy jsme s Halefem přišli k Massabanům. Tam jsme našli širokou stopu Dinarunů, vedoucí na sever k našemu táboru, a setkali se s osamělým jezdcem, jenž jel nazpět po této stopě. K našemu podivu byl to sám šejk Dinarunů. I on se podivil, jakmile poznal Ustada; byl podle všeho rád. Zdvořilost nám kázala sesednout a posadit se s ním. Z rozmluvy jsme se dověděli pro nás něco velmi potěšitelného. Byl totiž dnes ráno se

svou četou u Vysokého domu a vyhledal ihned šejka úl islám, jenž byl s Ahrimanem mirzou právě u princezny. Tu se mu dostalo pokynů pro nastávající dny, přičemž se zároveň ukázalo, že je se svými Dinaruny vyhlédnut k tomu, aby na nás zaútočil, rozumí se, jen k vůli milému náboženství; nějaký praktický užitek mu upřeli hned a bez okolků. K tomu přistoupilo i to, že s ním bylo jednáno zvysoka, jako s člověkem, jemuž se prokazuje milost, že smí vůbec mluvit s vyvolenci. Šejk chytrácky ke všemu přisvědčoval, ve svém rozhořčení však si okamžitě umínil obrátit kopí a přejít k nám. Aby však všecko zrale uvážil, vsedl na koně a vykonal osamělou jízdu, při které se zde setkal s námi. Tu zmizely všechny naše rozpaky. Ustad odložil zdrželivost a vypravoval mu vše. Jak žasl ten muž! Netušil zdaleka, za jakého člověka má prolévat krev Dinarunů. Zatím přijel jen s koňmi a s mužstvem k tomu příslušným k závodům; bojovníci měli přijít později. Nabídl nám je a podával nám obě ruce; my jsme je rádi stiskli. Protože nyní věděl, jakému účelu jsme věnovali svou vyjížďku, požádal, aby nás mohl doprovázet. Ustad mu ochotně vyhověl. A tak jsme se brali ve třech dále na západ, k jižním Džamikunům, kteří byli rovněž na stráži jako ostatní. Přitom se objevovala v šejkově obličeji větší a větší opravdovost. Co dosud od nás pouze slyšel, to nyní spatřil na vlastní oči, totiž velikou zkázonosnou kličku, jež by se za ním a za jeho bojovníky byla zadrhla, kdyby byl zůstal na straně našich nepřátel. Povážlivě také přemýšlel o dostizích. Sáma si vykračovala nepřekonatelné. Jaký rozdíl mezi dneškem a minulostí, když na ní jel Peder! Arab má přísloví: Kůň je jako pře před soudcem, jeli vedena dobře, je vyhráno, vedenali špatně, zůstává prohra! A ještě k tomu Syrr! Jen na ohlávce! Šejk se mu nemohl dost vynadivit, tázal se však jen jednou a ne vícekrát, když uslyšel, že jde o tajemství, o němž není dovoleno mluvit. Skončili jsme obhlídku právě když se začínalo stmívat.

Projížděli jsme Údolím Pytle, na jehož konci jsme stanuli, poněvadž byla již tma a most byl zdvižen. Měla tam být stráž; volali jsme na ni; ale nebyla tam. “Musíme počkat, až přijde,” řekl jsem, pohněván trochu tou nedbalostí. “Ano, počkejme,” usmál se Ustad. “Zatím budu šejkovi vypravovat o tvém krkolomném skoku, v němž se tvůj Assil tak

osvědčil.” Vypravoval o tom, aniž sestoupil z koně. Když pak ve své řeči dospěl k rozhodnému okamžiku, zatočil se se Samou k místu, odkud jsme se rozehnali ke

skoku. Počínaje si stále tak, jako by jen chtěl vypravovat, hovořil dále. Pak najednou zvedl ruku do výšky, zvolal tak, jako kdysi my: “Jatib, jatib, ia Sám skoč, skoč, ó, Sámo!” Kobyla vyrazila kupředu, pevným kopytem se zaryla o hranu nad propastí a přeletěla s ním na druhou stranu, tak hladce, tak volně a snadno, že výkřik leknutí se mi proměnil v jásavé zvolání obdivu. Sestoupil na druhé straně, spustil most a vyzval nás, abychom pohodlně za ním přijeli. “Nuže, co nyní soudíš o Sáme?” tázal se mne a vesele blýskal očima. Objal jsem ho; jinou odpověď jsem neměl. Šejk Dinarunů se však dodatečně zděšením zachvěl a ujišťoval: “Něco takového jsem dosud nespatřil! Ať teď přijde nejlepší kůň Luristanu a třeba i proslavený Iblis, překonáte je. Moji Dinaruni mohou být rádi, že jste mi ukázali takový výkon.

Budeme se chránit, abychom sázeli proti vám!” Požádali jsme ho, aby jel do duáru sám a aby se nikomu nezmiňoval o Syrrovi. O ostatním bylo už pojednáno dříve. My pak zůstali na horské cestě vedoucí lesem a stanuli jsme nepozorovaně u naší hlásné věže. Na dvoře nebyl nikdo. Rychle jsme po něm přejeli a zavedli koně na jejich místo, načež jsme se odplížili. Kam? Nahoru k hadži Halefovi Omarovi, kde jsme byli očekáváni, neboť Šakara, která věděla od Ustada vše, tam prodlévala. Sdělila všem, že hodláme být toho večera v ústraní, a pečovala pak, aby nikdo náš návrat domů nezpozoroval. Lze si domyslet, o čem a jak jsme se toho večera bavili. Halef věděl, že zítra poprvé půjde dolů do duáru. Na tribuně bylo pro něho zřízeno pohodlné místo, odkud bez namáhání mohl přehlédnout s Hanneh celé údolí. Těšil se na to jako dítě. Když nadešla ustanovená doba, vyšel Ustad se mnou nahoru. Usedli jsme na plošině, abychom z tohoto místa užili osvětlení výšin. Bylo zahájeno všeobecným ohňostrojem, jehož se zúčastnil každý podle svých sil. Tak jako Peršan i každý Kurd při takových příležitostech rozhodně nešetří prachem. Zůstali jsme docela nepozorováni, protože každý měl zato, že se Ustad dosud nevrátil. Divadlo, jehož jsme byli svědky, na nás působilo bez vyrušování. Světla zazářila všude, kamkoli jsme obrátili oči. Noc se proměnila v den. Co plálo nahoře, to se zrcadlilo v jezeře. A všecko to lidstvo, které plnilo údolí, vypadalo jako bytosti zvláštního světa ve světle se odrážející. A my dva osamělí, kteří jsme zůstali nahoře, ačkoli na nás dole čekali? Přihlíželi jsme sice, ale co jsme při tom spolu hovořili, to nebylo určeno, aby se rozstřílelo jako ohňostroj, nebo aby jako suché dříví shořelo na popel. A když pak ohně ponenáhlu zhasínaly a světlo za světlem v údolí haslo, Ustad povstal, podal mi ruku a řekl: “Nyní se i my oddáme odpočinku. Odpočinku? Věříš tomu? Zamkni se trojnásobně ve své ložnici a polož se ke spánku! Přijdu k tobě přece, jako jsem přišel dnes ráno, a vezmu tě k letu kolem našich hranic. Tam bdí nejedná stráž

za nás, aby nám podávala zprávy. A navrátímeli se ze svého výletu, neukážeme se nikomu zrovna tak, jako se stalo dnes večer. Neboť čím je tomuto světu večer, tím je jinému jitro. Dobře spi, a přece pojď se mnou!” Když jsem příštího jitra vyšel na svou plošinu, zpozoroval jsem, že se za včerejšek počet lidí v údolí zdvojnásobil. Venku u stanu Ahrimana mirzy bylo vidět koně, kteří byli určeni k dostihům a přivedeni Stíny i Massabany. Ve zříceninách stáli koně šejka úl islám i koně Takikurdů. Dole, napravo u jezera, bylo možné si prohlédnout běhouny Dinarunů, a nalevo, nedaleko tribuny, byli naši. Na všech těch místech se hemžilo množství skutečných i domnělých znalců, kteří považovali za nanejvýš nutné, aby každý znal jejich úsudky. Pokud šlo o Ibn el Idraka a šejka Dinarunů, s těmi se Ustad hned zrána dorozuměl, že dostanou všechny vyhrané koně zpět. Klidně tedy mohli zachovávat zdání, že se počítají za naše soky. Podotknout ještě musím, že hlavní matadoři dostihů, jako Sáma, Assil, “nejlepší kůň Luristanu” atd. nestáli u vystavených koní. Poněvadž nepřítel neukazoval své trumfy, zachovali jsme se stejně. Musel jsem se

smát, když jsem hadži Halefa s Hanneh spatřil už dole na pro ně uchystaném místě. Dobrý hadži se nemohl už déle zdržet doma. A jak byl oblečen? Samozřejmě v čestném oděvu, jejž mu věnoval šáhinšáh. Také měl u sebe všechny své zbraně. Později jsem spatřil, že jeho ruka třímá dokonce známý bič z hroší kůže. Však jej měl “kat” později pocítit! Po snídani jsem odešel ke svým koním a pak k Ustadovi, u něhož jsem nalezl kapitána tělesné stráže. Hovořili o osobě, o níž jsem se právě zmínil, o katovi Ghularnovi el Multazimovi. Ten už před tím mezi Takiovci mluvil veřejně a co nejnestoudněji o Ustadovi a pokračoval v tom včera dokonce i zde. Chodil se svými přívrženci po údolí a přednášel nastudovanou řeč, v níž Ustada označoval za člověka, před nímž nutno varovat. Ustad se prý tváří jako věrný

přívrženec šáhinšáha, není jím však. Také se staví, jako by mu šlo jen o blaho Džamikunů, ve skutečnosti dbá však jen o vlastní prospěch. Takových lidí je třeba se stranit více, než nejhorších Massabanů, a tedy není třeba se divit, že on totiž kat považuje za svou povinnost odhalit konečně tohoto nejvýš nebezpečného svůdce národa. Proto vyzývá veškeré Džamikuny, aby od sebe zapudili toho, jenž se vynáší tím, že chce lidi učinit šťastnými, sám však je nanejvýše s to, aby oblažoval svět nešťastnými koňmi, plnými boulí a vředů, a to že také on totiž kat hodlá na KissyDarovi dokázat! Poněvadž jsem přišel k závěru této rozprávky, sdělil mi kapitán stráže její výsledek: “Prosil jsem Ustada, aby se nešpinil tímto nečistým chlapem, ale aby tuto věc přenechal mně, který jsem představitelem šáhinšáhovy policie. Na takovou nevázanou a bezednou troufalost patří karabáč. A toho se mu dostane zcela jistě! Jak a kdy, o tom rozhodne okamžik. Dejte mi jen jeho oděv, který tu zanechal, v něm je také nůž a tajná abeceda! Nic jiného nepotřebuji.” Co chtěl, bylo mu odevzdáno.

Odešel jsem pak s Ustadem a Džafarem mirzou dolů k jezeru, poněvadž nastala doba, kdy měli být zvoleni soudcové dostihů. Volba byla vykonána rychle. Vrchním soudcem se stal kapitán tělesné gardy. Ostatními soudci byli zvoleni Džafar, hadži Halef Omar, Ibn el Idrak a Peder. Další konkurenti nebyli, důvod závažný, aby byl každý s volbou spokojen. Pak sjednali podmínky. Byly prosté: každé nabídce mělo být vyhověno. Na těchto ujednáních měli též podíl Ahriman mirza, Růže ze Širázu Khanum Gul a šejk úl islám. Princezna Khanum Gul měla své místo na tribuně mezi těmito muži, ale ne poblíž nás. Zejména kat měl být vzhledem k chystanému vražednému úkladu na Džafara mirzu stále od nás vzdálen a pod přísným, ale nepozorovaným dohledem. Rázem dvanácté měly začít předběžné dostihy, nejprve ovšem zábavné. K tomu účelu stáli už pohotově nákladní velbloudi, osli, kozli, ovce a ostatní jejich společníci. Vedle tribuny bylo zvýšené stanoviště, odkud měly být vyvolávány jednotlivé dostihy. /Černou10 byl dáván povel. Právě zazněl zvuk rohu a vyvolavač chtěl vystoupit na stanoviště, zůstal však dole, poněvadž mu kdosi zamezil přístup. Jeho místo zaujal kat, Ghulam el Multazim, jenž právě přijel na svém turkmenském ryzáku. Na dlouhém laně přiváděl sebou druhého koně, který poskytoval pohled stejné směšný, jako smutný. Směšný byl způsob, jak bylo zvíře vystrojeno, smutný byl však i jeho tělesný stav. Ocas i hříva mu byly úmyslně potrhány, aby zřídly, a na těch místech místo žíní a vlasu byla připevněna ječná sláma. Hlavu, tělo i nohy mělo zvíře polepené tlustými náplastmi. Sedlo nemělo, aby bylo vidět, jako hrozně je odřeno. Ale do huby mu vtěsnali jedno z těch hrozných udidel, jež mají za účel nepodajného koně přimět buď k poslušnosti nebo ho strhat. “Alláh zatrať takového rasa!” uslyšel jsem za sebou hlas rozezleného hadžiho. A Kára, jeho syn, doložil k tomu se stejným odporem: “Má se tohle trpět? Otče, půjč mi svůj fcurdodž11! Cítím, že ho budu potřebovat!” Tak smýšlel a cítil “nevzdělaný” syn pouště, ne však ten domýšlivý renegát křesťanství, jakým byl Multazim! Seskočil ze svého turkmence, vystoupil místo vyvolávače po stupních nahoru, takže ho každý viděl a zvolal hlasitým a daleko se nesoucím hlasem: “Znamení bylo dáno; počíná veselé závodění. Šejk úl islám mi uložil, abych je zahájil. Uložil to mně, muži, jenž se těší přízni šáhinšáha a jenž zároveň v sobě soustřeďuje spojený hlas pravověrných přívrženců proroka. Vyzývám každého Džamikiho v směšnému zápasu, především Ustada, o němž vám chci něco zajímavého říci.” A teď začal znovu přednášet tu naučenou řeč, která nám je už dostatečně známá. Byla přímo naditá lžemi, nesmysly a urážkami. Z každého slova bylo ‘“Perský roh, “Karabáč = bič.

možné vycítit, že je napsal a užil jen k tomu, aby sloužila k podnícení nenávisti a skandálu. Bylo mi z ní nanic. Jak jsem se obdivoval klidu a sebevládě Džamikunů, kteří ho bez vyrušení nechali mluvit, aniž jediného z nich napadlo se ho dotknout! V západních zemích by bylo takové ničemnosti brzy odzvoněno. Neboť tam, bohudík, bdí veřejný tisk nad tím, aby se podobným darebákům co nejdříve dostalo výprasku, jak zasluhují. Zde však panovalo od počátku až do konce té štvavé řeči nejhlubší ticho. Pak zvolal šejk úl islám: “Syhaay sláva, výborné!” Ahriman mirza volal: “Checht, checht! Znamenitě!” Princezna Gul tleskala tučnýma rukama a volala: “Bé, bé!íl obvyklé volání obdivu pro výkony kejklířů. Několik poblíž stojících Takiovců, Massabanů a Stínů přizvukovalo bezděky poloviční silou hlasu; ostatní však mlčeli; neozval se jediný hlas nelibosti. Místo aby toto všeobecné mlčení měl za povážlivé, kat Stínů se ve své zaslepenosti domníval, že je to znamení souhlasu a pokračoval: “Pohleďte tam! Tam sedí Ustad uprostřed vás, na vašem nejlepším místě! Táži se vás: co podnikne, zdrtímli a zničímli ho? Usmívá se, poslouchá a mlčí! Vím, že tento

úsměv vám má imponovat, u mne se však mine účinkem. Tváří se, jako by mnou opovrhoval a zatím to není nic než rozpačitost! A proč stále mlčí? K čemu má ústa? Útočíli se na někoho a necítíli se vinen, je povinen se hájit! On se však nehájí ani slovíčkem. Mlčel a mlčí, jako by ” Nedomluvil. Přikročil k němu kapitán tělesné gardy, který stál s několika

svými lidmi nejblíže řečníkova stanoviště, uchopil ho v týle a zvolal: “Mlčel, poněvadž věděl, že každý shnilý plod sám ze stromu padá! Padni tedy! Dolů s tebou, neboť nadešla tvá chvíle!” Smýkl jím ke svým lidem, kteří ho hned popadli a vlekli ho do jejich stanu poblíž stojícího. Tu vyskočil šejk úl islám a s ním Ahriman mirza. “Co to znamená?” zvolal. “Kdo ti propůjčil právo vložit ruku na tohoto počestného muže? Je pod mou ochranou!” “Pod ochranou?” zasmál se kapitán. “Jen abys dovedl ochránit sám sebe!” “A je také pod ochranou mojí!” zvolal Ahriman mirza hrozivě. “Co tu vůbec u Džamikunů hledáš? ” “To ti rád sdělím: pátrám po knížeti Stínů, který tu v poslední době tropí svou neplechu. Myslím, že ho brzy vypátrám, poněvadž už mám jeho přítele a kata.” “Jaká drzost! Jsem císařský princ a mohu ti dát okamžitě tvými lidmi srazit hlavu!” “Zkus to!” Přitom kapitán vyňal z kapsy malou skládací tobolku, zvedl ji vzhůru a pokračoval:

“Znáš asi dobře tuto abecedu teliq, která mi usnadňuje číst jisté dopisy? Četl jsem také následující: “Ghulamovi el Multazimu, mému katu! Nadešla chvíle, kdy Guliširáz má rozkvést na prsou Džafara mirzy. To se má stát pátého dne měsíce šabanu, v době večerní modlitby, ani ” “Kdes to vzal, kde?” zařval Ahriman mirza do nedokončené věty a vrhl se přes tribunu, aby mu abecedu vyrval. Tu povstal Ustad. Pevně a ostře mu hleděl do očí a zvolal: “Sem, na mne pohleď, mirzo; mohu ti to povědět! Tvůj chodem k němu přišel a prozradil mu to! Věz, že ten, kdo opustí svého chodema, je šílenec!” Ahriman mirza strnul, sáhl si rukou rychle na čelo, jako by tam byl utrpěl ránu, vykřikl, seskočil z tribuny a chvatně zmizel v davu. Bylo jen málo těch, kdo pochopili tento rychlý a tichý útěk. Stalo se to, když kata právě dovedli k nám. Na sobě měl jen spodky, horní část těla a ruce měl natřeny olejem. Jeden z vojáků za ním nesl balík

šatstva a nůž. Kapitán poručil, aby tyto věci byly doneseny šejkovi úl islám, k němuž promluvil: “Vzal jsi tohoto ‘čestného muže’ pod svou ochranu. Oddělili jsme muže a čest zrovna tak, jak to učinil sám, když chtěl být katem. Muž uprchl; čest však rozumně nechal na zemi. Zvedli jsme ji, neboť jsme věděli, že si pro ni přijde. Nyní je tedy zde, a to opět jako kat, natřen olejem, kluzké hádě! Dám ho zbičovat před očima všech, jejichž uši slyšely řeč, kterou jsi ty odměnil svým syhasy. Opatruj zatím jeho čest, poněvadž je tvým chráněncem. Až muž přesto jí své rány, oblékni ho opět touto ctí a odevzdej Takiům zase jejich ustada!” Šejk úl islám nepromluvil ani slovo, když byly věci před něho položeny. Byl by asi rád zmizel, musel však zůstat, poněvadž by se byl svým odchodem přiznal k porážce. Ani kat nepromluvil. Stál mezi dvěma vojáky, skřípal zuby a blýskal očima, jimiž se marně rozhlížel po pomoci. A tu se stalo něco, co se zdálo být dobrou příležitostí k útěku. Patrně už asi pomýšlel, jak by nenadále vyskočil na svého koně a ujel. Jeho kůň byl však svázán s Kissydarrem, a ještě než by se mu podařilo odvázat dlouhý provaz, byl by býval zadržen. V tuto chvíli opustil však hodný a soucitný Kára ben Halef své místo a odebral se dolů, aby prozkoumal rány ubohého zvířete. Prohlédl nejprve odřeniny na hřbetě a pak místa pokrytá náplastmi. “Ale vždyť je to všecko samá lež!” zvolal. “Je to opravdu bezedná hloupost předvádět tohoto ‘Kissa’ jako ‘Darra’, tento ‘román’ jako ‘zvrhlost’! Jedinou zvrhlostí na tomto koni, sice starém, ale jinak dost dobrém, jsou jen ty podvodné náplasti, drze nalepené pomluvy. Kdyby nebyl tak odřený na hřbetě, hned bych se na něho vyšvihl, abych ukázal ” “Ukaž to, ukaž!” přerušil ho kat. “Tvá hloupost mě osvobodí!” Kára prohlížel koně a odvazoval provaz. Tu však zajatec odskočil od svých hlídačů, skočil na svého ryzáka a pádil odtud po závodišti, které bylo vzhledem

k dostihům úplně volné. Kdekdo vyskočil a kdekdo křičel. Karu to však ani v nejmenším nezarazilo. Karabáč v ruce, vyšvihl se okamžitě na neosedlaného Kissa a zvolal: “Byla to má vina; proto ho zase přivedu!” Ostrým “chchchchhhh” pobídl koně. Tak začal první dostih, ovšem zcela jiný, než na jaký jsme čekali. Oč tu jde, věděli jen ti, kdo stáli v doslechu od tribuny, ostatní lidé ne. Měli však obsazenu celou jízdní dráhu kolem jezera a stlačili se hned dohromady, jakmile spatřili oba jezdce; napřed ovšem kat, jemuž se teprve na konci jezera naskýtala příležitost proniknout davem lidu a prchat pak k některému z průsmyků. Za ním se hnal Kára, jenž velmi dobře odhadl situaci, a proto se snažil, aby uprchlíka co nejdříve dostihl. Dlouhonohý turkmenec uháněl dlouhými skoky; menší a úhlednější Kiss pádil však navzdory svému stáří lehčeji a rychleji. K tomu se přidružila okolnost, na kterou kat nepomyslel; vlekl totiž za sebou celý dlouhý provaz, upevněný na kroužku hrudního řemene jeho koně a nemohl se ho zbavit. Pletl se ryzákovi mezi nohama. To ho vyrušovalo. Stal se nepokojným. Také diváci ho mýlili. Viděli, že jezdec je polonahý. Spatřili podivné vystrojení Kissovo a pronásledovatele hrozivě mávajícího bičem. To jim povědělo, že tu nejde o sázku, nýbrž o opravdový útěk. Volali na sebe vzájemně, aby nedopouštěli katovi někudy vyrazit. Ten hluk poplašil sice ryzáka, Kissa však ne. Tak se stalo, že Kiss ryzáka víc a víc doháněl, až ho dohonil tam, kde byla jediná možnost uniknout do hor.

Kára si počínal chytře. Pádil po vnější straně závodiště a karabáčem z hroší kůže dotíral na polonahého kata tak, že uprchlík musel zůstat na vnitřní straně, neustále tlačen k jezeru. Rána za ranou na něj dopadala. Jaká slova se při tom ozývala, to jsme se dozvěděli teprve později. Kat sliboval nebe i peklo, aby pohnul Karu k milosrdenství, jedinou odpovědí byly však šlehy a jen šlehy. Tak byl hnán a bičován ke druhé straně jezera a podél něho dále opět k nám, blíž a blíž, kolem po závodišti, vedle cesty k chrámu, pak duárem a konečně k naší tribuně. Téměř ztrácel vědomí. Byl zpocený a zpěněný. Konečně Kára znovu pobídl Kissa, předstihl turkmence, chytil ryzáka za uzdu a trhl jím tak, že se oba koně vztyčili. Kat musel dolů, Kára se za ním hnal a volal: “.Ničemo, utluču tě, neodpovíšli. Je Kiss zvrhlý kůň

nebo ne?” Tázaný se zastavil a chvěl se na všech údech. Nepronesl jediné slovo. “Zvrhlík anebo čistá, ušlechtilá krev?” opětoval Kára a šlehl ho bičem přes obličej. “Není zvrhlík. Ušlechtilá krev!” znělo přiznání. “Byl vámi prolhán za zvrhlíka?” “Ano prolhán!” sípal kat z úzkosti před hrozícím bičem. “Za to Ustada odprosíš! Hned!”

Nový šleh zasvištěl. “Vždyť ano ano odprosím!” Složil obě ruce a vztáhl je úpěnlivě vzhůru. Jak se vyjímal teď naproti tomu, jak se stavěl prve nahoře, kde stál na vyvýšeném místě, jež si nestoudně osvojil, aby tamodtud bouřil jako neomylné božství! Tisíce se domnívali, že mu musí věřit, poněvadž v něm shledávali bůhví jak nebezpečného člověka, proti jehož pomstychtivosti není zbraně. A nyní se tu objevil zcela obyčejný mladík a ukázal před tisícerýma očima, jaká je vlastní vznešenost této osobnosti. Pouze hodnost ji zahalovala; v nynější odhalené nahotě byla však mnohem, mnohem méně, než pouhé nic! “Jsem s tebou hotov. Hybaj odtud k svému soudci!” přikázal Kára a bičem ho poháněl ke kapitánovi, jenž ho přivítal slovy: “Výprask jsi dostal. Šel sis pro něj sám. Nyní jdi k šejkovi úl islám, svému ochránci! Tam se oblékni, abys znovu představoval ‘čestného muže’. Potom tě oběsíme! Mír džasab” je už pohotově kat půjde ke katovi!” Zvláštním dojmem působil ten výrok na Multazima. V obličeji sevřeném strachem se objevil docela jiný výraz. Ustrnul a tázal se: “Oběšen? Já mám být oběšen?” “Ano, a to hned, abych zachránil Džafara mirzu!” “Oddávám se tedy v ochranu šejka úl islám, jenž mě musí obhájit, nechceli sám zahynout. Všecko bych prozradil!” Chvátal k němu. Šejk úl islám vztáhl odmítavě obě ruce a řekl: “Nepřibližuj se mi, neprozřetelný! Proč ses nechal odhalit! Kdo ani abecedu Sillanů nedovede udržet v tajnosti, ten může také zradit úmysly svatého islámu laictvu! Jsi křesťanský odpadlík, jsi vůbec zrádce, pokud tě znám. Nyní vyhrožuješ i mně zradou. Pryč ode mne! S radostí uvidím, až se budeš houpat!” Tu kat hlasitě zařičel. Místo aby odešel, pokročil až docela k němu, zaťal pěsti a protože nemohl přemoci svou zuřivost, začal mluvit nepokrytě: “Ano, máš pravdu; jsem zrádce a vůbec zrádce! Zradil jsem nejen lidi, ale i Boha a sebe. Zradil jsem svou křesťanskou víru. Klamal jsem i panovníka. Oklamal jsem i knížete Stínů. Klamal jsem i tebe, zrovna tak, jako jsi klamal ty. Tentokráte však nelžu, poněvadž se veřejně zpovídám! Mámli být oběšen, ať jsou oběšeni dva! Ta třetí a ten čtvrtý budou asi propuštěni. Tobě však zadrhnu smyčku, šejku úl islám.” Odvrátil se od něho k nám, vztyčil se a hodlal mluvit. Tu sebral šejk úl islám šaty před ním ležící, u nichž byl i katův nůž, uchopil ho a hrozil: “Mlč, šílence, jinak okusíš své vlastní dýky!” “Ať provaz nebo dýka, nyní je všecko jedno. Budu mluvit!” odvětil Multazim, rychle se chystaje k obraně. “Zhyn tedy a mluv si v pekle!” 12Perský vojenský popravčí.

V nejbližším okamžiku byli v sobě. Khanum Gul zděšením vykřikla, opustila své místo a kvapila odtud. Nikdo za ní nehleděl, neboť oči všech byly obráceny k oběma zápasníkům, tiše, beze slova, jako dvě dravá zvířata do sebe

zakousnutým. Tu najednou se zablesklo, a vysoko nad námi zahřmělo. Hrom rachotil. Celá naše pozornost byla výhradně upoutána dolů, takže jsme si ani nevšimli množících se bouřkových mračen. Nahromadila se za vrchem zřícenin a hrozivě stála nad alabastrovým stanem. Znali jsme povahu zdejších bouřek, které se stahují zcela neočekávaně a pak propukají celou silou. Proto jsme hned věděli, že se veselých dostihů musíme vzdát, neli zcela, tedy přece pro dnešek. Hned už také začaly padat těžké a jako hrách veliké dešťové krůpěje. Zápas na život a na smrt skončil. Šejk úl islám vylezl zpod sedadel a pomalu povstal, zemdlený a krvácející. Utkvělým pohledem zíral dokola a zvolal chraptivým hlasem: “Stalo se, jak jsem řekl: odešel do pekla. Tam ať si mluví, co chce! Ďáblové nevěří tak

snadno tako lidé! Jsem zraněn. Pomozte mi a dopravte mne do mého stanu!” Několik Takiovců mu přiskočilo na pomoc. Také Multazima vytáhli. Byl mrtev. Nůž mu tkvěl v nahých prsou až po rukojeť. Blýskalo se a třesklo znovu, a hned se dalo do takového lijáku, že jsem co nejrychleji pospíchal do stanu Aghy Sibila, kde jsem byl se srdečnou radostí přijat svým starým bagdádským přítelem a všemi jeho milými. Mou první snahou bylo, abych zjednal dobrá místa pro Halefa, Hanneh a Karu, kteří nedali dlouho na sebe čekat. A pak se dostalo k řeči přátelství a minulost, ať si venku pršelo a lilo jak chtělo a třeba i dovnitř kapalo anebo crčelo. Také o Kepekovi padla zmínka. Pro svou nemotornou tělesnou tlouštku byl co možná rychle odeslán jako nákladní zboží do Ispahánu, kde se s ním jeho pán hodlal usadit. “Slavnostní pannu” vzali s sebou jako doživotní kuchařku a Tifl se měl při tom mít dobře jako protějšek Kepeka. Déšť trval mimořádně celé hodiny. Když jednou na chvíli ustal, poslala Šakara mně a Karoví pro koně, pro Halefa pak a Hanneh dvojitá nosítka, a tak jsme se dostali rychle domů. Ustad se vrátil až později. Jak obezřetně jednala Šakara, dokázala také tím, že naše koně dala z deště dovést do známého sklepem’. Ustad přišel domů s Džafarem mirzou, právě když začala bouřka v druhém a ještě delším vydání. V domě chodjydžuny našli pohodlný útulek, odkud všecko pozorovali a řídili podle možnosti. Zmatek způsobený nepohodou posuzovali ne z tragické, nýbrž z komické stránky a tak ani mne nenapadlo, abych se oddával smutku. Když jsem se tázal po katovi, bylo mi řečeno, že byl odnesen do zřícenin a položen před stan šejka úl islám. Jeho koně zabavil kapitán; Kissydarra vzal však Ustad s sebou, aby byl

ošetřován do uzdravení. Déšť ani později nepolevil. Nebylo tedy nic jiného na práci, než ulehnout v naději, že se do rána vyprší.

Nikdo se neukládal na lože v takovém uspokojení a tak hrdě jako hadži Halef Omar a Hanneh. Jejich syn byl hrdinou dne. Každý musel uznat, že vše se vyřešilo díky odvaze a obratnosti Karové. Byla to slast pro mého hadžiho, který hned, jakmile ráno vstal, vstoupil do nosítek a dal se donést na tribunu. Ahriman mirza a šejk úl islám žádali totiž svolání soudců a džemmy, poněvadž hned zrána si přejí vyřízení důležitého návrhu. Při takové poradě musel ovšem být šejk Haddedihnů, i kdyby byl kdovíjak slabý! Ustad řídil poradu, která trvala asi hodinu. Po ní přišel ke mně. Tu jsem se dozvěděl, jaké návrhy přednesli Ahriman mirza a šejk úl islám. Oběma bylo asi krůsno vystavovat se po včerejší blamáži celý druhý den pohledům lidí. Sjednotili se tedy už za úsvitu nového dne, aby co možná zkrátili dostihy, aspoň tak, jak bylo jim a jejich účelům výhodné. Odtud i jejich návrh, který zněl: ušlechtilí koně nebudou závodit, nýbrž budou výhrami. Z každé strany budou závodit jen tri. Kdo ve dvojím dostihu zvítězí, vyhraje všecky koně. “Žádný ze tří závodníků se nesmí dvakrát zúčastnit běhu, a není také třeba předvést je dříve. Všichni koně musí být navzájem rovnocenní. Co jsem očekával, to se stalo: Džamikuni jednomyslně ten návrh přijali, a tak se u jezera všecko už pilně zabývalo odhadováním a přirovnáváním. Úmluva se vztahovala také k předběžnému závodu s velbloudy, pro něž Džamikuni neměli příznivé podmínky, poněvadž jejich zvířata byla způsobilá víc pro chůzi v horách než pro rychlé závodění v rovině, naproti tomu emírisillan měl po ruce nejlepší jízdní velbloudy svých Stínů a Massabanů. Tento nedostatek, zejména při nových podmínkách, byl však úplně vyrovnán jízdními velbloudy naší Hanneh. Poněvadž jsme tajili jen Syrra a nehodlali ostatní závodní koně skrývat, nařídil Ustad, aby ostatní koně stáli pohotově. Syrr byl však pokryt starými přikrývkami a potají zaveden dolů k chodjydžunovi, kde byl umístěn ve dvoře, kam nikdo nesměl. Když jsme už odcházeli, tázala se Šakara, smíli přihlížet k závodění; bylo nám potěšením, že jsme jí mohli slíbit dobré místo mezi námi oběma. Pokud jde o počasí, nastupovala taková pohoda, že jsme si lepší nemohli přát. Lilo sice až přes půlnoc, potom však déšť ustal; všecko křoví se tíhou lijáku sklánělo k zemi; byliny a trávy byly polehlé a nejeden strom byl vyvrácen z kořene. Vody však úplné stekly do jezera; cesty rychle oschly, a závodní dráha byla skoro lepší než včera, poněvadž lijavec všecko urovnal. Když jsme sešli dolů s Džafarem mirzou, jenž podle všeho se již mohl těšit bezpečnosti života, zpozorovali jsme, jak velice se Ahriman a šejk úl islám vynasnažili, aby ceny stály za to. Oba zde prodlévali osobně a dozírali, aby jen rovnocenné zboží bylo v sázce; spočívalo v jejich úmyslech vyhrát na nás všecko cenné a smát se pak podřadným zvířatům, která by nám zůstala. Tím však přinutili i sebe, aby postavili v sázku to, co měli nejlepšího. Byl jsem velice dychtivý na to, jak bude vypadat to jejich “nejlepší” a jak se osvědčí.

Sluší se uvést, že šejk úl islám působil dnes stejným dojmem, jako včera Kissydarr, s tím rozdílem ovšem, že ty mnohé rány a škrábance, které v zápase utržil od svého chráněnce, nebyly falešné, nýbrž skutečné a opravdové. Zejména obličej byl samá náplast, a na jeho jedné tváři a na bradě chyběl veliký kus pokožky i s vousem. Ostatní část vousu nebyla okrasou, ale spíše hanbou. Tvářil se však tak, jako by mu to bylo lhostejné. Ahriman mirza se choval tiše. Jeho obličej nesl jednou přímo blbý výraz, hned však zase blýskaly mu oči zlostně energií. Cokoli podnikal, vše svědčilo o nejistotě a chvatu; velmi často úzkostlivě naslouchal, nebo se polekaně ohlížel, jak by se cítil něčím neviditelným obtěžován. Odpůrci postavili přes třicet velbloudů. Byli znamenití, někteří dokonce výteční, výhradné praví iuturi ba’auda. Ochotně jsme vyrovnali cenu větším počtem, Džamikuni měli jen horské velbloudy, kteří sice byli rovnocenní, ba snad dokonce meh” i vyšší hodnotu; postavili jich však o deset více. Takové ohledy na Takiovce a Dinaruny nebyly třeba. Ti postavili čtyřicet velbloudů a Džamikuni také tolik. U koní byly poměry obrácené. Ať si protivníci mysleli o svých závodních koních co chtěli, průměrem byli hluboko pod námi. Nemohli se ani tvářit tak, jako by to nechtěli přiznat. Mrzelo je to velice; v tichosti však museli pilulku spolknout. Sehnali s Dinaruny a Takiovci asi šedesát kusů “ušlechtilé krve”, jak to nazývali, museli však připustit, že proti nim bylo postaveno jen čtyřicet. Po skončení vyjednávání byl oznámen výsledek, jenž se roznesl hned po celém údolí. Nyní jsme poslali pro oba velbloudy, na

kterých měl jet Haddedihn a Hanneh; nedala jinak, chtěla také jednou ukázat, co člověk zmůže, chceli! A třetím nejrychlejším zvířetem byl velbloud Džamikunů, bohužel už značně starý a svéhlavý. Když se protivníci dostavili se

svými třemi trumfy, seznali jsme ovšem, že nebylo snadné postavit rovněž takové. Šejk úl islám a mirza se tvářili velice vítězoslavně; starý, bigotní šejk Takiů rovněž. Smáli se, když Džamiki přišli se svým velbloudem. A smáli se ještě hlasitěji, když byli přivedeni naši šarinhedžini a když se dověděli, že na jednom z nich bude závodit žena. Napříč přes dráhu byla natažena šňůra. Pod ní v jedné řadě mělo ulehnout šest velbloudů. Jezdci nasedli. Jakmile bylo dáno znamení, měla být šňůra stržena, šlo tu o společný běh velbloudů, kdežto koně meh závodit po dvou. Hanneh vsedla na velblouda tak, jako by šlo o něco docela všedního. V ruce třímala jen tenký metrek, lehkou hůlku, kterou se hedžinovi naznačuje, na kterou stranu má jet. Protivníci byli opatřeni těžkými biči. Zazněla kerna. Šňůra zmizela. Ozvalo se šestero pobídnutí, poslechlo však jen pět velbloudů. Ten, jenž patřil Džamikunům, nevyskočil. Zůstal ležet. Zařval

““Vítězní velbloudi”, nazvaní tak podle jejich rychlosti.

zlostně na ten veliký dav lidstva, před nímž měl prokázat svou zdatnost. Patrně se mu to nelíbilo. Naši protivníci se

smáli; my rovněž. Džamiki, jeho jezdec, smál se nakonec také, sestoupil z hedžina a domlouval mu laskavě tak dlouho, až povstal a dal se s ním do běhu. Tři sokové odjeli hned co nejrychleji. Hanneh a Haddedihn z počátku pomalu za nimi. Šejk úl islám zajásal, neboť vzdálenost, která se vytvořila, se podle jeho názoru nedala vyrovnat při jedné túře, jež byla ujednána. Rychlost našich hedžinů však vzrůstala; přibývala i tehdy, když předhonili své předchůdce: přibývala stále, jako by měla vzrůstat do nekonečna. Nyní už byl dohoněn poslední z odpůrců a předstižen. Brzy potom druhý. První z nich byl daleko napřed. Opětovně se ohlížel po svém osudu, jemuž by byl rád unikl, a přece nemohl. Dostihovali ho a předstihli! Letěli teď mimo něho, dále a stále dál, podobní strašlivým hedžinům, o nichž se vypravuje v pouštích súdánských po druhé straně jezera, doprovázeni hlučícím jásotem udiveného davu, dál a dále a blíž, aby konečně u nás zarazili. Hanneh nevyčkala pokleknutí svého nepřekonatelného zvířete. Svezla se dolů se zářícíma očima a kráčela tam, kde seděli šejk úl islám a mirza. Švihla rázně hůlkou do stolu před nimi a řekla: “Smáli jste se ženě! Já se nesměji, ale vítězím!” Pak odešla na své místo, vítána manželem i synem tisknutím rukou. Její Haddedihn odváděl vítězná zvířata.

Pak teprve přiharcovali sokové, jeden později než druhý. Měli jsme ze tří čísel dvě výhry, což znamenalo výhru sedmdesáti velbloudů a tří matadorů. Peder se postaral, aby se hned dostali do bezpečí. Toho se naši protivníci nenadálí. Místo toho však, aby byli tiše, zuřili vzteky a vynášeli se, že se pomstí koňskými dostihy. Šejk úl islám

přikázal přivést “nejlepšího koně Luristanu”, proti němuž měli Džamikuni závodit. Byl mu rychle přiveden, a tak se nám dostalo potěšení spatřit konečně ten velebený zázrak. Kůň pocházel z chovu takiovského, nebyl to arab, ale také ne výslovně kůň perský; z každého toho plemene jediný sval nebo jediná kost! Dobře, až příliš dobře vypadal ten chlapík! Ne však v očích znalce, který by byl spíše řekl: klamné formy, parádní běhoun, ne však kůň pro vážné podniky. “S tím se bez obavy utkám se Samou!” prohlásil Ustad. ,,Nezaslouží si lepšího protivníka.” Poslali jsme pro své koně. Stáli už pohotově, závistivě prohlíženi odpůrci. Šejk úl islám prohlásil, že pojede sám na svém koni, a tak se mu Ustad postavil se Samou jako protivník. Vyvoláni oba koně i jejich jezdci, a šelestem od úst k ústům se neslo kolem jezera, kdo nyní závodí. Oba jezdci odložili svrchní šat a vsedli na koně. Stáli vedle sebe. Trubač nadnesl kernu k ústům, aby dal znamení. Zvuk však dosud nezahlaholil, když šejk úl islám se svým koněm již uháněl. Pro každé z trojmo závodění byla ustanovena dvojnásobná túra.

Pokřik se zvedl pro tuto nepočestnost; Ustad však zvolal: “Nevznáším námitky! Jedu však počestně! Ať zazní kerna!” Stalo se. Kobyla pravidelně nastoupila, nejprve krokem, pak cvalem, konečně tryskem. Vedla si tak, jako by Ustad jel jen na procházku. “Nejlepší kůň Luristanu” uháněl, jako by byl vystřelen z děla, neboť šejk’úl islám užil už tajemství. Okolo panovalo hluboké ticho. Sáma byla nyní v plavném trysku. Podobala se těm kdysi vysoce proslaveným americkým lodím, jež byly známy pod jménem brigga, se smělým ráhnovím a lanovím, o kterých se pravívalo, že “leží” ve větru a přece je nelze dostihnout. A kobyla setrvala v té “plavbě”. Vzdálenost obou koní zůstala stejná, dál a dále a kolem jezera. Závod přicházel do protější strany jezera k nám a mimo nás. Šejk úl islám v popředí s brunátným obličejem mezi bílými náplastmi. Jeho kůň byl zpocený, bílá pěna mu lítala od huby. Za ním Ustad s nezměněným vzezřením, vesele nám pokynul hlavou. Sáma neměla ani známku potu, byla výborně při dechu. Nenamáhala se; stále zůstávala v “plavbě”. “Zvítězí!” pronesla Šakara vedle mne. “Dosud ještě ani nepoužil tajemství!” Mohlo se mít zato, že je s ním ve vnitřním spojení; neboť sotva to pronesla, Ustad vztyčil ruku a Sáma zvýšila rychlost trhnutím. Od té chvíle neustále tuto zvýšenou rychlost dodržovala. A nyní se už patrně zmenšovala dosavadní vzdálenost. “Nejlepší kůň Luristanu” byl příliš časné donucen vynaložit veškeré své síly. Teď ho opouštěly; plíce mu vypovídaly službu. Letmý trysk se proměnil v nepravidelné skákání. Sáma však opět běžela “v plavbě”, i s tajemstvím! Dostihla svého soka a také ho předstihla. Ještě jen chviličku, a Ustad ji zbavil tajemství, aby ji šetřil. Ohlédl se a zpozoroval, že kůň šejkův už nepádí, že se zdráhá a vypovídá jezdci službu. Ten nemilosrdně dotíral bičem na ubohé zvíře tak pošetile vysílené. Ovšem marně. Nešlo, takže mu jezdec nakonec musel ponechat vůli anebo spíše nevůli a pomalu duárem dojel k nám. Když dosáhl tribuny a sestoupil, Ustad už chvíli seděl na svém místě. Přemožený nechal “nejlepšího koně” stát a směřoval, aniž řekl slovo, k svému místu, kde umdlený sklesl. Ahriman mirza vyskočil, křikl mu cosi zlostně do tváře a pak hlasitě provolal, že nyní přijde nepřemožitelný Iblis, jenž nás poučí docela jinak! Přirozeně vládla všude dychtivost spatřit toho koně. Byl přiveden. Šli jsme k němu. Ahriman stál u něho a velebil ho nadmíru honosnými slovy. Šakara hleděla při tom pozorné na něho a pak řekla potichu: “Mějte se na pozoru! Pociťuji nějaký špatný úmysl, jímž vás hodlá obloudit; nevím však jaký!” Věděli jsme, že Iblis je strakatá khorasanská kobyla. A tento vystavený kůň byl straka, ano, ale určitě ne původem z Khorasanu! Ovšem, mohla nám také být podána zpráva nepravá, a pak byla straka přece jen Iblisem. Tu však prohlásil mirza, že jejím jezdcem bude jeho “přítel”, a to nás přesvědčilo, že ve věci spočívá podvod anebo aspoň nějaká lest. Ustad projevil své mínění

v tom smyslu, že máme být svedeni, abychom postavili svého nejlepšího koně proti tomuto nastrčenému zvířeti. Poněvadž žádný ze závodních koní nesměl dvakrát závodit, nebylo by se pak pravému Iblisovi dostalo rovnocenného

soka. K tomu asi směřoval výpočet Ahrimana mirzy, který však do něho nezahrnoval možnost, že může ztratit už první závod. Stal se snad slabomyslným? Vždyť přece viděl naše vraníky, proti nimž tato kobyla nemohla zvítězit! Prohrajeli druhý závod, zvítězili jsme my a nebylo ani třeba podnikat třetí! Dotázali jsme se našeho Kary, chceli tohoto domnělého Iblise s Barkhem pohodlně zahnat za roh, a Kára s radostí přijal ten úkol. Byli tedy oba koně a jejich jezdci provoláni.

Vyšlo najevo, že tím “přítelem” je Ahrimanův důvěrník, který s knížetem Stínů prozkoumával tajnou chodbu ve zříceninách. Vyšvihl se na koně a pohlížel ze své straky dolů, jako by zamýšlel svého soka povalit hned na hromadu. Ukázalo se však něco jiného! Spořilli Ustad s tajemstvím, Kára jednal nyní naopak. Sotvaže se po daném znamení koně dostali do běhu, užil “tajemství” a byl hned v nejbližší minutě před soupeřem o tolik napřed, že diváci žasli. A vzdálenost rostla a rostla! Kobyla se dobře činila; pádila jak jen mohla; našemu vraníkovi však přes nejlepší vůli nestačila. I jezdec se všelijak snažil, ale marně. Když Kára, počínaje druhou túru, míjel tribunu, zbavil svého koně tajemství; kobyla byla dosud na vnější straně před duárem, jehož celá rozloha spočívala nyní mezi oběma jezdci. A nyní nepotřeboval Kára nic jiného, než aby udržoval tuto vzdálenost, pokud po druhé túře nedorazil do své mety. Dvojí závodění ze tří bylo vyhráno. Zvítězili jsme. Tu se však zjevil Ahriman mirza na vyvýšeném stanovišti a hlasitě projevoval námitky. Prvé závodění prý neplatí, poněvadž šejk úl islám nejednal počestně, protože měl náskok. Za cenu pohany svého straníka usiloval Ahriman o třetí a poslední dostih. Ten, kdo vyhraje, bude prý vítězem, jinak nikdo!

Soudcové rokovali o této otázce a rozhodli ji v náš prospěch, neboť není přece možno odměňovat nepočestnost, ač Ustad prohlásil, že nic nenamítá. Odpůrci však nadržovali mirzovi a nechtěli se podrobit. Už docházelo k tomu, že se hrozilo policejní mocí, když tu nadešla událost podivná a řídká. Aniž nás o tom zpravila, opustila Šakara své místo, vystoupila na zvýšené stanoviště a pokynula rukou. Každý se podivoval tomu dívčímu zjevu. Nastalo ticho. Začala mluvit. Vyzvala Ahrimana mirzu, aby k svým cenám odevzdal i svůj handžár, pak že začne třetí závod, a kdo jej vyhraje, ten zvítězí. A proti handžáru nabídla i už vyhrané velbloudy, takže vítězi této poslední túry měla připadnout celá výhra a s ní i handžár. Žasli jsme, mirza také. Odkud se vzalo tolik odvahy v dívce jinak takskromné? Šakara, milující samotu, zde veřejně vystoupila a předešla nás beze všeho dovolení ve věci tak důležité! Ustad mi však stiskl ruku a řekl: “Nelekej se! Víš, že přichází od Mary Durimeh! Má své důvody! Svolíli mirza, rád povolím! Vždyť máš ještě Syrra!” Ahriman opustil své místo. Vyvalenýma očima pohlížel na Sakařů, pokročil pomalu k ní, odvázal z opasku handžár a podal jí ho nahoru. Přijala jej. Ahriman si přikryl oči rukama a chvilku stál tiše. Tělo se mu chvělo. Pak spustil ruce, vztyčil se jako svíčka, zvedl nad hlavu obě ruce a řekl: “Svůj handžár, svou zbraň, nejvyšší odznak! Ne abych jím panoval říši, ale abych jej věnoval za koně a velbloudy! Ale musím! Má její oči, její postavu, její hlas! A má také její myšlenky a moc! Přestávám být; musím uposlechnout! Nuže přiveďte semďábla! Ale toho pravého, ryzího, opravdového, ne toho nepravého a předstíraného! Nastane dostih, jaký dosud nikdo na světě neviděl! Neboť nutíli mě Mářa Durimeh, abych vsedl na koně, a tak zachránil svůj handžár, postaví mi také za soupeře tvora peklem nenáviděného, z jehož srsti v běhu jiskry odletují. Ďábla sem, Iblisa! A rychle, čas kvapí!” Koho nebo co myslel “tvorem, z jehož srsti jiskry odletují”? Byl už šílený? Patrně, poněvadž celé jeho jednání v tom okamžiku nasvědčovalo jednání šílence, jenž na něco musí čekat a přece se ničeho nedočká. Když mu byl kůň přiveden, skočil k němu, vyšvihl se na něho a zvolal: “To je on, nejrychlejší ze všech ďáblů! A já jsem Ahriman, jeho mistr a pán! Kde je člověk, jenž se odváží na mne a na tohoto satana?” Šli jsme k němu, abychom si koně prohlédli; nebylo však možné přiblížit se k němu docela, poněvadž to nestrpěl. Chňapal a bil po každém, na koho mohl dosáhnout. Byla to přirozená zloba, nebo drezúra? Ano, tato kobyla byla opravdovým koněm khorasanským, plnokrevným, svéhlavým a chladným až do nejvyššího rozohnění, tak jako podnebí jejích domácích solných pouští! Uši měla veliké, s převislými konci, jako mívají jisté druhy psů. Čelo mizivě nízké, ale kostnaté, hrbolaté a nesmírně široké. Oko zlomyslné, bělmem šilhající.

Chrupavkovitá tlama byla hojně porostlá štětinami. Svaly v podkolení i v nadkolení výborně vyvinuté a otužilé. Šlachy, svazy, kotníky, koruna i kopyta přímo k nepřirovnání. Kštice, hříva a ocas nadmíru ošklivé řídké, bez lesku, s odumírajícími hroty srsti. Všecko smícháno; kůň, jenž by byl hádankou každému znalci, pozorujícímu ho v klidu, prozrazující však při nejmenším pohybu, že v něm vězí něco zhola neočekávaného. Jakmile mirza volal po svém ďáblu, odeslal jsem Karu, aby přivedl Syrra. Přicházel s ním právě, když Ahriman mirza po druhé vyzýval, kdo se opováží závodit s ním. Přistoupil jsem a neřekl nic než “já!” Ahriman se zasmál divokým smíchem a zvolal ke Khanum Gul naproti: “Slyšela jsi? On on sám! Však jsem si to myslel! Ten člověk jako by byl stvořen k tomu, aby se objevil tam, kde ho nečekal žádný ďábel!” Jezdeckým bičem šlehl k zemi proti mně a pokračoval: “Nikdo jiný mi nepřichází tak vhod jako ty! Vyvrženec západních zemí, který náš Východ napájí žlučí, aby se opět vlichotil své otčině! Ty bys tak byl zrovna ten, kdo by měl vyhrát můj handžár! Slyšel jsem už o tvém vraníkovi,

jímž se honosíš, kamkoli přijdeš, Assilem ben Rih, hřebcem Haddedihnů, jenž stojí tam s vašimi klusáky! Přiveďte ho! Vím, že je vaší poslední nadějí!” “Na tom nejedu!” odvětil jsem. “Na kterém tedy? Lepšího přece nemáte?” “Máme nejen toho, ale je tu i jeho chodem. Na tom jedu. Ohlédni se!” Rychle se otočil, stáhl za sebou i svou kobylu a ztrnule zíral na Syrra, který stál s Károu za ním. Bylo vidět, jak se lekl, když ho spatřil. “Syrr! Miláček šáhinšáha!” uniklo mu bezvýrazně ze rtů. “Teď už vím vše! To je tvé dílo, Mářa Durimeh, tvé! Ty a nikdo jiný nepohnul šáhinšáha, aby byl Syrr chodemem Assila! Ale budki! Vždyť se nehne s cizincem ani na krok! A dokonce jen s ohlávkou bez udidla!

Bláznovství, šílenství! Téměř abych se styděl zhanobit slávu Iblisa vítězstvím, jež může předvídat dítě. Ale přece, poněvadž tu jde o můj handžár, jsem nucen podniknout tuto jízdu, zahanben Syrrem, který zůstane stát tam, kde je!” Pobídl Ďábla k výběhu. Vsedl jsem na Syrra, abych postoupil za ním. Ale Syrr se nehnul z místa. Nechtělo se mu dnes. Anebo byl mu strakáč tak protivný, že se zdráhal postavit se s ním do jedné čáry? Když Ahriman mirza zpozoroval toto zdráhám, zasmál se vítězoslavně a přikázal dát znamení. Hned na počátku měl náskok aspoň patnácti koňských délek. Panovalo nesmírné napětí. Jména byla prohlášena. Viděli jsme i slyšeli, jak byla sdělována dál a dále dopředu. Pak zazněla kerna a Ďábel se tryskem vyřítil na daleké, volné závodiště. Syrr stál dosud bez hnutí. Pobízel jsem ho, ale bez výsledku. Už se mě takřka zmocňovala úzkost. Tu vysunul svou krásnou hlavu dopředu, zaržál hlasitě ano, co se stalo?

Jel jsem, anebo mi letěl dav stojícího lidstva vstříc, aby zmizel vzadu? Nepociťoval jsem nic, jen jediné přání, abych zvítězil nad ďáblem, a bylo mi také, jako bych seděl ne na koni, ale na tom přání, jehož vyplnění mi chtělo uniknout, jemuž jsem však přece jen stále rostoucí rychlostí uháněl vstříc. Na konci jezera blížil jsem se už Iblisovi tak, že ho mirza začal mrskat bičem. V duáru jsem ho dohonil. U tribuny klel už Ahriman za mnou. Záhy jsem neslyšel už ani Iblisova kopyta. Neobrátil jsem se ani jednou. Ale když jsem už po druhé zahnul kolem jezera, spatřil jsem mirzu teprve u prvního záhybu. Obrátil bič a těžkou rukojetí bil kobylu do hlavy. Bolest ji nutila k poslednímu vynaložení sil; opět se mi blížila. Tu mi dal Syrr svým hlubokým “úúúú” na srozuměnou, že to také zpozoroval, a vyrazil do takového letu, že jsem myslel, že ho musím přitáhnout. Když jsme opět dostihli duáru, rychle jsem zvolnil, minul vysokým, parírujícím tryskem přístaviště a zastavil se u tribuny. Ó, jak jsem mu přál ten hlučný jásot, jehož význam dobře pochopil, jak mi prozradily jeho stříhající uši! Ale polibek, který dostal ode mne, jakmile jsem z něho seskočil, mu byl asi ještě milejší, neboť i on mi oplatil týmž způsobem

na tvář a do vlasů; bral mou pravici, tu zas levici do huby; slovem, dokazoval mi všemožným způsobem, že žije jen pro mne. A přece ne na mně, ale na něm spočívaly oči všech s obdivem a pochvalou. A nyní přicházel i Ahriman s Iblisem, či spíše Iblis s Ahrimanem, neboť kůň se následkem trýznění bičem splašil. Otěže visely dolů; třmeny byly prázdné; jezdec ležel na něm dopředu nachýlen a křečovité se držel za koňovu šíji. Ale tato jízda nebyla obyčejná. Nemířila ani stále týmž směrem, poněvadž kůň měl velmi patrný úmysl: chtěl vyhodit jezdce ze sedla a dostat ho pod nohy. Kůň se hrbil a kličkoval, skákal hned napravo, hned nalevo, pádil kus cesty přímo, zarazil, aby obnaženým chrupem hryzal za sebe, pak opět běžel, obrátil se a točil se v kruhu, slovem, hodlal strhnout mirzu pod sebe, aby se pomstil. Poznali jsme příčinu, když přijel k nám blíž. Kůň měl jen jedno oko zdravé. Druhé mu viselo z krvácejícího očního důlku. Ahriman mu je vyrazil! Byl v téže náladě jako jeho Ďábel; hanba, zuření, pomsta! Když se octli u nás, kobyla stanula na okamžik tiše, aby vymyslela nový uskok. Tu se Ahriman vztyčil a zvolal: “Handžár je ztracen, tak budiž i s tímto satanem! Vyhráli jste ho. Nuže, vezměte si ho! Ale jen jako zdechlinu pro pohodného!” Vyňal z opasku dvouhlavňovou bambitku, natáhl kohoutky, namířil hlavněmi na místo, kde jsou šíjové obratle, a vypálil obě dvě rány rychle po sobě. Měl pak co nejrychleji seskočit, ale ve své pomstychtivosti ztratil smysl pro opatrnost. Iblis sebou po výstřelech trhl. Druhé zdravé oko se zavřelo; hlava mu klesla stranou a kolena jako by se už měla zlomit. Tu však ještě sebral poslední zmírající sílu. Prudce vyhodil hlavou, všemi čtyřmi vyskočil, dopadl na zem, hodil sebou obratem ruky na hřbet, opět vyskočil a chytil nyní svého trýznitele na zemi ležícího zuby po hlavě, jejíž horní část zmizela nadobro v tlamě otevřené dokořán. Přitom mu přeběhlo po celém těle smrtelné chvění. Hlavu princovu v tlamě, Iblis se natáhl byl mrtev! Všechno se hrnulo k němu. Strašnou skupinu nebylo na chvíli vidět pro lidi spěchající na pomoc. Pak se rozdělili. Vysvobodili Ahrimana ze zubů zdechlého koně. Přišel k sobě, nebo to bylo něco jiného, že se napolo ze své mdloby sebral, aby mluvil? Vztyčil pěst, zahrozil a zvolal: “Má hlava, má hlava! Stále jen má hlava! Byl to opět můj chodem, který mně opustil! Měl jsem ztratit rozum, zbláznit se! Zápasil jsem s ním ode ‘zdi odplaty’ až doteď! Marně! Ďábla poštval proti mně svrhl mě pod něho chytil můj mozek satanovými zuby chrup pronikl naveskrz duchem i duší je konec konec!” Vyskočil a s poslední úžasnou námahou křičel, až mu hlas vypovídal: “Těšte se, vy Džamikuni, a poslyšte, co vám pravím kníže Stínů je od nynějška mršinou zrovna jako Satan odvlečte nás; odvlečte nás odtud všecky tři zdechliny i šílence!”

Vztyčená ruka klesla, tělo se zatřáslo jakoby vnitřní hrůzou a padlo opět bezvládně na strakatou zdechlinu Iblisa. I po nás běžel mráz; odvrátili jsme se. Sakaře zářily oči. Podávala mi vyhraný mirzův handžár a pravila: “Vezmi si tuto zbraň našich nepřátel, která se od nynějška obrátí proti nim! Dostala se do našich rukou, ty jsou však rukama míru. Zastrč ji do pochvy! Kdo nepřijme náš mír, ať se tato ocel proti němu tasí! Potom však nebudou hravé dostihy jako dnes, kde se Satan ukazoval jen obrazně, ale ze hry bude smrtelná opravdovost! Komu dostihy nejsou výstrahou, poněvadž nepochopil, co znamenají, ten ať vede nepřátelství dál k hanbě a zkáze!” Iblis byl odklizen z cesty a také Ahrimana odnesli. Když jsem pohlédl na sedadla Khanum Gul a šejka úl islám, shledal jsem, že jsou prázdná. Vyhraní koně byli odvedeni do bezpečí, přičemž podle úmluvy Ustad vyrozuměl šejka Dinarunů a Takikurda Ibn el Idraka o tom, že si dnes večer své koně a velbloudy mohou odvést. Protivníci pak jeden po druhém mizeli, neukazujíce se. Rozumí se, že jsme se ze svého vítězství těšili, nejvíce malý hadži Halef Omar. Zářil štěstím. Jeho syn Kára byl opět vítězem! A Hanneh, “nejroztomilejší květina mezi ženami”, zvítězila dokonce ve velkém závodu! To mu bylo nadevše, co až doposud zažil, ano, bylo to víc než čestný oblek od panovníka perské říše! Nastal velký jásot, když zazněla kerna a vyvolavač zvěstoval, že nyní nastane veselé závodění, deštěm včera přerušené. Zatím co byly zahájeny přípravy k němu, sešla se džemma a závodní soudci k poradě, podle níž mělo být uspořádáno několik významných, ale mírumilovných dostihů, k nimž měli být připuštěni pouze přátelé. K tomu účelu mne Kára požádal o Assila, kterého jsem mu ochotně půjčil. Sám jsem se odebral domů se Syrrem, velice uspokojen slovy, která mi Džafar řekl na cestu. Nevěděl, že Syrr mne poslouchá a ulekl se nejvyšší měrou, když jsem zářivého vraníka postavil proti Iblisovi. Tím větší radost měl nyní z vítězství. Bylo dojímavé pozorovat, jakou úlevu pociťoval Syrr, a jak projevoval svou radost, když byl z davu lidstva vyveden. I já bývám nejraději o samotě, a tak jsem si u mínil, že zůstanu u koně a že budu přihlížet následujícím událostem dne shora. Na pastvině jsem odsedlal Syrra, dal mu vodu, ječmen a jablka; pak jsem usedl vedle něho, na místě s dobrou vyhlídkou do údolí. Později se ke mně přidružila Šakara. S radostí musím povědět, že Ustad se Samou dobyl jedné ceny a Kára s Assilem a Ghalibem také po jedné. To bylo více než dost. Téměř úplné ticho panovalo v obou panských stanech ve zříceninách po celé odpoledne. Šejk úl islám z něho nevyšel a Khanum Gul také ne. Občas jen vyslali posla k Ahrimanovi mirzovi a naopak. Dvořanstvo se asi odebralo ven, nepochybně proto, aby se zúčastnilo příprav k zítřejšímu obklíčení.

Kapitola třetí KONEC STÍNŮ

K večeru přišel ke mně Ustad a tázal se, podniknuli s ním podobnou jízdu, jakou jsme podnikli v neděli. Podotkl, že nejde o prohlídku stráží, nýbrž o to, aby obklíčení našeho údolí Stíny bylo opět námi obklíčeno. Rozumí se, že jsem byl k tomu hned ochoten. Syrr byl osedlán a pak s Ustadem, který jel na své kobyle, jsme se opět dali po stráni k úbělovému stanu. Nahoře jsme se zarazili a ulekli. Těžké proudy včerejšího přívalu tu působily velice zhoubné.

Odplavily všechnu kyprou zemi z vrcholu hory i s těžkými balvany, proměnily ji v jakousi mořenu, která se na příkrém horském svahu rozhodně nemohla udržet. Na hladké dráze této hmoty, dolů se sunoucí, bylo zřetelně vidět, jaký kus cesty už urazila. Byla sice ještě značně daleko od kypré skalní suti, o níž už jsem se zmiňoval, ale jakmile jí dosáhne, musí její tlak způsobit katastrofu, o níž Ustad hovořil a jíž se obával. Nyní se ovšem nedalo nic podniknout, poněvadž se blížil večer, ale pro zítřek si Ustad předsevzal co nejrychleji zamezit další postup mořeny. Museli jsme nyní dál, abychom dříve, než nastane noc, dojeli na severní rovinu. To se nám také podařilo. Zrovna na místě, kde jsme se po prvé setkali s poslem pomocných oddílů Mary Durimeh, stálo vojsko samo, vedeno podnikavým raisem ze Šohrdu, kterého srdečně těšilo, že mne zase vidí. Tato pomoc byla více než dostatečná, aby ohrozila Ultratakiovce zezadu. Rais dostal pokyny pro všechny možné případy a zároveň slib, že k němu pošleme Ibn el Idraka, Takia, smýšlejícího s námi přátelsky. Pak jsme jeli dále. Na severu nebyli už Džamikuni rozptýleni, nýbrž pevně semknutí. Měli spojení se šohrdským raisem a na východě s Kalhurany. Když jsme k nim dojeli, viděli jsme, že postupují ve dvou sledech, a to tak, aby Massabanům a Stínům, kteří byli už zvědy sledováni, zavřeli ústup jako křídla dveří.

Na jihu jsme se těšili z Dinarunů tam tábořících, kteří se tak rychle z nepřátel proměnili v přátele. Jejich šejk se právě k nim vrátil a vypravoval jim vše; dospěl zrovna až k tomu, že dostal nazpět všechny prohrané koně a velbloudy, a to od Pedera, jehož Ustad touto prací pověřil. Když pak jsme jim sdělili, že v nejlepším případě ani k boji nedojde, ujišťovali nás, že to je proti jejich úmyslům, poněvadž si přejí, aby nám skutkem dokázali přátelství. Zjednali jsme jim spojem s jižním Džamikuny, kteří se měli za zády Takiovců spojit s raisem ze Šohrdu. Tak byl náš kruh uzavřen s výjimkou otevřeného místa pro Massabany a Stíny. Budouli tak pošetilí, aby použili těchto dveří, pak se octnou v pasti, z níž nemohli vyváznout. Byla téměř půlnoc, když jsme se vrátili domů; Šakara nás ještě očekávala. Sdělovala, že starostí nemohla spát a že nám má sdělit pozorování snad velice důležité. Odešla, než šla spát, ještě jednou ke koním, a nalezla je ve velice nápadném neklidu. Nemohla přimět zvířata, aby ulehla. To ukazovalo na nějaké nebezpečí, jehož původ byl pod zemí. Šakara uvažovala, a když tak tiše stála a přemýšlela, uslyšela zdánlivě pod nohama dunící hřmot, po němž se ozvalo táhlé hřmění a třesení. To ji znepokojilo tak, že si umínila nejít na lože, pokud nás o tom nezpraví. “Musíme dolů do nádrže!” řekl Ustad, a řekl jsem to i já, oba takřka jedněmi ústy. Přinesli jsme pochodně a vydali se k přístavišti i se Šakarou, která nechtěla zůstat bez nás; tam jsme vstoupili do člunu a veslovali k průplavu. Nebyl jediný člověk, jenž by nás byl spatřil. Poněvadž tam Ustad již byl, věděl, jak si počínat. Zpozorovali jsme hned, že voda následkem dlouhého a vydatného lijáku stála výše než před tím. Porost byl nahoře hustší, a proniknout jím nebylo snadné. Rozžehli jsme dvě pochodně a veslovali jsme průplavem do přední nádrže. Dnes se daly rozeznat stropy ve výši, zajisté jen pro vysoký stav vody. Tento příliv musel nutně působit tlakem i zdvihem. Hned na prvním sloupu bylo znát, že na jeho základně byl vyplaven veliký kus; nahoře se ozývalo praskání. Přesto jsme se odvážili dál. Všude se hornina drobila, a to strašidelným způsobem. Kámen po kameni padal buď zvonivě anebo žblunkavě do vody. Bylo opravdu odvážné tam vniknout. Dospěli jsme až ke sloupu s kostrou. Zmizel. Pouze spodek zbýval a na něm kostra. Z pozadí se ozývalo skřípění, lámání a praskot. Šakara se chovala až dosud tiše, ovládána příšernou děsivostí tohoto podzemního světa; nyní však hlasitě vykřikla a prosila nás, abychom nepokoušeli Boha, ale abychom hned obrátili a zachránili se. Udělali jsme to a už jsme se ani neohlíželi, zřítíli se pouze tento sloup nebo zhroutíli se jich víc. Bylo to nepochybné. Octli jsme se takto mezi dvojím nebezpečím: nahoře u alabastrového stanu postupovala mořena, a pod námi se propadávala země. Naštěstí jak duár, tak i Vysoký dům se zahradou a pastvinou se prostíraly mimo dosah obou katastrof, jimiž mohly být postiženy pouze zříceniny. Nebyli jsme odborníky v geologii ani

ve stavebním inženýrství, přesto jsme byli přesvědčeni, že nikdo není ohrožen na životě, kromě těch, kdo se od nynějška uchýlí do zřícenin. Proto hned zrána zakázal Ustad přístup k zříceninám. Také odeslal posly k oběma stanům u nich zřízeným, aby jejich obyvatele varoval. Odpověď byla podivuhodná: prý jsou důvody této pošetilé výstrahy tak známé, že jsou k smíchu! Ustad pokrčil rameny, potom však poslal množství dělníků k alabastrovému stanu, aby tam zamezili sesouvání země a štěrku. Šejk úl islám nám poslal kus papíru s těmito řádky: “Nenamáhejte se ani shora ani zdola! Nevěříme lžím! Udržíme zříceniny pevné až do rána; pak odejdou všichni, kdo sem nepatří! To vám zaručuje slovem šejk úl islám!” Pokud šlo o naše hosty, vzdálili se všichni, jimž jsme nemohli důvěřovat. Ostatní ovšem ani nenapadlo, aby Ustada opustili. Jednali tak, jako by zhola nic netušili, všichni však byli dobře poučeni a čekali trpělivě na příští ráno, kdy mělo dojít k rozhodnutí. Průběhem odpoledne přišli poslové z rozmanitých stran, a když se setmělo, hlásil poslední z nich, že Massabani a Stínové vešli do pasti. Ibn el Idrak se dostavil hned zrána k Ustadovi, aby se s ním poradil o dalších věcech, týkajících se Takiovců. Ačkoliv tento kmen velmi lpěl na svých starých předsudcích a jeho příslušníci se považovali za vyvolence Alláhovy, přece považovali za přílišný požadavek přinést této domněnce povýšenosti krvavou oběť, zejména proti sousedům výslovně mírumilovným. Jen malá, tvrdošíjná skupina, slunící se v paprscích milosti šejka úl islám, se ho pevné držela, jinak však nikdo. A tito zaslepenci to právě byli, kteří chtěli vniknout do tajné chodby, aby nás překvapili. Ustad se však rozhodl šetřit je i přes to. Nevadilo ovšem, aby nenařídil ucpat je v této chodbě tak, aby se nemohli ani hnout. Ibn el Idrak byl s tímto nařízením docela srozuměn a odjel pak, aby vyhledal raise ze Sohrdu. K večeru byla zcela tajně odeslána dvě oddělení Džamikunů; jedno, aby vniklo zvenčí až do polovice chodby, kde ji mělo zatarasit a postavit se za touto barikádou. Místo k tomu určené bylo zvoleno tak, aby nemohlo být postiženo žádnou z obou hrozících katastrof. Druhé oddělení mělo nepřítele propustit, aby vnikl do chodby, a pak obsadit východ, aby mu byla znemožněna zpáteční cesta. Jakmile by se to podařilo, nemohli uzavření hrát nic, než pouze nejvýš směšnou úlohu, a budiž tu hned řečeno, že se to zdařilo tak, že lépe už to nešlo. Tím byli tito nepřátelé nadobro odbytí a šlo už jen o Massabany a Stíny, před nimiž jsme ovšem neměli více strachu než před těmi v

chodbě, poněvadž jsme je měli obklíčené a mohli je rozdrtit, kdykoli nám bylo libo. Po celý den bylo snášeno dříví a roští na všechny vrcholy a výběžky hor. Tak, jak byla slavnost zahájena osvětlením výšin, tak měla podobným

osvětlením skončit. Důvěrníci však věděli, že vzplanutí těchto ohňů bude znamením k obklíčení nepřátel, že nastává rozhodnutí. Jen jediné místo bylo vyňato ze všeobecného ustanovení, totiž výšina u alabastrového stanu. Tam bylo po celý

den pracováno s největším úsilím, aby byla mořena v pohybu zastavena, ale bez žádoucího výsledku. Přes všechny umělé překážky klesala níž a níže, aby zasáhla štěrky, ležící před ní. Zkázonosný osud shora jsme tedy mohli očekávat s neklamnou jistotou, pouze nebylo možno určité předvídat chvíli, kdy nastane. Proto tam nyní stáli strážci, aby zapálili hranici, jakmile nastane nebezpečný okamžik. To tedy vlastně znamenalo vzplanutí ohně na tomto místě. V očekávání těchto událostí jsme koně zajistili tím, že byli dovedeni do sklepem. Po celé šíři koňské pastviny stály stráže, zamezující přístup ke zříceninám. V nádvoří zřídil Ustad jakýsi hlavní stan, k němuž patřily všechny význačné osoby, kromě Ibn el Idraka a šejka Dinarunů a Kalhuranů, kteří byli u svých kmenů. Tito tři však věděli zevrubně, jak jednat. Čím bližší byl večer, tím větší ticho panovalo v údolí. Džamikuni vesměs opustili jezero a uchýlili se na výšiny. Stínové se mohli přiblížit, aniž by narazili na nejmenší odpor. Duár byl však tím pečlivěji obsazen; měl na obou křídlech po šesti velbloudích dělech, jež měla hájit přístup po obou stranách jezera. Už sama ta děla mohla postačit, aby Stínům dokázala marnost jejich počínání. Ostatních osm bylo umístěno po obou stranách jezera na vynikajících místech, odkud jsme jimi ovládali celé závodiště. Pro případ potřeby dal Ustad zhotovit a rozdat množství pochodní, a venku na konci jezera byli ukryti zvědové, aby pozorovali Ahrimanův stan a oznámili, až se ukáží Massabani. Jimi hodlal totiž Ahriman obsadit zříceniny, a mohli jsme je tedy čekat mnohem dříve než Stíny. Když jsme uznali chvíli za příhodnou, sešli jsme dolů do duáru, kde jsme se dověděli, že Peder byl tak svědomitý, že obyvatele stanů ještě jednou varoval, a to osobně; byl však jimi stejně výsměšně odbyt, jako předešlí poslové. Tím bylo více než zadost učiněno našim povinnostem. Na trojí výstrahu trojí výsměch; děj se vůle boží! Na obloze hvězdy zmizely, ne snad za deštivými mraky, nýbrž proto, že se obloha zahalila hustým, neproniknutelným závojem, aby nemusela hledět na to, co se dole bude dít. Blížila se ne sice temná, ale mdle osvícená půlnoc, zrovna jakoby stvořená pro Stíny, přízraky a chiméry. Na jezeře se zvedaly mlhy.

Spočívaly nejprve v neurčitých obrysech na vodě. Potom se od ní oddělily, aby se vztyčily v jednotlivých cárech, samostatně se pohybujících. Pak zhoustly, tvořily rozmanité strašidelné postavy, a směřovaly k pevnině, vlhce a

studeně jako duchové utonulých. Tu se vynořil jeden ze zvědů a sděloval nám, že Massabani už přišli k Ahrimanovi mirzovi. A zakrátko se dostavil druhý se zprávou, že mirza se jim postavil do čela a přichází s nimi potichu, bez koní, tak, jak to jeho záměry vyžadují. Ustad opětoval pokyn, daný dříve pro tento případ, aby domácí lidé ustoupili tak, aby nemohli být zpozorováni, a aby cizím bojovníkům byla ponechána volná cesta do zřícenin. Za malou chvíli přicházeli, krytí mlhou, která však také nás zakrývala jim.

Měli zato, že duár klidně spí, a táhli mimo, aniž se cokoli přihodilo, co by je zviklalo v tomto domnění. My jsme pak zaujali dřívější postavení. Po nějaké době k nám zazněl ze zřícenin hlasitý, ale krátký a úsečný výkřik. Pak se zdálo, jako by někomu byly tlumeným hlasem dávány rozkazy. Nastalo opět ticho. Asi hodinu po půlnoci jsme zjistili, že předvoj Stínů se hnul od průsmyku blíže k nám a že stojí venku na rovině a očekává hlavní voj; mirzovi podvelitelé jim přijeli

vstříc, aby je dovedli k jezeru. Po delší přestávce nám bylo z druhé strany oznámeno, že Ultrataki vešli do léčky a že jsou ucpáni v chodbě a nemohou ani vpřed ani zpátky. Ibn el Idrakovi že se pak podařilo velikou většinu rozumnějších Takiovců přimět k tomu, aby se přidali k raisovi ze Šohrdu a spolu s ním zrána přitáhli k nám. Jakmile se tento posel vzdálil, dostavil se kdosi, na nějž bychom byli nejméně pomysleli, totiž Ašyk. Byl nahoře ve Vysokém domě a chtěl s námi mluvit, a tam mu řekli, kde jsme. Co nám sdělil, bylo ještě zajímavější, než jeho neočekávaný příchod. “Byl jsem

častěji u vás, než byste si mysleli,” pravil, “a jsem o všem velmi dobře poučen. Šejk úl islám mě považoval až dodnes za svého zvěda, jemuž se podařilo získat vaši důvěru, podle níž jsem vás měl zrazovat. Proto sklízí nyní sám plevel, který pro vás rozséval. Byl jsem až nahoře na vrchu a přesvědčil jsem se, že lavinu nelze udržet. Považoval jsem za svou povinnost zpravit ho o tom, ale odbyl mne. Ano, podezříval mé, že mu předávám výstrahu jako od vás, ale přece jsem

směl u něho zůstat. Neklidně přecházel mezi svým stanem a svatyní, očekával, zda jeho Takiovci přijdou chodbou. Nepřišli však. Varoval jsem i jeho služebnictvo znovu, a to nyní pomýšlí na to, aby se zachránilo.” “A jeho průvod?” otázal jsem se. “Svatý, Blažený, imám a generálové?” “Zůstali při Takiovcích a zůstanou tak také, až bude po boji.” “To je významná věc!” řekl Peder, který stál u nás. “Sbírat ovoce, to dovedou, však zatřást stromem, na to nestačí. Některý plod by jim mohl spadnout na hlavu, snad i ten shnilý. Mluv dál! Spatřil jsi Khanum Gul?” “Nejen spatřil, ale mluvil jsem s ní. Ona a šejk spolu z nutnosti jednají velice zdvořile, jinak se však nenávidéjí. Princezna se domnívá zrovna tak jako princ, že jsem stínem šejka úl islám, a pochlebuje mi, aby se dověděla vše, co by jí od něho hrozilo. A to ji nutí, aby byla ke mně sdílná; tak dostávám zprávy od obou stran, aniž jsem za to něčím někomu povinen. Ale dnes nastala změna. Khanum Gul mi totiž navrhla, abych vstoupil do jejích služeb. Pravila, že je konec s šejkem úl islám a že mi poskytne nejlepší záruky pro mou budoucnost, bylli bych ochoten říci jí vše, co o něm vím. Bylo to o půlnoci, v té době mě k sobě povolala, poněvadž očekává také Ahrimana mirzu. Dostavil se, ne však sám, nýbrž s Massabany. Když uslyšel, o čem jsme vyjednávali, vyzval mě, abych s ním šel hned a na své vlastní oči se přesvědčil, že je pro mne výhodnější

věnovat se jemu a Khanum Gul, než šejkovi úl islám, který právě dlel ve svém stanu. Obklíčil totiž jeho stan Massabany a vešel s vůdci dovnitř. Směl jsem vejít také. Poněvadž jsem s tebou potají vyslechl rozmluvu obou mužů ve svatyni, tušil jsem, jaký asi výjev nastane, a jak jsem si myslel, tak se stalo: kníže Stínů popadl šejka úl islám v týle, a to nejen obrazně, nýbrž doslovně, a třepal jím tak dlouho, až z něho vytřepal poslední zbytek pýchy. Pak jím mrštil do kouta a poručil, aby byl co nejpřísněji střežen, dokud nebude po boji. Pak že má být předveden k dalšímu rozhodnutí. Ovšem při tom všem, o čem vypravuji, vystupoval jen jako Ahriman mirza, ne jako kníže Stínů, a chytrácky dával najevo, že kníže je u přibližujících se Sillanů. Potom rozkázal obsadit svatyni a kázal pustit Takiovce do zřícenin, načež odešel do

svého stanu. Mne odkázal služebnictvu, jemuž jsem pomáhal odnášet přikrývky a podušky na výstupní plochu před patrem, kde se mirza a Gul hodlají hned časně zrána usadit, aby z tohoto nejlepšího místa přihlíželi porážce Džamikunů. To mi poskytlo příležitost, abych odešel. Chvátal jsem do Vysokého domu, odkud mě poslali sem za vámi.” “A co hodláš dělat nyní?” tázal se ho Ustad. “Ani nevím. Vykažte mi místo, abych za vás bojoval!” “Máme dost vojáků. Jsi dobrý jezdec?” “Ano.” “Pospěš tedy do domu a pověz Kára ben Halefovi, že má dát rychle osedlat koně; Barkha jemu, Ghaliba tobě a Assila mně. Syrra ať osedlá Šakara; ten bude pro effendiho, ale jen s ohlávkou. Pak přijdete dolů!” “Kam se zamýšlíš vydat?” tázal jsem se, když Ašyk odešel, potěšen touto úlohou. “Nahoru k beityChodé. Napadlo mě to teprve teď. Nejde tu o ušlechtilé zápolení zbraněmi ani o boj mezi rovnocennými muži, ale jen o nadháňku na nízkou zvěř. Léčka je zatažena, každému vykázáno místo a každý zná i svou povinnost. Kapitán zaujme mé místo; ví si rady pro každý případ. My pojedeme nahoru, poněvadž tamodtud máme nejlepší vyhlídku. Byloli by nás kde třeba, ve dvou minutách můžeme být zas dole. V případě potřeby nám poslouží Kára nebo Ašyk za posly.” Všichni souhlasili, zejména proto, že očekávané sesutí pozemní laviny, neměloli nastat později, mohlo být od chrámu mnohem lépe pozorováno, než z kteréhokoli jiného místa. Kapitán byl o tom zpraven, a tak jsme se odebrali k horské cestě, kam se brzy dostavili s koňmi Kára i Ašyk. Obloha tonula dosud v tupé, olověné barvě, a také mlhy se prostíraly hustě nad jezerem i údolím. Byly nyní tak celistvé, že bylo vidět sotva na několik kroků. Ale najednou zmizely. Vystoupili jsme nad jejich hranice a byli jsme ve volném, průzračném ranním vzduchu. Nenastával sice dosud úsvit, ale na východě se už pomalu jasnilo; obrysy horských vrcholů stávaly se Ano, vrcholy horské? Ah! Na západě vzplanuly ohně vysoko k nebi. Byly zapáleny

teprve nyní, nebo jsme je dosud neviděli pro údolní mlhy? Byly to výstražné ohně na výšině alabastrového stanu. Lavina se chystala k pádu! U beityChodé jsme sestoupili z koní. Ašyk zůstal u koní; my tři jsme prošli vnitřkem dopředu, kde jsme usedli. Tu řekl Ustad: “Na tomto místě nás nepřítel vyzýval a toto místo ať nám slouží k tomu, abychom spatřili, co zmůže. Zmizel už z jeviště nejdrzejší z nich, totiž kat, a zhynul svou vlastní zbraní. A ty, na nějž uvalil krevní mstu, nemusel jsi mít podíl na jeho smrti. Podobně děje se i se mnou; přenechávám je jejich osudu!” Nebyli jsme nahoře sami. Podotkl jsem už, že se celý veliký dav ozbrojených slavnostních hostí vzdálil na okolní výšiny. Byli tedy i zde poblíž chrámu a zabírali všechno volné prostranství. Stáli po obou stranách křovin a místy až do lesa. A když se nyní pomalu rozednívalo a my mohli hledět přes jezero, spatřili jsme i tam naproti hlavu na hlavě po celé délce jezera také lavinu přichystanou sjet dolů, do propasti, do armády Sillanů. Toto nebezpečí pro nepřítele bylo patrné jen od nás shora, nikoli zdola. Neboť mlhy houstly a tísnily se, poněvadž jich neustále přibývalo. Zamezovaly úplně pohled zdola nahoru. Zdálo se, jako by se blížící vojsko Stínů proměnilo v mlhavé setniny, hodlající přeložit útok z pevniny na vodní hladinu. Zavanul totiž od východu první jitřní vánek, zrovna tamodtud, kde stáli pohotově Kalhurani se severními Džamikuny, a tlačil mlhy, zprvu ponenáhlu, zato však vytrvale, před sebou k zříceninám. Tam se tlačily a válely po starém zdivu, balily se a vířily až k věžím, dokonce i přes ně, kde se na chladných a klidných skalách rozplynuly. Tak se jasnila krajina k východu a zároveň se obloha stávala světlejší a světlejší. Volná byla už rovina vedoucí k průsmykům. Tu jsme spatřili blížící se Stíny. U stanu mirzova se rozdělily, protože chtěly proniknout po obou březích zároveň. Jejich předvoj zasahoval hluboko do mlh, ale počtem jich bylo tolik a jejich řada byla tak dlouhá, že jen velmi bystré oko dovedlo rozeznat konec proudu. Běda jim, kdyby jim Ahriman poručil, aby celé toto množství obsadilo jezero! Nebyli by se mohli hnout! Byli tu zrovna tak nacpáni, jako Ultratakiovci v tajné chodbě a měli jen nazad volné místo k útěku. Ale jaký by to byl útěk! Zatímco jsme pohlíželi na jejich příchod, v patách za nimi přicházel den! Šel za nimi; předvoj své světelné armády jim věšel na paty, a nám, vysoko nad nimi stojícím, posílal svůj pozdrav. Tento světelný pozdrav se lámal na vrchu zřícenin, odhaloval zdivo našim očím. Spatřili jsme oba stany. Jeden z nich byl obklopen Massabany. U druhého nebylo vidět nikoho. Vpředu však na výstupku zdi seděl Ahriman mirza a vedle něho Khanum Gul, za nimi služebnictvo. Místo, které si zvolili, se prostíralo v pozadí tak, že by nemohli bez mlhy zpozorovat naše postavení dole v duáru. Domnívali se dosud, že Džamikuni tvrdě spí. Tu zařičel mezi Stíny kůň. Druhý mu odpověděl pak třetí i čtvrtý. Řehot se nesl v jitřním tichu daleko a byl Ahrimanovi znamením, že jeho Stínové

jsou tu. Proč měl být duár nejprve tiše a plíživě obsazen, když bylo třeba jen několika málo okamžiků, aby byl přepaden rychlým útokem? Z jitřního vánku povstal vítr, nutící mlhy k rychlejšímu pohybu. Tlačil je, trhal je, bičoval je. Trhaly se. Unikaly do výše, aby zmizely. Jasný den se zjevil u jezera a odklidil je. Od zřícenin ustoupily nejdříve, poněvadž tam vzdušný průvan působil dvojnásobně. Tu jsem spatřil stojícího Ahrimana. Vztyčil se pánovitě, v ruce bambitku, hodlal dát umluvené znamení. Zíral ven přes jezero. Spatřil samé Stíny a pouze Stíny, kteří se nyní všichni dostavili. Nespatřil Džamikuny na výšinách, poněvadž se skrývali za skalami, stromy a keři. A nezpozoroval ani naše děla, postavená dole u nejpřednějších zdí zřícenin. Proto dal signál; z bambitky třeskl výstřel. Nyní byl velitel přesvědčen, že jeho vojsko hned po obou stranách vnikne do vesnice. Nestalo se tak, zajisté k jeho největšímu údivu. Přední čety se už dosti přiblížily, aby spatřily, co mají před sebou. Zastavily svůj pohyb před děly a jejich vůdcové jako by se byli radili. Tu Ahriman vystřelil z druhé hlavně a udílel hlasitý rozkaz. Na jeho pohybech bylo znát, že jím lomcuje zlost. Asi nařídil, že má být dána odpověď na jeho znamení, neboť pederáni nyní také vystřelili po jedné ráně na obou stranách. Ale pokročit se zdráhali, neboť kývali a zas kývali a ukazovali na duár. Zdálo se, že jejich výstřely způsobily mnohonásobnou a nekonečnou ozvěnu, a oči všech se obrátily vzhůru, odkud se ozývala. Tam sice dosud hořely výstražné ohně, ale v denním světle bledě a mdle. Strážci sestoupili na bezpečné skály u alabastrového stanu a zvěstovali nám hovorem svých zbraní, jež měli s sebou, že mořena začíná své zhoubné dílo. A zároveň s tím se vložil do akce i kapitán. Zazněl jeho velitelský hlas. Z obou křídel u duáru bylo vypáleno z děla, poprvé jen naslepo, a osm děl rozestavených kolem jezera okamžité zabouřilo po nich. A nyní se ze všech výšin a úkrytů hrnuli Džamikuni dolů, všichni najednou vykřikli a vystřelili. Byl to takřka jediný výkřik a jediné zabouření, pod nímž se chvělo údolí i jezero.

Pak nastalo hluboké, dech stahující ticho, jaké předcházívá rozhodným nebo strašlivým událostem. Nikde, pokud bylo vidět, nemohl se hnout člověk, kromě jednoho. To byl chodjydžuna. Sestoupil k přístavišti, vsedl do člunu a

odvesloval od pevniny až tam, kde ho Ahriman musel spatřit. Ten stál dosud vzpřímený na svém místě, ale jako zkamenělý. Chápal, co se děje? Anebo nemohl už nic chápat? Tu povstal učitel Džamikunů ve člunu a volal k němu nahoru hlasem se nesoucím daleko: “Ahrimane mirzo! Blíží se poslední hodina tvé říše! Zdi pod tebou kolísají a shora se na tebe řítí lavina. Bylo dáno znamení, že přichází. Hodláš vyrvat šáhinšáhovi trůn ” Jásavý smích přerušil jeho řeč.

Nesmál se však mirza, jenž dosud nebyl

schopen hnutí, zato vyskočila Gul, aby ukázala, že žena nejednou v okamžiku nebezpečí vyniká nad muže. Vytrhla Ahrimanovi, bezradně stojícímu, šavli z pochvy, postoupila až na samý okraj vysoké zdi a volala dolů: “Nech si své bajky a ohlédni se po pravdě! Lavina se neřítí, je zde! Hned vás zasáhne! Kupředu, tělesná gardo nového šáhinšáha, kupředu! Zde blýská ocel; volám vás k vítězství! Yallá”\ yallá yallá!” Takto hřmícím hlasem, jako prve smíchem, zamávala šavlí vysoko nad hlavou a byl to odvážný úmysl anebo následek neobezřetného a přílišného postoupení na okraj zdi? Vrhla se dolů, anebo se zřítila? Upustila šavli anebo ji dosud třímala? Nedalo se to rozeznat, ale s třetím výkřikem “yallá”, sletěla ze zdi. Zdálo se, jako by úmyslně odvážlivým skokem k svým lidem chtěla nadchnout zdráhající se Stíny k útoku. A dosáhla úspěchu! ” Yallá, yalld!” zvolali pederáni a vrhli se kupředu. ” Yallá, yallá!” volali Stínové hrnoucí se za nimi. “Yallá, yallá yallá!” bouřilo to kolem celého jezera. Oba proudy se tlačily kupředu. Tu pokynul chodjydžuna ze člunu kapitánovi. Ten rovněž pokynul. Po obou stranách mu bylo porozuměno a děla začala vrhat smrt do nepřátelských řad, a to nejen těch dvanáct z duáru, nýbrž i ostatních osm. Hřmení děl vytrhlo mirzu z jeho strnulosti. Oběma rukama si sáhl na hlavu a postoupil, jako prve Khanum, až na samý okraj zdi, aby se po ní poohlédl. Ale naše oči byly odvedeny jak od něho, tak od účinků děl nahoru k něčemu jinému. Z výšiny od beityChodé jsme mohli přehlédnout celou sráznou horskou plochu u alabastrového stanu. Mořena dosáhla už kypré suti a tlačila ji před sebou. Vyvalovala i největší balvany, které pro svou tíhu získávaly pohyb a letěly do hloubi dříve než lavina. To se přihodilo zrovna v přestávce po prvním houknutí našich děl. Massabani odvrátili hlavy od válečného výjevu a obrátili oči k horskému vrcholu. Věděli už od Ašyka, že nastává sesutí hory, viděli, že se už řítí balvan za balvanem a obrátili se spěšně na útěk. Duár přiléhal těsně k hoře; tamodtud se ještě nedal začátek katastrofy pozorovat. Ale Stínům na zevní straně u jezera musel být rozhodně patrný. Zarazili svůj postup. Nekřičeli už “yo/íó”, křičeli docela jinak. Nehleděli už dopředu, ačkoli naše děla hřměla dál, nýbrž nahoru, kde se mořena u skály alabastrového stanu rozdělila ve dva široké, vířivé proudy, jež se valily dolů. Ještě dříve, než dospěla dolů, zazněl z každého místa v údolí tisíceronásobný výkřik.

To nebyla rána ani úder, to nebyl lom a praskot, dunění a řinčení, hlučení a vrzání, hřmot a hvízdot, lámání a pukáni, ani chvění ani hřmění a válení, a přece zároveň všechno, všechno, co je obsaženo v těch slovech a v jediném výjevu tím hroznějším, poněvadž jej nelze dobře popsat. Pád tak těžkých hmot “Kupředu, hr na ně.

způsobil takový tlak vzduchu, že i nás na protější výšině udeřil neviditelnou ranou do hlav, jinde však vše, co stálo na nohou, povalil na zemi. Ahriman mirza byl smeten ze zdi a odfouknut daleko do vzduchu. Kam dopadl, to jsme nespatřili, neboť z pekelného zmatku vyrostl oblak prachu, který nejprve zahalil celou stranu údolí u zřícenin a potom se rozšířil tak, že jsme stěží mohli dýchat. Ovzduší bylo naplněno prachem do takové výšky a dálky, že ještě po několika dnech horský les na nejzazším konci jezera ztrácel svou zeleň v ponuré šedi. Spád laviny způsobil prudký otřes země, jenž se chvěním šířil v celém okolí a byl doprovázen rachotem, jako když stavěč kuželek pošle najednou všechny koule po žlábku. Ačkoli jsme byli připraveni na tuto událost, přece jsme nezůstali nedotčeni vlivem této elementární síly. Jak asi působila na ty, jež postihla zcela znenadání! To jsme sice neviděli, zato tím lépe slyšeli. To nebyl hřmot, jenž se dral až k nám, nýbrž hlasitý, hromový zvuk. Lidské hlasy se do něho mísily, každý svým odlišným výrazem zděšení. Koně řičeli způsobem, jaký jsem až dosud neslyšel. Velbloudi řvali; psi vyli. I z lesa se ozýval poplach. Všechno tvorstvo, krotké i plaché, bylo zachváceno největším rozčilením. Museli jsme pospíšit k Ašykovi, poněvadž se mu naši koně plašili. Když jsme je uklidnili a došli opět na svá místa, Ustad překvapeně vykřikl a ukazoval na protější stranu, odkud se zřítila lavina. Podivil jsem se i já i Kára. Oblak prachu nedostoupil až k homoli hory a také u nás už řídl. Proto se dalo spatřit mezi oběma cestami, jež mořena vytvořila, volně do duchu trčící silné a obnažené skalní rameno, na jehož mocné pěsti spočívala leskle bílá a třpytící se alabastrová koruna. Tak, zrovna tak jsem si ji představoval při své první plavbě po jezeře. Jako tam naproti sjela lavina, tak se nyní chystala k pohybu v údolí druhá, vojenská. Všude, kdekoli dovoloval prašný mrak, jsme viděli, že Džamikuni opouštěn výšiny, aby zasáhli do akce, přerušené přírodní katastrofou. Bylo ujednáno, že po prvních salvách z děl, dobře se kryjíce, mají nepřítele napadnout drobnou střelbou, která za daných okolností musela mít týž výsledek, jako krupobití na pole, stojící bez ochrany. Pak měla vyrazit jízda, ukrytá po obou stranách duáru, rozmetat vše, co by ještě zůstalo, a zahnat nepřítele do jezera jako zhoubně působící vír. Očekávali jsme, že nyní začne palba z pušek těchto tisícerých střelců a neustálými hromadnými

výstřely pohltí každý jiný hluk. Neuslyšeli jsme však nic, než temný dusot rychle uhánějících koní. Ani jediný výstřel se neozval; ani z děla, ani z pušky. Co to? Jakou příčinu mělo toto záhadné mlčení? Jitro odpovědělo na tuto otázku. Jako prve na mlhu, tak nyní větrem působilo i na mrak prachu. Vyhnalo jej od jezera tam, odkud přišel, k zříceninám, a přitlačilo jej k skalním stěnám, kde mizel. Údolí se před námi rozjasnilo, a tu jsme poznali, že náš tak dobře promyšlený záměr byl naprosto zbytečný. Když jsme se na sebe dívali, nevěděli jsme, máme li se smát nebo mrzet.

Bylo směšné se domnívat, že Stínové pod ochranou vše zahalujícího prachu uhájí své postavení proti dělům. Zmizeli odtud, zmizeli, tito nestálí, bojácní hrdinové! Kde se řítí laviny, tam vydrží jen srdnatí mužové, nikoli zbabělý dav, který nemá poctivou povahu. Ale jak se to přihodilo? Jak se to stalo, že se ta hustě namačkaná falanx dovedla vzdálit, aniž po sobě zanechala zmatek nad zmatek, jak jsme očekávali? Velice prostě a snadno! Jak bylo prve jejich množství stísněno, tak rychle získalo místo. Zadní voje se obrátily na útěk hned po prvních výstřelech, neboť podobnému hrubému jednání neodolá žádný Šili. Tím vznikaly nové a nové zadní voje, které smýšlely podobně a jednaly naprosto stejně: ukázaly odpůrcům záda. Pohodlně se každý nový zadní voj odlučoval od ostatních, aby potají spěchal domů. Spatřili jsme jednotlivé setniny už mimo údolí, kde se svorně a ve zdraví opět scházely. Na frontě stály už jen oba milé předvoje. Zcela netušené a k svému největšímu údivu zpozorovaly, že už nejsou předvoj, nýbrž poslední, a proto se

také okamžitě obrátily. A právě se snažily po obou stranách minout Ahrimanův stan a prchaly, jako by jim celá naše ozbrojená moc seděla v týle. “Stíny!” zvolal Ustad s přízvukem, jako by pociťoval ošklivost. “S takovou čeládkou chtěli vládnout nejen nám, nýbrž dokonce šáhinšáhovi! Jak zbytečně jsme jednali, když jsme pečovali o tyto přípravy, když, jak se nyní ukázalo, nebylo třeba ani jediného našince! Téměř se stydím!” Bylo vidět, že dole v duáru byli právě tak udivení jako my nahoře, ale přece neváhali jednat podle nových okolností. Jízda už vyrazila, aby stíhala nepřítele. Na cestě k severozápadu se objevil ukrytý rais ze Šohrdu se svými lidmi, a za ním Ibn el Idrak s Takikurdy, kteří šli s ním. Od cesty vedoucí k Údolí Pytle se zdvihli jižní Džamikuni a za nimi Dinaruni, vedeni svým šejkem. Pádili, seč jejich koně byli, po závodišti a po obou stranách jezera, aby vehnali Stíny do náruče spojeným Kalhuranům a severním Džamikunům. Také kapitán tělesné gardy se vyšvihl na koně a s ním i chodjydžuna. Všichni Džamikuni, kteří právě sestupovali z hor, se honem obrátili, poněvadž za horami měli místa, kde zatím byli schováni jejich koně. Tamodtud bylo snadné sejít k východu a zesílit obklíčení Stínů. Zdálo se, jako by každý byl uchvácen stíhací horečkou, kromě vojáků šáhin šáha, jimž v nepřítomnosti kapitána velel najybyevvel1. Ani my jsme se necítili povoláni namáhat své koně kvůli prchajícím Stínům; zůstali jsme zejména proto, poněvadž naše oči byly upoutány k tomu, co nastávalo ve zříceninách. Jak už řečeno, lavina se svezla ve dvou proudech. Obé vysoké a mocné hromady hlíny a kamení, které se tím vytvořily, byly v pozadí zřícenin spojeny, v popředí však nikoli. Tím vznikl úzký záliv trosek, a mezi nimi nezatarasené dveře do svatyně. Tam byla postavena četa Massabanů, mající střežit východ z tajné chodby. Jak se později ukázalo, podařilo se jim útěkem I5Nadporučík.

se zachránit a prozatím se skrýt. A přece tam byli lidé. Vycházeli jednotlivě ze dveří a dávali najevo posunky, jak se velice ulekli pohledu, který se jim naskýtal. Po nich následovali ještě jiní, a když vystoupili do popředí, poznali jsme, že to byli naši lidé, kteří byli postaveni do chodby, aby Ultratalciovce nepropustili. Slyšeli pád laviny a velmi dobře pocítili i otřesy zemětřesení, proto vyslali jednoho ze svých druhů ven, aby se ohlédl, co se stalo. Oznámil jim to, a nyní spěchali všichni, aby se zachránili. Věděli, že sloupy pod zříceninami začínají klesat, a byli přesvědčeni, že strop neudrží tíhu, která se sem svezla. Prolomíli se, propadne zkáze každý, kdo by se zdržoval v ohrožené části chodby. Proto unikli a chvátali, aby se co nejrychleji dostali do duáru. Za nimi se objevili všichni uzavření Talciové. Přede všemi Blažený, Svatý, imám a generálové. Dobře uvážili, jak se vyhnout nebezpečí boje, nyní se však octli v nebezpečí mnohem větším. Jak zručně dovedli šplhat! Jak skákali a pospíchali, docela proti svému někdejšímu vážnému vystupování. Jen ten milý, pozemský život zachránit! Po nich se tlačili ostatní ze dveří, všichni nepřátelé, kolik jich bylo mezi Takiovci.

Tlačili se, strkali se, pracovali pěstmi, aby se dostali vpřed. Bylo jich stále víc. A jak se tak z tmavého lůna země nořili a křičeli, kleli, klopýtali, padali přes sebe a v nerozvážném chvatu jen a jen hleděli uniknout, tu mi připadali jako utíkající myši, které valem opouštějí koráb, poněvadž klesá pod vodu. Byli samá úzkost a samý zmatek od hlavy k patě a zbaveni smyslů do té míry, že odhazovali každou zbraň, jakmile jim nadporučík zastoupil cestu a prohlásil, že je jakožto nepřátele zajímá. Přes tuto ochotu složit zbraně prohlašovali jejich předáci, že musí hned mluvit s Ustadem. Ohrazovali se, že prý nic proti nám nepodnikali, že je křiklavou nespravedlností prohlašovat je za zajatce a nakládat tak s nimi.

Když uslyšeli, že Ustad je u beityChodé, žádali, aby tam byli uvedeni, aby se tato věc hned rozhodla. Důstojník nepokládal za chybu jim vyhovět, a tak poslal k nám celou kohortu, doprovázenou vojenskou stráží. Dospěli nahoru, vešli do chrámu a postavili se za námi. Blažený předstoupil, aby mluvil k Ustadovi. Ten však ho vyzval, aby nyní mlčel a raději se díval na zříceniny, kde právě začíná mluvit jiný, povznesený nad všechny blažené, jehož řeč bude nejen slyšet, ale i vidět. Nenadsazoval příliš těmito slovy, neboť co se nyní na té straně připravovalo, bylo způsobilé, aby každého, kdo to spatřil, naplnilo hrůzou. Východ se úplně zruměnil jitřními červánky a slunce se chystalo vyjít každou chvíli. Na výšině tonula alabastrová koruna v zlaté záplavě světla. Třpytila se jako milióny démantů a rubínů. Dole pod ní se hýbalo a viklalo vše, ačkoli jsme nemohli zřetelně rozeznat, kde a jak. Bylo to jako nějaké pozvolné kolébání sem a tam. Zde i jinde, tam i tu se sesouvala a mizela půda do hloubky, jako tvořícími se tunely. A vtom jsme uslyšeli rachot, jako by země zevnitř měla být vyhozena ven. Potom následovalo kamenné lámání a praštění, jako od obrovského netvora, jenž pohlcuje hory a jejich skalnaté podstavce drtí svými zuby. A tu přímo před

našima očima naproti se otevřela strašlivá tlama, pohlcující zříceniny spolu se sesutými horskými soustavami, které na ně dolehly. A zatímco mizely v tom žravém, nenasytném jícnu, vyrazila voda, z hloubky nahoru vytlačená, přes kamenné hrazení, zároveň průplavem do jezera tlačena tak mocně, že se vyvalila na jezero jako skákající, po kořisti prahnoucí žralok, jenž teprve daleko venku zmíravě klesl. Nedbali jsme však ani jezera, náhle vysokými vlnami vzdutého, do něhož se měl vlít celý obsah podzemních jezer, nedbali jsme ničeho jiného, nýbrž veškerá naše pozornost byla věnována jen jedinému místu. Ze zřícenin nezůstalo nic kromě mohutné přední zdi. Zmizelo vše, co spočívalo za ní anebo nad ní, a pozemek se proměnil v úplně rovné pole téměř zrovna tak, jak naznačoval Ustadův nákres kostela. A zrovna tam, kde na tom nákresu v pozadí sloupové dvorany byl naznačen prázdný podstavec, zářila nám vstříc alabastrová socha “začarované modlitby”, jež byla katastrofou vykoupena. Jevila se nám dvojnásobně jasná právě proto, že se odrážela do tmavého pozadí výklenku, bývalé vodní nádrže, vztahovala zdvižené ruce k východu slunce, aby otevřenýma rukama přijímala a udílela požehnání, v něž se proměnila tisíciletá kletba. A jak slunce vycházelo, tak jeho světlo se snášelo dolů z třpytivé alabastrové koruny. Zkropilo čelo, tváře i ústa této vysvobozené modlitby a rozlilo se pak po údolí, aby hlásalo, že dosud bylo jen jitro, nyní však nastává plný, jasný den. Ustad dosud nepromluvil slova. Sáhl mi po ruce, tiskl ji, takže k porozumění nebylo třeba slov. Tím hlučněji si vedly osoby stojící za námi. Jejich dogma je nutilo, aby figuru považovali za ohavnost, protože Alláh zapověděl tvořit podobenství

oduševnělých bytostí; kdo se před obrazy modlí a klaní se jim, je modloslužebník. Kdo však staví modlící se sochy, je takový rouhač, že není většího. Pravili to docela bez obalu a výrazy tak ostrými, že jsem se podivil Ustadovu klidu.

Obrátil se k nim a tázal se, co zde vlastně pohledávají. Tu otevřel Blažený ústa a přednesl řeč, jejíž základní myšlenkou bylo tvrzení, že ani jedinému z nich nikdy nepřišlo na mysl podnikat něco nepřátelského proti Džamikunům. Nejsou prý nepřátelé a žádají okamžité propuštění. Na potvrzení své řeči že se zaručuje čestným slovem ve jménu všech ostatních.

“Ve jménu všech?” tázal se Ustad, měřil je pohledem a postupně pohlížel na každého zvlášť. Všichni bez rozdílu zvedli ruce na dotvrzení toho, co bylo řečeno. Ustad pokývl mně a Karoví, abychom šli za ním. Odešel, aniž jim dal odpověď. Dole sdělil nadporučíkovi, že zajatci jsou svobodní, že však mají hned opustit území Džamikunů. “Svobodní?” zvolal Kára téměř hněvivě, nemohl se opanovat. “Vždyť proIhali všichni svou čest! Blažený, Svatý, i imám, generálové a všichni Takiové, od prvního do posledního!” “Vím to tak dobře, jako oni sami,” odvětil Ustad. “Ale právě proto je pro pouštím, neboť nechci mít u sebe takové muže ani jako zajatce! Rozumíš mi nyní?” Především jsme chtěli zvědět, co se stalo s Ahrimanem mirzou a s Khanum Gul, Růží ze Šírázu. Že katastrofa ve zříceninách pohřbila zároveň i šejka úl islám, o tom nebylo pochyby. Nadporučík nám pověděl, že se nám ve dvoře chodjy džuny dostane vysvětlení. Přišli jsme tam a spatřili jsme je oba. Khanum Gul byla mrtvá; šavle jí projela tělem, když ze zdi dopadla k zemi. Mirza seděl vedle ní.

Nezraněný, ale s obličejem tupým a bezvýraznýma očima. Nepoznal nás. Zdálo se, že ani sebe sama nepoznává, neboť ať jsme mluvili, co mluvili, papouškoval stále tutéž větu napořád: “Ahriman mirza je knížetem Stínů; padneli on, padnou i oni. Ahriman mirza je knížetem Stínů; padneli on, padnou i oni !” Ustad dosáhl svého. Jediným slovem “chodem”, upotřebeným v pravé chvíli a na pravém místě, vyhnal Ahrimana z jeho “šablony”, která nebyla nikdy ničím než lží. A tento člověk byl teď mocí osudu donucen, aby papouškoval sobě i všemu světu pravdu, až dosud tak pečlivě zatajovanou! Setkali jsme se tady také s Aghou Sibilem a jeho milými. Svůj stan, úplně už vyprodaný, strhli dříve, než se Stínové přiblížili, a uchýlili se k nám. Nyní se vraceli k opuštěnému místu. Také příslušníci našich slavnostních hostí, ženy a děti domácích Džamikunů, přicházeli ze všech stran. Obdrželi dobré zprávy. Možno si představit jejich úžas, když spatřili změnu, která nastala ve zříceninách. Byli by tam hned rádi vystoupili, ale bylo nutno počkat, až se sesuté hmoty uklidní a slehnou. Teď docházeli i ti z našinců, kteří zvenčí, na druhé straně za horou, měli obsazenu tajnou chodbu. Když pak později zjistili, že Ultratakiovci nejsou už v chodbě, domnívali se, že mohou opustit své stanoviště. Přicházeli do duáru ze své strany, zatím co druzí, kteří jimi byli hlídáni, se blížili od chrámové hory. Pokoření nepřátelé prošli mezi Džamikuny hrdě. Odměřeně si vykračovali, zvedali pyšně hlavy, pak zmizeli za potoční roklí. Našincům řekl však Ustad, že dnes večer má být použito neupotřebených signálních ohňů i rozdaných pochodní na oslavu radostného vítězství. Nastal veliký ruch. Každý se měl hned k dílu a sháněl palivo, jímž se měl rozmnožit počet hranic, poněvadž večer mělo být v údolí jasno jako ve dne. Potom jsme podnikli jízdu kolem jezera a provedli prohlídku bojiště. Padlí Stínové leželi jen na těch místech, kam dopadly dělové koule. Našli jsme tam nejen mirzova důvěrníka, nýbrž i všechny pederány, kteří se tehdy v neděli o bohoslužbě k nám dostavili s mirzou a katem jako krevním mstitelem. Ustad nařídil, aby všechny tyto mrtvoly byly dopraveny k Ultratakiům, kde budou pohřbeny podle řádu, předepsaného islámem. Měl to být karavana smrti s opravdovými mrtvolami, ne taková, jež by dopravovala zbraně spiklencům. Když jsme dospěli až na druhý konec jezera, našli jsme Ahrimanův stan

opuštěný, liduprázdný. Vstoupili jsme dovnitř. Byl zařízen královsky. U zadní stěny mezi dívaném a dlouhým stolem stála zamčená truhla krásné práce. Nad ní visel malý obraz a u něho pozlacený klíč. Ustad přistoupil, aby se podíval, jaký je to obraz. Sotva na něj pohleděl, překvapením vykřikl. Sňal jej ze stěny a odešel ke dveřím, aby lépe viděl. Pak rozepjal vpředu šaty a vyňal zpod obleku perlový řetízek, na němž visel také obrázek stejného tvaru a velikosti. Dal oba k sobě, aby je přirovnal. Byl to snad obraz, o němž mi Pekala vypravovala, že jej Ustad nosí jen jedenkrát v roce na

svém žíněném obleku? Po nějaké době se vrátil k truhle a zkoušel, zda se k ní klíč hodí. Patřil k ní. Zdálo se, že jsou v ní jen listiny. Sáhl do nich, chtěl se přesvědčit, jaké jsou. Četl, sáhl do ní zas a četl opět. Pak se ke mně obrátil a řekl: “Nebude ti divé, že vás musím požádat, abyste nyní odešli? Musím být sám, musím hledat a číst. Nezúčastnil jsem se stíhání Stínů. Podle toho však, co zde nacházím, bych rád, aby neunikl ani jeden jediný z nich! Je nutné je všechny popadnout a vydat panovníkovi. Musíme od nich říši očistit. Proto vás prosím, vydejte se za našimi bojovníky a postarejte se, aby nebylo jednáno shovívavě anebo dokonce bezstarostně! Tuším, že se zde musím pozdržet hodně dlouho, než budu hotov; kvůli mně nemusíte pomýšlet na rychlý návrat.” Vsedli jsme všichni tři na koně a nejeli zpět do duáru, nýbrž k průsmykům na východě. Rovina k nim vedoucí byla již volná. Nebylo na ní jediného člověka. Za rychle se vzdalujícími Stíny nebyli opozdilci ani ranění a nemocní, pronásledovatelé za nimi pádili stejně rychle. Blízko horského hřbetu jsme seznali, že se celý voj rozdělil, aby současně prošel oběma průsmyky. Zvolili jsme jižní, totiž Zaječí, kudy před časem jel Kára s Tiflem. Z jeho výše jsme pod sebou spatřili kraj pustý, podobný stepi, na němž Kára zachránil šejka Kalhuranů a jeho ženu, když byli pronásledováni krevním mstitelem. Tento kraj se nyní stal pastí, do níž se nahrnuli Sillané. Tvořila veliký čtyřúhelník, uzavřený horskými hřebeny, jehož strany byly takto obsazeny: na západě přímo pod námi stáli Džamikuni z duáru, šohrdští bojovníci a s námi spojení Takikurdi; na severu všichni naši slavnostní hosté, kteří se dostavili v pravý čas, aby zasáhli do boje; na východě severní Džamikuni a Kalhurani, na jihu jižní Džamikuni s Dinaruny. Sillané byli uprostřed, všichni do jednoho. Ani je nenapadlo utvořit klín a tak se probít; byli k tomu příliš zbabělí. V oddělených setninách nebo houfech projížděli bezradné sem a tam a nechávali se tísnit čím dál tím více. Nedaleko místa, kde Zaječí průsmyk ústil do jihozápadního koutu pasti, se shromažďovali všichni naši vůdcové k poradě, k níž se právě dostavil i šejk Kalhuranů z nejvzdálenějšího bodu našeho postavení. Jeli jsme dolů. Cesta byla příkrá a my šetřili koně. Proto jsme došli dolů, teprve když tato krátká porada byla skončena. Šejk Kalhuranů, krajiny dobře znalý, podal návrh, jenž byl jednomyslně schválen. Šlo o to, jak nejsnadněji a nejrychleji Stíny odzbrojit a pak i snadno střežit. Připojil jsem k tomu dodatečné jen rozkaz Ustadův, aby

nikoho nepropustili. Na severu se otvírala veliká a široká skalní roklina, jejíž stěny vynikaly takovou výškou a příkrostí, že se nedaly přelézt. Přístup k ní byl těsný a ústil k nám na rovinu. Sillané měli být hná.ni do této trhliny a tam odzbrojeni. Jakmile se octnou ve strži, nevyvážné z nich nikdo. Podle toho ujednání se vůdcové vrátili na svá místa, aby seřadili bojovníky. Náš dosavadní čtyřhran se proměnil v trojhran, jehož vrchol směřoval k rokli. Nepřítel byl tlačen proti tomuto hrotu. Bylo znát, že se zdráhal povolit tomu tlaku, ano, zdálo se, jako by nakonec získával odvahu k odporu. Tu však zakročil energicky rais ze Šohrdu. Zavelel svým bojovníkům tasit šavle, postavil se jim do čela a postoupil s nimi těsně k Stínům. Pak začal mluvit. Co jim řekl, nemohli jsme hned vědět, ale dosáhl výsledku; zadní se

tlačili kupředu a přední postoupili. Poněvadž na útěku první nebývají nikdy nejsrdnatější, nahlédli rozumně, že máme přesilu a že jejich odpor je čirou hloupostí. Sestoupili z koní, vydali zbraně i koně a mizeli pak v roklině. Příklad působí zdárně; co mohou činit jedni, to si mohou dovolit i druzí. Zatímco z ostatních stran působil ustavičný nátlak, na východě bylo co dělat, aby byly odklizeny ukořistěné zbraně a koně. Ale jediný přístup k hromadnému vězení byl tak těsný, že umístění se konalo pomaleji, než jak jsme si přáli. Ostatně tito lidé nehleděli na svůj osud příliš tragicky. Když je omrzelo sedět tak dlouho na koních, sestoupili a rozložili se pohodlně na zem. A když přišli naši lidé, aby koně odvedli, odevzdali jim bez odmluvy i pušky, bambitky a nože. Tak se stalo, že jsme všechnu kořist měli pohromadě, když ještě polovička Stínů seděla na zemi a čekala, až se uvolní vchod do rokle. Co se týče kořisti, Ustad se jí zřekl ještě před bojem jménem všech Džamikunů. Meh ji dostat pouze naši spojenci, a ti také hned na místě ustanovili komisi, jež měla jednotlivé věci odhadnout a spravedlivě rozdělit. Tak se stalo, a zrovna když poslední ze Stínů zmizel v rokli, měl už také každý jejich kůň svého nového pána a rovněž každá zbraň. Ale už tu byl také večer. Stráž nad zajatci byla

svěřena Kalhuranům, od jejichž šejka se mohlo bezpečně očekávat, že této povinnosti náležité dostojí. Co se tu mělo dodatečně vykonat, bylo mi už lhostejné. Proto jsem si umínil navrátit se domů, k tomu se rozhodl i Džafar mirza. Tu jsme spatřili daleko na východě jezdce přijíždějícího na velbloudu. Nebylo to všední zvíře. Blížilo se takovou rychlostí, že Džafar neváhal zvolat: “To je zajisté jen rychlý posel! Snad opět od šáhinšáha!” Tušil zcela správné. Jeli jsme tak, že se posel musel setkat s námi, a tu jsme se dověděli, že přichází od panovníka a že přináší dvě listiny, jednu Džafaru mirzovi, druhou Ustadovi Džamikunů. Džafar přijal svůj list a hned jej četl. Byla při něm ještě úzká, dlouhá a mnohými pečetěmi opatřená listina. Džafar se usmíval, ale neřekl nic. Jeli jsme dále a udržovali jsme s kurýrem krok. Mému Syrrovi byl asi velbloudí pach nepříjemný; házel hlavou, jako by rozháněl roj obtížných komárů,

a točil se stranou. To mu však nepomohlo. I vzepjal se v nevoli a pustil se do trysku, který mě donesl k stanu Ahrimana mirzy mnohem dříve než ostatní. Ustad v něm dosud byl. Sdělil mi, že teprve teď skončil čtení a že mi až zítra poví, co tu docela neočekávaně našel. Vypravoval jsem mu, jak byli Stínové odzbrojeni; po chvíli se dostavil kurýr, který mu odevzdal psaní. Zatím se tak setmělo, že bylo nutno ve stanu rozžehnout světlo, aby Ustad mohl číst. Psaní se skládalo ze dvou archů, oba s pečetí a vlastnoručním podpisem panovníkovým. Jeden arch mi odevzdal s poznámkou, abych ho užil, jakmile mi to bude vhod. Byla to plná, bezpodmínečná milost Ašykovi. Druhý arch Ustad schoval a nezmiňoval se o jeho obsahu. Šlo mu nejprve o dopravu truhly, kterou zde nemohl nechat. Podotkl, že to není jen pošetilost, ale přímo šílenství, papíry takového obsahu tak špatné opatrovat, jak to učinil princ. Kurýr se nabídl, že truhlu vezme na svého velblouda. Musel s námi stejně do duáru, aby vyčkal, až dostane Ustadovu zprávu a Džafarovu odpověď. Truhla byla tedy naložena na velblouda, a pak jsme jeli domů. Jeli jsme krokem, abychom klidně užili rozvíjejícího se pohledu.

Nejprve vyšlehly plameny u beityChodé, jako by tam byl Izaiáš provolal své: “Povstaň a budiž světlem!” A všecko údolí naslouchalo; hory se “otvíraly” a na všech výšinách bylo hlásáno skutkem “Budiž světlo!” A vysoko nad těmito horami zaplanula obloha světelnou září; velela sestoupit “světlu shůry”. V záři hvězd se zjevila alabastrová koruna, která z hluboké temnoty hory daleko na venek vystupující tvořila dojem, jako by ji nebe odevzdávalo zemi. Ale i tato temnota ustoupila světlu. Všude vzplanuly pochodně, roznášené po duáru radujícími se dětmi. Konečně vzplanuly i na zbylé kyklopské přední zdi, po obou stranách dnes utvořeného prostranství, dva mocné ohně do výše, živené mohutnými hranicemi dříví, jež sem kázala dopravit Šakara, aby osvětlila místo zkázy. Bylo tu tolik světla a denního jasu, že temnota prchala a mizela v úzkostlivě se chvějících stínech, ploužících se vzhůru po horském svahu. A ze

středu toho ošklivého a třesoucího se úleku vystoupila ve vznešené kráse a v imponujícím klidu neposkvrněná postava modlitby, podobající se nadpozemskému zjevení, nejdokonalejšímu projevu jásající lidské duše. Úchvatný byl dojem z tohoto zjevu, tak neodolatelný, že i Ustad zastavil svého koně, mého vzal za ohlávku a řekl: “Stůj počkej!

Propusť ostatní!” Jeli mimo nás dále. My jsme však sestoupili z koní a dlouho jsme stáli ponořeni do myšlenek. Za námi houkaly radostné salvy, jimiž bojovníci pozdravovali jezero v záři planoucích ohňů. Nasedli jsme proto znovu na koně a ujížděli do vsi. Nezdrželi jsme se tam, nýbrž zamířili přímo nahoru do Vysokého domu. Ještě před branou jsme dohonili Džafara, Karu ben Halefa s kurýrem a Ašykem, kteří se poněkud opozdili. Ve dvoře nás jásavě pozdravila posádka, od níž jsme zvěděli, že katastrofa nezpůsobila na této straně hor žádné škody.

Kurýra jsme svěřili těmto lidem, aby jej pohostili. Bednu dal Ustad dopravit do svého příbytku a sám doprovázel nosiče; tak byla důležitá. Džafar odešel také do svého bytu, aby se převlékl, neboť, jak nám bylo sděleno, chystala se pro všechny náčelníky slavnostní hostina. Kára odběhl k svému otci a matce. Chtěl sice nejdříve obsloužit koně, převzal jsem však sám ten úkol a Ašyk mi při tom pomáhal. Když jsme vedli koně dvorem na pastvinu a míjeli otevřené kuchyňské dveře, zpozoroval jsem, že v ní dnes vládne žena chodjydžuny, s kuchyňským uměním znamenitě obeznámená. Převzala úkol ukojit hlad všech našich “diplomatů a vojevůdců”. Šakara měla slavnostní tabuli “prostřít”. Poněvadž jsem ji neviděl, tušil jsem, že je ve dvoraně, kde se mělo jíst. Přenechal jsem ostatní koně Ašykovi a staral jsem se pouze o Syrra. Potom jsem odešel do svého bytu, ne domem, nýbrž okolo něho. Ještě jsem nedošel na plošinu, když jsem spatřil Sakařů, která stála nahoře na schodech, aby mne přivítala. Jak se to stalo, že jsme si jen podali beze slova ruce? Vedla mne k zábradlí a ukázala mlčky na sochu modlitby. Viděli jsme ji lépe odtud než zdola. Proč se mi nyní zdála ještě krásnější, vznešenější a významnější než dříve? Bezděky jsem sepjal ruce. Šakara se tázala: “Effendi, znáš pověst o zazděném Pánovi?” Již jsem měl na jazyku odpověď: “Sama jsi mi ji přece vyprávěla!” Ale její obličej, zářící v alabastrovém třpytu modlitby, se usmíval. Proto jsem mlčel. Zakrátko tázala se znovu: “Effendi, znáš pověst o začarované modlitbě?” Ani teď jsem neodpověděl. Tu pokračovala: “Ještě než jsi sem přišel, stála jsem na tomto místě

a přemítala, znamenajíli obě pověsti jednu a tutéž věc. Myslím, že ano. A jestliže je to správné, nalezla jsem horu, kterou jsem hledala.” “Zazděný Chode a začarovaná modlitba! Duše věří, že je to totéž, proto duch věří stejně.” “Jsem zvědavá, co o tom usoudí Mářa Durimeh. Je dobře, effendi, že na ni vzpomínám,” řekl a rozepnula svoji opaskovou taštičku. “Hle, proč jsem na tebe čekala,” pokračovala, podávajíc mi pergamenový lístek, který z ní vyňala. “Je to lístek od ní!” Dychtivě jsem se ho chopil. Byl krátký a zněl: “Můj synu! Jsem spokojena. Přijď nyní ke mně s šejkem

Haddedihnů do Ikbalu. I Šakara. Mářa Durimeh.” “Zve nás k sobě?” zvolal jsem v úžasu. “Pojedeš?” tázala se. “Jaká otázka! Ale můj Halef není dosud zdráv…” “Počkáme na něho, effendi!”

Tak se i stalo. Halef se rychle zotavoval a v lahodném, silném horském ovzduší brzy nabyl dřívější síly. S cestou do Ikbalu byl rád srozuměn. Abychom i Hanneh usmířili s tímto prodloužením své cesty, domluvili jsme se, že ji doprovodíme až do Bagdádu a tamodtud že teprve pojedeme za novým cílem. Bezpečným průvodcem na další cestě domů měl být své matce Kára. Toto rozhodnutí bylo s uspokojením všemi přijato. Se Šakarou jsme se měli sejít v Teheránu, kam ji doprovázeli Džafar mirza s Ustadem. Chtěli tam na nás počkat, dokud se z Bagdádu nevrátíme, aby nás dva, mne a Halefa, před rozloučením ještě představili šáhinšáhovi. Dojeli jsme šťastně, i když později, než jsme předpokládali. Přátelé na nás již čekali. Co mám vyprávět o dnech, které jsme ještě strávili v jejich společnosti? Byly krásné, plné přátelského kouzla, plné štěstí a ovšem i vyprávění, neboť malý hadži Halef byl přece již dávno zdráv.

Džafar nás představil šáhovi. Oblíbil si nás. Rozumí se, že můj maličký Halef svou nepřekonatelnou výmluvností sklízel i tady velké úspěchy. Když jsme byli naposled před svým odchodem u perského panovníka a loučili se s ním, zavedl nás, usmívaje se, do palácové zahrady. Koho jsem tam spatřil? Kdo mi přiběhl vstříc s radostným zaržáním? Syrr!

Přitiskl mi svou ušlechtilou hlavu na tvář a líbal mne, opravdu lidsky mne líbal. Šáh přistoupil k svému koni, zamyšleně ho pohladil a pak řekl: “Ten kůň si tě, effendi, opravdu zamiloval! Jste přáteli. Nikdo nesmí říci, že takové přátelství šáhinšáh rozvrátil. Je tvůj.” “Syrr, že je ” Chtěl jsem vykřiknout, odporovat, ale radost nad tak báječným pomyšlením, jakým bylo cestování se Syrrem, mne zbavila řeči. I Halef mlčel, zato však výmluvnější byly jeho oči. “Prosím tě, neodmlouvej mi!” přerušil mne šáhinšáh, dříve než jsem se k odmlouvání vůbec odhodlal. “Vím, co dělám. Jeď na Syrrovi dál, jeď na něm k svému cíli. Přeji ti, abys k němu šťastné dorazil!”

Kapitola čtvrtá V IKBALU

V svém vypravování pokračuji v Sitaře, Evropanům skoro neznámé “Zemi hvězdných květů”, o níž jsem se zmínil již dříve. Sultánou této říše je Mářa Durimeh, panovnice ze starého královského rodu, ruhykulian mé cesty po Kurdistanu a má stará, úctyhodná přítelkyně. K Sitaře patří rozlehlá oblast Merdistanu, s tajemným Kulubským lesem, v jehož nejhlubší rokli, jak pověst vypráví, se skrývá strašidelná kovárna, kde jsou bolestmi a utrpením zocelovány duše. V příbězích, jež hodlám vyprávět, pozná čtenář i tuto “kovárnu” a vše, co jsme tam prožili. Vzdejme se však prozatím

návštěvy tohoto místa utrpení a putujme ikbálskými zahradami, abychom zapomněli na veškeré bolesti světa. Ikbál byla jedna z nejkrásnějších rezidencí Mary Durimeh. Její knížecí sídlo, podobné více chrámu než zámku, se odráží jako z mramoru vybudovaná slova žahnu Šalamounova, jasně, čistě a zářivě od temného pozadí nebetyčných hor ležících na severu. Na jihu se rozlévá modré, jako stříbrnými nitkami protkané moře. A jako nádherné, mihotající se perly, vylovené vílou z mořských tůní a rozseté na břehu v zelenající se zahradě, se druží k stěnám paláce domy občanů. Mořský vánek mírní palčivost slunečních paprsků. Stinné stezky vedou na úbočí hor a z hor do údolí. Zlaté plody svítí v tmavě zeleném listoví. Každý pohyb vzduchu dýchá sladkou vůní květů. Ed Din, řeka nedotčená špínou denního shonu, plyne jako pozdrav vyšších světů údolím k moři a objímá Ikbál dvěma stříbrnými rameny. Malý ikbálský přístav spojovala v době mé návštěvy s ostatním světem nepatrná bárka Viláde, jejíž plachty byly vždy připraveny k vyplutí. Loď se podobala Noemově arše. Její ráhnoví a plachtoví bylo v tomto uspořádání používáno jistě již ve starém Babylónu nebo v Egyptě. A pro loď to nebylo žádnou hanbou, neboť vše na ní bylo účelné a dobré. Později se ještě častéji sejdeme s touto lodí, proto ji zatím nebudu podrobně popisovat. Také

Sitaru a město Ikbál poznáme až později. Zatím stačí říci, že tvoří výchozí místo dalších mých dobrodružství. Byli jsme pozváni já a můj hadži Halef Omar, šejk Haddedihnů z kmene Šammarů, k Mářa Durimeh, abychom si jako její hosté prohlédli “Zemi hvězdných květů”. Má vždy laskavá a milá přítelkyně nás přijala vlídně a mne sama vyznamenávala takovou přízní, jako bych byl jejím synem. Bydleli jsme oba v jejím paláci. Já nahoře v poschodí, jež ona obývala, Halef v přízemí. Milovala i Halefa, dojímala ji jeho věrnost a láska. Těšila se z toho, že jsem Halefa našel a že jsem v něm získal svého průvodce Orientem. Vytýkala mu jen občas, že se nesnažil upevnit a ozřejmit si svůj vnitřní život, a považovala právě to, co se lidem u Halefa líbilo, totiž jeho rázovitost, za slabost. Nevyrovnatelná znalkyně lidských povah neuznávala člověka za dokonalého, dokud se nedovedl přenést přes hmotné požadavky světa a života vůbec. Všichni, kdož znají mé zážitky u kmene Džamikunů, vzpomenou jistě rádi na Sakařů, “duši”, kterou k nám Mářa Durimeh vyslala, aby nám poskytla pomoc proti Sillanům. Šakara, která mne zachránila téměř od neodvratné smrti, byla miláčkem Mary Durimeh, kterou směla opustit jen tehdy, šlo li o věci nejdůležitější. Šakara byla v Ikbálu a starala se tam o mne se stejnou sesterskou obětavostí, jako tenkrát, když jsem ležel na smrt nemocen ve Vysokém domě Ustadově. Dlouho jsemzůstal v krásném Ikbálu, ale pak přece jen nadešla povinnost k návratu. A toho dne, kdy jsem na něj začal pomýšlet, začalo vlastně naše nové dobrodružství. Svůj odjezd jsem určil na zítřek a dopoledne jsem ještě s Mářou Durimeh a Šakarou prošel městem a jeho okolím, abych se rozloučil s místy, jež se mi za mého pobytu v Ikbálu stala milými. Ovšem že jsme zašli i na pastvinu, kde se pásli naši koně. Assil ben Rih a Syrr; na prvním jel Halef, na druhém já. Donesli nás z daleké Persie až sem a měli nás opět nést i při návratu do Teheránu a zpět k Haddedihnům. Tak jsme mysleli, ale osud změnil naše výpočty. Po západu slunce jsme seděli na vysoké terase při chlebu a ovoci. Pod námi, dole ve dvoře, seděl Halef uprostřed ikbálské společnosti a líčil již snad po padesáté naše různá dobrodružství.

Vyprávěl známým způsobem, zrovna lačnícím po chvále a nadšení, jak tomu uvykl. Ale kupodivu ikbálští mu naslouchali tiše; nebyla chvála ani nadšení. Odměnou sklidil jen tu a tam veselý pokyn nebo úsměv; naprosto se však nesetkal se souhlasem a pochvalou, kterou by byl sklidil jinde. Jeho příběhy byly již příliš známé, a také jeho posluchači byli kritičtější. Nedbal jsem však mnoho o jeho neúspěchy; mé oči a smysly vnímaly spíše ten rozkošný, boží svět, jenž se před námi rozkládal v zapadajícím, nadpozemsky zářícím slunci. Na jižním obzoru, tam, kde se slunce snoubilo s mořem, se objevil malý bod, který se stále zvětšoval, hned zazářil jako blesk, pak opět svítil zlatem, zajiskřil

stříbrem, či zahrál některou ze sedmi duhových barev. “Přijíždí posel,” pravila Šakara.

Stařičká Mářa Durimeh obrátila zrak naznačeným směrem, a pozorujíc okamžik obzor, řekla přisvědčivě: “Ano, je to posel, ne však cizí, nýbrž náš.” “Který?” “Ten, jenž mi přináší odpověď míra16 z Džinistanu.” Jaké oči měla tato žena, jejíž vysoké stáří téměř nebylo možné určit! Ačkoliv jsem zrak napínal do nemožnosti, rozeznal jsem sotva, že bílý bod je vlastně lodní plachta. Ona však viděla loď a snad i muže, který ji řídil. A jako bystrost jejích očí, tak překvapovalo i jméno, jež vyslovila. Mír z Džinistanu! Kdo kdy slyšel o tomto již proslulém muži, vládnoucím mohutné a důležité říši? Jisté nikdo. Ani já jsem o něm nic nevěděl, až jsem teď slyšel z úst Mary Durimeh jména všech oblastí, na něž se vztahoval její vliv. Vycítil jsem z jejích slov, že mír z Džinistanu se těší její zvláštní přízni. Posel, který se rychle blížil k přístavu, protože mu příznivý vítr vál do plachet, přijížděl od něho. Zpráva, kterou přinášel, byla asi velmi důležitá, neboť Mářa Durimeh povstala a nahnula se daleko přes zábradlí terasy. Pozorovala blížící se člun jistě celou minutu s napjatou pozorností, pak prohlásila: “Ano, je to on!” Hluboce vydechla a dodala: “Teď bude rozhodnuto!” Usedla na své místo, zahleděla se zamyšleně před sebe a tázala se: “Musíš se vrátit do Evropy, sídi, nebo nemusíš?” “Nemusím,” odvětil jsem. “Nemusím nikdy nic.” “Vím,” přisvědčila. “Snad je dobře, že jsi ještě zde, žes nás neopustil.” “Pro koho dobře?” tázal jsem se. “Pro tebe i pro mne a také pro míra z Džinistanu.” Byl jsem tím trochu překvapen. “Pro nás i pro něho? Prosím, abys mi tu záhadu vysvětlila.” Obrátila se ke mně. Zkoumavým pohledem pronikala mi téměř až do srdce, když povídala: “Záhadou jsi vlastně ty sám. Pro sebe i pro jiné. Rozřešíš li hádanku vlastní bytosti, rozluštíš i záhadu míra z Džinistanu. Ale posaď se! Vyčkej, až promluvím s poslem!” Byl to její zvyk, nedávat nikdy přímou odpověď. Na otázku odpovídala novou otázkou. Rozdávala celý svět myšlenek, ale neplýtvala jimi; člověk si je musel osvojit vlastním důmyslem. Že jsem sám sobě hádankou, to jsem chápal. Každý člověk je hádankou. Kdo to pochopí a uzná, už ji začal luštit. Odpovědí je život. Kdo umírá, aniž hledal jeho smysl, nežil, jen živořil. To, co se tam v dálce zpočátku zdálo pouhým bodem, se zatím zvětšilo. Objevila se bílá plachta. Pak se ukázalo, že jsou to plachty tři. Později jsem

postřehl, že člun má dva stěžně, na nichž byly křížem napjaty plachty. Nikdy 16mír vlastně ‘emír’ kníže.

předtím jsem neviděl takovou sestavu plachtoví; byla však velmi praktická. Přední plachta rozrážela vzduch jako klín; dvě plachty na zádi stály jako pluh ostřím dopředu obrácený, dozadu však rozšířený a otevřený, že ani nejmenší částečka tlaku větru nezůstala nezužitkována. Včlunu byli dva lodníci; jeden řídil plachty, druhý kormidlo; velitel stál vpředu na přídi. Muž vysoké postavy s rukou opřenou v bok, v bílém obleku, s turbanovým šátkem vlajícím ve větru. Když se člun blížil k přístavu, nadešel okamžik, kdy se slunce skrylo za obzor. Světlem, jež stříbřilo hladinu, se mihl průhledný, fialový stín. Veselost dne rázem ustoupila vážnosti blížícího se večera. Z blízké mešity se ozval křik muezzina: “Heé ala sálá! Heé ala felá! Vzhůru k modlitbě! Vzhůru k spáse! Slunce se ponořilo do moře! Chvíle zániku dne nastává a s ní hodina modlitby! Bůh je veliký! Bůh je velmi veliký!” Z prostranství zazněl hlas předříkávače: “Ve jménu Boha nejmilostivějšího! Čest a chvála budiž Bohu, Pánu světa, Všeslitovníku, který panovat bude v den soudný. Tobě chceme sloužit, k Tobě chceme volat, abys nás uvedl na cestu pravou, na cestu těch, již se těší Tvé milosti ” Další slova sury jsme neslyšeli, neboť zvony křesťanského chrámu vpadly kovovými hlasy a přerušily muezzina akordem večerního klekání. Tu vstala Mářa Durimeh a my s ní. Sepjali jsme ruce. V tom okamžiku dosáhl člun přístavu. Posel spatřil Maru Durimeh na terase a pozdravil ji vztažením obou paží. Pak poklekl na přídi a sepjal ruce, aby se modlil, právě tak, jako celý svět okolo nás. Dojem, kterým to na mne zapůsobilo, nemohu vypsat. Celý ten nádherný, od světa odloučený prostor na nebi i na zemi. Temné pozadí hrozivého pohoří. Magické zabarvení moře. Znění zvonů v místech, kam kromě mne Evropan ještě nohou nevkročil. A nad tím vším vysoko vztyčená postava krásné staré ženy. Ano, byla krásná. Často mi řekl můj Halef, když o ní přemýšlel: “Není obyčejnou ženou, není však také královnou. Je to džini, duše, duch. A ještě více: není jen duší nebo duchem, nýbrž velitelkou všech duší a všech duchů, kteří vůbec jsou. Alláh jí žehnej!” Můj milý Halef se pokusil tímto způsobem ji pochopit, a přiznávám se, že jsem mu v tom nikdy neodporoval. A v tomto okamžiku mne ovládlo dokonce něco, co bylo víc než pouhým tušením, že v této ženě žijí myšlenky, úsudky a síly, které má školská filosofie nemůže pochopit. Zvony umlkly. Dozněla modlitba, soumrak se skláněl z horských štítů. Muž v člunu se vztyčil a zamířil s ním ke břehu. Vystoupil a zmizel mezi domy na cestě, jež vedla k nám. Brzy nato byl hlášen jeho příchod. Durimeh odešla, aby ho přijala. Osaměl jsem se Šakarou, pohlédl jsem na ni a viděl jsem, že to očekávala. Chtěla mne

svým sesterským způsobem připravit na věci, jež měly přijít. Promluvila: “Snad by bylo lépe, kdybys nás byl již opustil, effendi. Bojím se, že ti Mářa Durimeh svěří těžkou úlohu.” “Něco nemožného?” tázal jsem se s úsměvem. “Ne; nemožnosti žádat nebude.” “Pak se nestarej, Šakaro! Sotva jsem zaslechl jméno míra z Džinistanu, mám nejvřelejší přání zůstat.” “čeká tě namáhavá cesta, effendi.” “Kam asi?” “K mírovi z Džinistanu. Ještě jsi tam nebyl. Víš aspoň, kde leží ta země?” “Ano.” “A jak je těžké tam proniknout?” “Jsou tu dvě možné cesty: buď od Maradi, a ta je hrozně dlouhá, nebo je třeba projít celým Ardistanem.Tato cesta je kratší, ale nebezpečnější, jak vím.” “Mnohem nebezpečnější! Znáš míra z Ardistanu?” “Ne, ale slyšel jsem o něm.” “Co?” “Že to je násilník, tyran, muž potřeštěný touhou po moci a po boji.” “Miluje válku a nenávidí mír,” vpadla mi do řeči. “Všichni zdraví muži. v jeho zemi jsou vojáky. K práci tam zbývají jen nemocní a mrzáci.” “Hm. Je to ovšem smutné, ale mne snad do své armády nezařadí. Nepojedu k němu, nýbrž k mírovi z Džinistanu. A kdybych k němu jel, nemohly by mi v tom bojovné sklony ardistanského míra překážet. Zdá se mi opravdu, Šakaro, že by mi tato cesta mohla přinést více užitku než škody.” “Za obyčejných poměrů ano. Ale i pak je pro Evropana velmi nebezpečné překročit hranice Ardistanu. Mír nenávidí vše, co přichází z ciziny; a nejvíce nenávidí obyvatele západních krajin. Kdyby se dověděl, že jeho zemí cestuje Frank Než dokončila větu, vrátila se Mářa Durimeh. Věděl jsem, jak dokonale se umí ovládat, ale teď přece jen prozradila svým chvějícím se hlasem jakési vnitřní rozčilení. “Přerušila jsem prozatím svůj hovor s poslem. Musí mi ještě mnoho říci. Ale pro tuto chvíli jsem se vrátila k vám, abych vámřekla, že neštěstí, jehož jsem se obávala a jemuž jsem chtěla zabránit, se stalo skutkem.” Sakara

zděšeně spráskla ruce. “Tedy válka?” “Ano válka!” přisvědčila Mářa Durimeh. “Kdo a s kým?” otázal jsem se. “Ardistan s Džinistanem.” “Je vypovězena?” “Vypovězena? Jaké je to slovo! Vyhlášení války bývalo snad kdysi

obvyklé mezi civilizovanými národy, ale mír z Ardistanu je barbar. Vyrazí, kdy se mu

zachce, aniž se koho ptal nebo něco ohlašoval. Mohu na tvou otázku dát jen jednu odpověď: Válka bude, ale dosud ještě nezačala. Chtěla jsem jí zabránit, mír z Džinistanu také, ale naše snahy vyzněly naprázdno. Nyní musíme jednat rychle, já i on. Potřebuji muže, na kterého bych se mohla spolehnout; potřebuji ho hned! Muže, jenž není vychytralý lišák ani tichošlápek, nýbrž poctivec, který však je moudrý, dost moudrý, aby se nedal nejlstivějším chytrákem oklamat.” Po těch slovech se ke mně obrátila: “Znáš takového muže, sídi?” “Ne,” odvětil jsem. “Opravdu ne?” “Aspoň zde o žádném takovém nevím!” odvětil jsem docela vážně. Sakara s úsměvem poznamenala: “A přece jednoho znám!

Tebe!” “Mýlíš se!” odmítal jsem. “Člověk tak moudrý, aby ho neobelstil některý chytrák, vůbec není; neviděl jsem dosud podobného a také ho neuvidím. Znám však člověka, který se vynasnaží, aby jednal rozumně, vážně a co nejstatečněji, člověka, za kterého ručím a tím jsem ovšem já. Nemášli v tomto okamžiku člověka lepšího, tedy tě prosím, svěř mi své poslání!” Poslední slova platila Mářa Durimeh. Neodpověděla mi hned. Přistoupila k okraji terasy a zadívala se do dálky na moře i na temněmodře zbarvené nebe, na němž začaly vyskakovat první hvězdy. Sakara se dotkla mé ruky a zašeptala: “To jsi správné řekl. Je pohnuta a mluví teď s tvou duší. Tomu lidé říkají láska.” Po chvíli se k nám Mářa Durimeh obrátila a pravila: “Ano, půjdeš ty, sídi! Věděla jsem, že se dobrovolně nabídneš. Raduji se z toho, jako zřídkakdy. Jsem ti za to vděčná. Ale pravý vděk musíš získat sám v Ardistanu a Džinistanu, kde ti buďe zářit svým

světlem na všech cestách. Něčím se ti však odvděčím už dnes, a to tím, že ti povím, proč k svému poslání volím právě tebe. Pojď ke mně!” Přistoupil jsem k ní. Vzala mne za ruku, ukázala k nebi a pokračovala: “Když jsem tu před minutou stála, mluvila jsem s hvězdami. Pohleď vzhůru na oblohu. Nezáří na ní hvězdy tvého domova, nýbrž hvězdy jihu. Vidíš Pannu, Havrana, Pohár i Kalich. Tam Srdce, Kompas a Loď, Antares, Kružidlo a Jižní Kffá. Nebyly to však tyto hvězdy, s nimiž jsem mluvila. Má astrologie je jiná. Nečerpám ji z viditelné oblohy, jež se nad námi klene. Když však upírám pohled na souhvězdí, jež jsem ti jmenovala, ozbrojuji svůj zrak, aby obsáhl obzor duševních světů. Tu se mi stávají viditelnými i hvězdy, jež nespatří oko jiného smrtelníka. I tvá hvězda, tvá vlastní hvězda. Chceš, abych ti ji ukázala?” Byl to zvláštní, podivuhodný okamžik! Stará žena stála přede mnou jako věštkyně z dob, kdy lidstvo stavělo babylónskou věž. Její oduševnělé, málem nadpozemské rysy byly jako z alabastru. V očích se jí leskl odraz světla hvězd jako z nekonečné hloubky. Dlouhé, silné, stríbrobílé copy po obou stranách hla

vy jí splývaly téměř až k zemi. V jejím hlasu se chvěl přízvuk jiného světa. Její postava jako by byla obklopena oblakem zvláštní vůně, pro niž není pojmenování v žádném z lidských jazyků. Nerozuměl jsem zcela tomu, co pravila, ale tušil jsem přibližně, co míní. Požádal jsem: “Ano, ukaž mi ji!” “Spatříš ji a uvidíš,” odvětila. “Ale nemysli, že na ni prstem ukáži a řeknu: hle, tam nahoře, to je ona! Svou hvězdu musíš vyhledat sám. Budeli v tom vůle Páně, spatříš ji v Džinistanu, jakmile tam zazáří nad tvou hlavou. Ty dosud neznáš tu zemi a také v Ardistanu jsi ještě nebyl. Zavedu tě do své knihovny, kde najdeš knihy a mapy, z nichž se můžeš poučit. Dříve ti však musím sdělit něco důležitého. Je nutné, abys věděl, máli se tvé poslání v Džinistanu setkat s dobrým výsledkem. Posaď se!” Usedli jsme a Mářa Durimeh vyprávěla: “V západních zemích by se bezpochyby smáli tomu, co ti chci říci. Jde však o věc svrchovaně vážnou. Vtipkovali by snad: “Stará Kurdka chce mluvit o vysoké politice a civilizaci!” Já se však řídím slovem Boha, které zaznělo na polích před Betlémem zvěstováním: “Chvála na výsostech Bohu a na zemi pokoj!” Nuže! Aby byla Bohu vzdána čest a chvála, která mu patří, o to se Vševědoucí postará sám. Aby však zavládl mír na zemi, to je naše snaha, jíž musíme být poslušní.” “A kdy nastane mír?” tázala se Sakara. “Myslím že nikdy!” “Přijde!” odvětila stařena důrazně. “Mír nastane, neboť tomu chce Bůh!” “Přešla tisíciletí, aniž přišel!” “Tisíciletí však už nepřejdou!” “V západních zemích začíná už svítat,” pravil jsem, “mírové hnutí se probudilo. Moudří a ušlechtilí lidé se spojují, aby upravili cestu k světovému míru.” “Aby mu upravili cestu?” tázala se Mářa Durimeh. “V západních zemích? Vím! Co však budou platný nejkrásnější podněty těch ušlechtilých a moudrých, neníli jich dbáno v praxi? S jejich úsilím až křiklavě kontrastuje lekce, kterou uděluje sám život. A kdyby se i všichni učení, moudří a mocní spojili, aby pozdvihli hlasy pro věčný mír, kam by stačil ten sbor proti tomu hroznému řevu krve, která od počátku světa až po naše dny byla přelévána, aniž se jen o jednom jediném roce mohlo říci, že v něm opravdu byl mír na zemi.” “Národy a státy obesílají mírové konference,” řekl jsem, “na nichž ” ” na nichž připravují budoucí válku!” přerušila mne Mářa Durimeh. “Humanizují zatím válku ” “To znamená: chtějí zabíjet rychleji a bezbolestné, ale chtějí zabíjet! Pravím ti, příteli, že válka se nikdy nesníží k ubohému míru, aby mu podala ruku, nýbrž naopak, mír se musí vnutit válce, aby ji, věčně odporující, svrhl z krvavého trůnu. Máli válka železnou ruku, je třeba, aby mír měl ocelovou pěst! Moci může imponovat zase jen skutečná moc! Chceli mír zvítězit, ať hledá moc, ať střádá moc, ať si moc opatří! O, můj milý, mír nemůže nikdy být ve skutečnosti pouhým mírem. Je jím jen tak dlouho, dokud má moc, aby potlačil, udolal, zastrašil válku. Musí stát ustavičně ve střehu a na stráži. Jakmile se dá překvapit a napadnout, nastoupí nepřítel na jeho místo. Hle všechny země a všechny národy jsou dnes stále připraveny pro válku. Nebylo by možno týmž a ještě mnohem důraznějším způsobem zbrojit k míru? Chápeš, co myslím?” “Snažím se,” odvětil jsem. “Válka nebo mír? Kdo z obou projeví větší moc, ten povládne. Odkud však bere válka svou moc?” “To spatříš v Ardistanu. A odkud mír vezme svou moc? To se dozvíš v Džinistanu. Dnes nebudeme mluvit o těch otázkách. Slovy tu ani nelze nic dokázat, nýbrž činy. Tvá Evropa dnes ovládá válečnou vědu teoreticky i prakticky, avšak věda o míru, to je dosud jen šedá teorie. Jak vést válku, ví u vás každý, jak vést mír, neví nikdo. Máte vojska připravena k válce, armády, jež stojí ročně miliardy. Kde však jsou vaše armády míru, které by nestály ani para, a naopak přinesly miliardu užitku? Kde jsou pevnosti míru, generálové míru, důstojníci a vojáci mírové služby? Ne, nechci se ptát, neboť všechny ty otázky se před tebou vynoří v Ardistanu a odpověď k nim v Džinistanu. Dočkáš se jich ovšem jen tenkrát, budešli stopovat události s otevřenýma očima. Tvá cesta do těchto dvou zemí ať je cestou studijní, a cokoliv si tam osvojíš, to bude tvou odměnou za ochotu, s níž se ujímáš mého poslání. Obě země ti dají zřetelný obraz celého světa, jeho lidských obyvatelů a složitých poměrů, v nichž stojí proti sobě zájmy různých národů. A naskytnouli se ti hádanky, které nebudeš moci rozluštit, pak si vzpomeň na obraz, který ti nyní načrtnu.” Pokynula rukou k východu a pokračovala: “Tam v dáli se probudilo žluté plemeno z

dlouhého, tisíciletého spánku. Začíná si protírat oči, začíná volně dýchat. Ale běda, vyskočíli kdy z lože, uvědomí si svou sílu a začne dokazovat, že má totéž právo na život a prostor, jako ostatní!” Ukázala k západu a mluvila: “Tam leží Amerika, jíž omylem říkáte “Nový svět”. Žije tam rudý muž, o němž jste přesvědčeni, že je obětován zkáze. Ale tento rudoch nevymře. Ani Španěl, ani Yankee, ani Angličan není s to, aby ho zahubil. Zdánlivě vymírající Indián vstane z mrtvých. Je mocný a světodějný zákon, že člověk mečem porobený vítězí pluhem. Nynější Yankee zmizí a na jeho místo se postaví člověk, jehož duše spojí v sobě vyspělost evropské kultury se zdravými a čistými smysly přírodního člověka s ctnostmi ryzího Indiána. Tato nová americká rasa bude obdařena duševně i tělesně dokonalými vlastnostmi, a její vliv se neomezí jen na západní polokouli. Přejde do všech duševních hybných sil starého světa, ovlivní je, a pak běda starému světu, postavíli se na odpor se svými starými hříchy a starými děly! I starý Orient jednou procitne.

Východ již protahuje údy, zkouší svalstvo a sílu svých paží. Co dokáže Japonsko, dokáži také! myslí si zdánlivě umírající obr islámu, jehož mohutná postava dríme na hrudi tří starých světadílů. Přestane se bát technické převahy půlnočních zemí, proti přesile

evropských zbraní postaví sílu kismetu, sílu své víry. S dobrým vůdcem zvítězí. A nezvítězíli, bude jeho zkáza i zánikem nepřítele. Pak se žluté plemeno rozdělí s Amerikou o celý svět. Proč? Poněvadž Západ nebyl dost veliký, spravedlivý a šlechetný, aby dosavadní pouta sféry svých zájmů podrobil přezkoušení, ocenil v nich skutečné činitele a smířil se s nimi!” “Smířit se?” tázal jsem se. “To není správné. Západu nenáleží, aby se usmiřoval, nýbrž aby sám žádal o usmíření. Téměř vše, co půlnoční země dnes jmenují svým vlastnictvím, přijaly z Orientu. Mají dnes jeho víru, jeho vědy, jeho vzdělání a smýšlení, jeho obilniny i ovoce, základ jeho vnějšího i vnitřního života. I to, co od něho přímo nepřevzaly, vzniklo alespoň z jeho podnětů. Nezměrný je dík, kterým je Západ povinen Východu! Jak se mu zato odvděčil? Jak a čím?” “Tážeš se správně!” pravila Šakara. “Jakpak jste se nám odvděčili, a čím? Když jsme vám dali všechno, kromě země, která ani nenáleží nám, nýbrž Alláhovi, přicházíte znovu a všemožnými Istmi a zbraněmi nám i zem chcete urvat. Kdyby vám Východ nedal nic jiného, než jedinou, věčně pravdivou větu: Bůh je láska a kdo v lásce přebývá, přebývá v Bohu a Bůh v něm! tu byste mu za ni nemohh zaplatit ani všemi slunci, měsíci a hvězdami, co jich září na nebeské báni. Západ se však za ni neodvděčil, ani za nic jiného, a odpověděl Východu jen válkou, krví a nenávistí.” “Kdybys takto mluvila u nás, v Evropě, vysmáli by se ti, Šakaro,” namítl jsem. “Tam jsou zvyklí tvrdit opak toho, cos tu pravila. Přesvědčeni, že Orient potřebuje dobrodiní civilizace, přicházejí Evropané na východ, aby ” “Aby mu vnutili “lásku”, o níž nestojíme, poněvadž je falešná,” přerušila mne Mářa Durimeh. “Ovšem, rozumím ti nemluvím o poslání evropské politiky, nýbrž o vaší lásce k nám. Ale jmenuj mi jediné srdce, které si dovedla Evropa láskou získat! Neznám ani jediné! A mělo by přece být nejdůležitější úlohou půlnočních zemí, aby získaly srdce Orientu, chtějíli v budoucnosti zabránit boji, z něhož by stěží vyšly vítězně. A nejen srdce, nýbrž i úctu a důvěru nutno získat.” “Ale jak?” usmál jsem se. “Tak se ptáš ty, jenž jsi již na cestě, abys to vše získal? Z knih, jež jsi napsal, lze vyčíst, že miluješ Východ. Z tvé práce se

usmívá duše Orientu. Je to úsměv se slzami v očích. Kdybys ty sám byl Západem, získal by sis rychle lid Východu, neboť ho miluješ a nepřicházíš, abys ho vykořistil. Ale tys jen jediný! Za tebou a za těmi, kteří čtou tvé knihy, musejí přijít mnozí a mnozí tisícové jiných, kteří by stejně smýšleli. Vyšlete sem své básníky, aby se naučili milovat Orient. Pošlete učence, ale nejen proto, aby kopali v Babylónu a hledali staré kameny, nýbrž i proto, aby probouzeli dřímající duch Orientu. Cesty, vedoucí od vás k nám, nebudou pak stezkami válečnými, nýbrž cestami míru! Přestaňte sem posílat vojáky a zbraně! Smířlivost místo nich nechť putuje sem i tam, aby vyrovnávala sváry, napravovala škody a šířila požehnání! Pak se stane člověk

rovnýmčlověku. A nadejdeli jednou těžká hodina, kdy na dalekém Západě či dalekém Východě zazní osudná otázka, zdali boj či mír, pak Východ i Západ, dva přátelé ovládající svět, zabrání národům, aby přelévaly krev.” “A kdy se to stane?” tázal jsem se. “Bude to brzy, či později?” “Jdi do Džinistanu a čekej, až udeří hodina,” pravila. “Teď však nemám již, co bych řekla, a svěřím ti jen stručné své poslání. Nikdo, ani já nezískám mír, jenž je darem z nebes, nezaslouženě a zadarmo. Musíme se ukázat hodni toho daru, musíme se ho chopit, když nám byl darován, a zachovat jej provždy. Budeš to ty, jenž mu půjde vstříc.” “Vstříc míru? Já? Mluvíš patrně jen obrazně?” tázal jsem se. “Ne,” odvětila. “Jde o skutečnost. Bylo určeno, že boj, který vzplane mezi Ardistanem a Džinistanem, bude jejich poslední válkou. Učinila jsem vše, abych boji zabránila, ale má práce vyzněla naprázdno. Emír z Ardistanu prosadil svou vůli, proto mu nyní dám pocítit svou vůli já. Donutil Džinistan k válce, donutil k ní i mne, a já přijímám jeho vyzvání. Ale má válečná taktika je jiná než jeho. On chce prolévat krev, já ne. Dokáži tomu muži, tomu emírovi, že ho zničíme, aniž z naší strany vyjde jen jediná rána z pušky. Bylo by nerozumem obětovat život jen jediného člověka za život krvežíznivce a násilníka. Mám snad lidi, kteří mne milují a které já miluji, hnát proti tygru? Ne? Můj válečný plán zní: Sehnou proti sehne, pardálem proti pardálu! Opakuji to ještě jednou: Pardálem proti pardálu! Snad to nechápeš, ale pochopíš záhy, koho a co tím myslím. Vím, že neznáš strach, effendi. Ale přece se tě ptám: nevzbuzuje v tobě emír z Ardistanu pocit úzkosti?” “Nemyslím,” odvětil jsem. “Budeš mít odvahu vyhledat ho v jeho hlavním stanu, v městě Ardu, abys s ním promluvil?” ” Jdeli o spravedlivou věc, zajisté.” “Je spravedlivá. V Ardu se shledáš s emírem z Džinistanu.” “S ním?” otázal jsem se udiveně. “On je přece protivníkem ardistanského emíra!” “Zajisté!” “A setkám se s ním v hlavním městě jeho nepřítele?” “Ano.” “Myslíš až po válce, až tam vejde jako vítěz?” “Ne, bude to za války. Jen ty s hadži Halefem Omarem a on s dvěma či třemi průvodci přijdete bez ochrany do doupěte tygra, jež je zároveň doupětem pardálovým, o němž jsem mluvila.” “Nuže, vím, že tvá vůle je vždy pravá a nejlepší. Jsem k tomu ochoten.” “Dobře. Emír z Džinistanu sestoupí ze svých hór, aby přinesl mír Ardistanu, aby nad ním zvítězil bez jediného pohybu mečem. A ty k němu vystoupíš z močálů ussulských, abys Ardistan a jeho pána připravil na emírův příchod. Nelekej se! Dozvíš se sice zvláštní věci, uvidíš zvláštní lidi a budeš dokonce

sám dělat něco zvláštního, ale to vše je již dávno uznanou skutečností. Jsi tedy ochoten podniknout pro mne tu cestu, effendi?” “Ze srdce rád,” ujistil jsem ji upřímně. “Pojď tedy se mnou, abych ti mohla podat obšírné pokyny a abys nahlédl do knih a map. jež budou pro tebe nejlepší přípravou.” Odešli jsme spolu z terasy do knihovny, kde mne stará

žena důkladně poučila o mé úloze. Z knih vyhledala ty, jež mi mohly být prospěšné na mé pouti, pak udělila rozkaz, aby plachetní loď Viláde byla pro mne připravena na zítřek. Potom zavolala posla, jenž se dnes vrátil z Džinistanu. Rozmluva s ním mi byla velice prospěšná. O půlnoci jsem konečně osaměl a zašel jsem pak jako vždycky před spaním k svým koním. Uvykli tak na mou návštěvu před spánkem, že by snad nebyli bez ní ani usnuli. Nenašel jsem je samotné. Byl u nich Halef. Seděl v trávě. Oslovil jsem ho, ale nedostal jsem odpověď, promluvil jsem podruhé, ale Halef mlčel. “Hej, Haléře, co je s tebou?” Mlčel opět. “Dobrou noc, milý Halefe!” prohodil jsem už jen na půl úst a tvářil jsem se, jako bych chtěl odejít. To účinkovalo, rychle za mnou vykřikl: “Dobrou noc, sídi! Ale nemysli si, že mne nějak přinutíš k řeči! Mlčím!” “Proč?” “Hněvám se!” “Na koho?” “Na tebe! Myslíš, že na koně? Ne! Ti mají lepší vzdělání, upřímnější srdce a znají lépe zásady společenského styku než ty! Kdybys byl mou ženou, řekl bych ti třikrát po sobě: jsme rozvedeni! A musel bys můj harém okamžitě opustit. Okamžitě! Pak by ses mohl usídlit ve stanu jiného šejka, na tom by mi nezáleželo, ale ke mně bys už nesměl, to ti povídám!” “Hm. Zlobíš se tedy velice?” “Moc se zlobím. Nebudu již s tebou mluvit.” “Jak slyším, mluvíš přece!” “Nemluvím, to jen sám k sobě promlouvám, neboť jinak bys asi odešel a já bych nevěděl, na čem jsem. Copak nemám vůbec nic vědět, nic slyšet, nic se dozvědět? Nic, docela nic?” Vyskočil z trávy, přistoupil ke mně a pokračoval: “Ó, sídi, vždyť víš, jak tě miluji. Cením si tě třikrát, pětkrát, ba i desetkrát více než nejkrásnějšího jízdního velblouda bišarina. Má úcta k tobě je vyšší než nejdelší kůl v mém stanu, a má věrnost nekonečnější než bezedný džbán. Po tvém boku jsem sjezdil všechny země světa, až na několik, které neležely právě poblíž. Hladověl jsem, žíznil jsem, potil jsem se i mrzl s tebou. Zlobil jsem tě a tys zlobil mne. Tím se naše duše spojily těsněji, než dva mezci, nesoucí společné břímě. A ty teď chceš rozbít náš duševní svazek, chceš jej rozdvojit, zacházíš s ním jako s kurdskými kalhotami, jejichž nohavice od sebe odstřihuješ už od břicha? Co jsem ti učinil, že zapomínáš na naše staré společenství? Žádám odpověď a ty mi ji nesmíš odpírat. Nestojí před tebou obyčejný člověk, nýbrž hadži Haléř Omar, nejvyšší šejk Haddedihnů, velkého kmene Šammarů. Víš to?” “Vím to. Ale nevím, proč se na mne tolik

hněváš.” “Ne? Skutečně nevíš? Což bych byl špatně zpraven? Sídi, buď tak laskav a ohlédni se. Vidíš tam v přístavu tu plachetní loď ozářenou měsícem?” “Vidím ji.” “A vidíš světla, jež se míhají na palubě a pod ní?” “Ovšem. Okna jsou

osvětlena.” “Jsou tam lidé, kteří připravují loď k odplutí. Víš, kam pojede?” “Vzhůru do Ardistanu.” “Víš, koho tam poveze.” “Proč bych to nevěděl, když o tom víš i ty.” Popudlivý mužík mi chtěl činit dobře míněné výčitky. Jeho vznětlivá ctižádost se cítila dotčena, že jsem mu nic neoznámil. Zaslechl, že zítra pojedeme do Ardistanu, místo abychom se vrátili do vlasti, a poněvadž jsem k němu hned nepřišel, abych ho o tom zpravil, byl uražen. Věděl, že určitě zajdu ještě ke koním. Proto se posadil u nich, aby na mne počkal a udělal mi kázáníčko. Takové výjevy nebyly řídké.

Jeho hněv býval opravdový, ale já mu vždy dovedl čelit, obrátil jsem celou věc v žert nebo tak, aby ho mé vysvětlení uvedlo v údiv. Tak i tentokrát. “Ano, i já o tom vím!” zvolal vyčítavě. “Ale nevím to od tebe, nýbrž od cizích lidí!” “Skutečně? Já také. I mně to řekli cizí lidé.” Tu se zarazil; slyšel, že obracím hrot proti němu. Pak pokračoval: “Abych se to od tebe dověděl, musel jsem jít sem, ke koním!” “Vidíš, já také! A přece bylo tvou povinností, jakmile jsi se to dozvěděl, přijít ke mně! Místo abys tak učinil, necháš mne běhat za sebou! To si vyprošuji. Halefe, to si dokonce zakazuji!” “Má povinnost ! Ha! Žasnu, effendi, zdřevěněl jsem, dovol, ať usednu, nemášli nic proti tomu! Přišel jsem

sem, abych ti metal blesky rozhořčení v tvář, a teď je metat nemohu, poněvadž metáš blesky ty ve tvář mně. A nejhorší je, že se zdá, jako bys měl pravdu ty, stejně jako já!” “Jako ty? Co to mluvíš! Jeli nutno běhat, kdo má běhat? Já za tebou? Ne! Ty za mnou!” “Ty ne, nýbrž já!” přiznal poctivě. “Ke teď to slyším! A přece jsi za mnou nepřišel, nýbrž já musel vyhledat tebe! O, Halefe, dříve to tak nebývalo! Dříve jsi býval ochotnější a svědomitější. Jindy bys byl běžel kraj světa, abys mi ohlásil cokoli důležitého, ale dnes ses posadil líně do trávy a čekal, až k tobě přijdu!”

Maličký hadži ustoupil ještě o krok, spráskl ruce a zalkal: “Líně! Líné! Je něco takového vůbec možné? Já a lenost! Ale běžel jsem skutečné sem, místo za tebou! To je pravda. Seděl jsem v trávě a čekal jsem na tebe to nelze popřít, ačkoliv tu přede mnou stojíš jako člověk, který mne chce posadit na turban mých myšlenek, místo aby mi jej dal, jak se patří, na hlavu! Sídi, mám zmatek v schránce svých dokonalých myšlenek a prosím tě, abys mi odpustil, že jsem se od tebe nic nedozvěděl o cestě, kterou podnikneme.” Musel jsem se přemáhat, abych se tvářil vážně. Tázal jsem se: “Nuže, kdopak ti to řekl?” “Velitel plachetnice, když kolem mne šel na palubu. Mluvil jsem s ním. Poplujeme tři dny, než spatříme břehy Ardistanu. Víš, jak dlouho se tam zdržíme?” “Ne. Možná, že měsíce, snad i roky.” “Alláh, Alláh! Celé roky, pravíš?” “Pravím snad. Vím, že ses těšil na stany Haddedihnů ” “Nejen na stany,” vpadl mi do řeči, “nýbrž i na Hanneh, svou ženu, nejkrásnější a nejlíbeznější ze všech květin světa. A na Karu ben Halefa, syna mého srdce, kterého jsem vychoval v nejlepšího a nejmoudřejšího člověka pod sluncem Východu.” “A teď domů nepůjdeš, nýbrž se mnou do Ardistanu. Je ti to’líto?” “Líto? Ne! Přiznám se, že bych se raději vrátil k Hanneh a Karoví, jsou však dvě věci, které musím vzít v potaz. Předně jsi tu ty, a není mi možno, abych tě opustil. Pojedu s tebou tak daleko, sídi, až zem zmizí pod kopyty koní a pak ještě dál! A pak je tu radost z dobrodružství. I nebezpečí na nás bude číhat, nemyslíš? Já to vím už teď!” “Opravdu?” “Ano. Nikdy jsem sice v Ardistanu nebyl, ale byli tam lidé, kteří mi o té zemi vyprávěli. A jejich vyprávění by mi bylo nahnalo děs a hrůzu, kdybych inu, kdybych nebyl hadži Halef Omar ben hadži Abdul Abbas ibn hadži Davúd al Gossarah, nejvyšší šejk Haddedihnů, slavného a proslulého kmene Šammarů. Víš přece, effendi, že Haddedihn nezná bázně, jako i ty ji neznáš. Proto ti mohu vyprávět, co jsem slyšel o Ardistanu. Každému jinému bych to zamlčel, protože by se v tom okamžiku strachy z vlastní kůže vytřásl. Mám ti to říci?” “Mluv!” “Poslyš tedy!” Naši koně leželi před námi a očekávali každodenní laskání. Usedli jsme k nim; Halef k Assilu ben Říhovi a já k Syrrovi, který mi něžně olizoval ruce a prosil mne, abych ho škrábal na krku a v hřívě. “Vím především, že Ardistan a Džinistan spolu sousedí,” počal Halef svou zprávu. “Vlastně leží nad sebou. Ardistan se rozkládá při moři a je prostoupen mírnou pahorkatinou, Džinistan však nejvyšším pohořím světa. Skutečnou hranici mezi těmi dvěma zeměmi nezná nikdo; snad není vůbec vytyčena.

Emír z Ardistanu je vtělený ďábel, zato emír z Džinistanu vtělený anděl.” “Hm! Copak mohou být lidé anděly nebo ďábly?” tázal jsem se. “Proč ne?” odvětil. “Hanneh, má žena, nejskvostnější perla všech moří a rek, je anděl. To vím a

mohu to odpřísáhnout. A snad je ti také známo, že jsou i ženy čertice. Jako se ženami, tak je i s muži. Chcešli mluvit pravdivě, musíš přiznat, že i já jsem anděl, a z vděčnosti ti chci prokázat tutéž službu. Ostatně, sídi, nepřerušuj mne! Vypravuji, co jsem slyšel, a chcešli tomu věřit nebo ne, je tvou věcí. Já tomu věřím!” “A nebojíš se?” “Bát se? Co to mluvíš? A koho? Emíra z Džinistanu? Z andělů nejde strach. A jestliže je emír z Ardistanu ďáblem, nuže, po celý život jsem choval přání poznat ďábla. A teď, když se mi to přání má vyplnit, bych se ho měl bát? Naopak, těším se! Ať anděl, či ďábel; nám neuškodí ani jeden ani druhý, neboť všechno, co nás má potkat, je napsáno v knize života. Jen Alláh v ní může něco změnit; ale toho ani nenapadne, aby se k vůli tobě nebo mně namáhal přepisováním tak dlouhé knihy. Tys tedy o těch krajinách nic neslyšel ani nečetl, sídi?” “Aspoň nic určitého. Ale Mářa Durimeh mi před chvílí dala jakési mapy a knihy, z nichž se prý poučíme. Vezmu je s sebou na loď a pročtu je za cesty.” “A pak je povlečeš s sebou?” “Ne! To by nebylo moudré!” “Máš pravdu. Já, sídi, na knihy vůbec nedám. Mapy jsou kresleny inkoustem a inkoust se, jak známo, rozlévá na všechny strany, docela jak mu napadne. A s knihami je to právě tak. Psát knihy je trpká práce. Jen hlupáci ji mohou podnikat. Kdo něco ví, ten to jednoduše poví a nenamáhá se zbytečně, aby to ještě opisoval, pak tiskl a konečně předčítal. Každá kniha, kterou vezmu do ruky, je mi důkazem, že ten, kdo ji napsal, byl osel. Ty, sídi, neměl by ses s výrobky tak politováníhodných bytostí ani vláčet na loď! Jsem zvědav na různá bláznovství, která jsou asi v těch knihách. Jsili moudrý, dáš na má slova a nebudeš se zaměstnávat mrtvými písmenky. Už jsi do těch knih nahlédl?” “Trochu.” “Četl jsi je?” “Zčásti.” “Je tam něco o létajících lidech?” NP ” “INC. “O lidech s krokodýlími hlavami?” Ne ” “ne. “Tak vidíš! Ty knihy nemají cenu! V Ardistanu žijí lidé, kteří dovedou ronit krokodýlí slzy. Každý pochopí, že musejí mít krokodýlí hlavu. Krokodýlí slzy jsou jedna jako druhá, velikosti pštrosího vejce a ” ” a podkládají se slonům do hnízda, aby je vyseděli.” “Sídi co to? Ty se směješ?” pohoršil se Halef. “Směješ se tak vážným věcem? Měj se na pozoru! Věz, effendi, že knihy už popletly mnohým lidem mozek. Jak jsou škodlivé, můžeš posoudit již z toho, že kdo se do knih zblázní, čte je obyčejně vleže na pohovce, ačkoli pohovka je přece výhradně k odpočinku nebo k spaní. Prosím tě ještě jednou, dej si říci! Snad v tvých knihách ani nestojí, že Ardistan je zemí blech, vší, vojáků

a štěnic?” “Nic takového jsem v nich nezahlédl.” “Zahoď ty knihy, effendi, zahoď je, neboť kniha o Ardistanu, která se nezmiňuje o těchto důležitých věcech, za nic nestojí. Seber myšlenky do hrsti a poslyš, co ti povím! Popíši ti nejen obě země, nýbrž i jejich obyvatelstvo, zvířata, rostlinstvo a všecko ostatní, co máš vědět a ještě nevíš. Poslouchej! Uslyšíš to, co chovám ve své moudré hlavě, a uznáš pak, že to má tisíckrát větší cenu, než všechny knihy a mapy dohromady.” Pak spustil přednášku tak příšerného obsahu, že jsem nad tím trnul. Jako by si byl všechny nemožnosti starých zeměpisných, historických a přírodopisných báchorek uschoval schválně pro tuto půlnoční hodinu jen proto, aby mi popletl rozum. A mluvil tak vážně a s takovým přesvědčením, jako by šlo o spásu duše a největší učenost. Slyšel a přečetl jsem už mnoho fantastického, ale Halefpvo vypravování bylo vrcholem vší fantazie. Když skončil, mlčel jsem delší dobu, neboť jsem, po pravdě řečeno, nenalézal slov, abych vyjádřil svůj obdiv nad vším tím nesmyslem, který mi chtěl s nejlepším úmyslem namluvit. Hadži si ovšem mé mlčení vysvětloval jinak. “Pravda, sídi, jsi celý bez sebe, co?” tázal se. “Mé vědomosti té omámily. Krásu mé řeči a vznešenost mých obrazů, nezvratitelnost pravdy a důkladnost zpráv, jež jsem ti odhalil, nevyváží svým obsahem všechny knihy světa, ať psané či tištěné!A.le unavila mne ta dlouhá řeč, to musím říci. Tebe ne?” “Mne ne. Vždyť jsem mlčel.” “Tak to můžeš ještě zůstat, ale já půjdu spát.” “Alláhovi buďtež díky!” Chystal se vstát, ale při mém díkůčinění Alláhovi se zase svalil do trávy. “Jak jsi to řekl, sídi? Co jsi tím chtěl říci?” “Nic, Haléře, nic. Jen to, že si už opravdu zasloužíš klid, který poskytuje spánek.” “Tak? Hm ano. Máš pravdu. Ale víš, sídi, člověk z tebe není moudrý. Používáš někdy zcela zvláštních, opačných výrazů. Ten, kdo tě poslouchá, mohl by si všelicos špatně vykládat. Já tě však znám a proto ti rozumím. Lelatak mubamke tvoje noc budiž požehnána!” Vstal. “I tvoje,” odvětil jsem. Poodešel asi tři kroky, ale pojednou v zamyšlení se ještě ke mně obrátil: “Jsem rád, effendi, že zítra odcestujeme a že se tady už nezdržíme.” “Proč?” “Nelíbí se mi tu!”

“Není to nevděčnost, Halefe? Sám víš, že nikde nám nebylo poskytnuto tolik pohostinství jako zde.” “To je pravda! Ale co je mi platná pohostinnost, neskýtáli mi právě to, co jemi nejmilejší.” “Čeho se ti zde nedostává?” “Vážnosti.” “Holá! Vážnosti? Jak to myslíš? Zdá se mi, že se tu pohybujeme v prostředí velice vážném.” “Také jsem tak zpočátku myslel, ale byl jsem záhy vyléčen z klamu. Není tu vůbec žádná vážnost!” “Tak?” “Ano. Všichni se smějí, všichni!” Teď jsem mu ovšem porozuměl. Zlobil se, že jeho přehánění bylo tu přijímáno tak, jak zasluhovalo, a že se nikdo nenamáhal, aby skryl před Halefem svou veselost. “Že se smějí?” tázal jsem se. “Čemu? Komu? Snad ne mně?” “Tobě ne, sídi! To bych jim také neradil. Ale mně se vysmívají! A proto bys měl zakročit.” “Velmi řád, kdybych to ovšem viděl!” “To je právě to, co mne zlobí. Ty to nikdy nezpozoruješ. K tobě se všichni chovají uctivé, před emírem z Frankistanu skrývají svou rozjařenost, ale přede mnou ne! Čím krásnější a obdivuhodnější věci jim vypravuji, tím méně jim věří a tím více se smějí. To je podlost, effendi, to je urážka. Tím se ve mně probouzí vztek, který musím polykat, neboť jako host nesmím být hrubý. Věř mi, že z toho ustavičného vzteku jsem div již neonemocněl. Kazí mi chuť k jídlu, neboť i žaludek mám přeplněný vztekem. Schnu a ztrácím na váze. čitím stále víc a víc, že sem nepatřím, jsem příliš vznešeným pro lidi, mezi nimiž tu musím okounět. Proč nebydlím jako ty nahoře u Mary Durimeh a u Šakary? Ty se

aspoň nesmějí! Teď víš, proč se raduji, že odcestujeme. Lelatak saide tvá noc budiž šťastná!” Odcházel. “I tvá!” odvětil jsem. Halef opět stanul. “Effendi, dovolíš mi ještě otázku?” “Ano, ale jen tehdy, slíbíšli mi, že pak už hned půjdeš spát!” “Půjdu!” “Mluv tedy!” “Dříve jsem směl nosit v opasku karabáč z hroší kůže, což mne blažilo, neboť když už každý kolem nás ztratil rozum, můj karabáč jej měl vždycky. Pojednou ses však změnil, zakázal jsi mi. nosit můj karabáč. To mne bolí. Zapomněl jsi, sídi, že bolest, kterou působíme nepříteli, učiní radost přátelům? Od doby, cos mi rozkázal uschovat bič, nezažili jsme žádné dobrodružství. A sám jsi

také odložil své pověstné pušky. Těžkou medvědobijku a pétadvacetirannou opakovačku Henryho, s nimiž jsi nás tolikrát zachránil před nebezpečím, už nenosíš. Zřekl ses zbraní a spoléháš jen na lásku a lidskost. Víš už, jaký to mělo následek a co se pak stalo?” “Vím velmi dobře,” doznal jsem. “Nuže, co tedy?” “Naše odvaha byla vystřídána opatrností. Nezažili jsme pak už nic.” “Ano, je to tak. Lidskost, humanita nás připravily o dobrodružství. Nepotkalo nás

už nic pamětihodného. A teď přijde má otázka: bude tomu také tak v Ardistanu a Džinistanu? Půjdeš i tam beze zbraní?” “Ne,” odvětil jsem, třebaže mi dala Mářa Durimeh instrukci opačnou. Naskytly se důvody, jež mi kázaly takto mluvit. Hned nato Halef radostí vyskočil na půl sáhu od země, popadl mne za ruku a volal: “Ne, skutečně ne, effendi?” “Opakuji: ne.” “A proč?” “Poněvadž je nerozumné odkládat zbraň v zemi, kde se připravuje válka. Znamenalo by to naši smrt.” “Hamdulillah! Hamdulillah! Budeme zase střílet! Budeme zápasit, šermovat, bodat, bít se! A můj bič ” Zatočil se pětkrát nebo šestkrát na patě a učinil přitom pohyb, jako by měl v ruce svůj pověstný karabáč z hroší kůže. “co je s bičem?” tázal jsem se, tváře se, jako bych nechápal. Halef však jako by přeslechl mou otázku, horlivě hovořil a rozkládal rukama. “chceš tedy, abych medvědobijku, Henryovu opakovačku, lovecký nůž a tvé revolvery vybalil, namazal a připravil?” “Ovšem!” “A mou dobrou arabskou pušku, obě bambitky, dvojku, již jsi mi daroval?” “Ano.

Povlečeme s sebou opět celé skladiště zbraní!” “A víš, sídi, co.k tomu skladišti patří?” “co?” “No, karabáč, bič z hroší kůže!” “Hm.” “Ano, karabáč!” zajásal. “Víš přece stejně tak dobře jako já, co jsem pomocí svého karabáče již dokázal. Můj bič činí neposlušné poslušnými, pyšné skromnými, nevěrné věrnými, pochybovačné věřícími, lakotné štědrými, hrubce zdvořilými, pomalé rychlými, zlostné klidnými a když je třeba křísí lidi i z mrtvých. Sídi, řekni, mohu i karabáč vybalit?” Sklonil se ke mně a hladil mne mazlivě po tváři a žadonil svým nejlíbeznějším hlasem:

“Sídi, mášli mne jen trochu rád, musíš dovolit, abych zase nosil svůj karabáč, odznak mého důstojenství, symbol mé vznešenosti, důkaz naší síly!” Kdo zná malého hadžiho, nepodiví se jeho vytržení. To přání nevytrysklo ze špatného pramene, opíralo se spíše o zvláštnosti orientálních poměrů i o dlouholeté Halefovy zkušenosti. A kdo mne zná, pochopí, že jsem se odhodlal z dobrých důvodů k přisvědčující odpovědi. “Nos si jej, Halefe, chcešli.” “Smím?” otázal se hlasem, který radostí téměř selhával. “Ano. Ale s podmínkou, že ho nikdy nepoužiješ bez mé vůle!” “Dobře, velmi dobře! Děkuji ti, sídi, děkuji. Jak se z toho těším! To je největší radost, která mne potkala na těchto místech, kde jsem se až dosud musel jen zlobit. Hamdulillah! Smím opět vypráskat darebáky, vypráším kanduš ničemům, lenochům a vyvrhelům. Jsem nadšen! Jsem šťasten! Musím tančit a skákat. Ó, sídi, pojď skákat se mnou! Pojď, pojď!” Popadl mne za ruce a nutil mne vstát. Chtěl se mnou vskutku tančit, takže jsem se vší silou musel bránit. Tím jsme způsobili hluk; koně vyskočili. Syrr moudře hleděl na všechno to rozčilení, Assil ben Rih však hlasitě zařehtal, když viděl Halefa v tak radostném rozpoložení. To mne konečně osvobodilo. Halef mne pustil a obrátil se k vraníkovi. “Pojď, Assile, pojď!

Nechceli se mnou tančit náš effendi, budeme tancovat spolu. Máš lepší rozum než on, milý, drahý Assile.” Jako perem vymrštěn vyskočil hřebci na hřbet, rozehnal se s ním několikrát v kruhu a odcválal pak do měsíční noci. Syrr opět ulehl. Rozloučil jsem se s ním a vrátil se do svého příbytku. Prosím čtenáře, aby se nedivil, píšili, že jsem se s koněm rozloučil. Ušlechtilé zvíře jako Syrr je zcela jinou bytostí než kůň domácího plemene, má také zcela jiné náklonnosti a zvyky, a musí se s ním zacházet také zcela jinak. K této zajímavosti se ještě vrátíme. Nemohl jsem spát, a proto jsem ani neulehl. Pouhé pomyšlení, že spatřím obě záhadné končiny světa, by bylo ve mně vzbudilo obrovský zájem kdykoliv. Nyní šlo o mnohem více než o pouhou nevýznamnou cestu. Dostal jsem důležitý úkol. Byl jsem pověřen posláním, jemuž se zpravidla říká diplomatické. A to ve mně probudilo pocit velkého závazku a mimořádné zodpovědnosti. Neměl jsem klid dřív, dokud jsem nevešel do knihovny, kde jsem noc proseděl do rána nad knihami a mapami, abych si později nemusel vyčítat, že jsem snad něco zanedbal, co bylo nutno vědět, abych mohl splnit požadavek na mne kladený. Mářa Durimeh a Šakara vstaly velmi časně ráno. Nalezly mne v knihovně a pozvaly mne na terasu k snídani. Tam jsem se dozvěděl, že Viláde odpluje přesné o poledni. Šakara nás měla doprovodit kus cesty, aby mi mohla podat ještě

potřebné zprávy, týkající se některých ne dost jasných otázek; pak se měla vrátit do Ikbálu. Při balení našich zavazadel k nim přiložila Mářa Durimeh některé předměty,

o nichž mínila, že nám mohou být užitečné. Mezi jiným to byl i kovový, leskle hlazený náprsní štít k ochraně hrudníku, jistý druh pancíře, lehký a tenký, zpracovaný ze zvláštního ohebného kovu, vlastně ze slitiny, jejíž složení jsem neznal. Plát se dal pohodlně nosit i pod tenkými šaty, aniž byl nápadný. “Tuto ochranu oblékneš, než vejdeš do Ardistanu, effendi,” pravila Mářa Durimeh. “Myslíš, že mně tam bude hrozit tak často nebezpečí?” tázal jsem se celý udivený nad tím opatřením. “Nebezpečí ti budou hrozit mnohá a těžko je překonáš,” pravila, “ale přece nemám o tebe strach.

Přemůžeš je všechna. Štít, který ti dávám, je sice určený k tvé ochraně; má řemen, jímž je na hrudi upevněn, ale bude i něčím jiným znamením pro lidi, s nimiž se setkáš.” “Smím snad již nyní vědět, kdo to bude?” “Ne. Chci, abys měl svou vůli. Žádné jméno tě nesmí předem vázat.” “Poznajíli mne podle štítu, podle čeho poznám já své přátele?” “Budou mít právě takový štít. Je to štít kyrysníků a kopiníků džinistanských. Nos jej, ale nemluv o něm. Kdyby se ti někdo svěřil, že nosí podobný štít, pověz mu, že jsi svůj dostal od Mary Durimeh. Bude ti pak věřit a ty se můžeš na takového člověka spoléhat v jakémkoli nebezpečí.” Když se přiblížila doba odjezdu, dopravili jsme své koně na loď. Učinili jsme tak sami, neboť zvířata měla pro nás příliš značnou cenu, než abychom je mohli svěřit cizím rukám. Šakara a Mářa Durimeh nás doprovázely na loď prostě a skromně, jako kterékoli obyčejné ženy. Všichni, kdo nás cestou potkávali, zdravili ji uctivě. A prosté bylo i naše rozloučení prosté a neokázalé. Stála na břehu a kynula nám rukou, když loď vytáhla kotvy. Potom odešla, ale objevila se brzy na terase a sledovala naši plavbu a mávala nám na rozloučenou, dokud jsme jí nezmizeli z očí. Pak i nám zmizel z očí palác, město, temné pohoří a celá Sitara, s níž jsme se před krátkou dobou seznámili; viděli jsme jen širé more, jehož vlnám a rozmarům jsem se vydali na milost a nemilost. Jindy bych se byl jistě staral o loď, o její posádku a celé zařízení, ale tentokrát jsem pro to neměl čas ani smysl. Chtěl jsem využít každé minuty k poučení o zemi, k níž jsme se plavili. Knihy, které jsem s sebou vzal, musela Šakara vzít s sebou zpět. Pročítal jsem je tedy pozorně a dělal si výpisky o věcech, jež jsem považoval za důležité. Šakara mi při tom pomáhala. Když tři dny uplynuly, měl jsem plný blok poznámek, jejichž cena se zatím nedala odhadnout. Doufal jsem, že se s jejich pomocí budu moci všude orientovat. Celé tři dny jsme nepotkali jediné plavidlo. Blížili jsme se k cíli své plavby. Mohli jsme očekávat, že o polednách čtvrtého dne spatříme pobřeží, ale ani toho dne jsme nepotkali loď, ba ani člun nebo bárku. Příčinou bylo asi naše rozhodnutí, že se vyhneme všem známým přístavům. K našemu vylodění mělo

dojít naprosto tajně, proto jsme k přistání zvolili opuštěnou část pobřeží, jež se zdála z moře téměř nepřístupná. Byl tam

však přece malý záliv, kde sice nešlo vyhodit kotvu, stačil však k tomu, abychom se dostali na břeh. Země tam prý spadala všude kolmo a hluboko do moře, takže na lodi nebylo lano, jehož délka by dosáhla dna. Krátce po poledni se před námi vynořila temná čára, k níž jsme se rychle blížili, poháněni příznivým větrem. Byl to Ardistan, jeho nízké močálovité a bahnité pobřeží. Plachty byly částečně svinuty, aby se zmírnila rychlost lodi. Přiblížili jsme se k zemi až na půl námořní míle. Pak byla loď přitočena, totiž plachty byly uvedeny do takové polohy, že nezachycovaly vítr. Viláde stála jako na kotvách. Veliký člun, v němž byli přivázáni koně, byl spuštěn na vodu. Koně byli zcela klidní. Ostatně u nich seděli veslaři. Pak posádka spustila padací schůdky, po nichž jsme sestoupili. Halef, Šakara, která chtěla řídit kormidlo, a já za koňmi do člunu. Nebyl to zrovna lehký manévr, toto přistávání, ale podařil se. V zálivu zcela blízko u břehu stálo několik stromů, ty nám umožnily, že jsme mohli člun připoutat tak, aby koně mohli být bez nehody dopraveni na břeh. Oba byli osedláni; mohli jsme hned nasednout. Hadži Halef se rozloučil se Šakarou dlouhou květnatou řečí. Já jsem jí jen podal ruku. Nepromluvila, ale rty se jí nějak třásly a oči zvlhly. Hned poté dala znamení, aby člun odrazil. Vody hlubokého, tajemného moře nás rozdělily Jako bychom byli měli společné myšlenky, zavolala vtom ještě na mne: “Effendi, kdybys byl kdy blízko nebezpečí, nebo kdyby slzy pozemského žalu tě hrozily zatopit, neztrácej odvahu! Buď si vždy vědom, že Mářa Durimeh a Šakara jsou ti všude nablízku a že nad tebou bdí.

Nashledanou, effendi!” “Nasuf vusak na shledanou!” zavolali jsme s Haléřem. Člun letěl od pevniny k lodi. Oba jsme stáli na břehu a sledovali jej zrakem. Spatřili jsme, jak přirazil k boku korábu a jak byl vytažen. Viláde napjala opět naplno plachty a otočila se pod tlakem větru. Jako bílý obláček se na špici hlavního stěžně vznesla vlajka poslední pozdrav nám. Vedle mne se ozvalo špatně přitlumené škytnutí. Maličký Halef přemáhal podezřelé škubání, jež mu probíhalo obličejem. “Nedívej se na mne, sídi!” mračil se. “Nechci už nikdy slyšet o Sitaře, kde se mi jen posmívali a kde člověka nakonec ještě rozpláčou. Divíš se, že slzím? To není přece nic divného. K čemu by měl člověk slzy? Snad proto, aby je nechával téci dovnitř, když se jim chce na světlo? Hle, loď odjíždí! Teď si sednu tady na břeh a nehnu se dřív, dokud nám nezmizí z očí!” To vše vyrážel ze sebe Halef po kouskách velmi plačtivým tónem. Věděl jsem, jak velice si zamiloval Sakařů, naši mladou, šlechetnou přítelkyni a nedivil jsem se mu. Rozloučení s ní ho hluboce dojalo. Usedl skutečné na zem, ačkoli půda byla velice vlhká, a díval se za lodí, dokud nezmizela za obzorem. Konečně vstal a pravil: “Už to přešlo! Loučení působí bolest, ale nejsme děti, jsme muži! A především víme, že máme před sebou zem plnou zvláštností a dobrodružství, kterou ještě neznáme. Musíme se sebrat, effendi, a podívat se pěkné před sebe, a ne na to, co už je za námi. Vzmuž se tedy! Jestlipak máš všecky své věci pohromadě, sídi?” “Doufám, že ano,” odvětil jsem. “Nic jsi nezapomněl?” “Neměj obavy.” “Také je nemám a dobře vím, že jsou zbytečné, vždyť jsi nikdy nebyl zapomnětlivý! Ale dovol mi otázku: měl jsi pancíř obléci dříve, než vstoupíš na zem. Učinil jsi to? ” “Ano.” “A což ty poznámky, výpisky z map a plánů a opisy tisíců jmen a názvů, které jsi pro naši cestu zpracoval. Na ty jsi asi také nezapomněl?” Ne.” “Kde je máš?” “Zde v náprsní kapse. Než jsem přivázal pancíř na prsa, navlékl jsem si kamizolu přes vestu. Opisy a poznámky ležely vedle mne a holá myslím, že jsem je dal do kapsy, když přišla Šakara a pak aa ne, ne, zmýlil jsem se! Nevzal jsem je k sobě, chtěl jsem to jen udělat. Šakara mne vyrušila a já nechal všecko ležet ” “A teď to leží tam, kde to leželo!” vpadl mi Halef do řeči. “Ano ale ne to není možné! Nemohu tomu uvěřit! Ty poznámky mají pro nás příliš veliký význam, než abych je byl zapomněl, ne, není to možné!” Prohledával jsem náprsní kapsu; tam nebyly. Hledal jsem na ostatních místech, nadarmo. Zapomněl jsem je na lodi, zcela určité jsem je nechal na lodi! Lze si pomyslet, jak mně bylo! Zapomenout poznámky, které jsem s takovou pílí pořídil a které nám měly být jediným vodítkem do neznáma! Halef sice nedávno prohlásil, že jsme muži, ale krom té poznámky se mi zdálo, že jsme spíše bezmocnými dětmi, které nyní může překvapit jakákoliv příhoda a s nimiž si může zahrát náhoda. Rozpačitě jsem usedl na vlhkou zem vedle Halefa. “Vida!

Teď tu sedíš právě tak jako před chvílí já! Teď ještě aby ti také tekly slzy po lících jako mně! Zápisky jsi tedy skutečně zapomněl?” “Bohužel!” přiznal jsem se. “Vždyť jsem si to myslel!” zvolal Halef. “Ó, effendi, tys býval odjakživa zapomnětlivý! Strašné zapomnětlivý, co tě znám!” “Prosím té, nemluv!” bránil jsem se. “Ano, ano!” tvrdil. “Máš sice ještě řadu jiných chyb, sídi, ale zapomnětlivost je z nich největší. Víš tak dobře jako já, co jsem si s tebou dal práce, abych tě napravil, ale bylo to marná námaha. Pro rozumného muže, jakým jsem já, není sice něco podobného příčinou ke hněvu ani k podceňování, neboť vrozené chyby jsou těžko léčitelné; ale zarmucuje mé to přece. Zdá se, že to musím být

právě já, který je nucen trpět pro tvé chyby a nedostatky. Skutečně nemohu pochopit, jak jsi mohl své poznámky zapomenout na lodi. Hledám stále příčiny této tvé vnitřní nemohoucnosti. Ty bys je jistě neodkryl, ale mému známému ostrovtipu se to jistě podaří. Mohu ti je vyjmenovat, effendi?” “I jen si mluv!” řekl jsem. Kdo zná mého maličkého hadži Halefa, ví, proč jsem si občas mlčky dával líbit jeho káravá napomínání. Měl mne rád, miloval mne dokonce, ale ustavičné uctívání a nekonečná láska jsou i nejlaskvějšímu člověku časem trochu nudné, proto Halef používal příležitosti, aby mi vždy na pět minut mohl dát pocítit také trochu rozhořčení a hněvu. Měl to v povaze; pak se však stal opět mým starým milým přítelem a “ochráncem”, který byl ochoten vyhovět každému mému přání. Ostatně pro záležitost se zápisníkem jsem skutečně zasloužil výtku jako hrom, a proto jsem ponechal volný průběh řečem, které měly přijít. “Příčiny jsou dvě,” pokračoval Halef, “uhodneš je, sídi?” Ne ” “ne. “Povím ti je tedy, abych zbytečně nenamáhal tvůj rozum. Buď je to hloupost, nebo se u tebe již ohlašuje stáří. Chápeš, jak to myslím?” “Obávám se, že ne.” “Tedy to ještě není stáří, nýbrž hloupost. Pro všechny chyby, které člověk páchá nebo spáchat může, nutno hledat příčiny buď v hlouposti nebo v stařectví. Není třeba pátrat po jiných příčinách. Jsme oba stejné staří; proto vím bezpečně, že u tebe dosud nelze mluvit o stárnutí. Pátrámli po příčině tvých chyb, vidím jedině hloupost. A protože běží u tebe o chyby vrozené, musíš mít vrozenou i hloupost. Rozuměl jsi?” “Ano.” “To se divím. Kdo je od narození hloupý, nechápe zpravidla tak rychle, jako jsi teď pochopil ty. Těší mne to však; neboť teď smím doufat, že pochopíš i to, co ti chci ještě dále říci.” Opřel pažbu své pušky o zem, podepřel se o ni rukama a pokračoval: “Je ti snad známo, effendi, že jsme byli vysláni do Ardistanu, abychom vykonali veliká hrdinství a byli účastni neobyčejného dobrodružství, které by nemohl prožít žádný jiný smrtelník kromě nás dvou. Kdybys nyní měl v kapse své zápisky,

náčrty a poznámky, snad bys nezklamal důvěru, kterou v tebe klade Mářa Durimeh. Poněvadž jsi je však ztratil, připustíš asi, že nejsi schopen konat, co od tebe žádá, zvláště vezmešli v úvahu své vrozené nedostatky. Z toho jasně vyplývá, že jsem to nyní jen já, na něhož se můžeme my dva spolehnout. Veliké činy nebudeš ode dneška provozovat ty, nýbrž já! A neobyčejná dobrodružství nebudeš prožívat ty, nýbrž tvůj Halef! Dříve jsi byl hlavní osobou ty, a já býval jen cosi vedlejšího, teď jsme si však vyměnili úlohy. Hlavní osobou jsem já a vedlejší ty. Mám pravdu, effendi, nebo nemám?” “Máš!” odvětil jsem. “Že mám?” vzchopil se Halef a vrhl na mne pohled plný nedůvěry. “Tón,

kterým to říkáš, se mi vůbec nelíbí! Doufám, že jsi to mínil poctivě?” “Co nejpoctivěji,” ujišťoval jsem ho. “Je mi skutečně potěšením, dovídámli se nyní, že se stáváš hlavní osobou našich dobrodružství.” “Potěšením? Jak to?” “To je jasné nemusím už o ničem přemýšlet, nemusím uvažovat, nemusím za nic odpovídat. Budu od nynějška dělat jen to, co ty rozkážeš.” “Hm!” zamručel Halef. “Že už nechceš přemýšlet? Vůbec ne?” “Vůbec ne!” ujišťoval jsem ho. “Při své vrozené hlouposti mám nehoráznou radost, že za mne teď budeš myslet sám.” “Povídáš, že za všecko mám být já zodpovědný?” “To se rozumí. Já jsem vedlejší osoba.” “Hm! Jen kdybych věděl, jak to myslíš poctivě nebo úskočně? Ty jsi totiž, effendi, časem dost lstivý a nebezpečný člověk. Možná, že mne chceš uvést do nějakého pokušení.

Poněvadž však nemůžeš zapřít, že jsi zápisky zapomněl, zůstane při tom, co jsem řekl. Já jsem hlavní a ty vedlejší osoba! Budu na cestě rozkazovat a ty budeš poslouchat. Nebo nechceš?” “Chci!” “Nuže, vstaň tedy ze země a skoč na koně. Pojedeme!” Vstal jsem. Oba jsme se ovšem, jak jsme seděli na vlhké půdě, důkladně zamazali. Halefa to rozzlobilo, neboť si potrpěl na čistotu. “Alláh il Alláh! Teď se nám přilepilo celé bahno na šaty!” rozkřikl se zlostně. “Ano, to je Ardistan, jak mi byl popsán! U nás doma je poušť tak čistá, že si věřící v nedostatku vody ruce před modlitbou omývají pískem, kdo však vkročí do Ardistanu, topí se hned při prvním kroku v blátě. Pospěšme si, abychom měli špínu a bahno za sebou!” Skočil na koně a já rychle následoval jeho příkladu. Pak Halef čekal, že pojedu napřed; učinil jsem však posunek, o jehož významu nemohl pochybovat, a vyzval jsem ho: “Ukazuj cestu! Jsi hlavní osoba!” “Dobrá, velice rád,” pravil se sebevědomým úsměvem. Ale trochu méně sebevědomě dodával: “Proto přece nemusíš však jezdit za mnou, effendi, můžeš se držet po mém boku. Znáš mne přece a víš, že i jako hlavní osoba dovedu být velmi vlídný a blahosklonný!” Malý chytrák mne chtěl mít po boku, aby se mohl řídit podle mne. Nepřistoupil jsem však na jeho návrh a zůstal jsem za ním. Uvedlo ho to poněkud do rozpaků. Neměl ani zdání o mých úmyslech, a proto byl naprosto neschopen určit směr naší jízdy. Netrvalo dlouho a obrátil se ke mně s prosbou: “Effendi, řekni mi alespoň, jedemeli takto dobře?” “Dobře,” odvětil jsem. “Jen stále rovně.” “A přijedemeli cestou na močál?” “Pojedeš kolem něho.” “Holá! Zdá se, že tu jsou samé močály. To je divné. Kůň mi zabředá až po kolena!” “Abychom přejeli tuto bažinatou krajinu, potřebujeme tři dny jízdy.” “Tři dny? Alláh se nad námi smiluj! Jací tu žijí lidé?” “Nejsou tu lidé. S lidskými tvory se můžeme setkat až na druhé straně nížiny.” “Který je to národ, k nimž patří?” “Kmen Ussulů.” “Ussulů? Víš to jistě?” “Ano!” “Jak to můžeš jistě vědět, když jsi své poznámky zapomněl? Nevíš nic a vymýšlíš si!” “Proč bych si vymýšlel? Zapamatoval jsem si něco z toho, co jsem v knihách Mary Durimeh četl a co jsem vyčetl z map.” “Zapamatoval?” pochyboval Halef. “Sídi, to není pravda, to ti nevěřím!” “Pročpak ne? ” “Poněvadž to vím lépe! Už jsem ti vypravoval, že Ardistan znám, a to dost podrobně. Proto jsem přece hlavní osobou a jedu napřed! Každý, kdo byl v této zemi ví, že je to země zapomenutí.” “Jakto?” “Nu, kdo přestoupí její hranice, zapomene hned, kdo je, co je, kde byl a čím byl.” “Kdo ti pověsil na nos takový nesmysl?” “Sídi, neurážej mne! Mluvil jsem s mnohými moudrými lidmi o Ardistanu. Nejmoudřejší z nich byl starý, učený a světa znalý derviš, který se Ardistanem potloukal deset let, a proto jej dokonale zná. Řekl mi, že s Ardistanem je to právě tak, jako s lidským životem.” “Co tím myslel?” tázal jsem se. “Hned ti to vysvětlím,” pravil Halef. “Připustíš přece, že my dva nepocházíme z Ardistanu, ačkoliv tu nyní jsme?” “Ovšem.” “Snad také připustíš, že jsme nepovstali z této země, ačkoliv po ní chodíme?” “Zajisté!” “A víš, kde jsi byl před tím, než ses narodil?” NP ” “mé. “Ale tenkrát, když jsi ještě byl tam, kde bydlí duše nezrozených, jsi o tom věděl?” “Dost možná!” “Tedy jsi na to zapomněl v tom okamžiku, kdy ses narodil. Starý derviš tvrdil, že země je jakýmsi vězením pro tvory, kteří nechtějí Alláha poslouchat. Jakmile vstoupí duše branou zrození na tento svět, ihned zapomene na všechno, co bylo před tím. Neví, kým a čím dříve byla, a může se jen dokonalou

poslušností, nezlomným vyznáváním víry, pracovitostí a dobrými skutky opět dostat tam, odkud přišla. Věříš tomu, effendi?” “Náhledy tvého bohabojného derviše jsou velmi zajímavé, je třeba však o nich přemýšlet.” “Přemýšlej tedy, sídi! Ten derviš mi také vyprávěl, že v lidském životě nastávají okamžiky, kdy vzpomínka na bývalý život proletí pojednou myslí člověka jako blesk, ale právě tak rychle opět zajde.” “Hm. A tak nebo podobně má tomu být i s Ardistanem?” “Ano. Je to kraj zapomnění, země omezeného obzoru. Právě proto prý život v Ardistanu ukazuje obraz lidského života na zemi. Usmíváš se, effendi? Což to, co pravím, nezaslouží, aby se tomu věřilo?” “Zaslouží, nezaslouží, na tom teď nezáleží. Víš, kdo jsi?” “Já? Jak bych to nevěděl! Proč se ptáš?” “Počkej! Víš, kde jsme byli včera?” “Ano.” “A předevčírem a po celé týdny a měsíce před tím?” “Ano.” “Nezapomněl jsi na to? ” Ne ” “nc. “Jak tedy může být Ardistan krajinou zapomenutí?” Halef zadržel koně, zadíval se zamyšleně do prázdna a broukal: “Tvá otázka věru není zrovna hloupá. Zdá se mi, že si pletu jedno s druhým nebo se snad správně nevyjadřuji. Snad zapomnění nepřichází najednou, nýbrž se dostavuje ponenáhlu. U tebe už začalo, neboť to přece přiznáš jsi své zápisky zapomněl na lodi.

Nuže, nehádejme se a vyčkejme, zmizíli nám paměť či ne. Vraťme se raději ke kmeni Ussulů, o němž jsme mluvili. Znáš ten kmen?” “Ne,” odvětil jsem, když jsme se opět pustili do klusu. “Buď tedy rád, sídi, že jsem hlavní osobou na této cestě. Beze mne bys byl ztracen, úplně ztracen, nadobro ztracen, kdybys mezi Ussuly zabloudil. Já totiž vím, jak na ně! Slyšel jsem o nich. Měj se na pozoru, effendi! Ti Ussulové jsou totiž národem obrů. Mají nohy jako sloni. Jejich paže jsou dlouhé a silné jako dvacetileté kmeny. Vlasy mají husté a dlouhé jako koňská hříva. Oči jim září jako lucerny. Jejich hlas přehluší hřmění hromu, a když se rozzlobí, chvěje se země. Bydlí v pevných hradech, které jsou vystavěny ve vodě. Žijí z loupeží a vražd. Nevěří ani v Alláha, ani v ďábla, a kdo se s nimi dostane do sporu, ten se může rovnou rozloučit se životem.” “Tohle zní přímo znamenitě! A kdopak ti to vyprávěl? Snad ne ten starý, zbožný derviš?” “Ne, to vím od jiné, ale neméně věrohodné osoby. Jak říkám, zvítězit nad mužem z kmene Ussulů je zhola nemožné. Proto je také

tělesná stráž míra

ardistanského sestavena ze samých ussulských obrů, z nichž každý se postaví v boji proti třiceti mužům najednou.” “Dobře, že nás není třicet, že jsme jen dva!” “Proč?” “Poněvadž se proti nám žádný ten obr nemůže postavit.” “Nesměj se, sídi! Co vím, to vím, a co vyprávím, je pravda! Ostatně jako vedlejší osoba se máš chovat uctivě k tomu, co vypráví osoba hlavní, ale slyš! Co se děje?” Poslední slova bezděky vyrazil, neboť jeho kůň se zastavil a výstražně zasupěl.

Také Syrr se zastavil, ale nejevil strach. Kopytem hrabal, jako by chtěl nějakého nepřítele roznést na kopytech. Oči obou koní se obrátily vlevo, sledovaly jsme jejich pohledy, ale nespatřily jsme hned, oč jde. Byli jsme v té chvíli v hustém, bažinatém lese, jehož kmeny byly dost řídce rozestoupeny, ale vzdušné kořeny stromů splývající z větví tvořily tak hustou clonu, že nebylo snadné pořádně se po okolí rozhlédnout. Díval jsem se na tu stranu, kam hleděli naši koně a konečně jsem postřehl, že se jeden z těch vzdušných kořenů pohybuje podivným způsobem. Halef to

spatřil zároveň se mnou. Ulekl se, rozepjal ruce a vykřikl: “Had! Vidíš toho obrovského hada? Je nejméně deset metrů dlouhý! Vidíš ho, effendi?” “Vidím,” odvětil jsem. “Je to krajta tygrovitá.” “Musím ji okamžitě sestřelit, nebo nás pohltí i s koňmi!” Popadl pušku. Dobrý Halef jako vždy i v tom gestu poněkud přeháněl. Bylo sice kdesi tvrzeno, že krajty dosahují délky šesti i více metrů, ale tato neměřila jistě ani čtyři metry. Že by nás pozřela i s koňmi, to byla jedna z těch roztomilých nadsázek, v nichž si Halef liboval. Had visel na stromě za ocas a pohyboval přední částí těla a hlavou tak, jako by chtěl něco ve vzduchu chytit. Komíhal se tak jistě z rozčilení nad tím, že jsme ho vyrušili. Nemohli jsme sice přesně vidět, kam se dívá, ale jisté bylo, že nás zpozoroval. Připravil jsem si henryovku, abych byl pohotově, kdyby se Haléřová kule minula cíle. Na hada nelze snadno mířit, neboť hlava krajty je v ustavičném pohybu. Proto také Halef chybil, a já hada zasáhl teprve druhou ranou. Hadí hlava, kterou koule proletěla, opsala v smrtelné křeči kruh, pak plaz několik vteřin nehybně visel z větve k zemi. Netrvalo však dlouho a začaly se uvolňovat jeho závity, dosud pevně objímající větev, až konečně tělo spadlo dolů. Jeli jsme k němu a seskočili z koní. “Sláva!” zvolal Halef. “První veliké dobrodružství a smrtelné nebezpečí v zemi ardistanců jsme šťastně překonali, aniž nás to stálo život! Ohavný netvor vypustil duši a život z něho vyprchal naším příchodem! Chtěl nás sežrat a teď strávíme my jeho! Ó, štěstí! Ó, slast! Ó, radost! Ještě dobře, effendi, že ta obluda neměla nohy, jinak by byla, sotva nás spatřila, jistě tryskem utekla! Jen

se podívej, sídi! Jaká to šeredná obluda, jaký drak, jaká příšera, jaký netvor, jaký výplod pekel, jen pohleď na tohoto klacka, psího syna, vyvrhele, darebáka a lidožrouta! Pohleď na jeho tlamu, na ty zuby! Víš, že takový had dovede spolknout celé dobytče a ani ” “To snad ne, Haléře,” přerušil jsem ho a krčil rameny. “Nu, když ne vola, tedy pořádnou krávu jistě!” slevoval Halef. “Ani to ne.” “Tak aspoň tele?” “Také ne!” “Myslíš jehně?” “I to pochybuji! A na člověka se odváží leda omylem.” Halef se zatvářil velmi zkroušeně a začal naříkat: “Ale pak, effendi, by vlastně vůbec nebylo hrdinství, co jsme tady provedli!” “Tasí myslím, že ne.” “To je škoda, věčná škoda! Nemohlo to zvíře být dvacetkrát delší a desetkrát tlustší, aby naše sláva dvacetkrát vzrostla a natáhla se! K čemu jsme tedy toho hada zastřelili? Může se jíst?” “Černoši hady jedí, pokud vím.” “Alláh mne chraň před ďáblem třikrát kamenovaným. Nejsem černoch!”

“Vezmeme si tedy aspoň kůži.” “K čemu kůže?” “Vyrábějí se z ní tašky, sedlové pokrývky ” “Sedlové pokrývky? Ale to se znamenitě hodí! U nás na poušti nejsou vůbec obrovití hadi. Přijduli domů s takovou pokrývkou, roznese se má sláva široko daleko od džebelu k džebehi a všichni mne budou velice chválit. Kůži chci mít, kůži!” Pomocí svých nožů jsme stáhli rudě a hnědě žíhanou hadovu pokožku a pokračovali jsme potomv jízdě. Kůži vzal Halef k sobě na koně.

Považoval ji za svou kořist, proti čemuž jsem ovšem nic nenamítal. Setkání s hadem mi vyneslo více než hadí kůži, totiž nové poznání mého Syrra; měl jsem z něho opravdovou radost. Neprojevil nejmenší strach, když spatřil plaza, jehož nikdy před tím neviděl. Tato jeho nebojácnost měla pro mne, jezdce, značnou cenu.

Kapitola pátá MEZI OBRY

Vzdávám se úmyslu vylíčit souvisle průběh a příhody celé naší jízdy. Vyprávím jen to, co souvisí s myšlenkou, kterou sleduji, a co pro ni má význam. Mohu proto jen říci, že jsme projeli bažinatou nížinou přímoří za tři dny, aniž jsme zažili nějaké zvláštní dobrodružství, které by stálo za řeč. Snažil jsem se po celou tu dobu, abychom zachovali směr do vnitrozemí, ale tvářil jsem se ustavičně, jako by Halef byl vůdcem a jako bych jen sledoval jeho vůli. Nechtěl jsem dobrému hadžimu kazit radost z pomyšlení, že je “hlavní osobou” na této výpravě. O jídlo jsme se zatím starat nemuseli; Šakara nás dostatečně zásobila. Spali jsme na příhodných místech v lese, kde bylo sucho a kde jsme se mohli aspoň trochu vyhnout komárům, kteří byli metlou těchto oblastí. Čtvrtého dne zrána se krajina změnila. Přišli jsme do suššího prostředí; les tu sestával ze stromů, které méně milují vlhko než mangrovové stromy na pobřeží. Přijeli jsme tu a tam na travnaté, lučinaté plochy, které poskytly našim koním znamenitou šťavnatou potravu. Narazili jsme již také na živé proudy vod, které mohly být klidně pojmenovány potoky; na příhodných místech se tvořily na jejich tocích rybníky a jezírka, kolem nichž a v nichž bujel živočišný život. Také stopy po lidech jsme našli na mnoha místech a

přesvědčili se, že tu časem bývá dost živo. Stopy byly už staré a někde sotva znatelné. Jen na jediném místě, kde se stopy křížily všemi směry, vypadaly čerstvě a prozrazovaly, že tu asi bylo po něčem horlivě pátráno. Bylo záhodno ty stopy důkladně prozkoumat, proto jsem zadržel koně. “Proč stojíš, effendi?” tázal se Halef. “Nevidíš stopy?” pravil jsem a ukázal do trávy. “To se rozumí, že vidím. Jsou to stopy jelení nebo po divokých vepřích.” “Cože? Halefe, styď se!”

“Myslíš, že jsou to stopy lidské?” “Ovšem! Je to přece patrné na první pohled.” “Musíme je tedy dobře prozkoumat. Slez z koně, sídi!” “Já? Proč já?” “Jak se můžeš ptát? Zkoumání stop je přece tvým koníčkem. Proč bys to neměl najednou dělat? ” “Inu, zkoumání stop je velmi těžká práce, a zodpovědná, milý Halefe. Omyl může stát člověka snadno i život. Proto čtení stop musí obstarávat vždycky vůdce výpravy. A tím jsi ty!” Halef protáhl obličej o několik palců. “Hm,” bručel rozpačitě. “Cožpak jsem tvrdil, že jsem hlavní osobou, i pokud se týče čtení stop?” “Snad ne, ale rozumí se to přece samo sebou. K přečtení tak spletitých stop je třeba zvláštní moudrosti, kterou nemůže být vybaven člověk,

jemuž je hloupost vrozená. Jsi to ty, Halefe, který musí slézt. Dělej tedy, pospěš! Pomysli, jak jsou ti Ussulové podle tvých slov nebezpeční. Běhají tu v okolí hotoví obři! Což kdybychom je potkali! Slez tedy, rychle slez! Musíme vědět, jací lidé zanechali zde v trávě své stopy!” Tu Halef seskočil ze sedla a pustil se do práce, která mu valně nevoněla, neboť nedovedl kombinovat a vyvozovat závěry z toho, co pozoroval. Umění kombinační musí ovládat každý, kdo se odvažuje číst stopy, proto jsem nedoufal, že Halef dospěje k nějakému výsledku. Slezl jsem z koně také, ovšem ne proto, abych mu pomáhal, ale proto, že mne lákal měkký trávník, kde jsem se mohl bavit pozorováním Haléřových

stopařských pokusů a ležet při tom pohodlně v trávě. Bylo až směšné, jak si maličký hadži počínal. Viděl mnohokráte předtím, jak opatrně zkoumám stopy, nedotýkaje se jich, abych je nesetřel. Halef však běhal po stopách sem a tam, šlapal po nich a ničil je, aniž pomyslel, že se tím dopouští neodpustitelné chyby. Když všechny stopy bezmála již rozšlapal, prohlašoval: “Sídi, nemáš pravdu, mýlil ses! Tady vůbec nechodili žádní lidé.” “Kdo tedy?” “Sloni nebo nosorožci! Možná, že také hroši nebo jiná veliká zvířata.” “Z čeho tak soudíš?” “Pohleď sem! Z obrovských tlap.

Takové nohy má jen slon nebo hroch.” “A kolik nohou má slon?” “Čtyři!” “To je divné. A tvorové, kteří tu běhali, měli jen dvě nohy.” “O tom bych pochyboval. Jak to vůbec můžeš vědět? Není tu přece vidět zvířata, nýbrž jen stopy jejich nohou. Je tedy velice nejisté, patříli dvě nebo čtyři stopy jednomu zvířeti. Ty tvrdíš, že jsou stopy dvě na jedno zvíře, já tvrdím, že čtyři a proto mám většinu nad tebou. Jsou to buď sloni nebo nosorožci.” “Prozkoumal jsi také, zdali tvorové, kteří tu běhali, neměli snad na botách ostruhy?” “Ostruhy na botách?” vybuchl smíchy, pokračoval a ustavičně se pochichtával: “Odkdy nosí sloni a nosorožci boty s ostruhami, sídi?” “Od té doby, co jezdí na hroších,” pravil jsem. “Ostatně práci jsi ještě nedokončil. Teď nutno ještě stanovit, odkud ti lidé přišli a kam odešli.” “Po tom mám také pátrat?” “To se rozumí!” “Sídi, kdybys mi tak chtěl trochu pomoci,” zaprosil pojednou. “Ne,” odvětil jsem. “A proč ne? ” “Poněvadž bych tím podceňoval tvou vrozenou chytrost a moudrost. Jdi tedy!” Promluvil jsem tentokrát poněkud ostřejším tónem. Proto již nenaléhal a poznamenal jen: “Tedy alespoň odložím pušky, které by mi při hledání překážely.” Halef měl totiž na zádech svou arabskou pušku, bohatě vykládanou slonovinou, a dvojku, kterou jsem mu kdysi daroval. Sňal teď obě pušky z ramen a připjal je napříč k sedlu. Pak se dal znovu do hledání. Aby čtenář porozuměl dalšímu, je třeba popsat poněkud krajinu, v níž jsme právě byli. Ležel jsem u našich koní a měl po pravici i po levici dost husté křoví, jež lemoval po obou stranách vysoký les. Přede mnou leželo volné prostranství, kde Halef zkoumal stopy. Travnatá mýtina se táhla asi dvě sté kroků ode mne až k lesu, tam zahýbala vlevo a ztrácela se v křoví. Stopy přicházely z křoví vpravo, rozbíhaly a křižovaly se po celé mýtině a mizely v pozadí za levým rohem křovin. Byly to tři, nejvýše čtyři osoby, jež tudy prošly. Křížení a roztroušenost stop mne přivedly k domněnce, že tu patrně hledaly květiny, jedlé kořínky, nebo něco podobného. Stopy byly veliké a daleko viditelné. Příčinou byla výška trávy a druh obuvi, která trávu sešlapala. Je vždy velice důležité vědět, zda lidé, které máme před sebou, jsou pěší nebo jezdci.

Halefovi se zdálo, že bude dobře nejprve vypátrat, kam stopy směřují, a domníval se, že není třeba pátrat po tom, odkud přicházejí. Šel po nich po celé délce mýtiny, až zmizel v křoví vlevo. Nepovažoval jsem za nebezpečné ponechat ho na chvíli samotného. Neměl sice stopařské nadání ani bystrý úsudek a rozhled, nutný pro cestu tak nebezpečnou, jako byla naše nynější, ale byl chytrý, ba lišácky prohnaný. Nebál jsem se o něho, neboť jsem nepovažoval za možné, že by se setkal s původci těch stop. Sledy po lidech nebyly sice staré, ale nebyly také tak čerstvé, aby z nich bylo možné usoudit, že lidé jsou ještě nablízku. Byl jsem zatím bez starosti, věděl jsem, že Halef jistě daleko neodejde a že se hned vrátí, kdyby přišel na něcp podezřelého. Malý hadži nebyl ještě dlouho pryč, když Syrr, můj vraník, mi dal výstražné znamení. Postavil se blízko ke mně, zdvihl svou malou a ušlechtilou hlavu, položil uši do týla, vtáhl vzduch do nozder a několikrát tiše zasupěl, což bylo znamením, že větří někoho cizího. Assil ben Rih, kůň Halefův, se choval podobné. Obě zvířata se dívala vpravo, a to do míst, kde stopy vystupovaly z křovin. Přicházely snad tamodtud ještě nějací lidé?

Napjal jsem sluch, ale nezaslechl jsem nic. Položil jsem hlavu na zem a naslouchal. Tu jsem ovšem zaslechl jakýsi šramot, zprvu tichý, pak silnější kdosi se blížil. Znělo to jako pomalé, těžké kroky v suchém listí. Posadil jsem se opět. Teď už jsem slyšel i takto, že se šramot blíží. Zvuky se stále zesilovaly a stupňovaly, až jsem si konečně vzpomněl na Haléřový slony a nosorožce. Větve praskaly, ohýbaly se, jako by se jimi někdo těžký prodíral; duněly hlučné kroky. Byly to však stěží kroky nějakého divokého zvířete. Ozývaly se v pravidelných přestávkách, odměřeně, ale zároveň pohodlně, jako by nějaký obr ve výtečné náladě šel houštím na procházku a nic nedbal na to, že přitom sešlapává křoviny a podrost. Vstal jsem a sáhl po svých puškách. Tu se rozevřelo křoví a živá příčina tajemného lomozu se zjevila přede mnou, když jsem spatřil bytost, vlastně dvě bytosti, které se na mne zahleděly právě tak udiveně, jako já na ně. Byli to opravdu dva tvorové, z nichž jeden seděl na druhém? Ano, skutečně! Byl to jezdec! Ale jaký! A to zvíře, na němž seděl! Byl to snad zušlechtěný hroch nebo degenerovaný tapír, diluviální jelen bez parohů, či kříženec slona s velbloudem, jemuž scházel rypák a hrb? Od každého mělo to zvíře něco, ale když jsem tu zoologickou zrůdu podrobněji pozoroval, musel jsem konečně přiznat, že má vzdálenou snahu vypadat jako kůň. Mělo kopyta, pravá koňská kopyta, ale tak veliká, že jsem něco podobného jakživ neviděl. Hlava se podobala hlavě obrovitého losa, zvláště tlamou a nozdrami. Hříva byla dlouhá a hustá, ale tak z tak silných žíní, že se podobala spíše chumáči provázků, než obvyklé okrase koňské šíje. Její barvu, jako vůbec barvu celého toho zvířete bylo těžké určit, neboť bylo pokryto tlustou vrstvou bláta a špíny, v níž vězelo jako obložené pancířem. Takové chuchvalce bláta jsem vídal na amerických bizonech, kteří se povalovali v blátě, aby se zbavili komárů a ovádů. A zvláště pozoruhodné byly na tomto tvoru oči a ohon. Mělli dlouhé žíně, či jen chvost na konci, nemohl jsem naprosto rozeznat. Mnoho žíní v něm jistě nebylo, a to málo, co obsahoval, bylo pokryto takovým množstvím uschlého bláta, promíseného mechem a býlím, že se podobal spíše nezdařenému bobřímu ocasu, než ušlechtilé koňské oháůce. A podivné při tom bylo, že ten ohon i přes tvrdost, kterou mu dodával jeho obal, byl v ustavičném pohybu. Nevisel klidné, jak se sluší, nýbrž se pohyboval neustále sem tam a vrtěl sebou v kruhu. Vypadalo to, jako by neviditelný muzikant považoval koně za kolovrátek a ohon za kliku.

Ten neviditelný stál za koněm a točil mu ohonem s vytrvalostí a pílí přímo

obdivuhodnou. A právě to, že nebylo kolovrátkáře vidět, že se dal pozorovat jen neustále kroužící ocas, působilo na

diváka dojmem nevýslovně směšným a naprosto nepopsatelným. Také oči zvířete si ani na chvíli neodpočaly. Pravímli “oči”, přeháním, musím říci očka. Ta očka byla totiž tuze malá pro kolos, jehož tělo obsahovalo jistě více masa a tuku, než těla dvou vykrmených volů. Byla to očka svrchovaně nepokojná. Nemohl jsem téměř ani určit, kam se zvíře dívá. Nahoru, dolů, vpravo, vlevo, semhle, tamhle, všude se dívala ta očka a jak se zdálo, všude najednou, v stejném okamžiku. Ustavičně bylo vidět jejich bělmo. Dělalo to naprosto nezvyklý dojem, působilo to skoro lstivě a tísnivě.

Zdálo se, jako by v tomto nemotorném těle sídlila duše, která v předešlém životě náležela nějakému kejklíři nebo tajnému policistovi. Hned při prvém pohledu na ta všudybylská očička muselo člověka napadnout: “S touto potvůrkou možno vyjít jen po dobrém, po zlém si asi moc poroučet nedá!” Ale obraťme pozornost k druhému stvoření, jež sedělo na právě popsaném koni. Byl to člověk, ale jaký člověk! Kdo ho spatřil, musel si jistě vzpomenout na Goliáše filištínského, o němž bible praví, že byl šest loktů a píď vysoký a ” ” no hlavě měl jakousi přílbu a oděn byl v Šupinatý pancíf. Pancíf vážil pět tisíc ieklú železa. A měl i železné holenice na nohou a ocelový Štít chránil jeho ramena. Bylo pak ratiitě kopí jeho jako vratidlo tkalcovské a hrot kopí vážil sám o sobe Šest set šeklú železa. ” Biblický Goliáš nebyl jistě ani vyšší ani širší než jezdec, jehož jsem viděl před sebou. Výšce byla přiměřená i šířka hrudi a mohutnost jeho svalů. Převyšoval mne dobře o půl druhé hlavy. Neměl sice na hlavě přílbu, ani se neoděl v šupinatý pancíř, ale kopí, které držel v ruce, si mnoho nezadalo s tkalcovským vratidlem, a nůž, který mu vězel v opasku, byl tak mohutných rozměrů, že mohl sloužit za meč nebo sekeru. Na zádech mu visel obrovský, z krokodýlího hřbetu vyrobený luk a pod ním toulec na šípy, zhotovený z želvího krunýře, použitelný pro své rozměry jako štít, jímž by vržená kopí ani šípy nemohly proniknout. Nohy trčely až po kolena v tlustých, botám podobných rourách, kterým bylo dodáno pevnosti tím, že byly ovinuty koženými řemeny. Podrážky byly tak široké a dlouhé, že jsem teď pochopil rozměry stop v trávě. Stehna byla oděná jakýmisi koženými válci, jež s použitím menší dávky fantazie mohly být považovány za kalhoty. Kožený kabátec, na hrudi rozhalený, doplňoval jeho oděv a odhaloval klenutá, silně zarostlá prsa. Člověku při tom bezděky napadlo, že tento obr má asi srst po celém těle. Nepokrytá hlava byla zarostlá hustým lesem černých vlasů, které mu jako hříva spadaly hluboko do týla. Z pokožky obličeje bylo vidět jen několik místeček, vše ostatní pokrýval hustý plnovous, který vpředu spadl ještě hlouběji, než vlasy v týle. Oči toho muže mohly být právě tak jako oči jeho zvířete nazvány jen očky, neboť byly tuze malé v poměru k obrovským rozměrům celé postavy, hlavy, širokého obličeje a nízkého, ale pevného čela. Sedlo na koni neměl, třmeny rovněž ne. Uzdu nahrazoval pouhý

řemen, který jezdec uvázal koni okolo tlamy a jehož oba konce držel v rukou. Pro koně to bylo ovšem pohodlné, ne tak pro jezdce, který byl odkázán na stisk kolen, chtělli koně řídit. Nikdo ať si nemyslí, že účelem těchto řádků je vylíčit jezdce i koně směšně. Naopak prohlašuji, že neobvyklé tvary obou těch tvorů mne sice překvapily, ale ne rozesmály. Obě bytosti, které se mi tu zjevily, působily na mne dojmem nestrojené přirozenosti, nespoutané síly, nebojácnosti, překypujícího zdraví a pravé, bezstarostné dobromyslnosti, která je dána jen tvorům stojícím teprve na počátku svého vývinu. Prapůvod, ano, prapůvod je slovo, které mi napadlo, když jsem toho jezdce s koněm spatřil. Kdyby bylo mým úkolem napsat pohádku, v níž by vystupoval pračlověk s prakoněm, použil bych jistě obrazu, který se mi zde objevil. Obr si mne prohlížel právě tak tiše a pátravě, jako já jeho. Pak se tázal řečí kurmandži, kterou jsem znal: “Odkud jsi přišel?” Ukázal jsem rukou za sebe za odvětil: “Tamodtud.” “Od moře?” “Ano.” “Kam jedeš?” “Tam.” Ukázal jsem rukou před sebe. Obr se zachmuřil a vyzval mne: “Vyslov se určitěji. Tamodtud a tam, to nic neznamená. Jak se zdá, nevíš, kdo jsem?” “Nikdy jsem tě neviděl.” “Poslyš tedy, co ti povím, a pamatuj si to! Jsem Amin, nejvyšší šejk nepřemožitelného kmene Ussulů. Rozuměl jsi? ” “Ano.” “Chovej se podle toho! Tato celá země od pobřeží mořského až tam nahoru, kde za úžinou El Chatař začíná poušť Čobanů, je mým majetkem. Vše, co v této zemi roste, bydlí a žije, patří mně. Ty také! Rozuměl jsi?” “Ano,” přisvědčil jsem. “A patříli mi muž, patří mi ovšem i všechno, co je jeho a co má u sebe. Připouštíš to?” “Ano,” přisvědčil jsem opětně. “To jsem rád, cizince. Jak se zdá, nejsi hloupý. Tak rychle jako ty nepochopil ještě nikdo, že jsem pánem jeho majetku. Musím si tě důkladně prohlédnout a pak se podívám také na tvé věci.” Dojel až ke mně a seskočil ze svého prakoně. Teprve teď jsem se mohl obdivovat obrovitosti jeho údů a svalů.

Jeho ruce byly jistě dvakrát větší než mé. A ta šíře jeho ramen! Stál jsem před ním jako trpaslík. Uchopil mne vzadu

a napřed za ramena a otočil mnou několikrát sem tam. Dal jsem si to klidně líbit, ne ovšem ze strachu. Stála tu proti mně hrubá, nespoutaná síla, síla svalů a hmoty; kdo z nás bude mít nakonec vrch, by bylo bývalo zbytečnou otázkou. Zatím má zdánlivá povolnost mi získávala, jak se zdálo, jeho přízeň, neboť pravil: “Líbíš se mi! Ode dneška budeš mým sluhou a zůstaneš neustále po mém boku. Nevím sice ještě, jakým způsobem tě zaměstnám, abys mi byl užitečný, ale na to už časem přijdu. Snad se ti podaří dokázat, že nejsi zcela bezcenný. Ted” ukaž, co všecko máš u sebe!” Aby si uvolnil obě ruce, zarazil do země kopí a sáhl po mých puškách, aby si je prohlédl. Opakovačku podržel jen chvíli v ruce a už jí odhodil. Zdála se mu tuze lehká. “Nevyznám se v takových hračkách a také o ně nestojím. Je to zbraň pro děti!” pravil opovržlivě. Zato neobyčejná váha mé medvědobijky na něho učinila dojem. Vážil dvojku v rukou, pak ji uchopil za hlavně a zamával jí ve vzduchu jako kyjem, kterým by mohl někoho srazit k zemi. Potom se snížil k pochvalné poznámce: “Tato puška ujde. Myslím, že se nerozbije, udeřímli jí nepřítele do hlavy!” Jak se zdálo, byla pro něho puška vlastně kyjem, ne střelnou zbraní. Prohlížel sice s jakýmsi zájmem zámek pušky, ale bylo na něm patrné, že z prohlídky mnoho nezmoudřel. A zatímco si ten pračlověk prohlížel mé zbraně, zlíbilo se i jeho prakoni věnovat mi pozornost.

Tlamou odstrčil svého pána stranou, postoupil ke mně, točil ohonem, a začal mne očmuchávat. Jak se zdálo, shledával, že jsem docela příjemným tvorem, neboť si otřel mokrou hubu o můj obličej. Dal jsem mu za to políček a důkladný!

Neurazilo ho to, naopak, zdálo se, že se mu to líbí, neboť zdvihl hlavu, zavřel blaženě očka, otevřel tlamu dokořán a zařehtal? Ale kdež! Co jsem uslyšel, nebyl řehot koně, ani sloní troubení, ani řev lva, nepodobalo se to píšťale parníku ani automobilové houkačce, ale vězelo v tom něco z toho všeho a znělo to tak neobyčejné a překvapovalo to takovou originalitou, že bych se byl nejraději svalil na zem nevím, zda leknutím nebo smíchy. Pračlověk se obrátil k prakoni a obořil se na něj: “Zbláznil ses, ničemníku, že tak řehtáš? Zde, v širé stepi, kde se mohou skrývat ještě jiní cizinci, kteří se nesmějí dozvědět, kde jsme a co tu děláme! Styď se!” Valachova hlava se okamžitě svěsila ještě níže než před tím.

Ohon se zastavil na své okružní dráze, očka se k sobě přiblížila, aby zahanbeně šilhala podle nosu k zemi a z hloubi koňova nitra vyrazilo tak hluboké zafunění, jako by se to ubohé hovádko chystalo studem se propadnout do země. Byl jsem dojat v hloubi duše. Nebylo pochyby o tom, že tento prakůň měl cit! “Jmenuje se Smťfc17,” vysvětloval mi šejk a ukazoval na kolovrátek, jehož “Tlustý.

pratóny jsme právě slyšeli. “Není to náš jediný kůň. Máme takových mnoho. Uvidíš je všechny.” “Kdy?” tázal jsem se. Netušil, kolik otázek jsem vložil do tohoto jediného slova, ale zodpověděl mi je všechny: “Zítra nebo pozítří. Dnes nejsme doma, jsme na honbě.” “Kde?” “Tady naproti v lese.” Pohodil rukou stranou, kam prve zmizel Halef. “Kolik je vás?” “Dvacet lovců, nepočítaje ženy. Bojovníci loví, a ženy hledají kořínky, které pojídáme k masu.” Neptal jsem se dál, aby to obrovi nebylo nápadné. Zatím jsem věděl dost. Ženy hledaly na travnatém prostranství kořínky, od nich tedy pocházely stopy, které směřovaly k ležení, v němž tábořilo dvacet Ussulů. Jestliže byli tak velcí a silní jako jejich náčelník, mohli se nám stát nebezpečnými, i když byli tak prostomyslní a dobromyslní jako jejich představitel. Halef se dlouho nevracel. Pustil se jistě dále, než bylo radno, snad dokonce již byl spatřen a polapen. Byloli mezi Ussuly obyčejem, že každý cizinec dopadený na jejich půdě je jejich majetkem se vším, co má při sobě, tak jistě hleděli tuto zásadu uplatnit i na Halefovi. Jak jsem maličkého šejka znal, nedal si to asi jen tak líbit. Jistě se bránil, byl přemožen a je teď v nebezpečí. Snad potřebuje mou pomoc. Měl jsem po ruce jen jedinou zbraň, ale zato velice účinnou, totiž samého šejka, kterého bylo třeba zajmout, aby mi posloužil za rukojmí. Muselo dojít k boji mezi mnou a jím, z čehož jsem ovšem mnoho strachu neměl. Tělesné převahy tohoto soka jsem se nebál. Byl to prostičký hlupáček a nebylo těžké vyvážit jeho tělesnou sílu duševní převahou. Když si mne důkladně prohlédl, zajímal se i o naše koně. Přesvědčil jsem se hned, že je znalcem jen po svém způsobu. Jeho prakůů měl pro něho patrně víc ceny, než oba naši vraníci dohromady.

Vyjádřil se, že jsou tuze slabí, než aby ho unesli, jejich kopyta jsou příliš malá a koně se vůbec nehodí pro zdejší bahnitou půdu, do které budou zabředávat a v níž se mohou i s jezdcem potopit nebo zadusit. Čím větší a širší kopyta, pravil, tím cennější kůň. Co mi to pěkně ze široka vypravoval, připlížil se jeho tlustý Smík zezadu ke mně a jen tak ze žertu mne kousl do šíje. Dostal ovšem hned druhou ránu, jistě silnější, než byla ta první. Považoval ji však patrně za nový projev sympatie, neboť opět zdvihl hlavu, zavřel oči a otevřel hubu dokořán, patrně proto, aby zase vydal onen pěkný zpěv jako poprvé. Ale v posledním okamžiku ho patrně napadlo, že ho prve jeho pán vyzval, aby se styděl.

Spolkl tedy svůj projev radosti a utlumil jej v nitru. Zavřel tlamu, otevřel očka, svěsil hlavu a šilhal na nás, jako by nás vyzýval k obdivu nad tím, jak se dovede přetvařovat. To mne dojalo, že jsem ho popleskal po krku. To však mělo účinek zcela neočekávaný.

Hodil hlavu do týla a spustil řehot, řev, troubení, houkání a skřek, že mne uši brněly. Tu šejk vytrhl ze země kopí, rozpřáhl se a přetáhl ho tak důkladně, že koňovi okamžitě zašla chuť k řehotu. Z toho jsem usoudil, že ussulští prakoňové mají dobrou školu. Zmírnil jsem ovšem ihned přísnost jeho pána tím, že jsem pokračoval v lichocení. Při tom jsem zpozoroval, že oční jamky, koutky tlamy, nozdry a ušní boltce a všechna choulostivější místa na Smíkově těle jsou obsypána ovády a komáry, kteří mu jistě působili nemalou bolest. Orientálec nemá pro podobné věci nejmenší cit a nedovede také něčemu podobnému čelit. Bylo mi tlustého Smíka líto, i zdvihl jsem ze země větévku a začal odstraňovat hmyz, který na mnohých místech jeho kůže tvořil celé hrozny. To se Smíkovi patrně ještě nikdy nestalo. Stál tiše a dal si líbit operaci až do konce. Pak si zhluboka oddechl a snažil se mi všemožné dát najevo svou vděčnost. Mohu již teď poznamenat, že i později jsem mu často tímto způsobem posloužil a sklidil za to jeho vděčnost. Důkazy Smíkovy příchylnosti ke mně neměly konce. Šejk si zatím prohlížel s naivností téměř dětinskou všechny předměty, které jsem měl u sebe a vyjadřoval se o nich tak, jako by již skutečně byly jeho majetkem. Mé kapesní hodinky se mu zalíbily tak, že mi je už nevrátil; zastrčil si je klidně za pás. Když jsem ho zdvořile upozornil, že hodinky patří do mé kapsy a ne za jeho pás, nechápavé se na mne zadíval, zakroutil hlavou a prohodil: “Nerozumím ti! Přece jsem ti už řekl, že všecky tvé věci patří mně a ty jsi s tím souhlasil!” “Mýlíš se!” namítl jsem. “Nemýlím se!” tvrdil šejk. “Chci tě omluvit tím, že máš asi špatnou paměť. Kdyby tomu tak nebylo, musel bych tě mít za lháře, a snad připustíš, že je to největší pohana, která může člověka stihnout! Nepřisvědčil jsi snad, když jsem prohlásil, že každý, kdo vkročí na naše území, je naším majetkem?” “K tomu jsem nepřisvědčil.” “Oho! Řekl jsi snad ano!” “Ale ne v tomto smyslu, jak se domníváš. Ptal ses mne, zda rozumím, a k tomu jsem ovšem přisvědčil. Pak jsi tvrdil, že náležíli ti muž, patří ti i to, co má u sebe. K tomu jsem také přisvědčil. Ale můžeš to vztahovat na mne? Pochybuji! Jak mi vlastně chceš dokázat, že ti patřím, že jsem tvým sluhou či otrokem? ” “Což jsi neslyšel, že jsem to řekl? Jiný důkaz není třeba!” “A v tom se právě mýlíš!” “Nikdy se nemýlím!” ujišťoval mne náčelník s naprostou rozhodností. “Jsem nejvyšší šejk Ussulů a sám kmenu určuji zákony a mravy. Je mravem a zákonem, že ses stal mým majetkem a při tom zůstane!” Mluvil nyní velmi rázným tónem. “Co kdybych se bránil?” otázal jsem se nevinně. Podíval se na mne, zasmál se vesele a řekl:

“Bránit se, ty? Jen se podívej na moje ruce! Řekni slovíčko a rozmačkám ti tvou hloupou palici pouhýma rukama!” Přidržel mi hrozivě své gigantické dlaně před obličejem. “To by se ti nevyplatilo,” varoval jsem ho. “Nejsem tu sám!” “Že nejsi sám? ” tázal se a rozhlížel se podezíravě. “Nevidím tu nikoho jiného než tebe!” “Nevidíš tu dva koně!

Nenapadlo tě, že jeden z jezdců zde není?” “Že ne? Aha! A proč? Kdepak je?” Mluvil více než naivně. Nepřetvařoval se, nebyla to záludnost ani válečná lest. Mluvil skutečně tak, jak myslel. Očima hledal zmizelého. Já jsem to s ním myslel ovšem méně poctivě. Chtěl jsem ho prozkoumat a podle toho jsem zařídil svou odpověď, jež nebyla lží, nýbrž holou pravdou. “Kde je teď, bohužel, nevím. Můj druh spatřil v trávě stopy a chtěl vědět, kdo tu byl. Pustil se tedy po nich a dosud se nevrátil.” “Šel odtud rovně a pak vlevo za roh křovin, co?” “Ano.” “Inu, to se už jistě nevrátí.” “Proč?” “Zajali jsme ho. Moji lidé ho spatřili a polapili. Určitě. Z našeho tábořiště je vidět právě k tomu rohu.” “Hm. Táboříte tam naproti vlevo za křovinami?” “Ne přímo v lese, ale na jeho okraji. Tvůj druh byl spatřen hned, jakmile zahnul za roh. Je také tak malý jako ty?” “Ještě menší.” “Opravdu?” zasmál se. “To s ním jistě neměli mnoho práce.” “A co když se bránil ” Zvědavé jsem očekával, co odpoví. “Pak je mrtev,” pravil klidně. “Nestrpíme, aby se nám někdo bránil. Nemáme to rádi. Vyžadujeme poslušnost. A jestliže se vzchopil k obraně takový trpaslík, který je dokonce menší než ty, tu s ním

neděláme dlouhé řeči. Země nepotřebuje nedochůdčata, která se k ničemu nehodí. Malý a nemocný zabírá místo velikému a zdravému. Proto musí být všecko zakrnělé vyhlazeno. Bylli tvůj druh neposlušný, zemřel! Do toho však nic není ani mně, ani tobě. Teď si ještě prohlédnu, co dál máš u sebe, a až budu hotov, pojedeme do ležení. Tam si tvůj majetek rozdělíme. Chtěl bych napřed všecko vidět, abych potom dostal, co se mi líbí.” Jak vidět, šejk hovořil velmi upřímně, ale neuspokojovalo mne to příliš. Že se podívám do tábora, to se rozumělo samo sebou, ale ne jako zajatec, nýbrž jako svobodný muž. Nejprve jsem však musel přemoci tohoto obra. Jakým způsobem to provést, mi dosud nebylo jasné. Ublížit jsem mu nechtěl; šejk byl docela dobrý, milý a zajímavý chlapík, jehož jsem nechtěl poranit, tím méně zabít. Chtěl jsem se naopak snažit, abych si získal náklonnost Ussulů. Tento kmen nám

mohl být oporou pro náš příští podnik, proto jsem musel s náčelníkem jednat co nejšetrněji. Ostatně nemusel jsem si lámat dlouho hlavu, jakým způsobem svůj úmysl provést, neboť náčelník sám mi vyšel vstříc takovým způsobem, že jsem se mohl jen chopit dobré příležitosti. Prohlížel moje věci a ptal se mne, jak se jmenuje každý jednotlivý předmět i k čemu je, aby mohl posoudit jeho cenu. Chtěl si, jak přiznal, již vybrat věci, které mu při dělení měly připadnout.

Vyptával se na každou drobnost a já mu klidně odpovídal, jako bych se byl už vžil do neodvratného osudu, že budu oloupen. Tak se šejk dostal i k dobře spletenému lasu, jež viselo na krku mého Syrra. “Co je to?” ptal se a ohmatával řemen. “Laso,” pravil jsem. “Co je laso? Neslyšel jsem ještě to slovo! Toto laso je velice umně spleteno. I my spletáváme řemeny, ale jen krátké, ne tak dlouhé. Ale tak pevně, stejnoměrně a tak pěkně je nedovedeme vyrábět. To je laso! A k čemu je to dobré?” “K chytání lidí.” “Tímto řemenem chceš chytat lidi?” tázal se zvědavě. “Jistě nepřátele?” “Ano.” “V boji? Když chtějí utéci?” “Vůbec při každé příležitosti, chcili je chytit.” “Podívejme se! Chytat nepřátele? To je tuze důležité a zajímavé! A víš, jak se to dělá?” “Ovšem.” “Můžeš to ukázat?” “Chcešli, velmi rád.” “Víš co, ukaž to hned. Nechci, aby při tom byli moji lidé a viděli, jak se to dělá.” “Ukáži ti to hned!” přisvědčil jsem. “Dobře, znamenitě! Chytat nepřátele na řemen, to je něco zvláštního. Hleď, tuhle u pasu mám také svazek řemenů, ty ovšem nejsou k chytání nepřátel, jsou dobré jen k tomu, abych zajatce spoutal. Ale to se musí člověk dříve nepřítele zmocnit. Ukaž mi tedy, jak to děláš!” “Na kom ti to mám ukázat?” otázal jsem se a snímal laso z šíje koně. “Není tu nepřítel, jehož bych mohl polapit!” “To nevadí,” pravil náčelník. “Mysli si, že jsem já tvým nepřítelem! Nebude to dlouho trvat a nebolí to?” “Ani dost málo. Hotovi budeme hned.” “Tedy začni! Ukaž, co dovedeš! Co mám při tom dělat? ” “Vsedni na koně a ujížděj!” “Dobře! Na kterou stranu?”

Ukázal jsem mu do krajiny za námi, směrem, kterým jsem přijel s Halefem, neboť tam jsem se vyznal. Šlo mi také o to, abych šejka vzdálil z blízkosti tábora jeho lidí. Výkřik o pomoc mi mohl přivolat na krk celou smečku a zkazit nadobro můj plán. Kromě toho jsem k provedení potřeboval nějaký strom v zákoutí, k němuž bych byl mohl obra přivázat, aniž jsem se musel obávat, že bude brzy nalezen. “Prchej na tuto stranu,” pravil jsem, “a to tak rychle, jak dovedeš!” “Myslíš, že bys mne dohonil?” tázal se nedůvěřivě. “Dohoním tě určitě.” “Na těchto psech, kterýmříkáš koně? Směji se tomu! Ale zkus to! Ostudu utržíš ty, ne já!” Neměl třmeny; vylezl s námahou na široký hřbet svého prakoné. Usadil se na něm, jako si pohodlně sedáme večer po skončené práci na zděděnou pohovku, kývl na mne milostivě ze své výše a vyzval svého soumara: “Hni se, Smíku! Ale hezky zčerstva, nebo dostaneš pěkný výprask!” Dobré zvíře asi těm slovům nerozumělo, nebo je prostě na sebe nevztahovalo. Tvářilo se, jako by mu na hřbetě nikdo neseděl, jako by kromě něho a mne zde nebylo živého tvora. Svou pozornost věnoval jen mně. Prakoňův pohled spočíval na mně s takovou láskou, jako bych mu byl přirostl k srdci od okamžiku, kdy se prvně se mnou setkal. Místo aby vyhověl vůli svého pána, přistoupil Smík opět ke mně, otřel si tlamu o má ramena a vyplázl dlouhý, tlustý jazyk, aby jej pak pustil na procházku po mém obličeji. Tu však trhl šejk prudce udidlem a vykřikl: “Co je to, Smíku? Nedášli se okamžitě do trysku, zjednám si poslušnost! Rozumíš?” Naklonil se vpřed k hlavě koně a podržel mu ohromnou pěst před očima. Zvíře, jak se zdálo, teprve teď porozumělo. Zašilhalo na jezdce dozadu, vyrazilo ze sebe předpotopní ryk, který měl znamenat zařehtání, přistoupilo ke mně a přejelo mi jazykem obličej dříve, než jsem tomu mohl zabránit. “Nějak rychle si tě zamiloval!” podivil se šejk. “Čím to, že se mu tak líbíš?” Sám jsem se divil, že kůň mi splácí takovou příchylností políčky, jimiž jsem ho častoval. Neodpověděl jsem šejkovi, který se pokoušel znovu přinutit koně k běhu. Stiskl ho koleny, udeřil ho pěstí a konečně mu začal zpracovávat hřbet rukojetí svého kopí. Všechno marné! Smík stál a kroutil po mně zálibně očima. Plný vzteku zvolal šejk: “Člověče, což nevidíš, že kůň nechce poslechnout? Popožeň ho, dej mu jednu odzadu!” “Já? Já ho mám popohánět?” podivil jsem se. “Copak já na něm jedu?” “Ta potvora se zbláznila.

Nechce jít od tebe, drží se tě jako klíště. Jsi povinen ho odehnat. Není tvůj, ale můj!” Měl jsem co dělat, abych se zdržel smíchu. “Tedy tohle je ta ostuda, kterou jsi mi předpovídal? ” pravil jsem se smíchem.

“Jaké to budou dostihy, nechceli se tvůj kůň hnout z místa? Copak s ním neumíš zacházet?” “Umím. Chcili, aby šel dopředu, vtisknu mu kolena do slabin.” “A on jde?” tázal jsem se. “Ano. Máli jít vpravo, zatáhnu za pravý řemínek ” “Aon?” “Jde vpravo. Máli jít vlevo, zatáhnu za levý řemínek ” “Aon?” “Jde vlevo. Máli se zastavit, zatáhnu vpravo a vlevo zároveň.” “Podívejme se. A zůstane stát?” “Ovšem.” “Nevěřím ti. Dokaž to! Popoháníš ho a nejde!” “Poněvadž jsem zapomněl úvod k jízdě a nechci již slézat, abych dohonil, co bylo zanedbáno. Proto jsem tě žádal o pomoc. Ale abych ti dokázal, že kůň poslouchá, musím přece jen dolů. Dej pozor!” Slezl těžkopádné z prakoně, obrátil kopí a počal zadek ubohého Smíka zpracovávat důkladným výpraskem. “Vím, co chceš!” křičel na koně. “Chceš nejprve dostat výprask. Než na tebe sednu, musím ti dříve dokázat, kdo z nás je pánem. Tak tady to máš tak a ještě jednu tu máš!” Když trpělivě stojícímu prakoni pořádně natloukl, vyšplhal se mu na hřbet a pravil: “Teď dej pozor, jak poběží. Chcili, aby pálil, musím ho rozpálit. Pak běží a jak! Holá nemožnost, aby mne někdo dohonil! Hybaj!” Sotva že se vydrápal na koně, vztyčil Smík hlavu, dosud hluboko mezi přední nohu sklopenou, vyrazil z hrdla nepopsatelný řehot a rozlétl se. Běžel tak, jako by chtěl hlavou prorazit devaterou zeď. “Teď pojď a chytni mne!” volal na mne šejk. Víc ze sebe nevypravil, neboť musel vynaložit všechno úsilí, aby nebyl prakoněm shozen. Vida, kterak se neohrabaný kůň pojednou tak zuřivě rozběhl, musel jsem se dát do smíchu. Stál jsem a smál jsem se. S pronásledováním nebylo třeba příliš pospíchat. Assil ben Rih byl na laso lépe vycvičený než můj Syrr. Na Assilovi jsem dříve po léta jezdil, kdežto

Syrra jsem měl teprve krátký čas a chtěl jsem tomuto ušlechtilému zvířeti uspořit námahu, kterou svalům a kostem působí mocné trhnutí lasem. Ujistil jsem se tedy, že pušky a vše, co viselo na řemenech, je utaženo, aby nic sebou nemohlo při trysku házet a tlouci koně nebo jezdce, přivázal jsem otěže Syrrovi k hlavici sedla a vyhoupl se na Assila. Laso jsem připjal k sedlu a složil je do volných smyček. Pak to šlo letem vpřed. Syrr běžel za mnou bez pobídky. Obě chytrá zvířata hned pochopila, že jde o dohonění jezdce, prchajícího před námi. Netrvalo ani dvě minuty a měl jsem šejka před sebou na devět koňských délek.

Právě se otočil. Když spatřil, jak jsem mu blízko, zvolal: “Jen si nemysli, že mne dohoníš. Já se teprve pouštím do trysku!” Bylo to směšné. Smík se sice poctivě snažil, ale nemohl ze sebe vydat víc, než v sobě měl. Hekal při každém skoku, že to bylo slyšet až ke mně. Ztrácel dech. Šejk ho popoháněl pěstmi, koleny i dřevcem, že mi bylo zvířete upřímně líto, proto jsem se rozhodl komedii ukončit. “Drž se, umíšli to!” zvolal jsem na šejka. Neohlédl se a proto jsem jeho odpovědi vůbec nerozuměl. Bil teď koně se zdvojeným úsilím. Tu jsem roztočil nad hlavou laso a hodil smyčku přesně vyměřeným vrhem. Okamžik byl dobře zvolen, šejk držel právě obě ruce těsně u těla. “Andakisl” zvolal jsem na Assila. Ještě skok, a oba moji koně stanuli. Přepevná, nepřetržitelná kožená smyčka se vznášela právě nad šejkovou hlavou. Stačil malý pohyb rukou, pak silné trhnutí; smyčka spadla a sevřela mu nadloktí. V nejbližším okamžiku následovalo škubnutí, které Assil velmi dobře znal. Postavil se šikmo, aby nebyl stržen k zemi, šejka však laso, napjaté jako struna, stáhlo z koně. Kůň běžel ještě několik kroků, pak zůstal stát s dmoucími se boky, aby nejprve nabral dech. Když se uklidnil, obrátil se, aby se ohlédl, kam zmizel jeho pán. Šejk ležel hluboko zabořen do vonných motýlokvětých rostlin, jimiž tu byla step posetá. Ani ho v trávě nebylo vidět. Jeho valach mne spatřil, právě když jsem seskakoval ze sedla. Přiběhl ke mně, pohodil hlavou a začal tak žalostně naříkat, že by se byl nad ním kámen ustrnul, kdyby tu nějaký byl. Na neštěstí jsem nemohl řádně užít požitku, který mi skýtalo srdceryvné rzaní Smíkovo, neboť šejk nevstával. Ležel bez hnutí na místě, kam dopadl; byl v bezvědomí. Patrně narazil při pádu hlavou na zem. Mohl jsem té mdlobě věřit, Indiána bych byl v podobném případě podezříval, že mne chce obelstít, ale šejk Ussulů byl přetvářky neschopen. Jeho mdloba byla nepředstírána, ačkoli jsem cítil, když jsem uchopil jeho ruku, že mu tepna bije. Že byl omráčen, přišlo mi velice vhod. Získal jsem tak možnost, udělat ho docela neškodným a odzbrojit ho, což by se mi bylo tak snadno asi nepodařilo, kdyby byl býval při vědomí. Svazek řemenů, které měl u pasu, se mi v té chvíli nadmíru hodil. Zbavil jsem ho lasa, svázal jsem mu ruce těsně k tělu a spoutal mu i nohy, takže se nemohl ani hnout. V nejbližším křoví jsem nařezal několik tyček, které jsem mu rovněž řemeny přivázal k tělu. Takto spoutaného jsem ho zamýšlel naložit na oba naše koně a pohodlně dopravit na příhodné místo. Právě když jsem utahoval poslední uzly a měl ho již zajištěného, přicházel pomalu k vědomí. Otevřel oči a upřel je nejdříve na mne zcela tupě. Brzy se 8Stůj!

mu však vrátila i paměť. Poznal mne a vzpomněl si na poslední události. Jeho první otázkou bylo: “Kde je Smík? Nevidím ho!” Aniž čekal na odpověď, dodal hned: “Tys mne přece dohonil? To není možné!” “Nemusíš věřit ani tomu, že jsem tě zajal!” prohodil jsem. Teprve teď si uvědomil že se nemůže hýbat, že je spoutaný. Pokusil se pohnout údy a vyvalil oči. Vykřikl udiveně: “Opravdu! Jsem tedy chycen?” “Zdá se. Kdo utržil ostudu, ty nebo já?” “Já!” doznal poctivě, mrzutým pohledem přelétl své spoutané tělo. “To zasluhuje přísný trest!” “Koho chceš trestat?” dotazoval jsem se se zájmem. “To si můžeš domyslet. Smíka! Nebo snad myslíš, že tím jsem vinen já? Smík je líná bestie! Zabiji ho. Kdepak je? Nevidím ho!” “Stojí za tebou. Kdyby ti rozuměl, asi by se ti vysmál.” “On? Smát se? A proč?” “Poněvadž šejk Ussulů nechce přiznat malou chybu, kterou spáchal, a svádí ji na ubohé bezbranné zvíře. To je zbabělost. A je to ještě víc než zbabělost, je to lež! Klamal jsi mne, když jsi tvrdil, že Ussulové nenávidí lži!” “Neklamal jsem tě, neboť vskutku zavrhujeme lež! Lhář je vždy zbabělec! Já však nelhal. Kdyby byl Smík běžel rychleji, nebyl bys mne dohonil, to snad uznáš. A kdybys mne nedohonil, nebyl bys mne svázal! Kdo je tím tedy vinen? On!” “Ne on, nýbrž ty! Neznal jsi mé koně, kteří běhají s větrem o závod. A neznal jsi ani mne. Věz, že nemám příčinu ani chuť bát se tě pro tvou velikost a tělesnou sílu. Dopustil ses nepochopitelné neopatrnosti, žes mne a mé koně vyzýval k závodu se svým valachem. Musíš přiznat, že mám pravdu.” “Hm!” zamručel, přemýšleje. “Měl bych snad Smíka odprosit? Dobrá, udělám tak, neboť jsem při smyslech a nelžu! Jsem šejkem Ussulů, a lež je mi protivná. Provedl jsem hloupost, ale to nic nemění na tom, žes překročil bez dovolení hranice mé říše a že mne musíš poslouchat! Poroučím ti, abys mi sňal pouta!” “Velmi rád, ale ne hned!” odpověděl jsem přátelským tónem. “Proč ne?” tázal se. “Poněvadž jsem tě podle všech pravidel nezajal.” “Jak to?” “Snad víš, že zajatého člověka nutno vždy dopravit do vězení. Teprve pak bude má úloha skončena.” “Myslíš, že jsem tak hloupý, abych to nevěděl?” “A myslíš ty, že já jsem tak hloupý, abych to neprovedl? Vysmíval ses mi. Domníval ses, že není možné, abych tě dohonil a zajal. Musím ti dokázat, že to dovedu. Z toho následuje, že té musím také dopravit do vězení.”

“A kde mas takové vězení?” “Docela nablízku.” “Mýlíš se. Jediné vězení, o němž vím, je jen v mém hradu.” “Cože? Ty máš hrad?” “Ano, mám veliký, pevný hrad. A u něho a v něm bydlí mnoho mých lidí. Vězení v mém hradu si jistě neměl na mysli?” “To přiznávám.” “Tak vidíš. Jiné vězení zde není.” “Mýlíš se.” “Pověz tedy, kde?” “Nedaleko.” Zasmál se a zvolal: . “Ty, cizinec, chceš vědět víc, než já, vládce této země? A do vězení, které neznám, mne chceš dopravit, abys korunoval své vítězství?” “Ovšem.” “Jak to vykonáš, když jsem spoután?” “Dám tě nést svými koňmi. Nebo tě přiváži k ohonu tvého koně a dám tě tam dovléci.” “To nedovolím. Nejsem zavazadlo, abych byl nesen, ani otýpka roští, abys mne vlekl. Pojedu na Smíkovi.” “S tím nesouhlasím. Uprchl bys mi.” “Půjdu tedy pěšky.” “Ani to ne.” “Proč?” “Protože bych té musel rozvázat.” Teď se mu teprve rozbřesklo. Byl v určitém smyslu pračlověkem, stejně jako jeho znamenitý Smík byl prakůň. Chvíli důkladně rozvažoval, pak pravil: “Máš pravdu! Do vězení musím, abys mohl dodržet slovo.

Kdybys mne však rozvázal, jistě bych ti uprchl. Ale je jiná možnost. Rozvážeš mi jen nohy.” “Dobrá, to by šlo,” přisvědčil jsem. “Ale nesmíš se bránit, dámli tě opět do tuhé vazby, až tě dopravím do vězení.” “Proti tomu nic nemám. Vždyť vězení je pouze v tvé hlavě. Kolik má kobek?” “Ani jednu. Co si myslíš? V mém vězení nejsou zajatci zavíráni, nýbrž zůstávají venku pod širým nebem.” “Venku? Zbláznil ses? Tomu říkáš vězení? Setkání s tebou mi působí stále větší kratochvíli. Nechtělo se mi zpočátku líbit, že jsem spoután, ale způsob, jakým svou věc provádíš, začíná mi být po

chuti. Rozvaž mi nohy a půjdeme!” “Ty ovšem, ale já pojedu!” Mlčel; myslel patrně, že vsednu na některého ze svých koní. Odvedl jsem je však stranou, zarazil kolíky, připoutal koně k nim, spoutal je a poručil jim lehnout. Poslechli. Věděl jsem, že zde zůstanou a nevstanou, dokud se nevrátím.

Šejk spatřil mé počínání a tázal se udiveně: “Řekl jsi, že pojedeš. Proč tedy necháváš koně zde?” “Nepojedu na žádném z těchto koní.” “Snad ne na Smíkovi?” “Ovšem.” Šejk se dal do řehotavého smíchu. “Na mém Smíkovi, hahaha! Takový trpaslík na koni, který ani mne neposlouchá! Svět to neviděl! Vždyť tě kůň shodí při prvém kroku!” “Uvidíme!” Přistoupil jsem ke koni, hodil jsem mu oba konce řemenů na šíji, uchopil ho za hřívu a vyšvihl se na něho. Vymrštil sice údivem všechny čtyři do vzduchu, ale pak stál tiše, vztyčil hlavu a položil uši dozadu, jako by se jimi chtěl na mne podívat. Tak rychlým způsobem se mu asi ještě nikdo nedostal na hřbet. “Pozor! Sletíš!” varoval mne šejk. Ale Smíka ani nenapadlo, aby vyhazoval. Když ucítil, že jsem uchopil oba konce řemenů, pohodil hlavou do týla a vyrazil tak triumfální řev, že se zdálo, jako by chtěl samou rozkoší prasknout. Stiskl jsem ho koleny dal se do kroku. Zatáhl jsem vlevo, šel vlevo, zatáhl jsem vpravo, šel vpravo. Pobídl jsem ho postupně v poklus, cval i trysk a okamžitě se zastavil, jakmile jsem zatáhl za oba řemeny současně. Seskočil jsem opět. Kůň otočil hlavu a spokojeně zasupěl, jako by chtěl říci: “Bylo mi potěšením, že jsem tě mohl svézt.” Šejk žasl a projevil to slovy: “Nevím, co tomu říci! Se Smíkem se něco stalo. Je docela jako vyměněný.” “Vysvětlím ti to později. Teď není čas, abychom se obírali myšlenkami a pocity zvířat.” “Myslíš, že Smík má nějaké pocity a myšlenky?” “To se rozumí!” “Hm. Ale i když je má, nám do nich nic není. Kůň má poslouchat a ne při tom myslet!” “Mýlíš se. Ale teď pojdi Musím tě dopravit do vězení.” “Do vězení bez kobek!” zasmál se šejk. “Ale to mne musíš nejprve odvázat od těchto tyček, abych mohl hýbat tělem.” “Hýbat tělem nemusíš. Stačí, budešli hýbat nohama. Rozváži ti je. Drž!” Odvázal jsem mu řemen z nohou až k bokům a povytáhl obě tyčky tak, aby mu nebránily v chůzi. Pak jsem mu pomohl na nohy. Přijímal to vše v nejlepší náladě. Patrně ho to bavilo. Byla to prostomyslnost vlastní všem Ussulům? Byl vskutku tak omezený, že ho ani nenapadlo pochybovat o tom, že je stále mým pánem a velitelem? Zdálo se, že ano. Jeho prostota považovala dokonce i pouta za samozřejmou věc, která patří k naší hře na vězně. Přivázal jsem ho k jednomu konci dřevce, chopil se druhého konce, abych mohl řídit směr jeho kroků a vyšvihl jsem se opět na prakoně. A pak jsme nastoupili cestu k “vězení”. Assila a Syrra jsem tu mohl klidně nechat; věděl

jsem, že daleko od nich neodejdu. A pak jsem si byl jist, že se nehnou z místa. Ostatně bylo jisté, že nablízku není živé duše a že v tato místa člověk hned tak nezabloudí. Jak jsem již podotkl, chtěl jsem šejka přivázat ke stromu. Viděl jsem poblíže jeden, který se k tomu hodil. Z křovin tamaryšku vyrůstal vysoký topol, Populus eupratica. Měl masivní kmen a křoví kolem něho tvořilo zelenou stěnu, za kterou mohl můj vězeň úplné zmizet. Když jsme dorazili k vyhlédnutému místu, seskočil jsem z koně a prodral se i se šejkem tamaryškovým křovím ke stromu. “Opři se o tento strom, ale pevně!” vyzval jsem ho. “Proč?” otázal se. “Chci tě přivázat!” “Musí to být?” “Ano.” Neodmlouval, opřel se o strom a klidně přihlížel, jak ho přivazuji; nejprve jeho vlastními řemeny a konečně svým lasem, které bez cizí pomoci nemohl uvolnit. Přitom poznamenal: “Nerozumím tomu, proč mne k tomuto topolu vážeš. Mrháš zbytečně časem. Kdypak se dostaneme do vězení, které jsi mi sliboval?” “Už jsi v něm!” “Jak to myslíš?” tázal se a udivené se rozhlížel. “Tento topol je tvým vězením.” “Ten topol ? Tohle je vězení ? Poslyš, muži, žertuješ nebo to myslíš vážně?” Jeho obličej se zachmuřil. Šejk se zamyslel. “Myslím to vážně,” pravil jsem. “To se mi od tebe nelíbí. Já dosud jen žertoval, ačkoli nejsem mužem, který by byl příliš nakloněn žertům. Tedy tento strom je vězením! Proto nemá kobky, do kterých by byl člověk uzavřen! A proto jsou zajatci umístěni pod širým nebem! Teď jsem tedy zajatcem?” “Tak jest.” “Jak dlouho?

Kdy mne propustíš?” “Kdykoliv budeš chtít!” “To je dobře! Máš štěstí! Žádám tě tedy, abys mne rozvázal. Musím do ležení k svým lidem a ty půjdeš se mnou!” “Snad nehoří.” “Ne, ale řekl jsi, že mne rozvážeš, kdykoli budu chtít. Teď chci!” “To bys musel dokázat.” “Dokázat? Proč? Jak?” “Tím, že se mi zaručíš za volnost a svobodu mého průvodce, který asi je zajat ve vašem táboře. Nesmí se mu stát nic, co by se mi nelíbilo.”

“Alláh il Alláh ehm promiň. Vykřikl jsem to bezděky, neboť nejsem muslim. Tak mi to přišlo na jazyk. Zdá se, že zapomínáš, kdo jsem. Jsein nejvyšší šejk Ussulů a jmenuji se Amin. Ty i tvůj druh jste mými zajatci a proto mi také patří všechen váš majetek!” “Jakým právem?” “Právem zvyku a obyčeje.” “Právo, jímž se má každý řídit? Co je zvykem a obyčejem kmene, má platit pro jednotlivce? ” “Ovšem!” “I pro mne? ” “To se rozumí!” “Dobrá, jsem srozuměn! Jsem rád, že jsme se tak dohodli!” “Věděl jsem, že to uznáš! Ussulové mají zvyk přivlastnit si osoby, majetek a osobu každého, kdo bez dovolení vkročí na jejich území. Proto si teď můj a musíš mne poslouchat! U tvého kmene vládne jistě také podobný zvyk.” “Ovšem! Jenže je trochu odchylný.” “V čem?” “U nás si nepřivlastňujeme osoby, jež k nám přijdou, nýbrž lidi, k nimž přijdeme.” “Tomu nerozumím!” “Slyš tedy: každý člověk, kterého kdekoliv můj kmen potká, patří jemu se vším, co má.” “Skutečně?” tázal se udiven. “Jak pravím!” “A to jste mi pěkná čeládka! Styďte se!” S výrazem odporu se na mne zaškaredil. “Nezdá se ti to správné?” ptal jsem se. “Naprosto a docela ne! Snad jsem ti jen

špatně rozuměl. Podle tvých slov by se zdálo, že vejdeteli do cizí země, kde vlastně nemáte co dělat, počínáte si, jako by ta země se všemi obyvateli a vším jejich majetkem byla vaše. A to přece není možné!” “Je to možné, je tomu vskutku tak.” “Tedy pravím ještě jednou: Styďte se! Tvůj kmen je kmen lupičský, jste lotři, ničemové a zloději!” Nevraživě mne změřil pohledem, pak pokračoval: “Co jste to za lidi? Jak se jmenuje tvůj kmen?” “Jsme Frankové.” “To se divím. Slyšel jsem o kmeni Franků, že bydlí na dalekém západě v zemi půlnoční a bylo mi řečeno, že jeho příslušníci jsou zcela rozumní, chytří a stateční lidé.” “Takoví ovšem jsou!”

“To sotva, počínajíli si tak, jak povídáš! Přicházíšli sem jako Frank, chceš si mne patrně přivlastnit.” “Tak jest.” “Fuj! Jaké máte náboženství?” “Jsme křesťany.” “No tomu rád věřím! Už vím, na čem jsem! Neboť kam přijdou křesťané, tam kradou všecko, co jim přijde pod ruku.” “Kdo ti to řekl?” “To ví každý! Křesťané byli nejprve žebráky a živili se klásky nasbíranými na polích. Isa ben Maryam, který založil jejich sektu, neměl častokrát kam by hlavu složil. A dnes jim patří většina zemí a vládnou mnohým národům. Okradli je, oloupili a podrobili si je částečně lstí a částečně násilím. A ještě jim to nestačí; Kradou dál a neustanou v své lstivosti a loupeživosti dříve, dokud jim nebude patřit celý svět! A ty

patříš mezi ty loupežníky, vrahy a lotry?” “Ano.” “Styď se!” Odplivl si. Pak se na mne chtěl hodně opovržlivě podívat, ale nedokázal to, protože spatřil můj úsměv. Podráždilo ho to a zlostně pokračoval: “Jak vidím, dovedeš být klidný, když pravím: fuj! A usmíváš se na mne přívětivě, přátelsky, dobrácky a přitom i sebevědomě, jako bys byl jedním z andělů, o nichž mluví křesťanství a islám. Člověče, copak nemáš kouska svědomí a studu? Věru, velmi jsem se v tobě zklamal!” “To je mi líto! Ale pokud jde o svědomí a stud, proč je nehledáš dříve v sobě, než je budeš požadovat ode mne?” “Chceš mne urážet?” “Ne! Chci ti jen být zrcadlem, v němž by ses lépe poznal. Dejme tomu, že by byla pravda, co jsem ti řekl: přijdeme k cizím lidem, vezmeme jim všecko, co mají. Co se stane? Okrádáme cizí lidi. Ty však neokrádáš jen cizince, nýbrž lidi, kteří tě navštíví, tedy své hosty. Kdo je větším lupičem a ničemou?” Zatvářil se velmi udiveně a doznával, byť i ne tuze rychle: “Okrást hosta to to je to je vskutku největší špatnost kdo okrade hosta, je arcilotr a ničemník ” Pojednou se přerušil, rozmýšlel se chvíli a pomaleji pokračoval: “Ale počkej teď teprve vidím, jak jsi mne svou řečí obloudil. Bude třeba dříve zkoušet, mluvíšli pravdu, než ti uvěřím! Ty myslíš, že skutečně olupujeme své hosty?” “Ovšem!” “Dokaž mi to! Jsi snad ty mým hostem? Sahámli po tvém majetku, beru jej člověku, který mi je zcela cizí. A byli vám ti, kterým jste vy jejich zemi uloupili, také tak cizí? Neznáš ani jediný případ, kdy jste sami byli hosty těch, které jste chtěli oloupit? Jistě vás aspoň někteří přátelsky přijali a přece jste jim všecko vzali! Nečiň se tedy lepším! Jeden lupič jako druhý! Buď upřímný

a mluv pravdivě! Tomu, kdo je napaden, děje se vždycky křivda. Je tomu tak u vás i u nás. Moc je právem a protože tě nyní mám v své moci, jednám podle svého práva. Je to tak správné?” “Než ti odpovím, prosím tě, abys mi ukázal ty ruce, do nichž jsem padl!” “To nemohu, vždyť jsem spoután.” “Pohled1 tedy sem! Jsou i mé ruce spoutány?” Ukázal jsem mu obě ruce, chopil ho za ramena a řekl: “Dívej se, a poznáš, kdo je ten, jenž upadl v něčí ruce! Mluv, koho teď držím v své moci?” “Mne,” odvětil rozpačitě. “Jsem já tvým, nebo ty mým zajatcem?” To již přesahovalo jeho chápání. Zdvihl hlavu a otevřel ústa skoro tak zeširoka jako jeho Smík, ovšem ne proto, aby zařehtal. Naopak, velmi brzy zas ústa zavřel, svěsil hlavu a pravil: “Cizince, ty vyslovuješ myšlenky, jež nelze jen tak přijmout za své! Mám o tebe strach. Ty nejsi dobrýmčlověkem. Jsi nebezpečný, velmi nebezpečný muž!” “Ale přitom nemáš strach o sebe, nýbrž o mne?” usmál jsem se. “Neposmívej se mi!” začal se zlobit. “Nemám to rád. Člověk, vida tě, kterak se usmíváš, počíná si bezděky myslet, že nemáš pravdu. Počínám již tušit, že mne nechceš poslouchat. Buď upřímný a řekni mi: co si myslíš?” “Hned ti to povím. Předně věz, že jsem svobodný člověk a že není ani řeči o tom, že bys mne mohl pokládat za svého zajatce. Brzy ti to dokáži. Ani věci, které mám u sebe, si nemůžeš přivlastnit. Proto si opět beru, co jsi mi vzal.” Sáhl jsem mu za pás a zastrčil jsem své hodinky do vlastní kapsy. “Tedy už mi nepatří?” tázal se. NP ” “ive. “Neškodí, vezmu si je zas!” “Zkus to. Odejdu teď do vašeho tábora, abych ” “Odvaž mne tedy!” přerušil mne. “Měj strpení! Pojedu

sám.” “Budeš zajat, jako byl zajat tvůj druh!” “Neměj starost! Tys mne také zajal a kdo je teď zajatcem?” “Byl jsem sám a věřil jsem tvýmřečem, jimiž jsi mne obloudil. Mých lidí je však mnoho a nebudou ti věřit!” “Budouli mi věřit, či ne, je mi lhostejné, chci jen, aby mne poslouchali.” “Ani je to nenapadne!” “Donutím je.” “Jak?” “Tebou! Pojedu klidně na tvém tlustém Smíkovi do vašeho ležení a ” “Na mém Smíkovi?” přerušil mne šejk. “To bys zaplatil životem! Moji bojovníci by tě zabili hned, okamžitě!”

“Proč?” “Budou se domnívat, že jsi na mne vztáhl ruku, že jsi mi koně vzal ” “To je právě to, čeho chci dosáhnout! Dovědí se to nepokrytě z mých úst!” “Běda ti! Budeš ztracen!” “Naopak: zachráním tím svého druha, majíli s ním nějaké zlé úmysly.” “Neznáš mé bojovníky!” “Není třeba, abych je znal, stačí, když znám tebe. Řeknu jim, že jsem tě zajal a spoutal a že zemřeš, dopustíli se na mně nebo mém druhovi násilí.” “Já že zemřu?” otázal se. “Ovšem.” “Ale to

nesmírně poleká Taldžu, mou ženu!” Taldža znamená Sněženku. Měl snad tento šejk ženu, která by se krásou, čistotou, líbezností a něžností mohla přirovnávat k sněžence? Byl jsem dychtivý ji poznat. “Co na tom, ať se poleká,” prohodil jsem nedbale. “Bude ale ne! Neuvěří takovému trpaslíkovi, jako jsi ty, že jsi mne přemohl!” “Proto pojedu na Smíkovi. Až uvidí, že jsem ti vzal koně, uzná, že tě mám v své moci.” “Cizince, tys věru čertův chlapík! Člověk by tě mohl mít rád, kdyby hrn! Kdy se vrátíš?” “Možná, že brzy; možná, že pozdě, podle toho, jaká bude s tvými bojovníky řeč!” “A celou tu dobu mám tady viset u stromu?” “Nevím, jak bychom se tomu mohli vyhnout.” “Budu volat o pomoc! Budu řvát!

Moji lidé mne budou hledat a najdou mne! Pak mne osvobodí a ty půjdeš k čertu!” “Nebudeš volat ani řvát, protože ti dám do úst roubík.” “Roubík? To nepomůže. Přesto budu alespoň tak hlasitě bručet, že mne uslyší. Bručet dokážu i při zavřených ústech.” “Vskutku. Vidím, že ti musím zavázat i nos.” “Chceš, abych se zadusil?” “Ne, nestojím o to, ale co mám dělat? Hrozíš mi křikem a bručením, ačkoli víš, že tomu musím zabránit. Škoda, je mi tě líto.” Pronesl jsem poslední slova hlasem plným nejhlubšího soucitu. Podíval se na mne zkoumavě a tázal se pak: “Škoda? Čeho bude škoda?” “Ze mne nutíš, abych byl k tobě tak ukrutným. Opravdu nerad tě budu trápit ucpáním úst a nosu.” “Nerad? No tohle! Ty nejsi jen chytrým, ale i milým člověkem! Je ti tedy lito, že mi musíš roubíkem zacpat ústa. Počkej. Budu přemýšlet, snad naleznu prostředek, abychom se obešli bez roubíku.”

Svraštil čelo a blýskal očima, aby mi naznačil, že vrozená inteligence počíná v něm pracovat. Pojednou zvolal: “Už to mám! Co tomu říkáš, kdybych ti dal slib, že nebudu ani bručet ani volat o pomoc?” “Hm. Inu, v takovém případě bych ti ani ústa, ani nos neucpával, neboť věřím, že slibu dostojíš.” “Na to se spolehni!” přisvédčoval. “Už jsem řekl, že Ussulové nenávidí lež. Budu tiše, i kdyby sem přišli moji lidé.” “Ale odvázat by ses jimi dal, co?” “To ano, leda bys mi slíbil, že se jistě vrátíš a odvážeš mne sám.” “Uvěřil bys takovému slibu? ” Podíval se na mne s údivem a pravil: “Proč bych ti neměl věřit? Vždyť ty mně přece věříš také. Myslíš, že jsem horší než ty?” Cítil jsem, že tuto bezpříkladnou poctivost jsem povinen hned odměnit. Proto jsem pravil: “Dokáži ti, že tvým slovům věřím a odváži tě, slíbíšli, že se posadíš u tohoto kmene a budeš se považovat za mého zajatce tak dlouho, dokud se nevrátím.” “Slibuji ti to! Stačí ti mé slovo?” “Ano.” Rozmotal jsem nejprve laso a pak všechna ostatní pouta. Při tom jsem prohodil: “Jsem ochoten vrátit ti svobodu vůbec a vzít tě s sebou do tábora, slíbíšli, že nebudeš se mnou a s mým průvodcem jednat nepřátelsky.” Zavrtěl hlavou a prohlásil: “Tento tvůj návrh nesmím slyšet.” “Proč?” “Poněvadž chci jednat poctivě.

My Ussulové neděláme nikdy sliby, o nichž bezpečně nevíme, že je budeme moci dodržet. Nevím právě tak jako ty, kde

vězí tvůj druh, co provedl a co se s ním stalo. Bylli chycen, záleží na tom, co se přitom zběhlo jediná kapka krve by ho stála život. A když se nebránil, nejsem sám, jenž rozhoduje o jeho osudu. Sahar” rozhoduje se mnou. Nemohu ti tedy dát odpověď, a proto chci raději zůstat tvým vězněm, než abych si podvodem pomáhal na svobodu.” Byl tím zbaven pout a posadil se ke stromu. Opřel se zády o kmen s tváří muže, který se rozhodl setrvat na místě. “Pojedu tedy sám,” pravil jsem. “Vyčkáš zde, dokud se nevrátím?” “Ano.” “Pospíším si. Žij blaze!” “Kouzelník.

Podal jsem mu ruku, kterou mi docela bratrsky potřásl. Jeho vousatým obličejem přeletěl úsměv, když pravil: “Vrať se brzy! Těším se na tvůj návrat. Nic se nedivím Smíkovi, že tě má rád!” Smík zahrabal radostně obrovskými kopyty, když zpozoroval, že se opět chystám na něj vsednout. A sotva se tak stalo, vyrazil opět z hrdla tak radostný řev, že mi až naskakovala husí kůže. Pak se pustil do běhu, jako by šejk Ussulů nikdy nebyl, jako by se s ním nechtěl do smrti shledat. Smík se chtěl patrně ukázat, jak znamenitý je běžec. Nesl mne vonícím porostem zpět na místo, kde jsem se s Aminem setkal, a to takovým způsobem, že se musím chtě nechtě ještě dnes přiznat k porážce, kterou jsem při té jízdě utrpěl. Kdyby všechna má vyprávění byla vytryskla z “čiré fantazie”, jak se často říkává, nasadil bych teď jistě pero k popisu obdivuhodných kousků jezdeckého umění, jimiž jsem Smíka zkrotil a přinutil ho, aby se zastavil na místě, kde pro nás nebezpečí začalo a kde bych byl měl uplatnit veškerou svou obezřetnost dříve, než bych se hnul dále. Ale řekl jsem již, že popisuji jen vnitřní obsah událostí, výsledky mého psychologického zkoumání a mých zkušeností. Kdo

rozumí lidské duši, nevěřil by mi, kdybych byl tak bláhový a tvrdil, že v té daleké a přece tak blízké zemi lidského nitra je snadnou věcí zkrotit prakoné, lépe řečeno prastvoření a jeho prapudy. Ty se totiž tak nápadně podobají tlustému Smíkovi, že se musím podle pravdy přiznat, že jsem ho své vůli podrobit za té jízdy nemohl. Bylo mi spíše tak, jako předtím šejkovi; musel jsem v tom drkotavém klusu soustředit pozornost hlavně na to, abych nesletěl. Smík se se mnou nesplašil, to ne, ale co činil, prováděl s rozvahou a z pouhé lásky. Chtěl mi ukázat, jakým je znamenitým koněm. Uznal jsem to a čekal, že se zastaví aspoň tam, kde jsem se rozešel s hadži Halefem. Ale to Smíka ani nenapadlo. Jakmile spatřil široké stopy Ussulů, ještě zvýšil rychlost. Byl sice už skoro bez dechu, ale přesto pádil dál. Vynaložil jsem všechno, abych ho zadržel, ale nešlo to. Řemeny ohlávky neúčinkovaly. Tlak stehen vlastně nebyl ani možný; na to byl rozmilý Smík přece jen příliš tlustý a ve hřbetě skoky. Domlouval jsem mu tedy. Ale běda: Smík asi myslel, že chci, aby utíkal čerstvěji. Nevěděl jsem, jakými slovy řídí Ussulové své koně. Udělal jsem hloupost, že jsem použil ostruhy, chtěje zvíře potrestat za to, že mi nerozumělo. Ale sotva jsem to učinil, Smík se opravdu splašil. Byla z toho nakonec divá jízda za stálého hekání, sténání, fučení, kňučení a kručení po stopách Ussulů, stále dál křovinami, za nimiž zmizel hadži Halef, rovnou do tábora Ussulů, jenž byl zřízen na kraji lesa. Chýšky z tyček, větví a listí to byl celý tábor. Mezi nimi planulo několik ohňů. Odtud se Smík hnal mezi stromy dolů k jakémusi jezeru, v jehož středu byl ostrov. K tomu ostrůvku plul právě člun veliký, řekl bych předpotopní člun 2 jediného kmene, vyhloubeného ohněm. Řídili jej dva veslaři. Dva jiní muži v něm nečinně seděli. To jsem viděl zřetelně, neboť úzký průsek, kterým jsem

na výjev pohlížel, působil jako roura dalekohledu, který zvětšuje a činí předmět zřetelnějším. Nemohl jsem rozeznat oděv a tahy obličejů, ale jeden z mužů ve člunu byl značně menší něž druzí. Zdálo se, že tábor je opuštěn. Lidé, jež jsem viděl, stáli buď na břehu jezera, nebo se právě vraceli do tábora. Čím více jsem se k němu blížil, tím zřetelnějšími se stávaly obrysy všech věcí. Rozeznával jsem již rysy obličejů a poznal i oděv muž ve člunu. Byl to Halef. Tušil jsem, že byl zajat a že ho nyní dopravují na ostrov. Do té chvíle mne nikdo nezpozoroval, neboť pozornost všech tábořících byla obrácena k člunu. Ale pak mne spatřili. Kůň náčelníkův a cizí člověk na jeho hřbetě, v trysku, jakému u Smíka nikdo nebyl zvyklý! Zdvihl se veliký poprask a všecko běželo z protější strany k táboru mně naproti. Viděl jsem vesměs muže obrovitých postav, někteří byli i vyšší než šejk. Strhli své zbraně z kmenů stromů, kde visely nebo stály opřeny, a hrozivě mávali. Domnívali se ovšem, že v ležení zastavím. Smík snad měl podobný úmysl, neboť když jsme se přiblížili asi na třicet koňských délek, zmírnil běh. A tu jsem dostal nápad. Kdyby se Ussulům bylo podařilo dopravit Halefa na ostrov, byl by se v rukou Ussulů stal rukojmím a já bych tím byl ztratil svůj nejlepší trumf. Oblý a tučný Smík byl jistě dobrým plavcem. Musel se mnou do jezera! Použil jsem tedy opět ostruhy a kůň ještě zrychlil běh. Zastrčil jsem oba revolvery do koženého opasku, abych je uchránil před vlhkem, a uchopil jsem obě pušky do ruky, abych je při skoku mohl podržet nad vodou. Tak jsme proletěli táborem i lesem a blížili se k jezeru. Lidé, stojící na břehu, slyšeli křik těch, kteří se vraceli do ležení. Spatřili mne a začali řvát. Odehrál se zajímavý, dobrodružný, divoký výjev: mohutné stromy pralesa, jezero, hadovité se vinoucí přede mnou a číhající na mne ve svém matném lesku jako živé neštěstí, neartikulované zvuky, které obři vyráželi a provázeli je hrozivými a přitom neohrabanými pohyby a k tomu ke všemu pohled, který jsem skýtal sám na tlustém Smíkovi. Ostruhami jsem ho hnal kupředu. Poslouchal znamenitě. Z vody neměl strach a také křik ho nerozčiloval, spíše se zdálo, že lahodí jeho sluchu, neboť pojednou zařehtal a obrovským skokem se vrhl se mnou do jezera. Jak se stalo, že mne voda z širokého Smíkova hřbetu nesmetla, nechápu ještě dnes. Držel jsem sice zbraně ve vztyčené ruce, ale následkem obrovské tíhy toho báječného koně jsme se oba potopili tak hluboko, že se i mé pušky dostaly úplně pod vodu. Namočily se, avšak jen zevně, neboť jsme hned zas vyplavali na povrch. Bylo ovšem pro mne velikou výhodou, že mne kůň ještě nesl a že jsem nemusel plavat sám. Smík si počínal jako obojživelník; byl, jak se zdálo, ve vodě doma. Plaval nejen dobře, plaval i rychle. A co bylo při tom nejlepší, spatřil člun a plul přímo k němu, jako by byl uhodl mé myšlenky. Kdyby se byl pustil jiným směrem, sotva by se mi bylo podařilo sledovat člun, a bylo by skoro nemožné jej dohonit. Teď jsem už rozeznal i obličej mužíka ve člunu. Byl to skutečně Halef. Rozumí se, že také on mne poznal.

“Hamdulillah! Alláhovi vzdávám díky, že přicházíš!” volal na mne. “Sídi, chtějí mne uvěznit na ostrově. Jsem zajat!” Mluvil svým moghrebským nářečím, jemuž zde nikdo jistě nerozuměl. “Jsi spoután?” volal jsem. “Ruce mi svázali na zádech. Jinak jsem volný.” “Jak jsou ozbrojeni lidé ve člunu?” “Mají nože. Chlap, který sedí vedle mne, je kmenový kouzelník.” “Řekl jsi jim, kdo jsme?” “Ani mě nenapadlo!” “Mluvil jsi o mně?” “Ani slovíčko. Tvářil jsem se, jako bych tu byl sám.” “Ptal se tě přece po tvém koni?” Ne ” “iie. Ussulové byli přece jen lid velmi omezený. Halef měl ostruhy a mělo je tedy napadnout, že přijel na koni. Zavolal jsem na Halefa ještě: “Chci dohonit člun! Usnadni mi to!” Za této

krátké rozmluvy jsem postřehl, že kouzelník se snaží Halefovi zabránit, aby mluvil. Nemohl jsem mu sice rozumět, ale soudil jsem tak z jeho posunků. Teď se Halef obrátil k němu, aby zodpověděl otázky, jež mu byly kladeny. Jak lišácky si při tom počínal, mohl jsem brzo pozorovat. Kouzelník dal veslařům jakýsi povel a hned na to byl člun obrácen směrem ke mně. “Pozor, sídi! Chtějí tě chytit!” volal na mne Halef. “Dobře,” odvětil jsem. “Jen seď pevně, abys nevypadl.

Shodím kouzelníka do vody.” “Alláh v’Alláh ťAlláh! Jen si přijel, už hrajeme jinou.” Smík pracoval plnou parou, aby se dostal vpřed, a také oba veslaři se opřeli naplno do vesel. Tak jsme se navzájem k sobě rychleji přiblížili, a kouzelník uznal již za vhodné, aby mne oslovil. Byl to skutečný obr, ale už letitý, neboť měl bílé vousy i vlasy. Jeho obnažená hruď byla hustě obrostlá bílou srstí. Dodávalo mu to podoby s ledním medvědem. Jeho pohyby sice nebyly právě neohrabané, ale přece si počínal těžkopádně. “Kdo jsi?” volal na mne. “Hned se dovíš!” odvětil jsem z kruhu vln, jež můj prakůň kolem sebe rozviřoval. “Co tady chceš?” pokračoval. “Chci se dostat na ostrov.” “To není dovoleno.

Musíš ke mně do člunu!” “Ani mě nenapadne!” Přetvařoval jsem se ovšem, abych nevzbudil podezření. “Musíš poslechnout! Přinutím tě k tomu!” hrozil mi. “Zkus, zda se ti to podaří!” “Neposlechnešli, utlučeme tě vesly!” hrozil kouzelník.

“Cože? Jste snad vrahové?” zatvářil jsem se polekaně a zdánlivě jsem zadržoval Smíka. “Ne! Jsme Ussulové a já jsem sahar, kněz. Nevraždíme. Ale kdo se nám odváží vzdorovat, dává v sázku život. Pojď sem! Podám ti ruku a vtáhnu tě do člunu!” Ten starý dobrák se chtěl tvářit velmi rázně, ale měl při tom vzezření nejpoctivějšího prosťáčka. Stál uprostřed vyhloubeného kmene a dal jej otočit tak, že se ocitli právě u mne a mého prakoně. “Pojďsem!” poroučel znovu, nakláněl se a podával mi ruku. “Dej sem ruku, pomohu ti!” “Vezmi dříve mé pušky a polož je opatrně na dno člunu!” vyzval jsem ho. Podal jsem mu zbraně. Starý nemotora se skutečně chopil mých pušek a položil je na nejsušší místo v člunu, pak se znovu nahnul přes okraj a podával mi ruku. “Rychle! Vytáhnu tě!” Sesunul jsem se s koně a uchopil ho, ne však za ruku, nýbrž za předloktí. Držel jsem se druhou rukou okraje člunu a mocně jsem jím trhl a už se poroučel do vody, v níž na chvíli docela zmizel. V příštím okamžiku stál jsem již v člunu na témže místě, kde prve stál on. Vytáhl jsem nůž a prořízl pouta na Haléřových rukou. Maličký hadži radostně vyskočil, rozhodil uvolněné ruce a zvolal vesele: “Alláhovi chvála a tobě díky, effendi, že mohu opět vládnout rukama! Hned uvidíš, co udělám.” Chopil se mé těžké medvědobijky, namířil na předního veslaře a poručil: “Polož veslo a hleď, ať zmizíš, nebo tě na místě zastřelím!” Veslař byl obr a Halef proti němu pravý trpaslík. Ale namířenému ústí ručnice Ussul neodolal. Vtáhl poslušné veslo do člunu a vrhl se střemhlav do vody. Hadži nyní obrátil pušku na druhého veslaře na zádi. Ten na rozkaz ani nečekal. Vtáhl rychle veslo do loďky, pustil je z ruky a v nejbližším okamžiku zmizel ve vlnách. “To jsou hrdinové!” zvolal se smíchem Halef a odložil pušku. “Především pryč od nich!” varoval jsem ho, popadl jsem veslo a posunkem vyzval Halefa, aby pracoval druhým. Nechtěl jsem, aby se Ussulové dostali opět do člunu; ve vodě nám byli méně nebezpeční. Když jsem kouzelníka strhl do vody, dostal člun náraz, kterým se značně vzdálil od původního místa. Snažili jsme se nyní, abychom tuto vzdálenost ještě zvětšili. Ukázalo se, že Ussulové jsou velmi obratní plavci. Chtěli mimo to použít i koňovy síly. Kouzelník se snažil dostat se mu na hřbet. Veslaři mu chtěli pomoci tím, že se hleděli zmocnit obou konců uzdy. Smík se však statně bránil. Bil a kousal kolem sebe, pěnil a rozvinoval vodu, takže to vypadalo jako obrázek ze života mořských bohů v starořeckém bájesloví.

“Báječné hovádko, tenhle kůň!” obdivoval se mu Halef. “Tuze rád bych věděl, kdes ho sebral, sídi?” “Pro mne by bylo mnohem zajímavější, abych se dověděl, jak ses dostal do tohoto předpotopního člunu,” odvětil jsem. “Nechtěl by ses asi vzdát požitku slyšet o tom ode mne, sídi?” otázal se. Ne ” “nc. “Tedy dovol, abych se při tom na tebe nemusel dívat! Stydím se hrozně.” “Vskutku?” “Ano.” Na vodě se ještě tři Ussulové tahali s prakoněm. Seděl jsem s veslem v ruce na jednom konci a Halef na druhém konci člunu. Díval se chvíli do prázdna, pak energicky pohodil hlavou a pravil: “Nic plátno! Musím se přiznat! Sídi, jsem osel, jsem velbloud, slon, krátce hlupák, jemuž není rovno!” Po tomto úvodě učinil řečnickou pauzu, kterou jsem použil k tomu, abych se tázal: “Myslíš to opravdu, Halefe?” “Jsem o tom úplně a nadobro přesvědčen, sídi, a zbytečně by ses namáhal, kdybys mi to chtěl vymluvit! Nebo se ti snad nelíbí, že se k tomu přiznávám?” “Naopak! Uznávám, že je to chvályhodné sebepoznání. Ale dříve jsi přece smýšlel jinak!” “Ovšem! Sídi, drahý sídi, přiznávám se; jsou okamžiky, kdy se považuji za nejmoudřejšího člověka pod sluncem. A jsou zas okamžiky, kdy bych přísahal u brady prorokovy, že Alláh nestvořil většího osla, než jsem já. Věříš mi?” “Ano. Každý vniterně nevyrovnaný člověk má takové okamžiky. A na co nyní přísaháš? Na svou moudrost nebo na hloupost?” “Na hloupost, sídi.” “To mne těší, Halefe. Upřímné ti blahopřeji.” “Jakže, eífendi? Ty mi blahopřeješ k tomu, že jsem hlupák?” tázal se vyčítavě. “K tomu všemu ne. Jen k tomu, že se přiznáváš. Kdo uznává své chyby, nastupuje už cestu k polepšení. A že na to pomýšlíš, rozumí se samo sebou!” “Dobře! Velmi dobře! Pomýšlím na to polepšit se!” doznával. “Později ti to obšírněji vylíčím, teď k tomu není čas, ale byl to ode mně směšný nápad domnívat se, že jsem hlavní a ty vedlejší osobou. Choval jsem se jako chlapec, který má v hlavě místo mozku mléčnou kaši. Pustil jsem se po stopách jako slepý, aniž mne napadlo, že mne mohou vidět už z dálky. Zpozorovali mne, aniž jsem tušil, jak blízko již stojím u jejich ležení. Skryti po obou stranách za křovím, přepadh mne, jakmile jsem k nim došel. Vlekli mne pak do ležení, aby se o mně poradili. Chtěli vědět, kdo jsem, co jsem, odkud jsem a co tu chci ” “Cos řekl?” přerušil jsem ho v proudu řeči. “Nic,” odvětil.

“Nic? To není možné! Musel jsi jim přece nějak odpovědět.” “Neodpověděl jsem vůbec nic. Nenapadlo mi nic, co bych byl mohl říci. Docela nic.” “Nemožná věc! Nedobré znamení! Hadži Halef Omar ztratil nápady? To se ti, myslím, v životě ještě nikdy nestalo!” “Jistě ne. Dnes poprvé.” “Byl jsi asi polekán.” “Ne, sídi, jen udiven.” “Těmi obry, což?” “Ó, sídi, tělesná mohutnost mne neodstrašila, ačkoli tito Ussulové jsou téměř bez výjimky obry. Ale jejich vlasy a vousy. Alláh il Alláh! Jací jsou to lidé! Ty vlasy, ty vousy, ty hřívy v týle, sahající až k pasu. Pravím ti, že jsem oněměl údivem, že jsem přestal myslet. A jak jsou hloupí, sídi, ti jsou hloupí jak velbloudí jalovice. Jen považ: mysleli, že jsem zběhlý dvorní šašek některého panovníka. A konečně kouzelníka napadlo, že asi budu dvorním trpaslíkem emíra z Ardistanu a že jsem byl poslán na území Ussulů jako zvěd! Já a trpaslík. Já a vyzvědač! Oni mu hned uvěřili. Kdyby byl býval

přítomen šejk, byli by mne snad na místě zabili. Poněvadž však musejí čekat, aby schválil rozsudek, chtěli mne zatím dopravit na ostrov, z něhož bych nemohl uprchnout.” “Bránil ses? ” “Nemohl jsem. Když mne tak zčistajasna přepadli, vzali mi hned nůž, bambitky a všechno ostatní, co jsem měl v opasku. Čím bych se byl mohl bránit? Rukama to nešlo, protože ti chlapi mají ruce čtyřikrát větší než já. Ještě štěstí, že jsi přišel! Jak nás hodláš vysvobodit, sídi?” “Jaká otázka? Vždyť jsme svobodní!” Podíval se na mne, pak se rozhlédl a zasmál se. “To je ovšem pravda, znamenitá pravda! Je tu jen jediný náš člun. Nemusíme se k nim vracet a můžeme se pustit napříč na druhou stranu jezera.

Dostaneme se tam mnohem dříve než oni, jelikož budou muset podniknout velikou zacházku kolem břehu. Ale víš, effendi, věci, které mi vzali, bych nerad oželel!” “Také to nebude třeba, neboť nemáme nejmenší příčinu prchat. Budou nás poslouchat. Přinutím je k míru. Zajal jsem jejich šejka!” “Tys ho viděl?” tázal se rychle Halef. “Povídám ti, že jsem ho zajal!” “Hamdulillah! Teď jsme opět na koni!” Vyskočil se svého sedadla a radostí se roztančil, že se člun nebezpečně rozkymácel. “Šejk naším zajatcem! Čím nám teď mohou tito obři ublížit? Ničím! Kdyby nás nechtěli poslechnout, zapíchneme jim šejka a upečeme si ho k večeři. To jim musíme říci, sídi, to jim musíme hned sdělit! Chop se vesla, pojedeme k nim. Na břeh! Okamžitě na břeh!”

Usedl opět na své místo, aby provedl, co si usmyslel. Neměl jsem nic proti tomu a tázal jsem se jen, kde bychom meh hledat věci, jež mu byly odňaty. Vysvětlil mi: “Žena šejkova, Taldža, to všechno uložila do kapsáře. Pravila, že to patří šejkovi, že mu to zatím uschová. Myslím, že ona vládne kmenem a ne její muž. Ani kouzelník si netroufal odporovat. Chová se k ní velice uctivě. Ona nosí na opasku kožený pytlík. Do toho mé věci uložila. Dost se mi líbí. Je skorém krásná.” Krátká rozmluva mezi mnou a Haléřem se odbyla ovšem rychleji, než je možno ji napsat nebo přečíst. A přece se Ussulové, které jsme z člunu vypudili, od nás již značně vzdálili. Plavali ke břehu, kde stáli jejich soukmenovci, a hlasitýmkřikem dávali najevo, že nechápou, co se tu sběhlo. Také my jsme za nimi zamířili, ale pomalu a pohodlně, neboť jsme neměli proč spěchat. Tak se stalo, že kouzelník vystoupil s oběma veslaři na břeh mnohem dříve, než jsme se k němu přiblížili. Prakůů se nyní nestaral ani o mne. Plaval sem tam a chvílemi ze sebe vyrážel spokojený ryk. Zdálo se, že mu lázeň působí zvláštní potěšení, ale sotva se dostal na břeh, začal se hned povalovat v hlubokém bahně, aby si opět opatřil obal, který vzal ve vodě za své. My jsme zatím věnovali pozornost lidem, kteří již přestali křičet, a tiše vyčkávali našeho příchodu. Počítal jsem je. Bylo tu devatenáct mužů a jediná žena. Z mužů scházel tedy jen šejk a ze všech žen bylo asi jen šejkově ženě dovoleno, aby se účastnila důležitých událostí. Když jsme se přiblížili, takže stačili dva údery vesel, abychom dosáhli břehu, dal jsem Haléřoví znamení, aby zastavil. Ussulové, stojící na břehu, byli bez výjimky praví obři a podobali se svému náčelníkovi tělesnými rozměry, délkou vlasů a vousů i úborem. Když jsem slyšel od šejka jméno Taldža, myslel jsem, že se té jeho “Sněžence”, až ji spatřím, notně nasměji; avšak kupodivu, nyní, když jsem viděl tu ženu před sebou, neměl jsem příčinu k ironii. Naopak! Učinila na mne dojem, a význam toho dojmu jsem teprve později ponenáhlu pochopil. Taldža měla oděv z jemně vydělaných kozí. Modravý nádech mu dodával zvláštního lesku, jako by byl posypán motýlím pelem. Její obuv byla vyrobena ze surové kůže, poněkud silnější než kůže oděvu, a přitažena byla k noze řemínkem. Dovolovala pozorovateli rozeznat, že tato žena, ač byla neobyčejně veliká, měla přece poměrně malé a pěkně utvářené nohy. I její ruce byly poměrně malé a krásného tvaru. Vlasy bohaté, rusé, zářily jako zlato. Splývaly jí vzadu v hustých vlnách, na nichž bylo patrné, že byly často zaplétány do copů.

Jedinou její ozdobou bylo několik pírek rajky, jež měla nenápadně a vkusně zapleteny do vlasů. Ačkoli jsme byli uprostřed pustiny, nebylo na jejím oděvu ani poskvrnky. První dojem, který se mne zmocnil, byl ten, že přede mnou stojí duševní i tělesná čistota. Její modré oči se byly zvláštností zde v dalekém Orientu. Později jsem zpozoroval, že kolem sebe šíří zvláštní vůni. Zdálo se mi,

že tu vůni zdraví, rané živočišné síly a věčného mládí cítím očima i na vzdálenost, jež nás dělila. Prostě těšilo mne, že tu ženu před sebou vidím, a nebyla to jen nezvyklost jejího zjevu a oděvu, jež mne k ní přitahovala. Přistoupila až k tomu místu na břehu, k němuž směřoval náš člun. Stála tam vedle kormidelníka a za nimi v jisté vzdálenosti pět mužů, ostatní ustoupili poněkud dozadu nebo stranou. Z toho jsem usoudil, že Taldža byla alespoň v nepřítomnosti šejkově vládkyní kmene snad jí v tom kouzelník pomáhal. Později jsem se přesvědčil, že ovládala i šejka a že její muž neučinil nic, o čem by byl dříve nevyslechl její radu. Byla Ussuly milována jako bytost vyšší a lepší než soukmenovci a požívala pověsti ženy, která činí jen dobro a nikdy se nedopouští ničeho zlého. Sotva jsme se svýmčlunem zastavili, promluvila Taldža se sahárem několik tichých, nám nesrozumitelných slov. Patrně nechtěla rozmluvu či vyšetřování vést sama a vyzvala ho, aby to učinil on. Sahar skutečné postoupil o několik kroků vpřed a zvolal na nás: “Proč váháte? Sem ke břehu a vystoupit!” “Proč?” tázal jsem se. “Poněvadž,to poroučím!” odvětil kouzelník. “Není člověka, od něhož bychom si dali poroučet. Kdo jsi?” “Jsemčaroděj a kněz národa Ussulů. Po mém boku stojí Taldža, žena šejka kmene!” “Kde je šejk

sám?” “Přijde brzy. Poroučím vám, abyste vystoupili. Musím vás vyslechnout.” “Už jsem ti řekl, že není člověka, jehož bychom museli poslouchat. Jsem však zvyklý jednat uctivě s člověkem, který představuje cizí národ, tím spíše s mužem, který mi byl označen jako kněz. V daleké zemi, která je mým domovem, panuje u dobrých lidí zvyk vzdávat úctu ženám a plnit jejich přání. Jsem proto srozuměn s výslechem, který chceš zahájit, ale než s ním začneš, musím opravit omyl, jehož ses dopustil.” “Nevím, v čem bych se byl zmýlil!” “Kdybys to věděl, nebyl by to omyl, nýbrž lež a podvod.” “Nevím skutečně o žádném omylu,” pravil kněz, “neboť Ussulové neznají lež a podvod. Pověz mi, v čem se mýlím?” “Myslíš, že jsi oprávněn nás vyslýchat, a to je chyba! Já jsem to, kdo musí vyslechnout vás.” Kněz se rozesmál a všichni ostatní se smáli s ním. “Zbláznil ses!” vykřikl a podobně křičeli Ussulové. Svůj smích stupňovali v hlučný chechtot. Tu se k nim obrátila Taldža a zdvihla ruku. Smích okamžitě ustal. “Tento cizinec není blázen,” pravila. “Podívejte se mu do obličeje! Jistě ví, co chce a co mluví. Mluv s ním dál, ó, sahaře, ale neurážej ho!” Taldžin hlas zněl libozvučně a rázně. Měl půvab kostelního zvonu. Mám

zkušenost, že z hlasu lze často usuzovat povahu člověka. Sahar zvážněl, obrátil se k nám a pokračoval: “Chceš nás vyslýchat, jak pravíš? Kdo tě k tomu oprávnil?” “Váš šejk.” “Náš šejk?” otázal se udiveně. “Ty ho znáš?” “Ovšem.” “Jak dlouho?” “Asi hodinu.” “Jen? A to ti už dal už právo vyslýchat nás? Téměř bych znovu vyslovil domněnku, že

ses zbláznil. Taldža mi to však zakázala, proto musím zachovat vážnost a být zdvořilým. Viděl jsi ho tedy? Mluvil jsi s ním? Proč nepřišel s tebou? Kde je?” “Je mým zajatcem.” “Tvým zajatcem?” opakoval sahar tónem nadmíru nedůvěřivým. “Slyšel jsem dobře?” “Slyšel jsi dobře. Amin, šejk Ussulů, je mým zajatcem.” Pozoroval jsem, že znovu přemáhá smích, ale opanoval se. “Jak se dostal do tvého zajetí?” ptal se. “Strhl jsem ho z koně a svázal.” “Čím?” “Jeho vlastními řemeny.” “Jeho vlastními řemeny? Povídáš, že jsi ho strhl z koně ty ?” Podíval se na mne pohledem, který nebyl příliš lichotivý, pak se otočil ke svým lidem a tázal se: “Věříte, že by že by tento chlapík dovedl našeho šejka strhnout z koně a spoutat jeho vlastními řemeny?” Nemohl domluvit, neboť znovu propukl všeobecný řehot. Tu zdvihla Taldža podruhé ruku a znovu zavládlo ticho. “Tiše!” poručila. “Viděli jste, že cizinec strhl našeho kněze z člunu do vody a zahnal veslaře. Proč by tedy nemohl i šejka překvapit! Nechci, abyste se mu posmívali! Mluv dále, sahaře!” Kněz poslechl a obrátil se opět ke mně: “Nezlob se, cizince, ale co nám tu povídáš, zní jako největší lež pod sluncem…” “Obrať se!” přerušil jsem ho a ukázal na prakoně, jenž právě vylezl z vody a válel se v bahně. “Podívej se tam na toho koně, který mne nesl až k člunu. Už to, že jsem na něm přijel, je znamením, že jsem šejka přemohl. A že jsem tebe svrhl z člunu, že jsem osvobodil svého druha a aniž jsem prchal, vrátil se dobrovolné sem ke břehu, je snad také dostatečnou odpovědí, že vašeho šejka mám bezpečně v moci!” “Kůň? Ano, je to jeho kůň!” připustil sahar rozpačité. “Na koně jsem vůbec nepomyslel Věru, prijelli jsi na náčelníkově koni, tu je ovšem možné, že jsi šejka nějakým způsobem přemohl. Pověz nám, proč jsi to učinil?”

“Ptáš se? Polapili jste mého druha, zajal jsem tedy vašeho šejka, abych vás přinutil propustit svého přítele.” “Muži, jak ses mohl odvážit na reka, na obra a hrdinu v životě dosud nepřemoženého? ” “Hned ti to ukáži,” odvětil jsem. Když jsem šejka odvázal od stromu, složil jsem opět laso do kotouče a přehodil si je přes rameno. Teď jsem je sňal, podržel konec v ruce a mrštil smyčkou po kouzelníkovi. Rázné trhnutí a laso mu přitáhlo paže k tělu. Nové trhnutí a přitáhl jsem ho k sobě. Svalil se nejprve do vody, ale Halef mi hned přiskočil k pomoci a už kouzelník ležel u nás v člunu tak důkladně omotán lasem, že se nemohl ani hnout. Vytrhl jsem z pasu nůž. Ussulové na břehu zděšeně vykřikli.

Kouzelník zvolal: “Zadrž! Zadrž! Chceš mne zavraždit! Vždyť jsem ti neublížil!” Zastrčil jsem opět nůž, vztyčil se nad ním a odvětil jsem: “Ne, nechci ti ublížit. Jsem naopak vaším přítelem. Chtěl jsem ti jen ukázat, jak snadné je zajmout Ussula.” “Pusť mne tedy a dovol, abych odešel!” pravil stísněným hlasem. “Jen nespěchej! Již jednou jsem tě pustil a ty, místo abys mi byl vděčen, prohlašoval jsi mne za zajatce a chtěls mne vyslýchat. Teď tě tak snadno nepropustím. Zůstaneš zde ležet tak dlouho, dokud se nepřesvědčím, že mne přijmete jako přítele a hosta.” “A což neučinímeli to?” tázal se bojovně. “Pak odbila tvá poslední hodina!” pravil jsem, a maličký hadži koule očima, dodal potichu: “Věz, že kdyby tě sídi docela neusmrtil, zabiji tě dodatečné ještě já! Na to můžeš vzít jed, neboť jsem hadži Halef Omar, ben hadži Abul Abas, ibn hadži Davud al Gossarah, proslulý šejk Haddedihnů, velikého kmene Šammarů!” Dlouhé jméno, jímž Halef každého omračoval, účinkovalo asi i na kouzelníka, neboť promluvil teď velmi nesměle: “Proslulým šejkem že jsi? Proč jsi nám to neřekl hned? A kdo je tvůj druh? ” “Je to největší hrdina a učenec z půlnočních zemí. Jeho jméno po celém světě známé zní: emír hadži Kára ben Nemsi, ben emír hadži Kára ben Džermani, ibn hadži Kára ben Alemani. Jeho šavle je ostrá a špičatá, jeho kule se nikdy neminou cíle, a promluvíli někdy dlouhou řeč, jistě ji také náležitě dokončí.

Co ho znám, nikdy neprohrál bitvu. Nepřítel ho nikdy nepřemohl. A zazáříli někdy jeho učenost, je rovna smršti, která na místě nepostojí a celou zeměkouli obletuje a strhává s sebou vše, co jí vzdoruje!” “Neslyšel jsem nikdy ani tvé ani jeho jméno,” omlouval se sahar. “Neznám tvůj kmen ani tvou zemi právě tak, jako jeho vlast a národ. Jsem kněz, kouzelník Ussulů. Zabývám se pouze duchovními vědami a nemám čas sledovat politiku, zeměpis a světové dějiny. Musíš mi proto prominout, že nejsem sběhlý v těch věcech, neboť hledám svou proslulost jen v tom, abych svému národu zachoval

víru v Boha a Stvořitele. Budeli se o vás rozhodovat, mohu hlasovat jen ze stanoviska naší víry, jinak nemám do věci co mluvit. Pověz, zda věříte v Boha?” “Ano.” “Jsem tedy spokojen. Kdo věří v Boha, nevraždí lidi!” “Ale vy jste mi

smrtí hrozili!” zakabonil se Halef. “A usmrtili jsme tě?” “Až dosud ovšem ne!” “Počkej tedy, staneli se tak!” “Počkat?” zaškaredil se Halef. “Ale proč ne? Nepodařilo se do dnešního dne nikomu, aby nás zabil. Jsem tedy zvědav, jak byste to asi mínili provést!” V té chvíli sestoupila šejkova žena z vysokého břehu níže k vodě a dala našemu jednání obrat příznivější oběma stranám. “Je ten z vás, jenž se nazývá hadži Halef Omar, původem Arab?” “Ano,” přisvědčil hadži. “Jsi skutečně šejkem?” “Ano.” “A z které země přichází emír Kára ben Nemsi?” “Jsem z Frankistánu,” odvětil jsem. “Neznám tu zemi. V našem zemědílu není krajina tohoto jména.” “Má vlast není ovšem v Orientu, nýbrž na západě.” Byl bych sice mohl zamlčet, že jsem Evropan, ale tato “Sněženka” měla příliš poctivé oči, než abych jí byl chtěl a mohl zatajit přímo plnou pravdu. Spatřil jsem ostatně podle záblesku v jejích očích, že nebyla nepříjemně překvapena. “Ze západu jsi přišel?” tázala se. “A kam směřují nyní tvé kroky?” “Do Ardistanu a dále.” “Jsi buď neopatrný nebo neobyčejně statečný muž. Neboť emír ardistanský by tě jistě dal ihned usmrtit, kdyby zvěděl, že jsi Evropan. Naštěstí ujdeš této smrti, neboť se k němu nedostaneš. Zůstaneš navždy u nás. Podle zákonů naší země patříš nám.” “Podle zákonů své země ne,” odvětil jsem. “Snad uznáš, že musíme poslouchat vlastní zákony, ne zákony cizí.” “To chápu. Ty však musíš také pochopit, že já naopak jsem povinen poslouchat zákony své vlasti a ne zákony vaše.” “Chceš se nám bránit, cizince?” “Pokusím se.” “Bude to marné, uvidíš!” “Mýlíš se. Až dosud měla má obrana dobrý výsledek. Nejsme vašimi zajatci. Jsme svobodní. Naproti tomu však váš kněz a šejk jsou v našich rukou. Zaveslujemeli člunem napříč jezerem, dostaneme se na druhý břeh mnohem dříve než vy. Kdo nám zabrání, usmrtímeli nejdříve kněze a pak šejka, přesvědčímeli se, že s námi nechcete žít v míru?”

Neodpovídala. Přemýšlela chvíli a prohlížela si nás při tom zkoumavým pohledem. Konečně promluvila: “Jsem nespokojena, protože jsem v nejistotě. Líbíš se mi, cizince, opravdu, velice se mi líbíš. Ráda bych se něco dozvěděla o západních zemích. A bylo by to věru pěkné, kdybys mi o nich mohl vyprávět jako svobodný muž a ne jako otrok.

Těšilo by mne, kdybych mohla prohlásit: jsi mým hostem. Musím však být poslušná zákonů své země a ne svých přání. Snad by se nalezla cesta ” Nedomluvila. Udělala rukou posunek, jako by to, co chtěla navrhnout, považovala za

nemožné. “Jaká cesta?” vyptával jsem se. “Zbytečné, aby ses ptal,” odvětila “Sněženka” a opětovala zamítavý posunek rukou. “Víš to tak jistě? Opakuji svou otázku a prosím tě, abys pověděla, co chceš právě zamlčet. Posoudím sám, zda je tak zhola nemožné, jak myslíš.” Opět si mne dlouho prohlížela a přemýšlela, ale jak se zdálo, nenalézala nic, co by jí uspokojilo. Pak promluvila: “Je jen jediná cesta, jak byste se zbavili otroctví, jež vám hrozí. Zákon vás vydává do našich rukou; týž zákon vám však dává svobodu, když dovoluje, abyste si ji vybojovali.” Sotva Halef uslyšel ta slova, rozhodil nadšeně paže a zvolal: “Sídi, vybojujeme si svobodu!” Nevšímal jsem si Halefa ani jeho výkřiku. Právě on to byl, který před dvěma hodinami dokázal, že není mužem, který by mohl takový boj podstoupit a vlastními silami jej vítězně skončit. Upřel jsem zrak právě tak pronikavě na tuto záhadnou ženu jako ona na mne a prohlížel jsem si ji zkoumavě. Pak jsem teprve řekl: “Měla jsi pravdu. Vysvětlení, které jsi nám podala, bylo zbytečné. Myslela jsi, že nám povíš něco, o čem jsme neměli tušení, ale nepovažovala jsi nás za lidi, kteří by byli schopni podstoupit boj za svobodu.” Vpadla mi do řeči: “Nemůžeš upřít, že byste v boji proti nám podlehli!” “My? Že bychom podlehli?” tázal

jsem se, ukazuje na spoutaného kouzelníka. “Toto jmenuješ podléhat? Náš boj, o němž pochybuješ, je nejen možný, ale byl již uskutečněn. Vítězství se přiklonilo zcela na naši stranu!” Podívala se na mne poněkud zaraženě, vzdychla a promluvila: “Zní to zvláštně, ale nějak máš pravdu. Jste svobodní a máte dokonce dva zajatce.” “Uvaž však, jaké zajatce!” podotkl jsem. “Šejk u vás zastupuje moc světskou a sahar duchovní. Všechna ta sláva je nyní v našich rukou. Ne vy, nýbrž my jsme pány nad vámi. Nenahlížíš to? ” Obrátila se k svým lidem a tázala se: “Slyšeli jste to?”

Několik lidí odpovědělo neurčitým zamručením, jehož významu však Taldža asi porozuměla, neboť, když se zase obrátila ke mně, pravila: “Zdá se, že jste docela jiní lidé než my. Nechápeme vás a přece nás nutíš, abychom vám porozuměli. Kde je šejk?” “Na místě, odkud neuprchne.” “Je svázán a spoután?” “Ano.” “Čím?” “Svým slovem.” Učinila pohyb, který prozrazoval překvapení. Pak pravila: “Ty mu důvěřuješ?” “Proč ne? Nejprve byl svázán, takže se nemohl ani hnout. Chtěl jsem mu ještě roubíkem ucpat ústa. Tu mi slíbil, že místo neopustí, i kdyby pro něho přišli všichni jeho Ussulóvé a chtěli ho odvést. Rozvázal jsem mu tedy pouta.” “To jsi učinil?” “A proč bych neměl?” “Poněvadž mohl místo hned opustit, kdyby byl chtěl zrušit své slovo.” “To je pravda. Ale kde by pak byla cena jeho slova?” Znovu se obrátila k svým lidem: “Slyšeli jste? Tento cizinec je milovníkem pravdy jako my. Uvěřil slovu našeho šejka. Je to smýšlení sluhy a otroka?” “Ne!” odvětilo asi pět mužů poblíž stojících. “Ne!” pravili i ostatní Ussulóvé po nich. “Tak jako ty dovedou smýšlet jen svobodní lidé,” řekla Taldža, obrátila se k svému lidu a zvolala: “Slyšte! Ptám se vás, jsouli tito cizinci hodni, abychom jejich odpor považovali za boj, kterým si dobyli svobodu?” “Ano, jsou toho hodni!” přisvědčovali vážně nejbližší. Taldža přikývla a žádala: “Slyšel jsi, emíre?” pravila opět ke mně. “Žádám tě teď, abys mne dovedl k mému muži a našemu šejkovi. Jsi k tomu ochoten?” “Velmi rád. Ale musím vědět, co u něho chceš?” “Chci se s ním o vás poradit.” “Kdo s tebou půjde?” “Jen sahar, jinak nikdo.” “Hm. Musím ho tedy propustit na svobodu, aby mohl jít?” “Ano. Žádám tě o to! Vím, co to znamená. Máš se vzdát úspěchu, který jsi proti nám dobyl. Ale jen na chvíli!” “Skutečně?” “Rozvážeš sahara jen proto, aby mohl jít s námi. Nedosáhnu li u šejka míru, dovedu vás opět do člunu, kde bude sahar svázán tak, jak teď před tebou leží. Věříš, že se to stane?”

“Věřím ti. K šejkovi však půjdou jen čtyři osoby, totiž ty, váš kouzelník, já a můj druh.” “Souhlasím.” “Ostatní Ussulové zůstanou zde, aby vyčkali našeho návratu.” “Ano.” “Dobrá. Rozváži tedy sahárovi pouta. Můžeme jít.” Vyprostil jsem sahara z pout, která ho svírala. Svinul jsem laso a přehodil si je přes rameno. Pak jsem vyskočil z člunu na břeh a se mnou i sahar. Halef nás následoval, předstoupil před Taldžu a ukázal na podivuhodně zpracovanou koženou brašnu, která se jí houpala u pasu a řekl: “V tomto kapsáři je můj majetek. Kdy mi jej vrátíš?” “Až bude uznáno, že ti opět patří.” “Musí to být brzy. Nepřipustím výmluvy a podvést se nedám, to ti povídám!” “Podvést?” tázala se udiveně. “Taldža, žena šejka Ussulů, nezná ani výmluvy, ani podvod! Zde vezmi, co ti vlastně ještě nepatří! Věřím, že Kára ben Nemsi je emírem, neboť se choval jako emír. Že by však hadži Halef Omar byl šejkem, to popírám na tak dlouho, dokud se mi nedostane důkazů, že je možno věřit tvým slovům!” Halef přijal od ní své věci, aniž uvažoval nebo chápal, jaká výtka v tom spočívala. Porozuměl sice, že se “Sněženka” zlobí, ale nedbal toho ani za mák. Jak si tím uškodil, netušil v té chvíli. “Můžeme jít? Nebo je šejk tak daleko, že bude lépe jet?” vyptávala se Taldža. “Není to sice příliš blízko, ale přece prosím, abychom se vydali na cestu pěšky,” pravil jsem, neboť mi záleželo na tom, abych cesty k místu, kde seděl Amin, pokud možno využil k prozkoumání duše jeho ženy. Vykročili jsme bez otálení. Šel jsem po boku Taldžině, Halef s kouzelníkem. Ostatní šli s námi jen do ležení. Ani je nenapadlo jít za námi dále. Šli jsme po téže stopě, která mne sem přivedla. Taldža i sahar si jí sice povšimli, ale ani zdaleka tak podrobným způsobem, jak by to byl učinil Indián nebo Beduín. Z toho jsem usoudil, že Ussulové nejsou ani často ani příliš nebezpečně ohrožováni jako jiní obyvatelé pouští a savan. Halef, jak už řečeno, šel s kouzelníkem za námi. Začali spolu hovořit a zabrali se do hovoru tak, že nedbali ničeho kolem sebe. Chvílemi se zastavovali, když se látka jejich řeči stávala nejzajímavější, a zůstávali tak ponenáhlu za námi. Haléřoví se zde vedlo jako vždy a všude: dovedl pro sebe rychle získat zájem lidí. Já a Taldža jsme šli vážně a sledovali jsme stopy. Tu po prvé jsem zjistil v blízkosti Taldžině jakousi zvláštní a nevysvětlitelnou vůni.

Byla to vůně květin, ale nemohl jsem určit druh květu, který tuto vůni rozšiřuje. Starobylá východní pohádka vypráví, že peruti andělů jsou utkány z vůně květin a že

lidská duše jen v květinové vůni může opustit tělo a v ní se opět do něho vrátit. Jakmile mě napadla ta pohádka, musel jsem vzpomenout na Sitaru a na údolí Hvězdných květů, jímž jsem tak často procházel po boku Mary Durimeh. Když jsem se kochal tou nevýslovnou vůní, pravila tenkrát má stará přítelkyně Mářa Durimeh: “Je neobyčejně málo lidí, kteří dovedou tu vůni podržet. Najdešli podobného člověka, věř v jeho duši, neboť byla zplozena světlem. Taková duše nemá původ v temnotách a nikdy tě nezklame!” A tu mi pojednou napadlo, že vůně, která obklopovala ženu šejkovu, je “vůní hvězdných květů”. Pocítil jsem něco radostného, důvěřivého, něco, jako bych byl zcela bezpečen. K tomu patřil i způsob, jímž Taldža mluvila a jak se vyjadřovala. V její řeči nebylo ani stopy po zvědavosti a touze zvídat jen všední a obyčejné věci. Bylo patrné, že každé své slovo dříve rozvážila, než je vyslovila. Vyptávala se po západních zemích a přiznala se, že jsou to kraje, k nimž je upřen její zájem. Slyšela o nich již mnoho zvláštního i zlého, ale nevěřila těm

zprávám. Vyjádřila se takto: “Kdyby bylo pravdou vše, co jsem slyšela o národech Evropy, byli byste všichni zloději, lháři, podvodníci a zlí čarodějové, před nimiž se člověk musí mít na pozoru. Kdyby takové národy opravdu žily, nebylo by Boha! A vidím teď tebe; jednáš poctivě, nepodvádíš a neobelháváš nás, ačkoliv bys měl k tomu nejeden důvod.

Těším se, že se od tebe dozvím pravdu o vzdálených zemích a těším se na krásu večerů, kdy usedneme u velikého ohně a ty budeš vyprávět o své vlasti.” “Tak jako smýšlíš ty s námi, tak my s vámi,” odvětil jsem. “Na západě se vypravuje tolik podivných a hrozných věcí o Orientu, že bych se musel skutečně bát, kdybych to dovedl. A teď vidím tebe! Jsi pravým opakem toho, co jsem slyšel o lidech této země!” “A já vidím tebe!” pravila s krátkým smíchem. “Pomluvili vás nám a nás vám. A teď, když jsme se nenadále setkali, můžeme se domluvit a naučíme se vážit si druh druha. Tak tomu má být v celém světě takový je zákon! Kde se stýkají lidé a národy, mají se stýkat v lásce a pokoji, ne v hněvu a nenávisti. Tak tomu chce Bůh. Znáš přece Boha?” “Ano. Jsemkřesťan.” “O, tys pohan?” “Pohan?” tázal jsem se. “Ovšem, křesťané jsou pohané!” “Jak to myslíš?” “Inu, pohan je každý člověk, jenž nevyznává naši víru.” “Tak říkáme i my o každém, kdo nevěří v Boha křesťanů,” řekl jsem s povzdechem. “To je od vás správné a chvalitebné. Považujete tedy svou víru právě tak za pravou, jako my svou. Věru, máte právo nazývat nás pohany, tak jako my vás za ně považujeme.”

“Dovol, abych se tě tázal po tvém náboženství, jako ty ses tázala po mém!” “Po mém náboženství? Nevím, co bych ti o němřekla.” “Není možná!” “Opravdu nevím ale přece! Máme svého Boha. To je vše. K čemu zvláštní náboženství? My v Boha nevěříme, nýbrž máme ho. Žijeli s tebou otec a bydlíli s tebou v domě či stanu, nevěříš přece jen, že otce máš, ale víš to. Věřit je zcela zbytečné. Pro Ussuly je také náboženství zbytečné! Ussulové mají Boha, to stačí. A je to nejvyšší věc, jíž člověk může dosáhnout. Pravím ti, že to vědomí převyšuje všechna náboženství světa.” Znělo to tak zvláštně, přesvědčivě a pevně, že mi ani nenapadlo, abych se s ní pustil do nějaké polemiky. Říká se, že kdo chce

přesvědčit ženu, musí mluvit k jejímu srdci víc než k jejímu rozumu a musí se chránit, aby nezranil něco, co jí je svaté. Proto jsem si ponechal odpověď na pozdější dobu a snažil jsem se, abych se od tohoto poněkud choulostivého předmětu vzdálil. Pak jsem již záhy spatřil před sebou místo, kde byli uvázáni naši koně. Tam jsem však Taldžu nezavedl, nýbrž vedl jsem ji více vlevo do křoví ke stromu, u něhož seděl náčelník právě tak, jak jsem ho opustil. Taldža se hrdě před něho postavila a tázala se: “Tys zajat?” “Ano,” odvětil Amin, aniž učinil nejmenší pokus vstát. “Jak je to možné?” “Tento cizinec mne obelstil.” “Víš, co to znamená?” Zvuk jejího hlasu zněl vyčítavě. Obr sklopil oči, ale pak na ni nevinně pohlédl a s dojemnou pravdomluvností odvětil: “Znamená to, že byl moudřejší a opatrnější než já.

Odpusť mi!” A ke mně pravil: “Taldža mne často varovala, ale já neposlouchám. Spoléhám se ponejvíce na své pěsti, kdežto ona tvrdí, že kousek mozku zmůže více, než nejmohutnější tělo a nejsilnější paže. Vím sice, že má pravdu, ale kdykoli přijde doba, žádající, abych projevil kus ducha a vtipu, zmohu se jenom na chlapecké kousky. Však jsi to viděl!” “Tak se mi zdá, že jsi v mé nepřítomnosti přemýšlel,” řekl jsem mu. “Ovšem. Došel jsem k závěru, na který nemohu být pyšný. Dostal jsem strach, cizince. Zdá se mi, že jsi právě takový muž, jakým chtěla mít má žena mne.

Takový kousek, jaký jsi dokázal! Rozumíš mi? Když jsi odešel, tázal jsem se sám sebe, co by se tak asi stalo, kdyby i do mých Ussulů vniklo trochu toho ducha!” “Už se stalo, a může tě jen potěšit, že to byl dobrý a ne zlý duch, který osvítil tvým Ussulům mozky,” vpadla mu do řeči Taldža. “Tento cizinec se přihnal na tvém koni jako vichr do ležení, prošel jím a vrhl se s koněm do jezera, kde seděl

sahar s dvěma muži ve člunu. Sahar právě vezl našeho zajatce na ostrov. Tento muž připlaval na koni ke člunu, vyhodil z něho sahara, rozřízl zajatci pouta a vehnal veslaře do vody. Pak přijel ke břehu a zajal sahara. Chytil ho na řemen, aby nám ukázal, jak se i tebe zmocnil. Co jsme mohli učinit, mělli pak v své moci světského i duchovního náčelníka kmene? Mohli jsme ho zabít?” “Ano, tak jsem to myslel!” vzdychl šejk. “Zabíjíme obtížný hmyz, ne poctivé lidi!” “Kdyby však byl zabit, nemusel bych již dodržet své slovo! Byl bych mohl toto místo opustit a vrátit se k vám, Taldžo!” “Nešlo to. Cizinec by se byl bránil! Nejméně sahara by to bylo stálo život.” “Ale měla jsi přece u sebe devatenáct lovců, vesměs nejlepších našich mužů, ozbrojených oštěpy, noži a šípy!” “Devatenáct mužů ozbrojených oštěpy, noži a šípy!” řekl jsem pohrdavě, a vzal do ruky henryovku. “Podívej se na tuto malou lehkou pušku! Stojí za více, než všecky vaše

oštěpy, nože a šípy dohromady. Povšiml sis kdoulového stromu, kolem něhož jsme sem šli? Pojďte se mnou! Něco vám ukáži.” “Smím vstát?” tázal se. “Vstaň!” přisvědčil jsem. “Nejsem už zajatcem?” “Ještě ano! Propustím tě teprve tehdy, stanešli se mým přítelem.” Vzdychl opět. “Můžeš mně sem tedy opět odvést, až budeš chtít,” pravil. Vedl jsem oba až tam, kde stála kdoule. Bylo to poblíž hlavního směru k táboru. Odbočili jsme poněkud nalevo. Právě když jsme došli k stromu obsypanému ještě malými, stříbřitě se lesknoucími a měkce strstnatými plody, přišel Halef se sahárem. Byli pohrouženi v živý rozhovor a jak se zdálo, úplně se spřátelili. Řekl jsem si, že naše dnešní dobrodružství bude mít patrně velmi dobrý průběh. Ukázal jsem na jednu z postranních větví a tázal jsem se šejka: “Kolik plodů visí na té větvi?” “Dohromady dvanáct,” pravil, když je spočítal. “Ukáži ti tedy, co by se bylo stalo tvým mužům, kdyby se byli odvážili vztáhnout ruku na mne nebo na mého druha. Sestřelím jen šest plodů a potom celou větev s ostatními.” Vzdálil jsem se, abych nestřílel jen tak zblízka. Toho okamžiku použil Halef, který se hned dovedl vžít do situace, aby celé věci dodal co možno největší důraz. Vykřikl: “Teď uzříte mistrovský kousek, báječnou ukázku střeleckého umění. Šest plodů, jeden za druhým, a pak padne celá větev! A to všecko se stane, aniž můj effendi jedenkrát nabije zbraň. Touto kouzelnou puškou může střílet bez ustání ode dneška až do soudného dne bez nabíjení! Uzříte zázrak, zázraky nad zázraky!”

Když jsem odešel na vzdálenost, již jsem považoval za dostatečnou, obrátil jsem se a přiložil pušku k líci. “Pozor!” zvolal Haief. “Už to začíná!” Mířil jsem co nejpřesněji, neboť jsem nesměl ani jednou chybit, chtělli jsem dosáhnout žádaného účinku. Podařilo se to. Šest plodů spadlo šesti ranami, a dvěma dalšími jsem srazil i větev, neboť jedna malá střela by ji jen byla provrtala. Spatřil jsem, že větev padá a spustil zbraň. Halef ovšem zajásal svým obvyklým

způsobem. Tři Ussulové však stáli v němém úžasu. Ale stalo se ještě něco lepšího. Výstřely vyplašily dravého ptáka, který patrně pásl po kořisti kdesi v houští a tak blízko, že jsme zaslechli jeho hlas dříve, než se vznesl do vzduchu. Pták

neletěl šikmo do dálky, aby před námi prchl, nýbrž vznášel se nad námi šroubovitě v kruzích, ustavičně se zmenšujících. Pojednou jako by stanul přímo nad našimi hlavami, téměř nehybně visel s rozestřenými křídly v povětří. “Nisr el afrit orel obrovský!” vykřikl náčelník a zapomněl rázem na nié výstřely. “Nisr el a/r”ť.’” vykřikl i sahar, a zvuk jeho hlasu prozrazoval, že ten orel zde náleží k nejznamenitější a nejvzácnější lovecké kořisti. “Niar el ofrtť.’” vykřikla i šejkova žena a rozepjala toužebně paže do výše. “Ah, kéž bych mohla dostat aspoň jeho ocasní péra!” “Chceš je mít?” tázal jsem se, pokládal henryovku a vzal do ruky svou dalekonosnou medvédobijku. Podívala se na mne s údivem a neodpověděla. Halef se rozkřikl: “Řekni ano, řekni ano. Effendi ti ho sestřelí!” Zdvihl jsem pušku a zamířil. Výstřel zahoukl. Pták sebou v povětří trhl, jako by se byl ulekl hlučného výstřelu. Příčinou trhnutí byla má střela. Tělo ptáka zůstalo okamžik zcela nepohnutě viset v povětří; pak začala křídla křečovitě bít do vzduchu. Tělo se otočilo kolem osy a pak padalo zprvu pomalu, potom rychleji, s jedním křídlem k tělu přitaženým, druhým rozepjatým. Tak dopadl smrtelně zasažený pták k zemi a to na ten volný pruh země, kde jsem před několika hodinami stíhal šejka. Halef se hned rozběhl, aby přinesl kořist. Kouzelník zapomněl na svou důstojnost a běžel za Haléřem, aby mu pomohl přinést ptáka. Když orla přivlékli, poznal jsem, že to je neobyčejně krásně vybarvená samice o délce těla jednoho metru. Rozpětí křídel měřilo přes dva metry. Donesl jsem orla k šejkově ženě, položil jej před ní a rozestřel jeho letky a ocas, Ussuly tak vysoko ceněné. Při tom jsem pravil: “Chtěla jsi mít tato pera. Přijmi je ode mne!” “Daruješ mi je?” tázala se zardělá radostí. “Přijmešli je, ano.” “Víš, jakou u nás mají cenu?”

“Pro mne mají cenu jen tenkrát, způsobíli ti radost.” “Ó, effendi! Tato pera jsou v Ardistanu znamením vysoké důstojnosti a jsou velice vzácná, neboť naši muži nemohou svými střelnými zbraněmi zasáhnou orla v letu. Tak drahocenné dary lze přijmout jen od nejlepších přátel, ne od cizince. Prosím, ukaž mi své pušky!” Podal jsem jí nejprve dvojku, jejíž tíže ji zřejmě překvapila. Podala ji šejkovi a pravila: “Tito cizinci jsou silnější, než jsi myslel. Není jistě snadné střílet takovými puškami.” “Měl jsem již tu pušku v ruce,” odvětil šejk. “Netušil jsem však, že by mohl své

střely vysílat tak vysoko.” Pak sáhla po henryovce. Prohlížela ji ze všech stran, přiložila ji k uchu a zatřásla jí, aby něco uslyšela, pak pravila: “To je vskutku kouzelná puška, neboť kdybych se namáhala jakkoliv, nevypátrala bych, jak to, že střílí bez nabíjení. K takové pušce patří ovšem střelec jako jsi ty!” To pronesla ke mně, a šejkovi pravila: “Myslím, že tento emír Kára ben Nemsi effendi by dovedl tebe i tvých devatenáct Ussulů postřílet ve dvou minutách. Pravda?” “Ne ve dvou minutách, ale za minutu!” namítl Halef. Šejk se poškrábal na podbradku a odvětil: “Skoro o tom nepochybuji. Doufejme, že to neučiní. A tu mne, milá ženo, napadá cosi znamenitého. Mohu to říci?” “Mluv!” vyzvala ho. “Takové pušky a takové střelce bychom měli být s sebou na lovu.” Taldža přisvědčila. “A v boji proti Čobanům!” “Právě teď právě tedl” vpadl mu do řeči sahar. “Vždyť Čobani právě zase zbrojí, aby nás přepadli.” Taldža vysvětlovala podrobněji: “Abys věděl, vyslali jsme všechny své muže na lov, abychom získali potraviny a zásoby pro válku, která může nastat a která může potrvat dost dlouho.” “Kdo jsou ti Čobani?” tázal jsem se, jako bych dosud nic o nich nevěděl. “Čobani jsou divoký kočovný národ. Bydlí venku ve stepi a v poušti. Pěstují koně, velbloudy, hovězí

dobytek a ovce. Nemají stálé bydliště. Jsou kočovníky; modlí se k jedinému Bohu, jejž nazývají Alláhem, a panuje u nich krevní msta. Když je neúrodný rok a zbaví je většiny stád, jež jim skýtají obživu, vpadají loupežně k nám, aby nám vzali náš dobytek. Očekáváme v nejbližší době takový nepřátelský vpád, a proto lovíme zvěř, abychom byli pro případ obležení dostatečně zásobeni a mohli vydržet.” “Mluvíš o obležení?” tázal jsem se. “Což s nimi nebojujete v otevřeném poli?”

“Ne. Je jich velmi mnoho a my musíme především chránit svá stáda. Přejdeme se svými stády za vodu a dáme se klidně obléhat. Kdo to déle vydrží, je vítězem. Tvé pušky nesou neobyčejně daleko. Nechci se zatím ptát, jsouli to pušky kouzelné. Největší cenu pro nás má však to, že umíš tak přesně zasáhnout cil” Domluvila, sklonila se pro sestřelenou kdoulovou větev. Prohlížela ji podrobně a tázala se: “Pomůžeš nám proti nepřátelům, emíre?” “Pomáhám jen přátelům,” prohodil jsem. “Jsi přece naším přítelem, nebo snad ne?” “To dosud nevím.” “Já ano. Jsi náš přítel!” “Podle čeho tak soudíš?” “Rozhodla jsem se tak!” Řekla to důrazně a pohlédla při tom na šejka i kouzelníka. Šejk si pak pospíšil, aby mi věc vysvětlil: “Ano, když Taldža rozhodla, nelze na věci nic měnit. Souhlasím s tím.” A sahar pravil: “Není již třeba se radit. Taldža, žena našeho šejka, má vždycky pravdu, I já souhlasím s jejím rozhodnutím. Chceš li, emíre, můžeš se stát již zítra Ussulem. Přijetí do kmene je posvátný obřad, který vykonává kněz, jakmile zítra dokážeš,’ že jsi té pocty hoden.” “Jak to mám dokázat?” “Budeš bojovat s jedním z našich lidí. Budešli přemožen, nemůžeš být mezi nás přijat.” “A přemohuli já jeho, nastoupím na jeho místo a on bude z kmen vyvržen, což?” Ta otázka ho popletla. Trvalo delší chvíli, než odpověděl: “Ne. To nemůžeš žádat. Poražen může být i největší hrdina, nepřejeli mu náhodou štěstí. A co se stane náhodou, není to hanbou. Proč ho tedy zavrhovat?” “Budeme bojovat, sídi!” vykřikl nadšeně Halef. “Kdo bude mým protivníkem?” “Máš právo zvolit si ho,” poučoval sahar. “Volím tebe! Volím tebe!” zvolal hadži a složil mu hlubokou poklonu. “Mne ? Proč právě mne?” Protáhl otázku do nekonečna a poněkud se zasmušil. Nezdálo se, že by mu byl Halef svou volbou způsobil radost. “Protože se mi líbíš,” odvětil Halef. “Protože jsem si tě zamiloval! A také proto, že jsem ještě nikdy nebojoval s kouzelníkem. To zvětší velikost mé proslulosti, buduli doma vypravovat, že jsem tě v boji přemohl a zabil.” “Zabil ó! Což ty zabíjíš v takovém boji na zkoušku?”

“Jak jinak? Vítězství je teprve tehdy prokázáno jasně, leží li protivník na zemi mrtev. Kdo volí zbraně?” “Cizinec, jenž má být přijat.” “Já? Výborně! Budeme střílet!” “Střílet?” pokračoval kouzelník skomíravým hlasem. “Poslyš, to by byla má jistá smrt!” “A pro mne rozkoš, pravá rozkoš! Chci zastřelit obra, abych dokázal, že nepřijde na to, jak je kdo veliký, nýbrž na to, jak je obratný a jak ovládá svou zbraň. Jakou zbraň zvolíš ty, effendi?” “Jako ty,” odpověděl jsem, protože jsem uhodl jeho veselý úmysl. “A s kým budeš bojovat?” “Tady se šejkem.” Vyskočil polekaně a zvolal: “Se mnou?

Proč právě se mnou, emíre.” “Protože se mi líbíš, protože jsem si tě zamiloval. Mám tytéž důvody jako hadži Halef Omar. On je šejkem a já jsem emírem. Snad uznáš, že nemůžeme bojovat s obyčejnými bojovníky. Proto volíme vás dva a doufám, že oba budete volbu považovat za vyznamenání, za čest a uznání vašeho významu!” Tak jsem promluvil k šejkovi. Obrátil jsem se k jeho ženě a připojil jsem: “Jsme připraveni stát se Ussuly. Ale to se může vykonat až zítra, jak

jsem slyšel. Čím budeme do té doby? Přáteli nebo nepřáteli?” “Přáteli,” odvětila. “Můžeš šejka i sahara propustit ze zajetí. Jste svobodní.” “Jen pro dnešek, nebo provždy?” “Provždy. Na to ti podávám ruku.” Její ruku jsem přátelsky stiskl. Haléřoví ji nepodala, tvářila se, jako by tu nebyl.

Kapitola šestá PARDÁL

Jakmile se šejk cítil svobodný, naléhal, abychom se hned vrátili do ležení. Zdvihl ze země orla, aby ho nesl. Taldža podržela v ruce kdoulovou ratolest. Šli jsme k svým koním, které jsme nalezli tak, jak jsem je opustil. Když vyskočili, vykřikla Taldža údivem. Měla mnohem lepší “koňský rozum” než šejk. “To jsou krásná zvířata!” zvolala a tleskala radostí rukama. “Jsou1 menší, mnohem menší než naše! Ale jak roztomilá, přítulná a krásně rostlá! Musím je políbit!” Objala Assila ben Rina kolem šíje a políbila ho na čelo. Dal si to klidně líbit, aniž sebou hnul. Ale když tak učinila i Syrrovi, rozšířil hřebec nozdry, vtáhl vzduch a zařehtal tak jemně, že jsem to od něho nikdy neslyšel. Taldža od něho ustoupila na dva kroky, podívala se na mne zkoumavým pohledem a tázala se: “Effendi, slyšel jsi někdy praskot v žíních tohoto koně?” “Ano,” odvětil jsem. “Často?” “Česámli či pohladímli ho já, vždycky.” “Jak se jmenuje ten kůň?” “Syrr.” “Syrr? To jméno znamená Tajemství! Když jsem se dotkla jeho šíje, cítila jsem, že mými prsty proběhlo jakési chvění. Bylo to něco podobného, jako když mi podal ruku ruku muž, který k nám přišel ze Sitary.” “Muž ze Sitary?” tázal jsem se. “Ano. Tys asi dosud neslyšel o Sitaře. Je to země velice vzdálená. Známe ji zde sotva podle jména. Smím to zkusit?” Ukázala na Syrra. Nevěděl jsem sice, co zamýšlí, ale přikývl jsem na souhlas.

Přistoupila ke koni a začala mu hladit hřívu. Naslouchala a pokynula mi pak, abych přistoupil. Učinil jsem tak a naslouchal. Uslyšel jsem to charakteristické elektrické praskání, jež jsem u Syrra podrobně popsal již dříve. “Slyšíš?” tázala se. “Ano. Kdyby byla noc a tma, mohla bys to i vidět.” “Jasné jiskérky, zbarvené žlutomodře, které přeskakují z hřívy na ruku a obráceně, neníli pravda, emíre?” řekla. “Znáš to tedy?” “Ano.” “Odkud?” “Aacht a Uucht vydávají také takové jiskry.” Aacht a Uucht značí bratra a sestru. Pozorovala, že by mne zajímalo vědět něco bližšího o tomto párku sourozenců a vysvětlila mi to hned: “Aacht a Uucht jsou dva psi, jimž podobní jistě nejsou na zemi. Ussulští medvědovití psi jsou pověstní svou krásou, velikostí a silou. Poslali jsme před lety párek svých psů míroví z Džinistanu. V Ardistanu je sice zakázáno stýkat se s ním přátelsky, ale on nám kdysi prokázal laskavost, za níž jsme se mu chtěli nějak odvděčit. Muselo se to ovšem stát tajně. Právě tak tajně přišel k nám později muž, který pocházel ze Sitary a právě se tam vracel. Byl u emíra z Džinistanu a přivedl nám oplátkou za náš dar dva psy, krásnější, rychlejší a chytřejší než byli naši, ale ne tak silné. To byl muž, o němž jsem před chvílí hovořila. Kladl si jedinou podmínku, která se pojila k daru emíra z Džinistanu. Potomci křížení mezi rasou naší a tamější nám měli patřit všichni, kromě jednoho páru, bratra a sestry, které máme vydat hostu, který k nám přijde se štítem na prsou a který nám přinese veliký užitek. Nuže, ten párek Aacht přišel na svět a dostal jméno Aacht a Uucht. Mohu tvrdit, že není rychlejších, chytřejších a krásnějších psů nad ty dva. A je to zvláštní, že slyším praskot a šustot, když je hladím, právě tak jako u tvého Syrra. Nasedněte nyní, vrátíme se do ležení.” “Pojedu také!” pravil šejk. “Sednu na koně tvého průvodce.” Šel k ben Rihovi a uchopil jej za uzdu. Halef si to nechtěl dát líbit, ale pokynul jsem mu, aby šejka neurážel. Poslechl mne, ale jen na oko, neboť jsem zpozoroval, jak dal Assilovi nacvičené znamení, o němž jsem se již zmínil při jiných příležitostech. Assil již věděl, jak si má počínat. Když šejk zdvihl ruku k sedlu, varoval ho Halef: “Být na tvém místě, nesedal bych na toho koně!” “Proč ne?” tázal se Amin. “Shodí každého, kdo na něj nepatří.” “I mne?” usmál se Ussul. “I tebe!” přisvědčil hadži s úšklebkem, jehož významu jsem až příliš dobře rozuměl.

“To musím hned zkusit! Běda koni, který myslí, že shodí muže jako jsem já!” Nenasedl, nýbrž vyšplhal se na koně, jak to byl zvyklý u svého tlouštíka. Nedosedl však ještě pořádně, když Assil vymrštil všechny čtyři do vzduchu, uskočil stranou jako koza a hned opět dopředu. Pak zůstal stát; jezdec za ním seděl, hluboko ponořený ve vonících květech. Taldža se chtěla přemoci, aby nevybuchla v smích, ale nepodařilo se jí to. Já naproti tomu jsemzůstal vážný, rovněž Halef. Také sahar se smál. Šejk byl patrně zvyklý, že se mu žena častěji vysmála, ale že se to stalo v naší přítomnosti, umínil si, že svou porážku okamžitě pomstí. Vyskočil, uchopil vraníkovu uzdu a zdvihal nohu, aby ji postavil do třmene. “Chraň se!” varoval jej hadži. “Shodí tě znovu!” “Mlč!” zahřměl šejk. “Ta bestie mne musí poslouchat, pravím ti.

Musí!” Domníval se, že již poznal koňovu lest a věřil, že je proti ní chráněn. Nepozoroval ovšem, že Halef dal nyní jiné znamení a že hřebec opět ví, jak se má chovat. Šejk tentokrát lezl nahoru velmi zvolna a byl připraven hned seskočit, kdyby vraník opět začal tancovat. Když se však kůň choval tiše, přehodil rychle nohu na druhou stranu a vklouzl do třmene, aby pevně dosedl a nedal se překvapit, kdyby kůň chtěl opakovat svůj kousek. Podařilo se mu to. Kůň se ani nehnul, nehnul se ani pak, když už šejk pevně seděl. “Nuže, umím to, či ne?” zajásal šejk. “Neumíš nic!” tvrdil Halef. “Což nevidíš ” Nemohl větu dokončit, neboť Assil ben Rih se vztyčil na zadních nohou jako svíčka, poklesl pak předníma nohama k zemi a odskočil vpravdě kozlím skokem. Vymrštil zadní nohy do výše a svrhl šejka přes hlavu do trávy. “Vidím vidím, že už zase sedíš na zemi!” doplnil Halef větu šejkem začatou. “Ukáži ti, jak se to dělá, chcešli zůstat pevně v sedle!” Vymrštil se do sedla tak rychle, že šejka ani nemohlo napadnout škrábat se opět na koně. Zuřivý, že byl tak překonán, vyskočil šejk na nohy, ale vysednout po třetí se již nepokoušel. Zato se rozkřikl: “Bláznivé hovado, na kterém nedovede nikdo jezdit!” “Jak to, že ne?” tázal se Halef. “Ani ty ne! Uvidíš, jak rychle budeš dole!” Stiskl své obrovské pěsti, rozpřáhl se a udeřil Assila mezi oči tak prudce, že se mi zdálo, jako by mu roztříštil čelo. Assil ben Rih stál chvíli bez pohnutí; byl jako omráčen. Halef dosud ani pevně nedosedl. “Haléře, pozor! Usaď se v sedle a rychle chyť otěže!” vykřikl jsem. “Assil se splaší!”

Halef mne pochopil právě včas. Assil ben Rih se náhle začal třást, poškubával tělem. Udělal mocný skok vlevo, pak vpravo a konečně vpřed. Dal se v let, jako by měl v patách celé peklo. “Styď se!” zvolal jsem na šejka, tentokrát opravdu pobouřen. “Tlouci ušlechtilé zvíře pěstí je hanebnost! Učinil jsi velikou chybu! Následky ještě pocítíš!” Přehodil jsem přes rameno své pušky a skočil na Syrra. “Kam jedeš, emíre?” tázala se Taldža úzkostlivé. “Za ním!

Zapleteli se koni noha do některé z těch popínavých rostlin, jichž je tu plno, mohou si oba srazit vaz!” “Kdy se vrátíš?” “Nevím. Asi nikdy! Nemám rád tak hrubé výjevy a týrání zvířat je mi protivné.” “Ale prosím tě ” Nezaslechl jsem už konec té věty, Syrr letěl, aby dohonil splašeného Assila ben Riha, kterého již nebylo vidět, neboť zabočil v jednom ze zákrutů mýtiny. Stalo se skutečně, co jsem předpovídal. Neměl jsem o Halefa strach, neboť již nesčetněkrát dokázal, že je znamenitým jezdcem a že si i se splašeným koněm dovede poradit. Můj vraník byl ostatně ušlechtilým zvířetem a nevěřil jsem, že by leknutí, jež mu způsobila nenadálá rána pěstí, potrvalo delší dobu. Avšak husté úponky plazivých rostlin, jimiž bylo vše na louce poseto, skýtaly tisíceré nebezpečí jezdci i koni. Kdyby byl vraník v některé kličce uvízl kopytem, musel nastat pád, který při rychlosti jízdy mohl snadno skončit i smrtí. Ukázalo se, že jsem předvídal zcela správně, neboť když jsem projel slušnou vzdálenost v nejprudším letu a propletl se mnohými křivkami cesty, spatřil jsem Assila daleko před sebou stát se sklopenou hlavou uprostřed květnatého koberce. Jezdce jsem neviděl. Ležel jistě na zemi v místech, kam kůň točil hlavu. Stalo se, jak jsem se domníval. Když jsem tryskem dojel na to místo, spatřil jsem, že Halef leží v trávě jako mrtvý. Podle stop jsem poznal hned, že kůň uvízl a upadl. Pevná, houževnatá klička z úponku rostliny mu ještě visela na noze. Kdyby Assil ben Rih nebyl býval vytrhl rostlinu i s kořenem ze země, byl by si jistě zlomil nohu a nebylo by zbylo nic jiného, než zastřelit ho na místě., Halef byl živý, ležel v mdlobách. Poraněn nebyl, jak jsem se hned přesvědčil, když jsem ho důkladně prohlédl. Tím jsem se upokojil a usedl jsem vedle něho do trávy, abych vyčkal, až se vzpamatuje. Rozumí se, že jsem prohlédl i Assila a shledal, že naštěstí neutrpěl žádné vnější nebo vnitřní zranění. Trvalo delší dobu, než se Halef pohnul. Otevřel oči, podíval se na mne, pak je zas zavřel a řekl: “Vida!

Tady sedí klidně sedí a já musím cválat !” Ve svém nitru tou dobou byl tedy milý Halef ještě v plném trysku. Po nějaké době pokračoval, aniž otevřel oči: “Uváznuli v úponkách a spadnuli srazím vaz!”

Ležel přede mnou klidně, téměř bez pohnutí, ale pojednou bylo na něm vidět zvláštní napětí a dokonce začal křičet: “Holá už uvíz ! Padá ! Překotí se ! Vzhůru, proboha, vzhůru nebo mne umačká!” Až dosud měl zavřené oči. Teď vyskočil a vykřikl radostně: “Mohu vstát! Jsem na nohou! A vidím.” Uprostřed řeči umlkl a když otevřel oči, spatřil Assila před sebou. Pokračoval udiveně: “On už také vyskočil? Zároveň se mnou! Hm. A stojí tak klidně, jako by se nic nestalo ” Přerušil opět svou samomluvu,neboť spatřil mne. Tázal se nejvýš překvapen: “Tys také zde, sídi? Umíš lítat? Vždyť jsem od tebe právě odcválal. Zůstal jsi na místě, díval ses na mne a čekals, zastavímli koně. Oh, sídi, vraník letěl daleko, daleko a svalil se a já s ním. Narazil jsem hlavou na zem. Hlava mne bolí a co to? Ty se usmíváš?” “Jak vidíš!” přisvědčil jsem. “Proč?” “Radostí nad tím, že mi zodpovídáš velmi důležitou vědeckou otázku.” “Já? Vědeckou otázku? To by bylo poprvé v celém mém životě! Jak zní ta otázka?” “Co se děje v nitru člověka, který upadl do mdlob.” “Do mdlob? Snad nechceš tvrdit, že jsem omdlel?” “Už ano.” “Proč?” “Protože jsi spadl z koně.” “Ale vždyť jsem hned zas vyskočil!” “Ne tak rychle a brzy, jak si myslíš. Jel jsem hned za tebou a když jsem tě zde našel, jak ležíš v trávě, posadil jsem se k tobě a čekal hodně dlouho, než jsi dal najevo, že jsi dosud živ. A ještě to chvíli trvalo, než ses postavil na nohy.” “Byl jsem tedy v bezvědomí? Řekni upřímně, sídi, chceš snad tvrdit, že se mi vědomí vracelo ponenáhlu? ” “Ovšem. Byl jsi v bezvědomí a teď jsi opět nabyl vědomí.” “Ne! To není správné. Vědomí jsem neztratil! Tys ovšem o tom nemohl vědět! Vědomí tu bylo, ovšem jenom v mém nitru! Všecko, co se dříve dělo ve skutečnosti, odehrávalo se pak ve mně uvnitř!” “To je nadvědomí a podvědomí,” přikývl jsem. Podíval se na mne, tvářil se poněkud rozpačitě a tázal se: “Nadvědomí? Podvědomí? Jedno vědomí navrch a druhé vespod? Co to znamená, sídi?”

“Jsou to vědecké výrazy z mydževedetym, Halefe. Nerozuměl bys tomu, kdybych ti to vykládal.” Hlasitě se zasmál. “Nerozuměl? Já? Jen si nic takového nenamlouvej! Kdy se již stalo, že by hadži Halef Omar, nejproslulejší šejk Haddedihnů z velikého kmene Šammarů, něčem nerozuměl! Tvému mydževedetu se směji! A směji se také celé vědě, neboť si mohu vše vysvětlit sám! Slyšíš?” “Ano,” přikývl jsem. “Mám ti to vysvětlit?” “Prosím tě o to!” “Poslyš tedy: mé vědomí nejsi přece ty, jsem to já. Sedímli se svým vědomím nahoře na koni, je to mé nadvědomí. A když mne kůň shodí na zem, jsem v podvědomí, kam mne nemůže následovat žádný sídi, ani effendi, ani učenec, ani jeho mydževedet. Kdepak jsem a co tam dělám, nemůže z vás nikdo vědět a také to nemůže vypátrat. Ale působíli ti to radost, mohu ti o tom něco vyprávět, abys to pak užil pro svou vědu. Jen počkej, až mne zas nějaký splašený kůň přivede v podvědomí a pak Alláh in Alláh! Podívej se, sídi, vidíš to?” Přerušil své kázání a ukázal do dálky, kde se vynořili tři jezdci. Právě se zastavili. Je teď třeba, abychom se letmým pohledem poohlédli po místě, kde se odehrál Halefův pád s koně. Byli jsme dosud na onom úzkém, motýlokvětými keři porostlém pruhu země, kde jsem závodil se šejkem a zajal ho. Tento pruh se podobal uměle udržované, nyní však zanedbané a zdivočelé cestě, po obou stranách hustě lemované stromy. Za námi, jistě hodinu cesty pro chodce, leželo tábořiště Ussulů, neboť naše jízda byla sice krátká, ale neobyčejně rychlá. Cesta před námi pokračovala pak jen na nepatrnou vzdálenost ještě mezi stromy a pak se zdánlivě rozšiřovala v rozlehlou, travnatou planinu. Průsek mezi stromy působil pro oko jako objektiv dalekohledu. Byl rovný, jako by byl prosekán podle pravítka. Temné stromoví právo i vlevo udržovalo světelné paprsky pevně a čistě pohromadě. Perspektiva pak tuto čistinu neustále zužovala. A právě tam, kde vyúsťovala cesta, se zastavili tři jezdci jako před čočkou dalekohledu, a to tak, že jsme jejich postavy, pohyby i obrys viděli co nejzřetelněji. Vjeli právě z planiny na úzkou, dlouhou cestu, stanuli a radili se patrně, majíli se pustit dál. Prozrazovaly to jejich posunky. Neznali zřejmě krajinu, ale z toho jsem ještě nemohl usoudit, že by to museli být Ussulové. Když skončili svou poradu, pustili se po cestě směrem k nám. Stalo se to nápadným způsobem. Nejeli totiž středem cesty, nýbrž kryli se dva na jedné a jeden na druhé straně stínem stromů, takže nám zmizeli z dohledu. “To jistě nejsou Ussulové!” tvrdil Halef, když je spatřil. 20Mydževedet psychologie.

“A také ne jejich přátelé,” dodal jsem k tomu. “Nechtějí být spatřeni a mají tedy jisté nepřátelské úmysly.” “Skryjeme se?” tázal se mne Halef. “Ne. K tomu je pozdě. Jsou sice ještě dost vzdáleni, ale zpozorovali by jistě, že se tu někdo hýbe. Sedni si sem ke mně a koně ať ulehnou!” Halef skočil ke mně. Koním stačil krátký rozkaz a ulehli na místě, kde stáli. Popínavé rostliny nás kryly, takže jsme mohli být zpozorováni jen zblízka. Cizinci jeli zvolna. Měli jsme dost času, abychom si je prohlédli dříve, než k nám dojeli. Byli to dva starší muži, zarostlí vousy, ale ještě ne prošedivělí a mladík, či spíše mladý muž asi pětadvacetiletý. Jejich koně nebyli tak těžcí, jako znamenitý Smík, ale jinak byli vysocí a

těžkopádní, takže by v Evropě nemohli sloužit ani dělostřelectvu. Sedla i postroje byly zhotoveny velmi jednoduše z přírodně vydělané kůže. Ozbrojeni byli luky, šípy a noži. Každý z nich měl také kopí a pušku. Jak se zdálo, byli pušky zpracovány lehkomyslným beduínským způsobem, byly totiž lehké a slabé v železných součástkách, ačkoli se střílelo hrubozrnným prachem. Mohly se stát majiteli při výstřelu nebezpečnější než zvěři a nepříteli. Oblečeni byli do pestrých šatů, jaké s oblibou nosí štěpní kočovníci: kalhoty, vesta, kazajka a dlouhý řasnatý plášť. Na hlavách měli turbany a na nohách nízké kožené botky s obrovskými ostruhami, jejichž krvavé stopy nesli ubozí koně na bocích. Oba starší mužové se tvářili velice vážně a starostlivě. Mladík, jehož vousy činily teprve první pokusy, aby zakryly bradu, měl jasnější obličej, v němž jsem, bohužel, teprve později našel stopy ukrutnosti, lstivosti a potměšilosti. Jeho průvodci, jak se zdálo, měli oholené hlavy; mladíkovi však zpod turbanu visely dva pečlivě spletené copy, propletené stužkami, na nichž zvonily zlaté a stříbrné mince. Jsou divoké a polovzdělané kmeny, u nichž podobné copy jsou známkou vyššího stavu, ale také zvláštních zásluh. Halef pozoroval mladíka se zvláštním zájmem a pravil: “Sídi, zdá se mi, že jsme ve snu. Tento mládenec je nějaký zakletý princ z pohádky a jeho kůň je čaroděj, který ho zaklel. Oba si vyjeli, aby se nějakým činem, jemuž ještě přijdeme na kloub, zbavili kouzla. Nemyslíš?” “Hm!” zahučel jsem. “Je ovšem patrné, že to není obyčejný člověk, ale nemusí to být hned princ nebo kníže. Jeli něčím podobným, náleží jisté mezi ty vladaře, u nichž záleží jen na chvilkové náladě, majíli být anděly nebo ďábly svého lidu. Dej pozor! Už jsou tu!” Byli u nás už docela blízko, ale dosud nás neviděli. Tu jsem vstal. Všichni tři zastavili koně. I Halef vyskočil. Nečekal, až promluvím a vzkřikl na ně: “Co tu chcete?” Muž, který jel po druhé straně cesty, přijel hned k druhům, vyměnil s nimi několik slov a pak odpověděl: “Nechceme nic. Jen tudy jedeme. Naším cílem je moře.” “Kdo jste?”

“Pocestní.” “Odkud?” “Z vnitrozemí.” “Z kterého národa?” Cizinec mávl rukou ve vzduchu a zasmál se: “Na to se ptejte sebe a ne nás!” Domluvil a chytil pušku. Oba druzí následovali jeho příkladu. Tři rány zahřměly, ale žádná nás nezasáhla, pak se pustili tryskem cestou, kterou přijeli. Není nijak těžké vyhnout se střelné ráně tak necvičených a nerozvážných lidí; ale zde to nebylo zapotřebí, neboť tito tři vůbec nemířili. “Blázni!” vykřikl Halef. “Vzhůru! Za nimi!” Přiskočil hned k svému koni. “Opatrně, Halefe!” napomínal jsem ho. “Abych zas neupadl do podvědomí, vidi” smál se. “Neboj se, teď už neupadnu. Jednou bylo dost.” “Tedy kupředu, ale šetři lidi i zvířata. Jen živí nám mohou prospět!” Pustili jsme se za nimi, ale ne tak rychle, abychom je dohonili, nýbrž přiblížili jsme se k nim jen natolik, abychom jim zabránili rozptýlit se a hledat útočiště v houštinách. Pravý hon měl začít až venku na planině, kde jsme mohli s koňmi lépe manévrovat. Již prve, když jsme je spatřili přijíždět, napadlo mě, že budou asi z kmene loupeživých Čobanů, kteří přijíždějí, aby Ussuly přepadli a oloupili. A toto mé mínění potvrdili muži svým chováním. Když se poprvé za námi ohlédli, vsedali jsme právě na koně. Když se ohlédli podruhé, cválali jsme již bystře za nimi. Dělali výsměšné posunky a smáli se nám. Brzy však zpozorovali, že jsme jim v patách. Tu začali vrážet ostruhy koním do slabin tak bezohledně, až koně zařehtali bolestí; byl to spíše řev než řehot. Ubohá zvířata se namáhala zvýšit svou rychlost, ale podařilo se jim to jen na chvíli; brzy zas povolila. Byla unavena a docházel jim dech. Jezdci používali ostruhy vpravdě nelidským

způsobem. Když vyrazili z úzké cesty na planinu, byli jsme za nimi sotva dvacet kroků, nařídil jsem jim hlasitě, aby zastavili. Neposlechli a místo odpovědi napjali luky, obrátili se v sedlech a poslali na nás několik šípů. S tou zbraní dovedli zacházet lépe než s puškou; šípy byly dobře mířeny. Planina byla asi půl hodiny cesty široká a její konec nebyl v dohledu. Byla jen spoře porostlá, částečně písčitá, jen tu a tam proráželo pískem suché rašeliniště. Ta pláň by se byla znamenitě hodila za cvičiště. Domníval jsem se, že se zde jezdci rozjedou, aby nás od sebe oddělili, ale nestalo se tak. Zůstali pohromadě a proč se tak stalo, jsme brzy poznali. Oba starší totiž pustili mladšího napřed a zdržovali se vzadu, aby ho před námi kryli. Byla to tedy důležitá a vzácná osobnost, kterou měli chránit a již nesměli opustit. Rozumí se, že jsem si hned umínil zmocnit se především právě

toho mladíka. Snažil jsem se vymyslet si něco, čím bych je přinutil, aby se rozdělili, nenapadlo mě však nic vhodného. Ale brzy jsem poznal, že toho ani není zapotřebí, neboť cizinci mi pojednou sami vyšli vstříc. Vyměnili si několik slov, jimž nebylo pro vzdálenost rozumět, načež mladík cválal dále, kdežto oba průvodci zarazili koně a čekali na nás s kopími v pěstích. “Sídi, pusť se za ním!” zvolal Halef. “Tyhle dva neopatrné chlapce si vezmu na starost sám!” Přitáhl koni uzdu, vytáhl pistole a rozjel se k nim pomalu, kdežto já přeletěl kolem nich, abych dohonil mladíka, který nám chtěl ujet. Když to spatřili jeho průvodci, nečekali na Halefa, nýbrž trhnutím obrátili koně a jeli tryskem za mnou. Teď jel tedy hadži poslední a pronásledoval oba strážce, zatímco já jsem nespouštěl oka z jejich chráněnce. Nebál jsem se, že by mne mohli oba starší jezdci dostihnout. Nebylo to prostě možné. Během krátké doby, které bylo třeba, aby se oddělil od svých průvodců a než oni své koně obrátili proti nám, získal mladík dost značný náskok. Já ho dohonit mohl, ne však jeho průvodci. Obrátil jsem se po nich a spatřil jsem, že opět otočili a jedou za námi. O hadžiho jsem neměl starost.

Mohl jsem se klidně obírat prchajícím mladíkem, kterého jsem měl před sebou. Spatřil, že jsem mu v patách, a popoháněl koně ostruhami a bičem tak nemilosrdně, že mi bylo zvířete líto. Rozhodl jsem se jednat zkrátka a nechytit jezdce lasem, jak jsem měl původně v úmyslu, ale strhnout ho z koně rukou. Dal jsem Syrroyi krátkým, ostrým hvizdem znamení. Kůň zrychlil běh, že se sotva země kopyty dotýkal; každou vteřinou jsem se teď přibližoval k uprchlíkovi. Pozoroval to a

častěji se ohlížel. Pak se chopil opět svého luku a vyslal šíp, který by tak dobře mířen, že by mne byl jisté probodl, kdybych se byl rychle v sedle nesklonil. Tím rychleji jsem ho pak dohonil. Naši koně cválali nyní bok po boku; vtom jsem ho uchopil za pás. Jemné stisknutí a Syrr obrovským skokem uskočil stranou jezdec byl skokem mého koně stržen ze sedla. Držel jsem ho pevně a potom jsem ho pustil tak, že mi velikým obloukem vyletěl z ruky a dopadl těžce k zemi. Syrr se zastavil. Seskočil jsem a spěchal k přemoženému. Chtěl vyskočit, ale vzápětí se zhroutil. “Lež! Nehýbej se!” poroučel jsem mu. “Jsi mým zajatcem!” “Ještě ne!” zvolal. “Podívej se, tam přicházejí!” Ukázal na své průvodce, kteří nás doháněli. “Nestarej se o ně a odlož zbraně!” odvětil jsem. Kopí a pušku ztratil, když jsem ho srazil z koně. Teď jsem mu vyrval i toulec se šípy, které mohly být otrávené, a nůž, který již vytasil a napřahoval jej k ráně. Odhodil jsem obojí kus cesty stranou, neboť jsem věděl, že se nemůže zvednout, aby se zbraní opět zmocnil. Abych ho prohlédl, neublížilli si, k tomu nebyl nyní čas, neboť jeho dva průvodci k nám už dojížděli. Aby nabili při jízdě pušky, to je buď nenapadlo

nebo k tomu neměli dost obratnosti. Luků a šípů za daných okolností použít nemohli. Proto na mne zamířili svá kopí. Ránu předního jezdce jsem lehce odrazil medvědobijkou; útočník při tom přeletěl kolem mne a hned otočil koně, aby se vrátil, ale dohonil jsem ho dvěma či třemi skoky, uchopil koně za otěže a přinutil ho, aby usedl na zadní nohy. Kůň se sice snažil hned zas vyskočit, ale protože jsem mu tlačil hlavu ustavičně k zemi, vyhodil jen zadkem, čímž jezdec ztratil rovnováhu a vyletěl ze sedla. Vyskočil, ale vtom jsem ho udeřil pažbou medvědobijky tak silně do ramene, že se s výkřikem zhroutil. V příštím okamžiku byl odzbrojen. Ale už se blížil i jeho druh, který hleděl dopředu a neviděl, že Halef mu je v patách. I tento druhý útočník sledoval jen myšlenku dostat se na mne. Založil kopí k ráně a pobízel koně ke skoku; k ráně se však nedostal. Halef pobídl koně k prudkému vzepnutí, zatočil puškou kolem hlavy a udeřil muže pažbou takovou silou do temene, že ihned pustil zbraň i otěže. Oběma rukama se muž uchopil za hlavu pokrytou turbanem, jeho kůň odskočil mocným skokem stranou a jezdec se svezl ze sedla. Halef rychle seskočil z koně a popadl přemoženého za límec. “Hamdulillah!” vykřikl radostně. “Teď jsou dole všichni tři. Sneseme je dohromady? ” “Ano pojď!” Muž, kterého skolil Halef, byl ještě napůl omráčen. Halef ho zvedl a přitáhl k mladíkovi, který se nemohl sebrat ze země. Došel jsem pro druhého, a tomu má rána pažbou patrně vyhnala všechny roupy z těla, neboť se nepokusil ani za mák o obranu. Když jsme je meh pěkně pohromadě a jejich zbraně byly odklizeny stranou, přisedl k nim Halef a tvářil se tak, jak bylo jeho zvykem, když mu čtveráctví hrálo za ušima. Prohlížel si je velmi dlouho jednoho po druhém a tvářil se při tom velmi přívětivě. Pak promluvil: “Mám nehoráznou radost, že jsme se zase tak pěkně všichni sešli. Povězte mi, prosím, čím jsme vás postrašili, že jste od nás tolik utíkali?” “Kdo jsi? ” tázal se mladík krátce a určité, neoklamán Haléřovou přívětivostí. “Proč právě ty se tážeš?” odvětil Halef. “Proč se chápeš slova ty? Tvoji průvodci jsou jistě starší a tedy zkušenější než ty.” “Já jsem však urozenější!” zlostně odsekl mladík. “Urozenější?” otázal se Halef. “Jak tomu mám rozumět?” “Jsem t/fce”/ai21!” Vyslovil to slovo tak, že jsme je museli chápat nejen ve vlastním jeho smyslu, nýbrž i jako titul, který v tomto případě značil tolik, co korunní princ. Halef se tázal: “Jsi prvorozený syn panovníkův?” “Ano.” “Kterého panovníka?” “Do toho ti nic není!” ‘Prvorozený.

“Chci to vědět!” “Nedovíš se to!” “Mýlíš se. Dovím se to jistě, když ne od tebe, tedy od tvých průvodců. Bylo by však pro tebe prospěšnější, kdybys s námi mluvil upřímněji.” “S lidmi vašeho rázu se nemluví důvěrně. Jste našimi nepřáteli! Jste Ussulové!” “Ussulové?” zvolal Halef s hlasitým smíchem. “Sídi, jsme prý Ussulové! Kdo tvrdí něco takového, je slepý, němý, hluchý, zkrátka nemá všech pět pohromadě!” “Chcete to zapírat?” tázal se mladík vyčítavě. Tu si vzal slovo jeden z jeho průvodců. Promluvil velmi uctivě: “Pravda, jsou menší než Ussulové; toho jsme si dosud nepovšimli. A jeden říká druhému sídi. Toho slova Ussulové neužívají. Říkají si tak jen turečtí a perští Arabové.” “Jste Turci?” tázal se mladík. “Ne,” odvětil Halef. “Peršané?” Ne ” “líc. “Nuže, co tedy jste vlastně?” “Do toho ti nic není! Kdo neodpovídá na naše otázky, tomu ani my neodpovídáme. Chci však udělat výjimku a ozářím tě svou milostí. Povím ti, kdo jsme. Jsme totiž také prvorození. Tento emír je můj prvorozenec a já jsem jeho prvorozencem. Rozumíš, jak to je? Já jsem jeho otcem a on je mým otcem. Vlastně jsme ještě víc než prvorození a ty se svým jednoduchým prvorozenstvím se nijak nemůžeš rovnat našemu prvorozenství dvojnásobnému!” “Blázne!” ušklíbl se mladý muž. “Šašek je všude nejopovrženějším člověkem kmene. Opovrhuji tebou! Nechci už vůbec vědět, kdo a co jste. Kliď se mi z očí!” “To se rozumí, ale vy půjdete s námi!” “Kam?” “Do toho ti také nic není!” “Opovaž se ještě jednou na nás vztáhnout ruku! Nejsme nevěřící, jako Ussulové. Jsme muslimové!” “Hm. Na to jsi asi náležitě pyšný, vid? Pravím ti: jsem také muslim; jsem dokonce muslimštější než ty; ano, jsem tisíckrát muslimštější než ty a desettisíckrát muslimštější než vy tři i s celým vaším kmenem dohromady! Jsi nadmíru domýšlivý, ale ve skutečnosti jen nezkušený, bezmezné hloupý chlapec, jemuž dám za vyučenou.” Vyskočil, vytrhl z opasku svůj zamilovaný karabáč, zapráskal jím a pokračoval: “Podívejte se nejdříve na své ubohé koně! Vidíš ty díry, které jste jim způsobili ostruhami? Hleď krvácení a hnisají! Jste vůbec lidé? I kůň je Alláhův

tvor a tisíckrát ušlechtilejší a vznešenější než vy! Nemysli, že s vámi budeme zacházet nějak něžně a soucitně! Nejlépe vzít bič ” “Pse!” zařval mladý cizinec. “Odvažuješ se hrozit bičem? Za to žádám tvou krev, tvůj život! Já ” Nedomluvil. Pokusil se vstát, ale skácel se s bolestným výkřikem. “Krev? Život?” smál se hadži Halef. “Chlapče, velbloudím mlékem odkojený! Jen se na sebe podívej, jak uboze před námi ležíš! Co živ jsem neviděl pohromadě takovou trojici hlupáků!

Jak hloupě jste jeli na místo, kde jsme vás překvapili! Jak hloupý byl váš útěk! Jak neskonale hloupé bylo, že jste zůstávali pohromadě! Jak nekonečně hloupě jste tomuto jedinému z vás pomáhali v útěku! Jak nepředstavitelně hloupě jste nám padli do rukou! A jak nevýslovně je hloupé, že se ještě teď nadýmáte a nás, pány svého osudu, urážíte! My vás…!” “Nic nám neuděláte!” přerušil ho ilkevlad hromovým hlasem. “Mlč již, utichni, štěkající pse, hubatá hyeno, zadrž, řvoucí velbloude ” “Ano, mlč!” vyzval jsem i já Halefa. “Tito mužové se s námi vrátí a není třeba o tom vést dlouhé řeči.” “Vrátí? Kam?” otázal se “Prvorozený” a měřil mne blýskavým zrakem. “Kam se nám zlíbí,” odtušil jsem klidně. Nepletl jsem se dosud schválně do rozhovoru a stál jsem opodál mezi zajatci a jejich zbraněmi. Tušil jsem, že by je mohlo snadno napadnout, aby vyskočili a znovu se ozbrojili. Mladík to ovšem nemohl udělat, neboť se při pádu poranil. Přistoupil jsem nyní k němu a tázal se ho: “Kde máš bolesti? Podívám se, zda sis něco nezlámal. Bude tě třeba obvázat.” “Prvorozený” se však na mne zuřivě rozkřikl: “Kliď se mi z cesty, hnusný šakale! Víš, kdo jsem?” “Ne,” odvětil jsem docela klidně, bez hněvu. “U nás je zločinem vztáhnout ruku na šejka nebo jeho syny. Vy jste to učinili a proto jste propadli smrti. Kdybych dovolil, abyste se mne dotkli, získali byste podle našich zákonů právo milosti.” “Děkuji ti za toto sdělení, ale po tvé milosti netoužím. Jen tolik ti pravím, štítíšli se doteku našich rukou, chraň se styku s naším bičem!” Podíval se na mne a také já jsem si ho přísně změřil pohledem. Vřelo to v něm. Chtěl vybuchnout, ale můj pohled mu v tom zabránil. Přemohl se. “Ty se opovažuješ mluvit o biči?” zaskřípěl mezi zuby. “Jaká je tu třeba odvaha? Zasloužíšli výprask, dostaneš ho! A teďposlyš, co ti povím. Učiníte bez odmluvy vše, co poroučím. Budeteli se zdráhat, dostanete bičem, a to všichni tři. A kdo z vás se ještě odváží promluvit, aniž k tomu bude vyzván, dostane za každé slovo ránu. Ticho! Nežertuji!” “Alláh vás zatrať!” vykřikl jeden z mladíkových průvodců. Zahvízdl Halefův karabáč a dopadl mu na záda. Vytáhl jsem oba revolvery, zamířil na ně a cvakl jsem bubínky, aby viděli, že mám nabito.

Řekl jsem:

“Pohleďte na tyto pistole. V každé je šest kulí. Mohu tedy vystřelit dvanáckrát, aniž nabiji. Tedy pozor! Nejprve bič a kdyby nepomohl kule!” Chlapíci nerozuměli sice mechanice střelných zbraní,ale viděli bubínek, jehož tajemnost jim vázala jazyk i ruce. Jen z jejich pohledů jsem mohl vycítit, že by se nám zle vedlo, kdybychom se jim někdy dostali do rukou. Stál jsem s namířenými revolvery před nimi a Halef zatím svázal jejich koně k sobě tak, že jednoho připoutal vždy k ohonu druhého, aby kráčeli za sebou. Pak museli oba starší dopravit mladíka, který se štítil doteku s námi, k přednímu koni a pomoci mu do sedla. A teď se dal celý průvod do pohybu, Halef napřed, tři zajatci uprostřed a já za nimi. Zbraně zajatců jsme ovšem vzali s sebou. Bylo to zvláštní dobrodružství. Měl jsem pocit, že zajetím těchto tří mužů prokážeme sice kmeni Ussulů velikou službu, ale že tím činem zároveň vyvoláváme proti sobě v budoucnosti mnohou nepříjemnost a mnohé nebezpečí. Ale ať už se stalo cokoliv, my dva jsme tím nebyli vinni, jak se věci vyvinuly. Své zajetí zavinili cizinci vlastním nerozumným chováním. I v tom případě, že byli z úhlavních nepřátel Ussulů, že náleželi ke kmeni Čobanů, byla by se jistě nalezla cesta, abychom zabránili nepřátelskému jednání z obou stran. Zajímalo mne, budouli Ussulové znát někoho z našich zajatců nebo snad všechny tři. Toutéž cestou, kterou jsme přišli, jsme se vraceli zpět. Byli jsme již značný kus cesty za místem, kde Halef spadl z koně, ale nedojeli jsme ještě ke stromu, který byl Aminovým vězením; tu jsme spatřili proti sobě šest jezdců, vesměs vysokých, ramenatých postav na koních předpotopního vzhledu. Byl to Amin, Taldža a sahar v průvodu tří Ussulů. Podivili se ovšem, že spatřují místo dvou jezdců pět. Poznali ihned Halefa, který nám jel v čele a zastavili koně. Čekali, až se přiblížíme. Rozumí se, že to byl opět Halef, který se chopil první slova. Volal na ně dávno před tím, než jsme dojeli: “Vítězství! Sláva! A ještě jednou chvála, jásot a štěstí! Stateční měli úspěch! Hrdinové zvítězili! Boj je u konce! Rozkoš, triumf a požehnání vítězům!” “Vy jste bojovali?” volal Amin zdaleka. “Bojovali!” odvětil Halef. “Bojovali a zvítězili!” “S kým?” “S třemi cizinci. Neznáme je.

Podlehli naší pěsti. Skáceli se v prach před naší mocí. Zde jsou!” Uhnul trochu s koněm stranou, takže Ussulové mohli spatřit předního zajatce. “Alláh, valláh!” vykřikl Amin. “To je Palang(tm), nejstarší syn šejka Čobanů!” “Palang, ilkevlad!” doložil kouzelník. “Krvelačný vrah Ussulů!” připojila Taldža. “Kde jste ho dopadli?” vyptával se šejk. “Pardál.

Halef již otvíral ústa, aby promluvil jednu ze svých chvalořečí, ale nedopustil jsem, aby otevřel stavidla své výmluvnosti. “Spatřili jsme je tam vzadu, na kus cesty před sebou. Dali se na útěk. Pustili jsme se za nimi, abychom je poznali a přivedli k tobě. Jak vidíš, podařilo se to.” “Výborně. Provedli jste těžké a nebezpečné dílo. Není pochyby, že je to Pardál z kmene Čobanů. Viděl jsem ho častokrát. Ty dva, kteří jsou s ním, neznám. Čí jsou zajatci?” “Moji.” “Jak dlouho jimi budou?” “Jak dlouho se nám zlíbí.” “Ó, pane, kéž bys nám je daroval!” Tři Ussulové živě přizvukovali tomuto přání. Uvažoval jsem. Přivedl jsem ovšem zajatce jen proto, abych jim je vydal, ale považoval jsem za lepší nepospíchat s tím. Proto jsem řekl: “Snad vám je vydám, ale položím si podmínky.” “Jaké podmínky?” tázala se šejkova žena. “Vyslov je! Rychle!” “Nesměli byste je propustit bez mého svolení.” “Jsme srozuměni! Souhlasíme! Jsou tedy naši.” Zajatci až dosud ze strachu před Haléřovým bičem mlčeli, nyní však, když se Ussulové chystali se jich ujmout, otázal se Palang, Pardál: “cizince, smím mluvit?” “Mluv!” přisvědčil jsem. Mladý muž se obrátil k šejkovi a jeho ženě a řekl: “Kdyby nás tento cizinec vydal vám, byli byste brzy nuceni nás propustit na svobodu.” “Proč?” tázala se Taldža s jakousi zvědavostí. “Poněvadž slušný, člověk zajímá jen nepřátele, nikoli ty, kdož přicházejí s přátelskými úmysly.” “Tys nám nepřítelem, víme to!” “Dnes ne. Teď ne! Přišel jsem jako přítel. Můj otec mne k vám vyslal s poselstvím míru. A vyslanec, přinášející takové poselství, je na celém světě nedotknutelný. Víte, co by se stalo, kdybyste se mnou chtěli jednat nepřátelsky? Otec by okamžitě zdvihl válku proti vaší zemi a každého Ussula, kterého by kde dopadl, by dal usmrtit.” “Myslím, že by to učinil,” přisvědčila Taldža. “A my také s tebou smíme zacházet jako se zajatcem jen v tom případě, že přicházíš s úmyslem nepřátelským. A tvrdím, že nepřátelské úmysly vskutku máš!” “Jak to chceš dokázat? ” “Nikdo z Čobanů k nám dosud nepřišel jako přítel!” “Tentokráte ano. Byl jsem vyslán, abych s vámi uzavřel spojenectví na dlouhý čas, podle možností navždy.”

“Teď se ptám já: Jak to chceš dokázat?” “Tím, že to spojenectví uzavřu. To se však nemůže stát zde, také ne dnes ani zítra. Bude třeba delší doby a dlouhého jednání. I kdyby těmi poradami nebylo dosaženo shody, nesmíte se mne dotknout a musíte mne propustit, neboť jsem přišel jako posel míru.” “Jak posel míru jsi po nás střílel, co?” vpadl jsem mu do řeči. “Na vás ano!” řekl pohrdavé. “Jste snad Ussuly?” NP ” “ne. “Mlč tedy! K tobě jsem vyslán nebyl!” “To je správné, ale proto také s tebou nemusím zacházet jako s přítelem. Nezapomeň, že jsi dosud zajatcem!” “To mi nebrání, abych s Ussuly nevyjednával. Buď ujištěn, že mne od tebe budou požadovat. Běda ti, jestliže jim mne nevydáš!” V tom okamžiku se stalo cosi směšného. Šejk jel ovšem na svém tlustém Smíkovi. Dokud mluvili druzí, choval se tlustý valach docela pokojně. Když jsem se však chopil slova já, neudržel se. Ačkoli mu jezdec bránil vší silou, přiklusal přede mne, vyrazil z hrdla svůj obvyklý řev, zatočil ohonem jako kolovrátkem a začal mi lízat boty. Kromě zajatců se všichni rozesmáli. Jen můj Syrr začal jevit nepokoj, patrně jeho jemným chřípím bahnitý Smíkův obal nevoněl. Jen pro tuto zábavu s prakoněm jsem zapomněl dát Pardálovi náležitou odpověď. Mezi tím se mne Taldža tázala: “Jak se tedy rozhodneš, pane? Vydáš nám je nebo ne?” “Prozatím je podržím, ale jen na krátký čas. Jakmile vám dokáži, že přijeli jako nepřátelé, postoupím vám je.” “Ten důkaz se ti nepodaří,” vskočil mi Pardál do řeči. “Ten důkaz provedu, než den skončí,” odbyl jsem ho. “A teď kupředu, abychom dorazili do ležení!” Pokyn platil Ussulům, z nichž tri se okamžitě přidružili k zajatcům, zatím co jsme se šejkem, Taldžou a kouzelníkem jeli za nimi. Zajetí prvorozence úhlavního nepřítele bylo pro Ussuly dalekosáhlou událostí. Dostali rukojmí, které se nedalo nahradit ani horou zlata. Mohlo se ovšem ukázat, že tato zbraň je dvojsečná, kdyby totiž Pardál byl přijel skutečně k přátelskému jednání. V každém jiném případě však stálo právo veškerých ardistanských kmenů na straně Ussulů, jimž nyní náležel zajatec tělem i duší. Nejprve si

ovšem Ussulové museli zvyknout na prostou myšlenku, že Par dala skutečně mají v rukou. Takové štěstí je nepotkalo za celou dobu, co s Čobany válčili. Považovali tohoto mladíka za výlupek ukrutnosti, lstivosti i statečnosti, zatímco já jsem u něho pro poslední dvě vlastnosti neshledával nejmenší důkaz. Naopak, jeho jednání se mi jevilo v pravém slova

smyslu hloupé a zbabělé. “Je to vskutku velký div, že jste dosud naživu!” pravil mi Amin, když jsme

vedle sebe klusali. “Čobani nejsou sice tak velcí a silní jako my, ale vy jste proti nim přece jen malí. Byli jste dva a oni tři!” “Vidíš tedy, že nezáleží jen na velikosti a síle, ani na počtu nepřátel,” odpověděl jsem. “Celý lidský život dokazuje, že vždy nezvítězí síla a velikost, ale především lidský duch. Sám jsi pravil, že Čobani jsou menší než vy, a přece jste jim zpravidla podlehli. Buď ujištěn, že nejmenší z nás, statečný hadži Halef Omar, by sám podstoupil beze všeho strachu boj s celým zástupem těch Udí. Naproti tomu kdybyste byli ještě jednou tak velikými obry, ale neměli ducha, abyste dovedli řádně využitkovat výhodu, kterou vám skýtá zajetí Pardála, pak by vám přinesla vaše velikost jen škodu. Věříš, že sem přijel v přátelském úmyslu? ” “Ne,” pravil šejk. “To jistě není pravda. Naproti tomu však musíme, jakmile nám ho vydáš, zahájit s ním vyjednávání na tak dlouho, dokud jeho nepřátelské úmysly nevyjdou najevo. Myslíš, že nám o tom ještě dnes podáš důkaz?” “Určité!” “Kdo nám poví o jejich pravých úmyslech? ” “On sám nebo jeho průvodci, přijde na okolnosti.” “Myslím, že se budou chránit, aby nám to upřímně řekli.” “Nebudou se chránit, ale budou považovat za dobrodiní, až si budou moci pohovořit o svých tajemstvích. Budeme je zdánlivě nutit k mlčení a pak jim poskytneme příležitost, aby se mohli vymluvit. Jen mne nech jednat! Pomůžešli mi, všechno se povede. Kde budu moci umístit zajatce přes noc tak, abychom je mohli snadno hlídat?” “Na ostrově nebo v ležení. Přivážeme je prostě ke stromům, jak jsi učinil ty mně. Jeden muž je snadno uhlídá. Ostatní mohou spát.” “Hm. To ovšem zní velmi prostě.

Jednáteli tímto způsobem vždy, není divu, že jste byli až dosud vždy Čobany obelstěni. V ležení nesmí v noci zůstat ani jediný muž.” “Proč to, effendi?” “Myslíš snad, že šejk Čobanů udělal tak neodpustitelnou chybu, aby svého následníka poslal do vašeho území v doprovodu jen dvou mužů?” “Effendi, jaká to myšlenka!” zvolal rychle šejk. “Já bych to na jeho místě opravdu neudělal.” “Nosí Čobani šavle?” tázal jsem se. “Skoro každý muž ji nosí.” “Tito tři nemají šavle. Proč? Patrně proto, aby jim cestou nepřekážely. Chtěli se plížit, pátrat, vyzvídat, hledat, neslyšeni a neviděni. Při tom je ovšem šavle na překážku. A stačí tři muži k propátrání vašeho území, chtějíli vědět, kde jste a co děláte?” “Ne, pane! Ty mne děsíš!” “To není mým úmyslem. Ale kdybych ti nahnal trochu strachu, bude to jistě lépe, než kdybyste podlehli přepadení, které by vás překvapilo naprosto nepři

pravené. Nevěřím tedy, že tito tři Čobani jsou jediní, kteří se v kraji potloukají. Proto se budu chránit, abych zajatce postavil jen tak na první ránu, kde by mohli být snadno vyproštěni. Proto také neradím, abyste zůstali dnes v ležení, které třeba již dávno vyslídili. Způsob, jakým se sem ilkevlad blížil, prozrazuje, že znal směr, který vede k ležení. Dříve jsem o tom smýšlel jinak, nyní však jsem přesvědčen opět o jiném.” “Náš tábor tu býval už od nepaméti!” “Tím hůře! Tím nebezpečnější je používat ho, jsouli nablízku nepřátelé.” “Co myslíš, kam tedy tábor přeložit?” “Zatím nemohu podat návrh, neboť neznám krajinu, ale než se setmí, poohlédnu se po kraji. Ať už se však stane cokoli, můžeš být přesvědčen, že vás dnes potkalo veliké štěstí. Čobanský následník je rukojmí, které vám poslala Prozřetelnost.” “Prozřetelnost? ” vyrušil mne kouzelník. “Slyším, že vy, Frankové, jste přece jen pohané! Bůh nám ho poslal. Bůh! Slova Prozřetelnost užívají lidé, kteří jsou stiženi dvojnásobným falešným studem. Neodvažují se nevěřit v Boha, ale stydí se ho vyznávat. Proto mluví o Prozřetelnosti, věčné spravedlnosti a podobných věcech, které sice mají dobrý

zvuk, ale nemají obsah. My Ussulové máme Boha, víc nepotřebujeme.” Byli jsme v té chvíli již poblíž ležení. Když jsme tam dorazili, podivili se všichni, že vedeme zajatce. Ussulové vypukli v obrovský jásot. S Pardálovými průvodci nedělali mnoho cavyků. Přivázali je prostě k dvěma stromům tak, aby spolu nemohli mluvit. Pardála museli položit, neboť nemohl stát na nohou. Zvědavý kouzelník ho prohlédl a poznal, že má zlomenou nohu, která potřebovala co nejrychlejší pomoc, nemělali zchromnout pro celý život. Tu ovšem dostal Čoban strach. Prosil okamžitě o ošetření, a kouzelník, jenž byl zároveň lékařem, hotovil se, podporován dvěma Ussuly, aby mu vyhověl. Jakým způsobem to udělá, nebyla moje starost, měl jsem na práci důležitější věci. Nejprve jsem chtěl vyhledat nějaké jiné tábořiště a pak se přepravit na ostrov, abych se poohlédl, hodíli se k mému účelu. Šlo o to, dopravit zajatce na ostrov tak, aby se mohli spolu tajně domluvit, čemuž jsme ovšem meh na oko bránit. Šejk mne doprovázel, Halef chtěl jít s námi, ale musel zůstat v ležení, aby zajatce střežil a zamezil jim dorozumět se mezi sebou nebo s jinými lidmi. Chtěl jsem tím stupňovat jejich touhu po vzájemném rozhovoru. Místo, které se hodilo k přenocování, bylo brzy nalezeno, pak jsme se pustili k ostrovu. Myslel jsem, že Ussulové mají jen ten veliký člun, v němž převáželi Halefa, ale mýlil jsem se. Skryta v křoví byla tu ještě malá, kožená skládací kánoe, snadno přenosná. V ní jsme jeli na ostrov. Předtím vyslal šejk jednoho ze svých lidí do své “rezidence”, aby tam podal zprávu o zajetí Pardála, syna jejich úhlavního nepřítele, aby nařídil připravit pro zítřek slavnostní uvítání. Mluvil při tom ovšem s jakousi nadsázkou o “svém hlavním městě”, o svém “zámku”, o “svém hradu”. Také o chrámu mluvili, což zvýšilo mou zvědavost na tyto objekty. Ostrov nebyl veliký, měřil jen asi padesát kroků na délku a polovinu na šířku, kolkolem u vody byl lemován hustým houštím. Stálo tu několik stromů, které se znamenitě hodily k mému účelu. Jeden z nich stál v malém zálivu, o málo širším, než byla naše kánoe. “U tohoto stromu bude uvázán Pardál,” pravil jsem šejkovi. “Kdy?” tázal se. “Dnes v noci. Bude sem dopraven nejen on, ale i oba druzí Čobaniř Šejk hadži Halef Omar, který je velmi chytrý chlapík, je sem dopraví s dvěma veslaři.

Dříve se tu však skryjeme my dva. Přivesluje.me v člunku. Strom, u něhož bude Pardál přivázán, stojí téměř při břehu zálivu, v němž se skryjeme, chráněni houštím. Jak jsem řekl, dopraví sem zajatce šejk Haddedihnů s veslaři ve velikém člunu. Budou jistě přesvědčeni, že se kromě nich nikdo z ležení nevzdálil. Až budou uvázáni, nebude ovšem Pardál moci pozorovat, co se za ním děje, ale jeho průvodci, kteří budou uvázáni na druhé straně, uvidí, že Halef s veslaři opět ostrov opouští. Budou tedy přesvědčeni, že jsou na ostrove sami a že nemohou být nikým slyšeni. Hlavní věcí je, abychom se sami neprozradili. Dovedeš se zdržet kašle a kýchání?” “Jakpak ne. I kdybych musel celou noc stát ve vodě, neuslyšíš ode mne ani nejmenší zvuk.” “Jsme tedy pro tento okamžik hotovi a vrátíme se na břeh. Musím sem ještě tajně s Haléřem, abych ho zasvětil do plánu. Jde o to, aby neprovedl něco, co by mohlo vzbudit podezření Čobanů, až je sem bude dopravovat.” Opustili jsme ostrov a veslovali ke břehu. Tam jsme přistáli, aniž nás živá duše zpozorovala. Nedělali jsme tajnosti ovšem z nedůvěry k Ussulům, ale proto, aby ani slovo nepadlo o člunku. Čobani nemuseli vědět, že je zde ještě jeden člun kromě velkého. Také jsem se postaral o to, aby se Halef z ležení zcela

nenápadně vzdálil. Cestou k ostrovu jsem mu vypravoval, oč nám šlo. Halef tím byl ihned nadšen. “Sídi,” ujišťoval mne, “provedu svou věc tak dokonale, že mne pochválíš. Dal bych za to mnoho, kdybych mohl naslouchat s tebou, ale chápu, že to není možné. Ukážeš mi stromy, na něž mám přivázat zajatce. Učiním tak s největší opatrností ” “Ano,” přerušil jsem ho, “ale jen u Pardála. Ostatní přivážeš na oko sice pevné, ale tak, aby se mohli vymanit z pout.” “Halef se na mne podíval zprvu nechápavě, ale za chvíli se lišácky usmál: Rozumím ti, sídi. Chceš, aby se uvolnili a přišli rozmlouvat s Pardálem. Nestarej se! Já ty dva přivážu tak, aby se smáli mé hlouposti. Snesu jejich smích, který neuslyším, a pomstím se jim za něj později.” Opatrně jsme přistáli k ostrovu, kde jsem mu dal potřebná vysvětlení; pak jsme se s největší opatrností opět odebrali tentokrát již na nové tábořiště, kam

se zatím Ussulové odstěhovali a kde pilně shledávali suché dřevo, aby mohli zažehnout oheň, neboť den se zatím značně zešeřil. Taldžas ženami připravovala večeři. My, mužové, jsme se sesedli u největšího ohně, kolem něhož se brzy rozproudil zvláštní, chvílemi velmi živý rozhovor, do něhož ovšem naši tři zajatci úmyslně nebyli zatahováni. Byli tu nedaleko spoutáni, ale takovým způsobem, že se nemohli ani vidět, ani dorozumívat, mohli však slyšet každé naše slovo. Ussulové si proto dávali pozor na řeč a hovořili jen o tom, co mohli Čobani slyšet a co jim po případě mohlo nahánět strach. Rozumí se, že se Ussulové tvářili, jako by mne a Halefa považovali za své nejlepší přátele. Náš poměr se vyjasňoval způsobem co nejsrdečnějším, na čemž měl ovšem neúnavný pokud se výmluvnosti týkalo hadži Halef největší podíl a zásluhu. Jednal s Ussuly jako jednáme s nejlepšími, dávno vyzkoušenými přáteli, a oni s námi také tak, takže už ani nebylo myslitelné, že by mohli později opět proti nám vystupovat nepřátelsky. Sám jsem mluvil co nejméně. Co bylo nutno říci, řekl Halef co nejkvětnatěji, a mně záleželo na tom, abych Ussuly poznal nejen v celku, ale i v jednotlivcích a pokud možno důkladně. Pojedli jsme zvěřinu, upečenou na ohni s přídavkem, který sestával z divoké, ze země vytahané cibule a smažených lodyh rostliny Canna indica. Chutnalo nám všem znamenitě. I o naše koně bylo postaráno hojnou zásobou obroku i vody. Stáli blízko nás, koně Ussulů však byli o kus dál. Váleli se po zemi a spokojeně zažívali. Po celý den nepracovali, oddávali se jen sladkému lenošení. Jen jediný mezi nimi nebyl, totiž tlouštík Smík. Ten se totiž v noční temnotě připlížil až k ležení a hledal tak dlouho dokola, až mne vyslídil. Přiblížil se ke mně odzadu jako všechno, co neradi vídáme. Udělal to tak tiše a opatrně, že by to byl ani nejobratnější Apač nebo Komanč lépe nedovedl, a když se jeho hlava přiblížila k mé, přejel mi jazykem tak důkladné obličej, jako by mi ho chtěl přilepit na tvář. Rozumí se, že jsem se rozpřáhl a uštědřil mu tak důkladný políček, že by se bylo jiné zvíře po něm splašilo, ale Smík přijal ránu opět jen jako důkaz vzájemné lásky a vydal ze sebe tak radostný řev, až nám všem v uších zaléhalo. Jeho hlas rozradostnil také ostatní válečné a lovecké ussulské prakoně, a lesem se chvíli ozývalo takové řehotání, řvaní a řičení, že mi vstoupily smíchem slzy do očí. “Zamiloval si tě,” prohlásil šejk. “Neměj mu to za zlé!” Při tom udeřil Smíka tak upřímně dřevcem přes hlavu, že obojí zapraskalo, totiž dřevo i koňova hlava. Ale tlouštík se tím nedal rušit. Točil ohonem jako klikou kolovrátku a řehtal dál, dokud nevylil všecky své city, jimiž jeho koňské srdce překypovalo. Pak si lehl za mnou do trávy a zavřel oči, aby usnul s blahým přesvědčením, že mně dal najevo, jak jsem mu drahý. Když konečně nadešel čas i pro lidi, aby se uložili k spánku, byly na můj návrh postaveny stráže, které se měly za noc třikrát vystřídat. Pak se naoko vykonala krátká porada, jak na noc zabezpečit zajatce.

Šejk navrhl, abychom je odvezli na ostrov a tam uvázali, poněvadž je tam nebude třeba zvláště hlídat. My ostatní jsme k tomu přisvědčili, a Halef se nabídl, že je na ostrov převeze, tam náležitě uváže a zajistí, dostaneli k tomu dva veslaře.

Bylo to navrženo i řečeno pokud možno nenápadně. Nikoho z Čobanů nemohlo napadnout, že vše už bylo dříve

smluveno. Vstali jsme pak a odešli se šejkem ke svému člunku, aniž lidé, zaměstnaní zatím kolem zajatců, tušili, kam jdeme. Halef odvázal zajatce, dopravil je do člunu, a právě když jsme se šejkem .velikým obloukem dorazili k ostrovu a skryli se v zálivu, z něhož pily kořeny stromu, k němuž měl být Pardál přivázán, odrážel Halef s velikým člunem od protějšího břehu. Rychle se blížili. Slyšeli jsme údery vesel, ale ještě dříve hlas hadžiho, který úmyslně mluvil nahlas, abychom slyšeli, že se blíží. Přistál sice na druhé straně ostrova, ale mluvil tak hlasitě, pomalu a zřetelně, že jsme přes nepatrnou šíři ostrova úplně rozuměli každému jeho slovu. Rozhovor se zajatci nezačal teprve nyní, nýbrž hovořil s nimi celou cestu. Měl již svůj chytrácký způsob, jímž z lidí dovedl tahat rozumy, a chtěl mně nyní již z dálky dát najevo, co se od nich dověděl. “Tak, tak! Vy dva jste tedy vychovateli slovutného prince, zvaného Palang, čili Pardál. Jeden ho učíte vládnout a druhý válčit. Hm. Ty tedy se jmenuješ Kalám el Berinz, Pero Princovo, a tobě říkají Sef el Berinz, Meč Princův. To je velmi krásné. Ale teď budete oba přivázáni a nakonec i sám princ. Polez nejprve ty, Pero Princovo!” Vyvedl nejprve z lodi Kalama a přivázal ho k určenému stromu řemeny, jež přinesl. Připoutal ho ovšem jen zdánlivě pevně, při tom pravil: “Ted”, když jsem se dozvěděl, jak velikým jsi pánem, cítím v duši i těle od hlavy k patám neskonalou bolest, že tě musím připoutat ke stromu, který nic neví o tvém vysokém důstojenství. Ale než se vzdálím, ponechám ti zde sladkou útěchu, že se ráno vrátím, abych se tě zeptal, jak ses vyspal.” Pak přišel na řadu Meč Princův, kterého Halef uvedl k druhému stromu a tam spoutal. Také tomuto zajatci se dostalo několika ironických poznámek, pak Halef veslařům poručil, aby donesli Pardála k třetímu stromu, v jehož bezprostřední blízkosti jsme byli se šejkem skryti. Oba princovi průvodci byli přivázáni vstoje, Pardál, protože nemohl stát, se směl posadit a byl jen zády upoután k stromu. Když se tak stalo, pravil Halef: “Jak tě miluji, ó princi! Získal jsi mé srdce. Získal jsi je sice jen tajně, když jsi mi před chvílí pravil, že mi dáš plnou brašnu zlaťáků, doveduli tě k vašim koním a uprchnu li s vámi, ale povídám to nyní hodné nahlas: tvé zlaťáky nepatří mně, nýbrž mým přátelům Ussulům. Až se k nim teď vrátím, povím jim a jejich šejkovi, jak rád platíš! Spi sladce! Alláh nechť ti sešle tucet nejkrásnějších snů ze sedmého nebe!” Pak vstoupil s veslaři do člunu. Bylo slyšet údery vesel i hlas Halefův ještě dlouho, ale hlas se vzdaloval, až konečné zanikl úplně.

Všecko se odehrálo tak přirozeně a tak nehledaně, že Čobany jistě ani nenapadlo, že by někdo mohl být ještě poblíž, aby je vyslechl. Ani Halef by se nebyl mohl ve velkém člunu nepozorovaně vrátit. Čekali jsme, co se teď stane. Šejk byl vzrušený očekáváním, splníli se má předpověď, já však jsem ani za mák nepochyboval, že zajatci využijí první příležitosti, aby se spolu domluvili. Skutečně! Sotvaže Halefův hlas nadobro zanikl, zavolal již Princovo Pero na ostatní: “Dejte pozor! Slyšíte mne?” “Ano!” zněla odpověď z obou stran. “Jsme sami!” “Víš to jistě?” “Ano. Viděl jsem, jak se

člun vzdaluje, teď už zmizel docela. Jsou pryč a není tu živé duše, jež by nás mohla vyslechnout. Jsou to přece jen hlupáci, ti Ussulové!” “Jsi uvázán? ” “Zdá se. Ale zkusím, jak pevně.” “Já také!” pravil Princův Meč. “Kéž bych se mohl vyprostit.” Chvíli bylo ticho, pak jsme zaslechli rychle po sobě dva tlumené výkřiky. Oběma mužům se podařilo vymotat se z řemenů, ale nenapadlo je, aby v tom hledali nějakou lest. Zaradovali se a spěchali, aby i Pardálovi uvolnili pouta a domluvili se s ním, co by měli podniknout k své záchraně. Tu se ukázalo, jaký vliv mají na lidskou povahu rod a výchova. Pardál byl z nich nejmladší, ale byl přece nejopatrnější. “Počkejte! Mne neodvazujte!” poroučel. “Nevíme ještě, zdali nebude třeba, abychom se opět uvázali. Kdyby to bylo třeba, nedovedli bychom jistě pouta a uzle upravit tak, jak byly původně; pak by se prozradilo, že jsme byli na chvíli volni.” “Zase přivázat? To nás přece ani nenapadne!” “Dovedete plavat? ” “Ne. Nejsme žáby ani ryby. Kdyby byl Alláh chtěl, abychom plavali, byl by nám dal ploutve a plovací blány. Ty sice plavat umíš, ale máš poraněnou nohu ” “Ano! Noha ta noha!” naříkal Pardál. “Nezapomenu tomu psu do smrti, že mne strhl z koně a ochromil. To mu neodpustím, ani kdyby Alláh s Mohamedem sestoupili z nebe a přišli za něho prosit! Doufám, že nadejde čas, kdy s ním zúčtuji. Pak nebudu znát milosti!” Zaskřípěl zuby a pokračoval: “Doplavat k břehu je nemožné. Musíme zde zůstat, nic jiného nám nezbývá. Necháte mne proto v poutech tak, jak jsem, neboť na mne budou dávat větší pozor než na vás.” “Máme se vzdát jakéhokoliv pokusu o útěk, princi?” tázal se nevrle Meč.

Pardál několik okamžiků přemýšlel, pak odpověděl: “Musím zde zůstat, protože jsem zraněný. Vy ovšem ne. Mohli byste uprchnout, jakmile se k tomu hodí příležitost. Moudřejší by ovšem bylo, kdybyste se toho vzdali, už kvůli mně. Váš útěk by si jistě vykládali velmi zle. Neuvěřili by pak mému ujišťování, že jsme přišli v míru, jako vyslanci.” “Princi, vždyť stejně jednou poznají, že je to lež. Oba cizinci tomu ani teď nevěří. Pomysli, že naše vojsko ode dneška za týden překročí Chatarskou šíji. Budemeli do té doby ještě zajatci Ussulů, jsme ztraceni! Hodina, ve které se přesvědčí, že jsme nepřišli v míru a že naše vojsko vpadlo opět do jejich země, nám přinese zkázu.” “To ovšem lze s jistotou očekávat,” přisvědčil Pardál. “Dnes však ještě nehrozí bezprostřední nebezpečí. Budemeli dobře hrát svou úlohu, budeme jisté brzy na svobodě. Uzavřeme s nimi na oko výhodnou smlouvu, kterou zdánlivě bude muset ještě můj otec prozkoumat, než k ní připojí svou pečeť. Tu smlouvu mu odneseme a proto nás Ussulové propustí.” “Odmítnouli však smlouvu uzavřít, nebo nebudouli spokojeni s naší nabídkou?” “To je nemožné! Víme, že smlouvě nedostojíme, a proto jim můžeme položit podmínky tak přijatelné, že nám ochotně sednou na vějičku. Ussulové nejsou žádní chytráci. Není mezi nimi jediného člověka, kterého bychom mohli uznat za chytrého. Nejhloupější ze všech je sám šejk. Kdyby neměl ženu, která se snaží, aby nevyprchaly poslední zbytky rozumu, které snad ještě má v hlavě, nebylo by na celém světě většího osla a neotesance. Zajmu ho při nejbližší bitvě a budu ho vozit po celé naší zemi, aby Čobané poznali, jak vypadá hlupák ” “Takhle vypadá!” zahřměl mu pojednou za zády hromový hlas, který přerval Pardálovu řeč. Zároveň dostal princ mocný políček, proti němuž ten, jakým jsem častoval Smíka, když si dovolil chovat se ke mně důvěrně, byl něžným lichocením. Tenhle políček mlaskl docela jinak. Šejk se totiž nemohl zdržet již od okamžiku, kdy pochopil princovu zradu a přímo se třásl vztekem. Povídání o rnírovém poslání zajatců bylo pohádkou, které málem uvěřil. Začal hlasitě dýchat, takže jsem ho musel zadržet za rameno, aby se pamatoval. Bylo by to snad pomohlo, kdyby nebyla následovala osobní urážka, která ho rozvzteklila na nejvyšší stupeň. Rozrazil větve, kterými byl náš člunek krytý, vztyčil se v celé své výši a uštědřil princi zmíněný nádherný políček. Pak vyskočil na břeh. Byl jsem mu ovšem v patách. “Alláh il Alláh! Šejk!” vykřikl zděšeně Princův Meč. Pardál nepromluvil ani slovo. Bezpochyby mu šla ještě po políčku tak hlava kolem, že mu jazyk vypovídal službu. “Ano, šejk!” zahřměl Amin. “Šejk, kterého chcete ukazovat ve své zemi. Šejk, nejhloupější ze všech hlupáků! Vy ovšem jste si od mládí přecpávali hlavy moudrostí a dotáhli jste to tak daleko, že vás člověk může uvázat jen k nejbližšímu stromu, aby z vás vydobyl tajemství. Pryč odtud, k stromům!” Toto vyzvání platilo Kalamovi a Šéfovi. Šejk popadl jednoho i druhého za límec a hnal je od prince. Neodvážili se pozdvihnout ruku k odporu, což by se jim bylo ostatně špatně vyplatilo. Následoval jsem šejka. Přivázali jsme oba muže, tentokrát ovšem pevně, takže se sami nemohli odpoutat. Pak jsme se vrátili k Pardálovi. Prohlédl jsem jeho pouta a shledal, že jsou tak těsná, že nebylo třeba na nich nic měnit. “Pse!” zasyčel na mne. “Nerozčiluj se. Přišel jsem jen proto, abych dodržel slovo,” pravil jsem mu. “Jaké slovo?” “Vyzval jsi mne, abych dokázal, že jsi nepřítelem Ussulů a já ti dal slovo, že důkaz provedu ještě dříve, než uplyne večer. Slovo jsem splnil, ačkoli je do půlnoci ještě daleko. Měj se dobře. Ráno na shledanou!” Vstoupili jsme do člunu a opustili ostrov. Když jsme se vzdálili tak daleko, že nás nemohli slyšet, pravil šejk: “Nemýlil ses, effendi. Ó, jak je dobře, že jsme je vyslechli!” “Ale jak neopatrné bylo, že jsi tak

předčasně vybuchl!” pokáral jsem ho. “Ani netušíš, co jsme se ještě mohli všechno dovědět, kdyby ses byl choval tiše!” “Máš pravdu. Ale nemohl jsem se již opanovat. Není to žert, dát si spílat hlupáků. Myslím ostatně, že jsme se dozvěděli dost. Víme, na čem jsme. Víc nepotřebujeme. Víme dokonce i den, kdy Čobané projdou Ghatarskou šíjí.” “Kde leží ta šíje? A jak vypadá?” “Je právě na hranici pouště, která dělí stepi Čobanů od naší úrodné země. Je to kamenitý pruh země. Je dlouhá asi půl dne jízdy. Šíře šíje je nepatrná. Na nejširším místě stačí čtvrt hodiny jízdy, aby ses dostal z jedné strany na druhou. Jsou však i místa tak úzká, že můžeš zřetelně slyšet na jednom břehu, co bylo mluveno na opačné straně.” “Vpravo nebo vlevo jsou skály?” “Ne, voda.” “Jaká voda?” “Moře.” “Moře?” tázal jsem se udiveně. “Což je tvá země naplaveným územím? Podobně jako delta nilská? Poloostrov, který je spojen s pevninou jako Peloponés souvisí Korintskou šíjí s Helladou?” Šejk se rozpačitě poškrábal ve vousech. “Nevím, co je delta, Peloponés, Hellada a Korint. Učení lidé však tvrdili, že země Čobanů byla dříve velikým jezerem, kdežto na jihu, kde jsme teď my, se rozlévalo moře. Obojí, moře i jezero, byly od sebe odděleny skalnatým pásem. Veliká řeka napájela jezero a její vody tak těžce doléhaly na skalnatý hřeben, že už nemohl vydržet jejich tlak. Tlak vod jej prolomil. Voda se vhrnula do moře a zanášela urvané balvany daleko do něho. Nakupila je tak, že vznikla nynější chatarská šíje. Když se jezero vyprázdnilo, ukázalo se, že dno jeho jižní části se

skládá jen z neúrodných kamenných valounů. To je poušť Čobanů, o níž jsem se zmínil. Severní část je však úrodnější, tu již vyklíčily traviny a křoviska, třebaže ne stromy. To je nynější step. Řeka pak probíhala pouští i stepí. Na jejích

březích vyrůstaly ponenáhlu keře a stromy. Ovšem jen na březích, dále v zemi ne. Neboť úrodná prsť, kterou přinášela řeka, byla zanesena do moře a tam nahromaděna. Prsť se vrstvila ve větším a větším množství, řeka se rozdělila v množství ramen, a všechna pomáhala při tvoření nové pevniny. Možná, že to bude asi totéž, co jsi prve jmenoval, delta, Korint nebo Hellada. Větry a voda tam zanesly semena, která našla živnou půdu. Povstaly lesy, které rostly a zvětšovaly se tak, jak se zvětšovala země. A to je území Ussulů, kde nyní jsi.” “A řeka?” tázal jsem se. “Kde je ta řeka?” “Zmizela! Zmizela navždy už před dávnými věky.” “Kam?” “Kam? O tom vypravuje pověst, která je však tuze dlouhá, než abych ti ji mohl nyní povídat. Blížíme se již ke břehu. Ve stepi a poušti Čobanů není od té doby ani kapka pramenité vody a proto zmizely i křoviny a stromy, jež tenkrát rostly na březích řeky. Země Ussulů je však jako houba, která do sebe přijímá vodu oceánu, aby ji ve svém nitru pročistila a učinila poživatelnou. Pohled” jen na tuto vodu, která všechna pochází z moře a neobsahuje již ani stopu soli! A zítra, až přijdeme do hlavního města, poznáš, že máme tolik vody, že se nemusíme nikdy bát žízně. Jsme přebohatí právě tím, čeho se Čobanům nedostává.” Zatím jsme již přistáli ke břehu. Co jsem od šejka slyšel, bylo velmi zajímavé. Ale nejen to šejk mluvil o těch věcech způsobem u něho jinak neobvyklým. Zdálo se, že je třeba jen sklonit se k vrozené inteligenci Ussulů, abychom ji probudili a povzbudili k rozvoji. Těšil jsem se skoro, až uslyším pověst o zmizelé řece. Když jsme přibyli do ležení, bylo naší první starostí poslat dva Ussuly na ostrov, aby hlídali zajaté. Nepovažoval jsem to sice za nutné, ale po tom, co jsme věděli, stali se pro nás zajatci tak důležití, že trochu opatrnosti nebylo na škodu. Pak jsme vypravovali. Rozumí se, že zpráva, kterou jsme přinesli, způsobila veliké rozčilení. Ussulům bylo sice již známo, že Čobani chystají do jejich země vpád, ale neměli jistotu. A rovněž netušili, jak brzy se měl vpád uskutečnit. Lovecká výprava měla účel zásobovací, a věděl jsem, že i jiné houfce byly vyslány na různé strany, aby udělaly to, čemu Indiáni říkají “dělat maso”. Bylo třeba nalovit více zvěře, poněvadž se stáda ještě nevzpamatovala po posledním vpádu Čobanů. Šejk i Taldža mne ujišťovali, že by celý kmen musel zajít hladem, kdyby se nepodařilo zabránit novým ztrátám stád. “Co chcete dělat? Máte již nějaký plán?” ptal jsem se. “Máme,” odvětil šejk. “Jaký? Smím jej znát?” “Je to plán, podle něhož se řídíme i jindy.”

“Tedy obležení?” “Ano,” přisvědčil. “Dovímeli se včas o přepadu, zaženeme stáda do hlavního města. Také všichni bojovníci se tam soustředí. Ženy a děti se ukryjí, dokud nebezpečí nepomine. Nepřítel přijde a obklíčí nás. My však jsme kryti vodou. Nemůže k nám a musí opět odtáhnout.” “Jak dlouho trvá takové obléhání?” “Několik neděl.” “Hm! A nepřítel loupí v celé zemi, zatím co vy nečinně civíte za ochranou vody a musíte živit stáda i lidi! To vám může jen ublížit, i když nepřítel je pak nucen odtáhnout. Není to tak?” “Je to tak!” odvětila tentokrát Taldža za svého muže. “I když Čobani musí odtáhnout, aniž nás mohli vyloupit, seberou přece vždy velmi značnou kořist. A v našich stádech z hladu i z tělesného soužití vypukne zpravidla dobytčí mor, který si vyžádá značné oběti.” “A nebránili jste se nikdy jinak, než tím, že jste se dali uzavřít a oblehnout? ” “Nikdy.” “A proč?” , “Je to tak zvykem. Naši předkové si počínali jako my.” “Nenapadlo vás nikdy přejít k útoku, místo abyste pořád hráli jen úlohu přepadených? ” “Ne, effendi.” “To je vskutku zvláštní!” “Ano, je to zvláštní! Je to velmi důležité!” vpadl do toho Halef. “Vládkyně Ussulů se na mne snad hněvá, poněvadž jsem jí jednou nedůvěřoval, že dovede stát v slově. Podotýkám to teprve nyní, protože se ustavičně vyhýbá, aby na mne nemusela pohlédnout. Máli tak citlivou a nedotknutelnou mysl, že dovede zanevřít na člověka pro špatně volené slovo, pak se věru divím, že se jinak nechává několik neděl obléhat, dává si krást stáda a nepocítí při tom zneuctění. Mne, nepatrného člověka, kterého považuje za trpaslíka, pronásleduje pro pouhé slovo svým hněvem. Co však učinila, aby potrestala Čobany? Mne trestá pro neprozřetelný, neškodný výrok. Čím ztrestala a hodlá ztrestat jejich zločiny? Či snad stačí její odvaha jen k potrestání trpaslíků? Nemá vlohy navrhnout plán k statečné obrané, místo aby trpěla, že jsou tu lidé i stáda před očima bojovníků poráženi jako na jatkách? Pravím vám, že já, hadži Halef Omar, nedal bych si nikdy nic podobného líbit! Což jste vy, obři tělem, duševními trpaslíky, že v zbabělosti jen sháníte maso, aby vám nekručelo v žaludku, až budete přihlížet, jak se u vás loupí? Nedovedete se postavit nepřátelům čelem proti čelu, abyste jim ukázali, že máte v hlavách mozky, v žilách krev, v kostech morek a svaly, kterými se možno bránit!

Vyhýbáli se kdo mému pohledu, nechť si uvědomí, že hadži Halef Omar musí upřít svou úctu tomu, kdo si ji pro zbabělost nezaslouží!” Sáhodlouhá kárná řeč malého hadžiho přišla sice jako blesk zčista jasná, ale

čekal jsem ji. Halef nejenže se mrzel proto, že ho žena šejkova přehlížela, ale dokonce ho to i zlobilo. Když zpozoroval, že se vyhýbá jeho pohledu, začalo to v něm vřít. Znal jsem ho příliš dobře, abych nevěděl, že použije nejbližší příležitosti, aby rozdával rány, kam uzná za nutno. To se právě stalo. Na následky se Halef nikdy neohlížel. Hlavně, že řekl své mínění. Asi se mu Taldža znamenitě zamlouvala, proto pociťoval dvojnásobnou zlost, že se k němu chovala tak odmítavě. Nebylo mi proto tak zcela nepochopitelné, že v tomto případě docela zapomněl na ohled, jejž má muž mít vždy, mluvíli se ženou, a to i s takovou, která ho nechce vidět. Také jsem v tom, co pravil, shledával mnoho pravdy.

Krátce a dobře: Halef byl zas jednou pravým Halefem, ale mluvil mi ze srdce. Pokud se ussulské statečnosti týkalo, byl jsem ochoten přiskočit mu na pomoc, kdyby jeho řeč měla nést zlé ovoce. Nejprve všichni ztrnulí nad jeho odvážlivostí. Pak vyskočil šejk a ostatní vyrazili výkřiky nevole. Jen Taldža zůstala sedět. Seděla s očima zavřenýma, jako by v nitru hledala odpověď na otázku, jeli Halef oprávněn tak mluvit. Šejk však vykřikl: “Alláh, Talláh, Valláh! Takto s námi ještě nikdo nemluvil! Mám tě pěstmi rozmačkat na kaši nebo rozemlít na prášek? Vyber si, udělám to hned!” Podržel hadžimu své neohrabané pěsti před očima, malý chlapík však zůstal klidně sedět. Vytáhl jen jednu ze svých bambitek z opasku, namířil na šejka, cvakl kohoutkem a odvětil: “Mám tě zastřelit kulí nebo broky? Vyber si, udělám to hned!” Tu Taldža otevřela oči. Spatřila zbraň, namířenou na šejka, učinila rukou velitelský posunek, který jsem již popsal, a pravila svému muži i ostatním Ussulům: “Usedněte! Klid! Přemýšlela jsem a musím přiznat, že šejk hadži Halef Omar mluvil pravdu. Je však povinen říci nám, jak si naši obranu proti Čobanům představuje.” “Představuji si ji právě tak, jak si představuji jejich útok,” odvětil hadži, aniž jen na okamžik přemýšlel. Šejk poslechl svou ženu; posadil se opět. Ostatní umlkli. Halef schoval svou bambitku. “Jak to myslíš?” tázala se Taldža. “čobani vás napadnou, vniknou do vašeho území. Kdo vám brání, abyste je předešli a napadli vy je? Zákon, který poslouchají, totiž islám, poroučí odplácet stejné stejným.

Zachováte se tedy podle jejich zákona, učiníteli totéž, čím oni ohrožují vás.” “Vpadnout na jejich území?” tázala se

Taldža, jako by slyšela něco naprosto nemožného. “Vpadnout do jejich země?” vykřikl šejk. “Vtrhnout na území Čobanů? Přepadnout je? ” volali v kruhu a dále v táboře ostatní od úst k ústům.

“A proč ne?” tázal se Halef. “Co dovedou Čobani, to dovedete také!” “To jistě!” přisvědčoval šejk. “Když to víte, proč to neučiníte? Chybí vám snad odvaha?” “Ne, ne!” znělo v kruhu kolem. “Nemáte obratnost, křepkost, rozum?” “Ani ty nám nechybějí!” ubezpečoval živě šejk. “Pak nechápu, proč to neučiníte! Ovšem byla by tu ještě jediná, ale sotva myslitelná příčina, proč to neděláte.” “Která?” tázal se šejk. “Že jste líní.” “My že jsme líní?” vpadl mu šejk hněvivě do řeči. “Kdo by to tvrdil, toho na místě srazím.” A již opět zdvihal obě pěsti. “Uráží nás, zabijeme ho!” volali ostatní Ussulové, ukazujíce také své pěsti. “Nu, tak se tedy na mě vrhněte!” vyzýval je Haléf a usmíval se. “A co bychom dělali na jejich území!” tázal se kouzelník. “Totéž, co oni dělávají tady!” “Máme krást, loupit, pustošit, pálit?” “Ano!

Krást, loupit, pustošit a pálit! Copak si Čobani myslí, že jim je dovoleno u vás, co vy si nemůžete dovolit u nich?” “A přece!” vpadla vážně do řeči zlatovlasá vládkyně. “Nikdy mne nemůže svést zloděj, abych kradla. Loupežník mne nedonutí, abych s ním vyšla na loupež. Vidím, že mluvíš jen ze stanoviska Cobanů, kteří jsou muslimové, a proto pohané. Ale my ” “Pohané?” přerušil ji Halef. “Ano, pohané!” odvětila Taldža. “Což není pohanské krást jen proto, že jiní také kradou, loupit, že oni loupí?” Hadži se tu bezděčně dostal do pasti. Bylo dost těžké dostat ho do rozpaků, ale tentokrát si opravdu nevěděl rady. Pohlédl na mne a tu jsem se musel vmísit do rozhovoru nejen k vůli němu, ale i k vůli sobě. “Šejk Haddedihnů to nemyslel tak, jak se vyjádřil. Nechce vás svádět, abyste bez příčiny vyjeli na loupež, paličství a krádež do území Cobanů. Ale kdyby se vám podařilo je zahnat a mohli byste je pronásledovat až na jejich území, nebylo by to snad Taldže ani tvému vlídnému útlocitu proti mysli.” “To ne. Máš pravdu!” přiznala Taldža. “Naopak, radila bych k něčemu podobnému. ” “Skutečně?” tázal jsem se ne bez úmyslu a se zvláštním důrazem. “Ano,” ujišťovala znovu. “Nuže, podnikněte to tedy! Vyžeňte je ze svého území a zažeňte je do jejich oblasti! Nebo ještě lépe, nevyčkávejte, až sem přijdou, a přepadněte je hned na hranicích. Přinuťte je, aby se vrátili s nepořízenou!” “Vyhnat je

?” zvolala Taldža v úžasu.

“Ano! Aby se museli obrátit hned na hranicích!” přisvědčoval Halef. “Aby odtáhli s nepořízenou!” “To by vyžadovalo krev, mnoho krve!” varovala Taldža. “Ne!” odvětil jsem. “Možná, že nepoteče ani kapka krve.” “To není možné! Není myslitelné, že bychom mohli celou armádu zahnat za hranice bez jediné kapky krve.” “I já tak myslím!” přisvědčoval šejk. “Ale nevidím v tom překážku, proč bychom neuposlechli rady, která se mi zamlouvá. Lépe je obětovat několik mrtvých, než být rozkřičeni do celého světa jako zbabělci. Prosím tě, effendi, vysvětli nám svůj plán. Budeli ho možno s prospěchem použít, provedeme jej. Jsem přesvědčen, že má žena také souhlasí.” Vládkyně Ussulů přikývla. Já však pravil: “Plán vám ještě objasnit nemohu, neboť jej dosud nemám. Neznám vaši zemi, neznám krajinu, o kterou jde. Myšlenku ovšem již mám, a myslím, že ne špatnou. Ale abych ji mohl uvést ve skutek, musím se vás vyptávat na mnohé, a to dnes již není možné. Zítra je také den. Myslím, že se nám podaří Čobany porazit a navždy zahnat bez ztráty jediného mrtvého, bez jediného raněného. Pro dnešek si však již dopřejme klidu. Půlnoc minula jdu spát!” “Já také!” přisvědčil Halef, který dobře porozuměl mému úmyslu, vyhnout se zatímřešení. Šli jsme k svým koním, u nichž jsme se tak položili, že nám jejich krky sloužily za podušky. Byli jsme tomu, my i koně, zvyklí. Ussulové však zůstali ještě sedět, aby dál přetřásali téma pro ně nepochopitelné. Nemohli pochopit, jak by bylo možno celou armádu Cobanů zahnat bez prolité kapky krve. Nebylo divu, že nechápali, neboť dosud byli zvyklí před nepřítelem utéct, ukrýt se za vodou, a po odchodu lupičů naříkat a zlořečit jim. Plán, který jsem si začal v hlavě budovat, měl svůj původ v šejkově popisu zajímavé šíje Chatarské. Musel jsem přitom vzpomenout na dávný příběh, který jsem zažil u kmene Hadedihnů, jejichž šejkem Halef nyní byl; bylo to vítězství nad nepřátelskými kmeny v Údolí stupňů, které čtenář snad již zná z mé knihy “Pouští”. Možná, že šíje Chatarská byla pro podobný podnik ještě příhodnější než vádí Deradž. Do Údolí stupňů jsme museli nepřátele nejprve vlákat, kdežto čobani budou nuceni volit cestu jedině šíjí Chatarskou, která se jim, jak jsem byl skoro přesvědčen, mohla stát velmi osudnou. Když jsem se o tom Haléřoví krátce zmínil, přešlo ho okamžitě spaní. Vztyčil se a hned zahájil rozhovor: “Sídi, jaká slast by byla, kdybychom zažili opět něco podobného! Jak jsi jen přišel na tak znamenitý nápad?” “Šejk mi popisoval krajinu, kudy nepřítel musí přijít. Bude ovšem třeba prozkoumat jeho údaje, ale něco pravdy na nich rozhodně je. Nebude snad nemožné Čobany v šíji zaskočit.” Vyprávěl jsem mu pak, co jsem se dozvěděl od šejka, když jsme veslovali

z ostrova. Když jsem skončil, řekl mi Halef, že za mé nepřítomnosti Ussulové také mluvili o zmizelé řece. Sahar že mu na jeho prosbu vyprávěl celou báji. “Znáš ji?” tázal jsem se. “Ano,” odvětil Halef. “Chceš ji slyšet?” “Velmi rád.” “Nepřipraví nás o mnoho spánku, je krátká. Především ti však musím říci, že Ussulové vyznávají jenom Boha, nikoho s ním nebo vedle něho. Znají ho jako souhrn všemohoucnosti, vševědoucnosti a lásky. Jen Bůh sám všecko může, a skláníli se smilování a pomoc nebes k lidským tvorům, jen jím, Bohem, se tak děje. To musíš vědět předem. A teď mohu vyprávět.” Učinil delší pomlčku jako vždy, kdykoli něco důležitého vyprávěl. Sbíral myšlenky a hledal pravou nit vyprávění. Potom začal: “Daleko odtud, daleko za Džinistanem, leží prý někdejší ztracený ráj. Jeho brány jsou zavřené. Kdo jej hledá, vidí z dálky záři z něho vycházející, ale dovnitř se nedostane nikdo. I pohledu je zakázáno dosáhnout za nebetyčné hradby. Za dne skví se nad nimi jako slunce zářícími, v noci jako plameny jasnými hvězdnými písmeny napsaná boží výzva: “Ai na zemi zavládne mír • přijdle!” Pokaždé, když přejde století, otevřou se brány ráje a nekonečný zdroj světla vytryskne na zemi a lidstvo. A tu se stane zjevným vše, co se již na zemi dalo a co se podnes děje. Archandělé vstoupí do bran. Zástupy andělů se objeví na zdech ráje. Dívají se, zda na zemi již zavládl mír, a vždy jsou zklamáni; vždy vidí válku a vraždu, svár a hněv. Zalkají velikým hlasem a jejich lkaní doléhá až na zemi. Světlo zhasne a s ním zmizí ráj. Pláč andělů však nikdy neslyší mocní ani bohatí, vždy jen slabí, chudí a utlačovaní jej zaslechnou, a ti rukama lomí a v tichém žalu Boha prosí, aby je vysvobodil z pozemské bídy. A ty jejich prosby a modlitby jsou mocnější než přání největších vládců. Co nedokáže smrtelník, co zmohou ony. Stoupají k ráji, shromažďují se před jeho branami a rostou do miliónů. Jedna pomáhá druhé, jedna pozdvihuje druhou, až přestoupí zdi a vejdou do ráje, kde se zavěsí na anděly. Připnou se ke křídlům Milosti, k perutím Slitování, jež vlají nad rájem, a na

těch perutích se vznášejí před trůn Všeslitovného, aby, až vniknou do jeho srdce, je naplnily, až jimi přetéká. “Mír, mír!” zněl nářek země. “Dej nám mír!” zní rájem prosebné žalování. “Dej nám mír!” zní už i prosba v duši Boží. Tu vyšle bůh nejpřísnějšího z duchů, který se jmenuje Mojžíš, aby sestoupil na horu Sinaj. A duch vryje do kamene slova: “Nezabije i! Kdo lidskou krev prolije, i jeho krev prolita budiž!” Sotva lidské plemeno zaslechne to slovo, vytrhne od hory Sinaj a vtrhne do krajiny Kananitů, aby témuž Bohu obětovalo proudy lidské krve, a ty tečou po staletí a kouří až k nebesům. “Mír, mír!” začne opět nářek na zemi. “Dej nám mír!” rozléhá se rájem lkaní. “Mír!” zní prosebně i v duši boží. Tu vyšle Bůh nejlaskavějšího z duchů na zemi, Ježíše. Ten učí a volá, až jeho slova hřmí světem: “Milujte nepřátele své! Žehnejte těm, kteří vás proklínají!

Dobře čiňte těm, kdo vás nenávidí! Modlete se za ty, kdo vás pronásledují! Neboť kdo s mečem zachází, mečem zahyne

/” Tato svatá slova lásky k bližnímu nikdy neumlkla. Zaznívají ještě dnes. Lidé je slyší, ale nedbají jich. “Mír, mír!” volá země. “Mír!” volá prázdný ráj. A “Mír!” zní ve vlastní duši boží. Tu vyšle Bůh nejpozemštějšího všech duchů, jehož jméno je Mohamed, který dovede mluvit s anděly i lidmi. Ale ten zabloudí mezi rájem a zemí a marně hledá cestu, jež vede hluboko dolů k lidskému srdci. Tu praví Pán: “Když nikdo z nich nedosáhl, aby zavládl mír, půjdu sám!” A přehodí si plášť lidství přes bedra, sestoupí k prameni Ssul, který je zdrojem míru a vyvěrá uprostřed ráje. Pramen mohutní a rozleje se v mohutnou řeku, která protíná Džinistan a plyne do Ardistanu a rozdává na svých březích požehnání a dary plodin, aby při svém ústí utvořila novou zemi a nový národ. A Bůh se vydá na cestu po proudu, nejprve do Džinistanu, aby tam zvěstoval vůli nebes. Sotva však začne své dílo, je poznán a všichni se k němu hrnou, aby se modlili. Požehná jim, ale jen emírovi z Džinistanu dovoluje nahlédnout do budoucna, kdy zavládne čas, v němž nebude rozhodovat na světě meč, kdy duch a myšlenka budou vítězit v bitvách. Pak putuje Bůh dále po proudu do Ardistanu. Myslí, že přichází v pravý čas, neboť kdekoli se objeví, znějí u vstříc polnice. Ale to jen emír z Ardistanu chce dobýt Džinistan a tajné zbrojí k náhlému přepadu. Pán se pokouší na mnoha místech zabránit zlu, avšak marně. A když se konečně odváží v emírově hlavním městě, jež se rozkládá při řece jako sen z pohádky, pozdvihnout hlas, aby kázal mír, je zatčen jako zrádce a předveden před emíra. Panovník ho soudí. Rozsudek zní: “Odveďte ho na most a vhoďte ho do vody, neboť se bojí krveprolití a války!” Tu se Bůh ptá: “Není nikoho, kdo by tento rozsudek mohl změnit?” “Nikdo na světě jej nezmění!” odvětil emír. “Ani Bůh ne?” “Alláh je Bůh! A jeho rozkaz zní: Rozšiřujte moji říši ohněm a mečem! Budiž válka!” Tu zdvihne Bůh ruku a zvolá: “Budiž mír! Vysoko nad tím, jehož jste si učinili svým Bohem, stojí Slitovník. Pravím tobě, emíre: zůstaneš doma a již ani kapka krve nepoteče!” Tu vyskočí emír a zvolá: “A já pravím tobě, zbabělce a svůdce mých bojovníků: tak, jako se neobrátí vody řeky, v níž zhyneš, aby tekly k svému prameni, právě tak se nevrátí tato šavle do své pochvy! Vyřkl jsem rozsudek, budiž proveden!” Tu zdvihne Pán ruku podruhé a praví: “Staň se tedy podle tvé vůle: Rozsudek je vyřčen a budiž proveden. Nemůželi Bůh přesvědčit slovy, bude kázat činy. Řeka, která k vám tekla s požehnáním míru, bude vám vzata! Nezůstane z ní ani kalužina, jež by

postačila uhasit žízeň člověka! A běda těm, kteří by ji chtěli násilím přinutit, aby se k vám vrátila! Vše živoucí by pak pomřelo!” Jízlivý výsměch je odpovědí na ta slova. Vyvádějí Boha k mostu. Emír vysoko v sedle vztyčen jede v čele. Když dojdou na mostě nad nejhlubší místo, poručí emír vhodit zajatce do vody. Tu zdvihne Pán ruku potřetí, aniž slova promluvil. Nebesa se zatmí, blesk sjede oblohou a hrom zarachotí. Pod mostem teče voda dál, ale nad mostem se zastavuje. Zdvihá a dme, vstává jako zeď, až se zdá dosahovat nebes.

Lidé řvou zděšením, prchají z mostu na břehy. Jen jediný zůstává zajatec. Se zářícím obličejem stojí na mostě a pak jako vlnami od země odpoután, vznáší se výš, výš až k nebesům, kde zmizí. Tu opadnou vody a začnou odtékat, ale ne dolů jako dříve, nýbrž vzhůru, odkud přišly. Nebe se vyjasňuje a slunce konečně praží do prázdného koryta řeky. Lidé prchají z města, jehož trosky ještě dnes možno spatřit ve stepi. Vyschlé řečiště je obtáčí v mnohých záhybech jako podobenství žízně a hladu a mizí konečně v hlubokých lesích Ussulů.” Když Halef domluvil až sem, odmlčel se, aby si ujasnil vlastní úsudek, který mi chtěl říci. “Není to dojemné, jak mile si Ussulové představují svého Boha?” pravil. “Nu, a není snad Bůh takový?” “Inu, víš, pokud jde o Alláha, ten už se mi dávno nezdá být tak dobrým jako kdysi. Jeden z nás se asi změnil, buď on, nebo já. Bůh křesťanů není jen pánem jako Alláh, ale zároveň otcem dobrým a spravedlivým. Ovšem, to se mi tuze líbí. Dříve jsem to nevěděl a teprve tys mi ho tak vylíčil. A pozorujili přesněji pověst, kterou jsem ti teď vypravoval, zdá se mi dobrý bůh Ussulů mnohem podobnějším Bohu křesťanů než Alláhovi. Jen učení o synu Vykupiteli jim schází. Myslím však, že kdyby k Ussulům přišel pravý křesťan, aby jim Spasitele zvěstoval, našel by mezi nimi mnoho učelivých žáků. Vím od tebe, sídi, že každá pověst obsahuje smysl, který je ovšem nutno v ní hledat hlouběji. Tak je tomu jistě i s pověstí o zmizelé řece, která se pojednou vrátila a tekla zpět k svému prameni, viď, sídi?” “Zajisté!” “A jaká je pravda, která se skrývá v této pověsti?” “Bude patrně dvojí, vnější a vnitřní, zeměpisná a duchovní.” “Tomu nerozumím. Nežádej ode mne, abych z podvědomí stoupal do nadvědomí ve chvíli, kdy se musím snažit o sestup z ňadvědomí do podvědomí, poněvadž bych rád brzy usnul. Mluv zřetelněji!” “Tedy zeměpisné jádro věci je nutné asi hledat v tom, že tu skutečně kdysi řeka byla. Zmizela, patrně účinkem nějaké přírodní události, kterou si nikdo nedovedl vysvětlit, a proto byla obestřena pověstí, aby se stala srozumitelnější prostým duchům.” “Ale tak veliké řeky nemohou přece zmizet, aspoň ne tak rychle!” “To se rozumí, že ne. Mohou však opustit staré řečiště a prorvat si nové, nebo následkem vymizení lesů v horách se mohou pomalu vsáknout do země. Jak tomu bylo v tomto případě, dozvíme se, pobudemeli déle v zemi.” “A vnitřní pravda pověsti?” “Ukazuje k tomu, že vývoj člověka se nesmí opírat o násilné výboje, nýbrž musí se brát cestami pokoje a míru. Jméno pramene a řeky bylo Ssul, to jest mír. Pramen Ssul vyvěrá v ráji. Mír je darem nebes. Kde se rozlévá, nepřináší požehnání jen tomu, co tu již je, ale i tomu, co z něho vzniká a vzrůstá. Tvoří nové světy, nové viditelné i neviditelné země, otvírá nové možnosti vědě, umění

a všemu lidskému počínání. Ale to vše mizí, vysýcháli pramen míru. Zbrojení zhltne vše, co mír vytvořil. A mír se pak vrací tam, odkud přišel do ráje, či při nejmenším do Džinistanu, a to na dlouhý, dlouhý čas, neboť pravý mír se může vyvinout jen ponenáhlu. Až zakotví v celé širé zemi a zapustí své kořínky do každého srdce, pak přetrvá veky a ozdobí věčnými hvězdami svůj vítězný diadém. Mír, který nekotví hluboko v srdcích, nýbrž jest jen násilím či hrozbou

vynucen, přináší zkázu a rozvrat, a ne plodnou činnost, ani oživení. A právě v tomto bodě je v pověsti o řece, která se vrátila k svému prameni, cosi tajemného, nepochopitelného. Snad nechce pověst říci, že by bylo možno donutit řeku násilím k návratu do původního koryta? Takový náhlý, nepředvídaný a nepřipravený návrat by způsobil horší katastrofu než dávný zánik řeky. Ale pověst, která přijala tak pevný tvar a určitý výraz, nepraví jisté nic zbytečného. Hrozivý bouřlivý mrak visí nad Ardistanem, a varujeli v lidové pověsti vytvořené duší jasně vidoucí sám Bůh před úmyslem rozbitím toho mraku, je jisté, že nebezpečí není jen ve fantazii, ale že je zde skutečně!” “Myslíš? Věříš té pověsti?” “Jejímu vnitřnímu obsahu ano!” “Já také. Těší mne, že se v tom shodujeme. Ale teď už se uložím k spánku. Alláh neposílá člověku spánek proto, aby jej zaháněl. Dobrou noc, effendi!” “Dobrou noc, milý Halefe!” Za několik minut Halef spal, já jsem však ještě bděl. Po tak důležitých denních událostech je vlastně povinností člověka, aby přemýšlel a znovu v mysli prožíval vše, co zasluhuje úvahu a přemýšlení. Měl jsem nejlepší vůli tak učinit a také jsem se o to snažil. Od setkání s šejkem Ussulů až do vypravování Haléřová jsem prožíval události dne znovu podrobně a živě, a zvláště pověst o zmizelé řece jsem si představoval tak, jako by se odehrávala přímo přede mnou. A tu jsem pojednou cítil, že mnou kdosi třese. Otevřel jsem oči a udiveně pohlédl na Halefa, který u mne klečel: “Probuď se přece, sídi! Už jsme všichni vzhůru. Připravují snídani, slyšíš! Jakmile pojíme, vyrazíme na cestu!” Teď jsem teprve pochopil, že dojmy předešlého dne jsem prožíval ve snu. Ještě nikdy jsem tak tvrdě nespal. Vyskočil jsem. Spal jsem nejdéle ze všech, a Syrr, jehož krk mi sloužil za podušku, ležel také dlouho nehybně, aby mne neprobudil. Zato mu Halef předložil k snídani nejšťavnatější trávu a nejpěknější lupení, které mohl v okolí nařezat. Šejka nebylo vidět. Vydal se prý na ostrov, aby přivedl zajatce. Když je přivedl, nepůsobili dojmem lidí na duchu skleslých, naopak, z jejich pohledů vyznívalo zřetelné přání, aby se mohli co nejdříve mstít. Dostali snídani a pak byli uvázáni na koně stejně jako včera.

Nato jsme se vydali na cestu do hlavního města. Se soumary nebylo třeba se zdržovat, neboť výtěžek lovu byl již včerejšího dne vyslán napřed. Jeli jsme se šejkem, s jeho ženou a sahárem v čele kavalkády;

ostatní následovali daleko za námi. Město bylo dost vzdáleno a museli jsme si notně pospíšit, jestliže jsme tam chtěli dorazit ještě před večerem. Krajina, kterou jsme jeli, byla rovinatá, její dno bylo zřejmě naplaveninou. Časem jsme míjeli přirozené průplavy, které většinou vypadaly, jako kdyby se náhle zastavil tok řeky. Voda se v nich nepohybovala, byla stojatá. Ldálo se však, že je přece jen čistá, neboť koně ji bez odporu pili. Projížděli jsme také rozlehlými, většinou listnatými lesy. Mezi nimi ležely zelené palouky, jako stvořené pro chov dobytka, ať již domácího či volně žijícího. Kraj na mne působil dojmem panenské přírody, neporušené dosud lidskou rukou. Všechna ta malá a úzká koryta ústila do velikého a velmi širokého průplavu, který, jak se zdálo, měl nějaký podzemní odpad, neboť listí a větvičky, které na něm plavaly, se pohybovaly sice pomalu, ale ustavičně jedním směrem vpřed. “To je řeka Es Ssul,” pravil sahar a ukazoval na vodu. “Přichází z Džinistanu přes Ardistan?” tázal jsem se, ne snad proto, že bych pochyboval, nýbrž jen proto, abych se tu něco dozvěděl. “Ano,” přisvědčil kouzelník. “Táž, která protéká úžinou Chatarskou? ” “Ano. Lze ji sledovat až nahoru.” “Ale tam už ztrácí vodu?” “Ani kapku bys tam v ní nenalezl.” “Město asi leží na té řece?” “Správně se dohaduješ. V naší nejsou vrchy, ani skály, ani kamení. Nemůžeme stavět hradby, abychom se chránili. Jen chrám a palác šejkův jsou z kamene. Stavivo bylo k těmto stavbám před dávnými dobami sváženo až z Ardistanu.

Ussul, který tam chtěl cestovat, dostal tenkrát povolení k cestě jen pod podmínkou, že s sebou přinese kámen tak veliký, jaký kůň unese. Tak jsme získali zdivo našich staveb. Jistě se tomu usměješ.” “Naprosto ne! Znám ten způsob a postup.” “Používají ho také u vás?” “Ano, avšak na jiném poli. Naše věda a naše umění si u nás přinášejí úhelné kameny k svým vynikajícím stavbám také z nejbližšího vyššího okruhu. Tak je tomu s kterýmkoli v duševním dílem. Je to světový zákon. Všude, kde se cokoli Ussulům nedostává, musejí si vše potřebné přinést z Ardistanu nebo Džinistanu. Chtěl jsi však mluvit o poloze vašeho hlavního města. Jak mu říkáte?” “Jmenuje se Ussula. Je to město veliké, jak záhy uvidíš. Poněvadž jsme je nemohli obklopit hradbami, musíme je chránit vodou. Proto jsme je položili k řece a po léta pracujeme na tom, abychom vodu svedli do umělých příkopů, vykopaných kolem města. Také každý jednotlivý usedlík obkličuje svůj pozemek hlubokým příkopem. Proto se u nás stává téměř každý dům pevností, kterou by museli Čobané nejprve dobývat, než by se jí zmocnili. Kromě toho se na východě i na západě města rozlévají dvě veliká jezera, která tvoří přirozená

opevnění. I na těch jezerech, jednak na jejich březích, jednak přímo ve vodě, stojí mnohá obydlí. Obyvatelé se stýkají jen přes vodu na loďkách. Uschovajíli své loďky, jsou před Čobany úplně chráněni, neboť Čobané nejsou plavci. Však jsi slyšel, co říkali. Prý by jim byl dal Alláh ploutve, kdyby si přál, aby plavali.” Podle toho, co jsem slyšel, se mi zdálo, že Ussulové obývají kolové stavby, a jak se později ukázalo, nemýlil jsem se. Vše u nich bylo zařízeno pro pobyt u vody nebo ve vodě; i jejich postava, jejich télnatost a celý způsob života tomu odpovídal. I jejich koně byli takoví.

Není sice správné porovnávat lidi se zvířaty, ale všichni tito neohrabaní, dobráčtí lidé zdáli se mi být duševně i tělesně spřízněni s tlouštíkem Smíkem.

Kapitola sedmá VĚZEŇ NA OSTROVĚ

Jízda nepřinesla pro mne ani pro Halefa za celý den nic zajímavého. Nepotkalo nás nic, co by vyžadovalo naši zvláštní pozornost. Neodbočili jsme z cesty ani jednou; vůbec bylo patrné, že se Ussulové chrání jakéhokoliv vzruchu.

Pozoroval jsem, že milují především pohodlí. Takoví lidé a takové národy, jsouli jednou vyrušeni ze svého pohodlí, těžko se zas vracejí do starých kolejí. Cestou se naši průvodci namáhali, aby nám vylíčili krásu svého města a výstavnost chrámu a paláce šejkova. Také o zj/ndomu23 byla řeč. Tou dobou byl prý ve vězení nebezpečný zajatec, choromyslný člověk, stížený těžkou kožní nemocí, kvůli níž byl odstraněn z lidské společnosti. Choromyslný sám o sobě budí již útrpnost, a proto jsem se vyptával na tohoto zajatce s mnohem větším zájmem než na ostatní věci. Řekli mi, že je nemocen prašivinou. “Máte lékaře, který by uměl léčit podobnou nemoc?” tázal jsem se. “Ovšem! Je mezi

námi!” odvětil sebevědomě sahar. “S tím se musím seznámit!” “Už ho znáš, effendi!” “Jak to?” “Jsem to já sám.” “Nu a

troufáš si nemocného vyléčit?” “Ne. Tomu Džirbanimu(tm) není pomoci. Zemře na svou prašivinu. A jeho bláznovství je také nevyléčitelné. Bláznovství roste a prašivina ho sžírá. Nelze dělat nic jiného, než ho držet v přísném ústraní, aby nenakazil své okolí.” “Jakým způsobem se jeví jeho duševní choroba?” “Inu dělá všecko jinak než my.” 23 Vězení.

24Prašivec.

“Hm!” zamručel jsem a Halef se zasmál. “Člověk přece může všelicos dělat jinak než druzí, aniž by musel být blázen!” “Ale on také jinak myslí než my,” pokračoval sahar. “Nemluví o tom sice, ale je na něm patrné, že se pokládá za chytřejšího a moudřejšího než ostatní lidé. O náboženství, zeměpise, dějinách světa, umění vládnout zemi i kmeni a vůbec o všem má své vlastní náhledy. Nevyslovuje je sice, ale řídí se jimi, žije a jedná podle nich. A to je nebezpečné, effendi. Nic nebezpečnějšího ani nemůže být! Proto ho držíme ve vazbě. Neboť kdo ho vidí, dá se jím oklamat, žije jako on a oblíbí si ho. A to je nejnebezpečnější druh šílenství, neboť působí nakažlivě.” “Víš, odkud má ty své myšlenky? Měl snad učitele?” Při té otázce upadl kouzelník do rozpaků. “Učitele vlastně neměl,” odvětil. “Víš, čemu se říká hamail?” “Ovšem. Je to korán pocházející z Mekky, který v upomínku na hadž nosívají poutníci zavěšený na krku.” “Ano, tak je to,” mluvil sahar dále. “A takový hamail má Džirbani. Ale kniha, kterou nosí na krku, není korán. Jednou mi dovolil do ní nahlédnout. A tu jsem spatřil její název: “Staň se člověkem; ještě jím nejsi!” Není to bláznivé? Není to

ztřeštěnost? A když jsem se ho tázal, proč ještě lidmi nejsme, chtěl mi namluvit, že v každém člověku od narození vězí zvíře, které je třeba zabít nebo umučit hladem teprve pak se z lidského tvora stává čistý, svobodný člověk. Neníli to bláznovství, effendi, pak nejsou vůbec na světě blázni.” “A nemohlo by se tomu rozumět trochu jinak?” tázal se Halef. “Jak tomu chceš rozumět? Zvíře v člověku! Pomysli přece! Objasním ti to příkladem: ty jsi hadži Halef Omar, proslulý šejk Haddedihnů. Což kdyby někdo o tobě tvrdil, že v sobě máš supa, psa, opici? Jak by ses v takovém případě zachoval?” “Nu ani bych mu příliš neodmlouval, protože to není nic nemožného. Vím, že se dějí ještě mnohem větší zázraky.” “Jaké?” “Podívej se: například Smík, tlouštík, se prohání v tvé hlavě. Nepojdeli brzy hladem nebo nebudeli zabit, nebude nikdy možné považovat tě za člověka. Není to něco podobného tomu, co praví Džirbani?” Sahar se podíval na hadžiho šikmo ze strany velmi nedůvěřivě. Nevěděl, máli si jeho slova vykládat vážně nebo jako urážku.

Neodpověděl proto a pokračoval v rozmluvě: “Ten Džirbani je nejen tělesně, ale i duševně nakažlivý. Ale to není ještě všechno! Musím ještě podotknout, že ho nelze udržet ve vazbě. Prodělal již všechny způsoby věznění, ale vždy se mu podařilo uprchnout. Proto jsme ho nyní dopravili na místo, z něhož nemůže utéci. Vězí v ohradě z trnitého křoví a je hlídán medvědími psy, kteří by ho při každém pokusu o útěk roztrhali na kusy.”

Zamrazilo mne při těch slovech. Počínal jsem tušit, že s tím domnělým bláznem není všechno v pořádku. Byl to nějaký zvláštní případ. Při své povaze jsem hned začal považovat za pravděpodobné, že mu nějakým způsobem prokáži dobrou službu a poskytnu mu pomoc. Proto jsem se po něm vyptával dále: “Jak je starý ten člověk?” “Něco přes dvacet let.” “Tak mladý? A už je tak nešťastný? To je smutné! Kdo mu dal knihu, o níž jsi mluvil?” “Jeho otec.” “Kdo byl. jeho otcem? Někdo z Ussulů?” “Ne. Byl to cizinec. Ale ale jeho matka byla Ussulka!” Pronesl to zajíkavě a zkrátka. Slova mu jaksi nechtěla splynout ze rtů. Konečně je ze sebe v pravém slova smyslu vynutil. Jeho vousy zarostlý obličej měl v

sobě málo lidského. Skřípal zuby, když pokračoval: “Proč bych vám to neřekl! Uslyšíte to stejně od jiných. Jeho matka byla byla mou dcerou!” “Je tedy tvým vnukem?” tázal jsem se překvapeně. “Ano.” “A ty ho vězníš?” “Ano, vězním ho!” odvětil nevýslovně nenávistným tónem. “Zavíráš ho mezi psy, aby ho roztrhali, kdyby se pokusil o útěk?” Oči se mu zaleskly zlověstným ohněm, a kouzelník vykřikl, jako by chtěl, aby ho slyšel celý svět: “Ať ho roztrhají ať ho rozervou, jako mne rval hněv, když jsem marně bojoval o dceru s jeho otcem, abych své dítě před ním ochránil. Nemám nic společného s tím prašivcem. Je synem mé dcery, masem z mého masa a krví z mojí krve. Ale to maso a ta krev již odumřely. Je pro mne dnes cizí, cizejší než kterýkoli cizinec, kterého jsem v životě nespatřil. Ať ho psi roztrhají ať ho rozsápou!” Udeřil svého koně tak silně, že se zvíře nejprve zarazilo a pak uhánělo šíleným tryskem. Jezdec se nepokusil, aby koně uzdou zkrotil a octl se tak veliký kus cesty před námi. Tu promluvil šejk: “Zase ho jednou popadla zlost, ale má pravdu. Víru nutno chránit před nepravými myšlenkami. Nemysli si, effendi, že jde snad o nějakou tělesnou prašivinu! Vyrážka, kterou je postižen ten mladý člověk, nehlodá na jeho těle, nýbrž stravuje jeho duši a myšlenky. Je to choroba nebezpečná, velice nebezpečná. Přenesl ji už na tisíce jiných a všichni jsou nyní právě tak nevyléčitelně nemocní, jako on. Zdědil tuto nemoc po svém otci. Proto jsme ho museli zavřít. Kdyby víra měla lidem ukládat, aby v

sobě zabíjeli tu tělesnou, živočišnou podstatu, kterou má v sobě každý z nás, stal by se svět brzy blázincem! Chci však mluvit jen o zlu, které Džirbani napáchal v mé zemi proti zákonům, jež jsme zdědili po otcích. O tom, jakou spoustu způsobil svými myšlenkami v náboženství, se

nezmiňuji, to je věc sahárova, který převzal odpovědnost za to, aby víra zůstala čistá a neporušená.” “Ale pomysli! Je to jeho vnuk, kterého pronásleduje zavilým vztekem. Dítě jeho vlastního dítěte!” žalovala Taldža. “Tím větší je jeho zásluha!” pravil šejk. “Dává tím příklad spravedlnosti a nestrannosti.” Obrátil se ke mně a pravil, ukazuje na Taldžu:

“Ve všem a vždy se my dva shodneme, jen v této věci ne. Já souhlasím se sahárem, že je třeba zničit Džirbaniho, kdežto ona ho vždycky bere v ochranu. Mám dokonce podezření, že by se mu sotva bylo tolikrát podařilo utéci, kdyby mu kdosi nepomáhal.” Taldža udělala velitelský posunek: “Jeho matka byla mou přítelkyní. Milovaly jsme se od mládí až do její smrti. Byla mladší než já a já ji považovala právě tak za chráněnku, jako za přítelkyni. Milovala jsem ji, velice jsem ji milovala, a to i tehdy, když byla zavržena. Zemřela touhou a bolestí, proto teď, když je mrtvá, věnuji svou lásku tomu, jehož nám zanechala. Ale zajímají tě takové věci, effendi?” “Velmi mne zajímají!” odvětil jsem. “Prosím, vyprávěj mi ještě o Džirbanim.” “Není to dlouhé vypravování, které by tě mohlo znudit. Lze to říci velmi krátce. Přišel k nám cizí muž, jenž pocházel z Džinistanu a vůbec nemínil zůstat u nás. Spatřil mou přítelkyni, zamiloval se do ní a ona do něho. Kvůli ní se rozhodl, že u nás zůstane. Aby se mohl stát Ussulem, musel bojovat s jedním z našich lidí a přemoci ho. Stalo se tak, Džinistanec byl sice menší postavy než my, ale byl tak obratný, silný a chytrý, že mu sok podlehl. Jakmile se stal Ussulem, požádal otce o ruku mé přítelkyně. Ten mu ji odepřel. Sahar mu nebyl ani jako člověk nakloněn; jako kněz Ussulů nadto tvrdil, že musí zabránit degeneraci svého rodu. A konečně se nemohl spřátelit s jeho názory na lidstvo a

lidskost, které Džinistanec nepokrytě hlásal a o nichž až blouznil. Tvrdil, že lidstvo dosáhne klidu jen smířlivostí a mírumilovností, láskou a dobrotou, sahar však tyto myšlenky zavrhoval a zavrhuje je podnes. Prohlašuje humanitu za změkčilost, hloupost a zbabělost, a tvrdí, že Ussulové by tou láskou k lidství, kdyby u nás zavládla, ničeho nezískali, ale byli jen ponenáhlu zničeni. Trhal Džinistance, kde jen mohl. Považoval ho nejen za všeobecně škodlivého člověka, ale i za osobního nepřítele, který mu chce uloupit a svést dceru. Raději prý zemře, než aby mu dal své dítě za ženu. Byla tedy celá ta věc přednesena veliké radě starších a ta rozhodla tak, jak byla podle zákonů povinna rozhodnout: nechť sahar s Džinistancem bojuje, vítězi pak bude vydána dívka. Kouzelník byl tak rozezlen, že dal podmínky zostřit na život a na smrt. Ale výsledek byl jiný, než očekával, neboť vítězem byl Džinistanec, který ho však ušetřil a daroval mu život. Manželství bylo prý velice šťastné, třebaže sahar dceru zavrhl a zetě nesmiřitelně pronásledoval. Narodil se jim syn, který se sice tělesně

podobal Ussulům, ale duševně dospíval v Džinistance a byl pýchou a radostí svých rodičů. Po matce zdědil silné tělo a něžnou, vlídnou duši. Otec mu dal věnem ducha Džinistanu, stal se jeho učitelem a vzorem. Častokrát jsem byla přítomna, když ten muž hovořil se ženou a dítětem. Co jsem vyslechla, utkvělo v mém nitru pevně a nikdy mne neopustilo. Proto se snad nepodobám ostatním ženám ussulským, proto se často ujímám Džirbaniho. A víš, effendi, já ho ani nepovažuji za šílence, ani za nemocného a jakkoli nebezpečného.” “Myslel jsem, že sahar je veliký dobrák,” prohodil jsem. “V tom ses nemýlil; je skutečně dobrák,” odvětila Taldža. “Ale měl určité záměry s dcerou, která se měla stát kněžkou; záměry, které přesahovaly vše, co sám v nejsdílnější chvíli prozradil. Jeho plány byly ovšem zničeny a to nemůže Džinistanci nikdy zapomenout. Ale jinak by snad nedovedl ani červíčka zašlápnout. Nikdy a proti nikomu neprojevil dosud nenávist. Jen Džinistance nenáviděl z celé duše a tu nenávist přenesl i na Džirbaniho, třebaže je to jeho vnuk. Nemilosrdně ho pronásleduje a nikdo se neodvažuje mu v tom bránit, neboť je nejvyšším knězem celé země. Za kterýkoliv výrok, jenž se sahárovi nelíbil, byl ubožák zavřen. A teď ho dokonce zavřel do trnovníkové ohrady a dává ho hlídat psy medvédáři. Z toho vězení ubožák nikdy neunikne a nikdo mu nepomůže.” “Oho!” zvolal malý hadži. “Co pravíš?” tázala se Taldža. “K čemu ten výkřik?” “Nevěřím, že by mu nikdo nepomohl.” “Kdo by mu chtěl pomáhat?” “Třeba můj effendi! Ten se nebojí ani daviče ani medvědáře. Budeli chtít, vytáhne Džirbaniho z trnovníkové ohrady.” “Skutečně?” tázala se Taldža. “To se rozumí,” přikývl Halef. “Ostatně tu není jen můj sídi, jsem tu také já. Ty mnou sice pohrdáš, ale dojdeli k tomu, že pomůžeme tomu. ubohému Džirbanimu, myslím, že si ještě zjednám tvou úctu.” Taldža mu rychle a srdečně podala ruku a pravila: “Odpusť mi! Chybila jsem, když jsem tebou chtěla pohrdat.” V té chvíli šejk popohnal svého koně do klusu, aby dohonil sahara, jenž nás ve svém hněvu daleko předejel. Osaměli jsme s Taldžou a mohli jsme s ní nerušené vyměnit několik slov, aniž nás Amin slyšel. Zarazila svého koně. “Chci se vám přiznat, že jsem byla vždy na straně Džirbaniho a že jsem jeho přítelkyní dodnes,” pravila. “Ale sahar má v tomto případě větší moc, poněvadž byl tak obratný, že záležitost převedl na pole víry a tam není radno se postavit nepřátelsky proti němu. Jak bych vám byla vděčná, kdybyste mně i jemu ubožákovi pomohli!” “Pomůžeme ti!” vykřikl Halef nadšené. “A kdyby s tími můj effendi nesouhlasil, mohla by ses na mne spolehnout. Dokázal bych sám vysvobodit Džirbaniho z trnovníkové ohrady a obhájit ho před nepřáteli!”

Ujišťoval ji o tom tak přesvědčivě, že se poněkud zarazila. Přelétla pohledem jeho malou postavičku a pravila: “Ty? Docela sám? Chtěl bys ho ochránit před psymedvědáři? A to vše proti vůli šejkově a moci sahárově? Proti lidem, kteří sahárovi věří a přísahají na pravdy, které hlásá? Jsi cizinec, který teprve dnes mezi nás zabloudil a nezná nás dosud. Jsi vlastně naším zajatcem. Jako to, že ty, který jsi naše hlavní město dosud okem neshlédl, chceš mluvit o záchraně zajatce?” Halef se vesele zasmál. “Že jsem zajatcem? Poslyš není to sice zdvořilé vysmívat se ti, ale budešli se mnou takto mluvit, přinutíš mne, abych se dal do smíchu. Nebudu mít co dělat ani s ostny, ani se psy, ani s šejkem a s Ussuly, kteří věří sahárovi, nýbrž jen se sahárem samým. Pověz mi, vládkyně Ussulů, zhrdáli sahar smrtí?” “To ovšem ne; naopak miluje život velice,” odvětila. “Viděla jsi, jaký to na něho učinilo dojem, když jsem prohlásil, že s nikým jiným nebudu bojovat než s ním?” “Pozorovala jsem to.” “Nebylo mu to příjemné, jak jsem vycítil.” “Jistěže ne. Nebyl nikdy hrdinou, a od té doby, kdy podlehl Džinistanci, zdvojnásobil svou opatrnost. Poznal účinek vašich zbraní a neušlo mu, že vše dovedete vzít do ruky jinak a lépe než my. Nepochybuji, že se obává boje s tebou.” “A tomu boji nelze zabránit?” “Vlastně ano, neboť se o tom již dnes mluvilo, že jste vlastně svou statečností dostatečně prokázali, že jste hodni stát se přáteli Ussulů.” “Hm! Jaká to přívětivost!” úšklebova! se Halef. “Ale ta věc má pro nás větší důležitost než pro vás. činíme si nárok na všechna práva, která máte vy. Přejeme si tedy, aby i sahar dokázal, že je hoden stát se naším přítelem. Jestliže je tak zbabělý, že nám chce boj odpustit, my mu jej neodpustíme!” “Co to pravíš?” divila se Taldža. “Vlastně máš úplně pravdu, ale ” “Slyš mne dále!” přerušil ji. “Je příkazem Alláhovým, aby člověk byl tak potrestán, jak hřešil. Sahar tenkrát s Džinistancem bojoval, nerozpakoval se hnát boj až na život a na

smrt. Věděl, že vládne větší silou a byl tak bláhový, že podceňoval sílu ducha. Proto podlehl. To byl přirozený následek jeho hlouposti, ale nebyl to trest. Trest přijde teprve nyní. Žádám, aby se mnou bojoval na život a na smrt. Jak boj dopadne, můžeš si domyslet!” “Jak?” otázala se s napětím. Halef odvětil: “Buď mne sahar poprosí, abych od té myšlenky upustil a pak to učiním jen pod podmínkou, že propustí Džirbaniho. Nebo se bude stydět za svou zbabělost a přijme vyzvání. A pak tedy dojde k boji na život a na smrt, a můj effendi ti jistě dosvědčí, že takový boj může skončit jen sahárovou smrtí. A budeli mrtev, pak nebude nikoho, kdo by chtěl Džirbaniho déle trápit.”

“Nepřenášíš právě špatné myšlenky,” prohlásila Taldža. “Ale ta poslední není správná. Džirbani i po smrti sahárově bude považován za duševně prašivého a co si jednou lidé vzali do hlavy, je těžké z ní vypudit. Promluvím s vámi ještě o té věci. Teď musíme pospíchat za šejkem, čeká na nás.” “Ještě něco bych rád věděl,” naléhal Halef. “A co?” “Co se stalo s otcem Džirbaniho?” Odpověděla již při jízdě: “Jezdíval pravidelně ročně v době slunovratu k svým do Džinistanu. Tamodtud si přinášíval knihy, z nichž četl a předčítal ženě a dítěti. Tamodtud také přinášíval ty bílé kameny s tajemnými nápisy, které ještě dnes můžeš vidět a číst na Ostrově pohanů. Sahar byl sice proti tomu, ale třebaže považoval nápisy za ztřeštěnost, nemohl nic proti jednání Džinistance namítat, neboť ostrov byl jeho majetkem, kde si

mohl dělat, co chce. Ještě dnes je majetkem jeho syna. Sloup s nápisy postavil nedaleko lotosové svatyně a zastínil jej magnóliovými stromy a karafiáty.” “Proč se říká tomu místu Ostrov pohanů?” “Poněvadž Džinistanec byl podle našich pojmů pohanem.” “Hni. A proto je podle vašich pojmů i jeho syn?” “Ovšem.” “A přece ho miluješ?” “Jednáš snad ty jinak? Nenávidíš či pronásleduješ pohany? Považujete je za horší či méněcenné?” “Islám tak skutečně činí.” “Nejedná správně!” “Vida! Je snad správnější prohlašovat je za prašivce?” Šejkova žena čistě ženským způsobem přešla přes tuto otázku, jako by ji vůbec nezaslechla. Pravila: “Chtěl jsi vedet, co se stalo s Džinistancem a já ti už řekla, že každoročně jezdíval nahoru do své vlasti. Jednou se z cesty nevrátil. Nikdo ho od té doby nespatřil. Pátrání po něm zůstalo bez výsledku. Museli jsme se domnívat, že cestou upadl do zajetí Čobanů a že byl zabit. Tato příhoda a žal sklátily jeho ženu, mou přítelkyni, do hrobu. Její syn ji pochoval na Ostrově pohanů a zasadil na jejím hrobě kámen s nápisem: “Pozemský život je očistcem, z něhož jeři víra může vysvobodit!1’ Chceteli, dovedu vás na ten ostrov, abych vám ukázala hrob i sloup s nápisy. Teď však již nemluvme; šejk o tom nerad slyší.” Dohonili jsme Amína a pak sahara, který se zatím uklidnil. Jen trochu rozpačitosti zbylo; styděl se patrně za svůj temperament. Další rozmluva pomíjela úplně předešlé téma. Nezúčastnil jsem se jí, neboť to, co jáem se dověděl o Džirbanim, zaměstnávalo velmi mé myšlenky. Pozoroval jsem, že se mi u těch Ussulů otevírá svět, který mi dosud byl cizí.

Chýlilo se k poledni, když nám přijel naproti zástup jezdců, kteří nás uvítali jménem města. Byli to starší kmene, úředníci a vůbec lidé, kteří zaujímali nějaké postavení. Věděli už o nás, neboť vyslechli včerejší šejkovy posly, kteří jim podali jistě zevrubnou zprávu. Že jsme zajali čobanského následníka, byla pro ně novinka nemalé důležitosti. Přijeli nám vstříc hlavně proto, aby ho spatřili pokud možno co nejdříve. A nemenší zájem jevili o nás, cizince, kterým vděčili za ten vzácný úlovek. Dívali se na nás jako na zázračná stvoření a když jsem pak cestou vypálil několik dobře mířených

výstřelů, vzrostl jejich obdiv pro nás málem do nebe. Choval jsem se k nim ovšem zdrženlivě, neboť jsem o ně měl zatím zájem jen zcela všeobecný. Vyznamenávali se vesměs neobyčejným vzrůstem; šatem a zbrojí se podobali šejkovi. Celý zástup, který čítal jistě na čtyřicet koní, byl ozbrojen jen čtyřmi a ještě špatnými puškami. Koně se podobali tučnému Smíkovi, ale musím přiznat, že Smík byl proti nim ještě ušlechtilým krasavcem. Malý hadži se choval zcela jinak než já.

Sotva výtečníci přijeli, už s nimi začal navazovat nejdůvěrnější styky. Úcta, kterou mu prokazovali, mu velice lichotila. Když projevili přání spatřit zajaté Čobany, ochotně se nabídl, že s nimi zůstane, aby dočkal konce průvodu a zajatce jim mohl předvést. Při tom jim ovšem hned také vyprávěl, jak slavně se nám podařilo “zvítězit v neslýchaném boji”. Chránil jsem se bránit mu, neboť jsem věděl, že jeho jedinou snahou je, aby úctu Ussulů k sobě i mně spíše zvětšil než zmírnil. Čekal s nimi tedy na četu, která jela se zajatci za námi, a jen stařešinové a nejvážnější z Ussulů zůstali u nás, aby nás provázen. Krajina, až dosud nápadně opuštěná, začala oživovat. Tu a tam se již vynořilo několik lidí a místy se popásala stáda koní, hovězího dobytka, ovcí, ba dokonce koz. Pastevci je provázeli. Také něco podobného polím bylo tu a tam patrné, pro naše hospodářství by to ovšem byla napolo zanedbaná divočina. Les řídl a ustupoval travnaté stepi. Kde ještě stály stromy, byly to již zbytky lesa, nebo nově kvůli užitku vysázené podrosty. Jeli jsme také kolem sítě průplavů, na jejichž březích jsme tu a tam spatřili všelijak sroubenou chýšku. Mnohý domek stál přímo ve vodě na jehlách a byl zbudován z přitesaných kmenů; spáry mezi břevny byly ucpány mechem a vymazány hlínou. Dveře i okna byla v porovnání k postavám obyvatelů nízká, útlá a malá. Tyto kolové stavby byly řídce roztroušeny po krajině, později jejich počet rostl a vlastní město se konečně objevilo před námi. Teď jsme zastavili i my, abychom počkali na náš vlastní průvod se zajatci, neboť náš vjezd měl být “slavnostní”. Než jsme se dočkali svých lidí, přidali se k nám mnozí jiní, kteří přišli z města, sotva se tam rozšířila zpráva o našem příchodu. Přibývalo jich ustavičně, ale nepočínali si při tom nijak hlučně a neprojevovali radost a veselost tak hlasitě, jak jsme na to byli zvyklí například u Beduínů. Tiše, mlčemivě a těžkopádně se pohybovalo to množství obrů, kteří jako by neměli v duši vnitřní sílu, která by dovedla rozkazovat pažím a nohám, aby učinili rychlejší nebo živější pohyb.

Lidé se tu v mnohém podobali tichým, stojatým vodám své země. Tato vnitřní i patrně duševní nehybnost byla asi příčinou toho, že za války zůstávali raději za ochrannou vodní přehradou a dávali se klidně Čobany obléhat, místo aby jim vyšli vstříc a odrazili je již na hranicích. Doufal jsem, že se mi podaří nadchnout Ussuly k obraně. Věděl jsem předem, že k tomu bude třeba neobyčejných prostředků. Konečně nás náš průvod dohonil a Halef na mne kýval již z dálky. Tvářil se až příliš vesele a tvářil se vůbec spokojeně. Když se průvod dal na pochod a jeli jsme oba vedle sebe, zašeptal mi: “Sídi, všecko se daří znamenitě. Už jsem to zařídil!” “Co?” otázal jsem se. “Válečné tažení k úžině Chatarské. Vyprávěl jsem Ussulům, co se stalo kdysi v Údolí stupňů. Řekl jsem jim, co jsi tenkrát dokázal a provedl.

Divili se tomu a žasli nad tím. Obdivovali tvou odvahu a opatrnost, tvou rozvanu i sílu! Poslechnou tě a učiní vše, co od nich budeš žádat!” To znělo velmi uspokojivě, ale já znal příliš dobře malého hadži Halefa Omara, než abych jeho řeč bral doslovně. Teď mluvil o mé odvaze a mé chytrosti, ale k svým ussulským posluchačům hovořil jistě o své odvaze a chytrosti. Věděl jsem, že lidé tak přemýšliví a tiší, jako byli Ussulové, mívají zpravidla citlivé oko a ucho pro každé přehánění. Chránil jsem se tedy sdílet Halefovo nadšení a tvářil jsem se, jako by byla krajina, kterou jsme projížděli, upoutala veškerou mou pozornost. Město leželo v rovině, na níž nebyl nejmenší pahorek a bylo četnými průplavy a příkopy kolem jednotlivých domů rozděleno na čtverce. Na předměstích stálo v takových umělých i přirozených ohradách jen jediné stavení, ve městě jich však bylo seskupeno několik pohromadě. Říkám domky, ale byly to vlastně sruby a podobaly se jeden druhému jako vejce vejci, jak stavivem, tak způsobem stavby. Zdi tu nebyly, i ploty byly zbytečné, vše bylo obehnáno vodou. Kdo se chtěl chránit před zvědavým zrakem souseda, provedl to pomocí keřů a křovisek, vesměs druhů milujících vodu. Stromů tu rostlo porídku. Ovocné stromy, u nás obvyklé, tu nebyly. Strom nebo keř, nesoucí plody, byl jen planý, po nějakém záměrném ovocnářství ani stopa. Protože obyvatelé celý život trávili na vodě, bylo všude dost plavidel, počínaje velikým pravěkým člunem vydlabanýmz kmene a konče nepatrnými, z vrbových otýpek sestavenými vory v umělých příkopech. Mostů bylo nápadně málo. Toto spojení tu nebylo v oblibě. Co člověk nemohl přeskočit, překonal, ať lodí nebo plaváním. Viděli jsme nejen děti, ale i dospělé, jak plavali a potápěli se jako kachny. Že si při tom umáčejí šaty, patrně jim nepřekáželo. Mířili jsme především k tak zvanému

“paláci” či k “zámku”, který stál uprostřed města přímo u řeky. Cesta k němu byla jednou z mála skutečných cest, které tu byly postaveny. Obyvatelé zámku stáli venku shromážděni k našemu uvítání, a s nimi tu bylo i obyvatelstvo těch částí města, jichž se nedotkl

náš průvod. A opět se chovali tiše a trpné. Nebyla tu ani stopa po živé radosti. Nezněly jásavé výkřiky na uvítanou. I děti se chovaly úplně klidně a zticha. Ti, kolem nichž jsme jeli, ustupovali plaše a projevovali svou životnost jen tím, že údivem otvírali ústa. Abych nebyl nevděčný, nesmím zatajit, že sem tam se někdo pokusil dodat našemu příjezdu slavnostního rázu. Když jsme totiž jeli okolo některého muže, který měl pušku, zbraň zde velmi vzácnou, pokoušel se dotyčný ozbrojenec vypálit nám na počest ránu. Dělo se to tak důležitě a složitě, jako by šlo o událost prvního řádu. A když doznělo bouchnutí, nastalo opět kolkolem ticho. Šejk, jedoucí v čele, se po každém výstřelu ohlédl, aby zjistil, jak se k tomu tváříme. Halef se usmíval. Myslel asi na uvítání, jaké by nám byli připravili jeho Haddedihnové. U nich by byly při fantazii houkaly výstřely z několika set pušek a prachem by se bylo plýtvalo až až. A kolik radostného jásotu a křiku by byli Arabové natropili! A zde? Úsměv zvolna zmizel z Haléřová obličeje. Po chvíli řekl: “Sídi, jací jsou to ubozí lidé. Mají jen málo pušek, a jak se zdá, prach je u nich velice drahý. Ale to, myslím, není jediná příčina jejich zamlklosti. Ta spočívá v jejich duších. Vidím to na nich.I v jejich nitrech je ticho. Nemají v sobě houkavé pušky a střelný prach jim nikdy v myslích nevybuchl. Co se má a vlastně může stát z takového národa, postrádajícího energii?” “Hm! Myslím, že jsi mne právě ujistil, že mne budou poslouchat a že učiní vše, co od nich budu žádat.” “Také si to myslím a také tomu věřím! Ale teď se mi zdá, že se snad přece mýlím. Ti, s kterými jsem dosud mluvil, byli náčelníci, byli to nejchytřejší z Ussulů, nejživější výkvět národa. Ty jsem dovedl nadchnout, třeba jen na krátký čas, jak se zdá. Ale ti, kteří tu stojí a otvírají na nás ústa, aniž ze sebe vydají hlásku, ty lze asi těžko přemluvit, aby s námi táhli k šíji Chatarské a potřeli tam nepřítele! Nemyslíš?” “Vyčkejme zatím. Člověk se nesmí tolik zmítat mezi pochybami a nadějemi. Naopak je třeba počítat s danými poměry. Nesmíš tyto dobré lidi posuzovat podle svého, nýbrž podle jejich vlastního měřítka. Mají v povaze jistou těžkopádnost. Není jistě snadné uvést je do pohybu, ale kdo ví, možná, až se jednou rozběhnou, že je pak již nic nezastaví.” Zatímco jsem rozmlouval s Haléřem, Taldža, která jela s šejkem v čele, zastavila koně a počkala, až jsme k ní dojeli. Pokračovala pak v jízdě a pravila: “Pojedeme nyní brzo mimo vězení, a to kolem jeho zadní části, kde je trnovníková ohrada. Ostatní část hraničí přímo s řekou.” “Trnovníková ohrada?” otázal jsem se. “Ta, v níž je vězněn Džirbani?” “Ano.” “Je tam možno nahlédnout?” “Ohradu spatříš, až pojedeme mimo; Džirbaniho jen v tom případě, přistoupíli k bráně, aby vyhlédl.”

Obrátil koně k ohradě. “Pozor na psy!” varovala šejkova žena pronikavým křikem. “Kéž by ho sežrali!” vykřikl sahar. “Ale zajatce nesmí spatřit! Nesvolím k tomu, protože by se s ním dal do řeči! Nedovolím to! Pojď zpátky! Slyšíš!

Zpátky! Sem k nám!” Halefa však ani nenapadlo, aby poslechl. Zdálo se, že chce kouzelníka úmyslně rozčilit, neboť volal: “Promluvím se zajatcem a vyvedu ho z ohrady! Čekejte!” Žena šejkova mne uchopila za ruku a prosila: “Zavolej ho zpátky, effendi! Tebe snad poslechne! Jinak bude ztracen!” “Neměj strach,” konejšil jsem ji. “Nepodniká nic nebezpečného; ostatně, vždyť jsem mu nablízku.” Kouzelník zatím řval: “Bude tě to stát život! Ihned se vrať! Nebo přijdu za tebou!” “Jen pojd! Či nemáš dost odvahy?” Maličký Halef otočil koně a díval se na sahara přes vodu

výsměšným pohledem. Sahar opravdu splnil svou výhrůžku. Domníval se patrně, že to může podniknout bez nebezpečí, vždyť byl pánem svých psů, kteří ho měli poslechnout. Vštěpovalli jim však poslušnost pouty, bičem a hladem, klamal se, myslelli, že nyní, zbaveni pout, budou mu projevovat vděčnost. Krátce a dobře, pobídl tlustého prakoně do vody. Chránil se ho ovšem nutit do skoku, neboť věděl, že by kůň nedoskočil ani do středu průplavu. Místo toho vehnal zvíře hezky zvolna do vody, přebrodil strouhu a vylezl na druhé straně pomalu na zem. Halef ho se smíchem očekával a volal: “Vida! Už jsi tu také? Ale jak mi chceš zabránit, abych nepromluvil s Džirbanim a abych ho nespatřil?” “Zakazuji ti to,” křičel sahar, aby přehlušil řev psů. “Nemluv směšně, starý muži. Kdo by mi chtěl něco zakazovat, musel by být jiným chlapíkem!” Bez dalších řečí obrátil Halef koně ke vchodu do ohrady. Tu sahar vytáhl nůž. “Zůstaneš zde!” volal a pobídl koně za ním. “Nebo ti vrazím nůž do těla!” Rychleji, než možno mžiknout, vytrhl Halef bambitku a namířil ji na něho. “Jen to zkus!” pravil. “Ale uvaž, že kule je rychlejší než nůž!” Jejich hlasitá a hněvivá rozmluva byla provázena řevem psů. Byli pobouřeni Haléřovým příchodem, ale když za ním následoval jejich trápíc sahar, zdvojnásobil se jejich vztek. Pokoušeli se přeskočit plot, což se jim nepodařilo; byli příliš těžcí a padali ustavičně zpět. Jejich zuřivost se stupňovala. Třetí pes, jak jsem zpozoroval, byl nejen štíhlejší, nýbrž i nejinteligentnější z nich. Když poznal, že se mu skok nedaří, zkusil šplhat. Ani to se mu nepovedlo. Spojil tedy skok se šplhem. Rozběhl se a vyskočil do dvou třetin plotu, zřítil se však, pro

tože se mu skok nepovedl; nedosáhl zadními pazoury na příčku v plotě. Kdyby se mu to bylo podařilo, byl by se možná druhým skokem přenesl přes plot a pak se mohl stát stejně nebezpečným jako pardál nebo tygr. Druhý skok se mu již podařil lépe. Z opatrnosti jsem zavolal na hadžiho: “Halefe, pozor, chraň koně před psem!” Haddedihn právě vytrhl bambitku, aby prosadil svou vůli. Byl by mne jisté neposlechl, ale starost o Assila ben Riha pomohla. Halef sám se psů nebál; ale aby vystavil koně jen tak pro nic za nic zubům psa, to nemohl dopustit. Letmo pohlédl k plotu, kde se pes právě chystal k třetímu skoku, a pospíšil si vyhovět mému rozkazu. Právě když se Assil se svým jezdcem opět přenesl přes vodu, přeskočil i pes plot. Zvedl jsem opakovačku, abych neštěstí zabránil, nebyl jsem však dost rychlý. Sotvaže pes na druhé straně klece dosáhl půdy, vrhl se rovnou na sahara. Vyrážel přitom z hrdla řev, z něhož jako by se ozývala radost, že se konečně může pomstít svému trýzniteli, aniž se musel bát odplaty bičem, provazy, řetězy a bodáky.

Vyskočil na koně, popadl jezdce, jemuž leknutím vypadl nůž z ruky, za horní část stehna a strhl ho z koně k zemi. Byl by mu jistě prokousl hrdlo, kdyby ho nebyla v pravý čas zasáhla má kule. Zabít psa jedinou ranou jsem však nemohl.

Neměl jsem pevný cíl, do něhož bych si byl mohl zamířit; vše se odehrávalo v letu a pohybu. Střelit do hlavy nebo prsou bylo velmi těžké, poněvadž bych byl mohl snadno zastřelit i člověka. Mířil jsem proto na tělo, abych alespoň psa odvrátil od oběti. Toho jsem také dosáhl. Sotva byl pes zasažen, upustil od sahara, uskočil stranou a hledal nového nepřítele. Spatřil mne, jak jsem tam stál s puškou připravenou k výstřelu, abych mu poslal druhou, tentokráte smrtící

kuli. Spatřil mne a jednal jako blesk. Sebral veškerou svou sílu, dvěma skoky dosáhl břehu a třetím se pustil přes vodu. Tehdy mi poskytl nejlepší cíl. Kule ho zasáhla v letu, a to tak dobře, že právě když dopadl na břeh, zhroutil se mrtev.

Několikeré škubnutí mu proběhlo tělem, pak se pes natáhl. Bylo po něm. Na druhé straně vyli dva druzí psi. Kouzelník se svíjel v bolestech a řval mezi klecí a vodou o pomoc. Ale množství Ussulů radostně jásalo nad mou zdařilou ranou. Bylo patrné, že je lze přece jen uvést v nadšení, že však je třeba užít silných prostředků. Neměli jsme ovšemčas, abychom dbali těchto projevů. Především bylo nutno pomoci sahárovi. Zdálo se sice, že je raněn jen na stehně, ale kdyby byla poškozena některá důležitější tepna, mohlo mu jít i o život. Proto Halef znovu přeskočil průplav a já za ním následoval na Syrrovi, který překážku přeskočil tak elegantním skokem, že vzbudil všeobecný obdiv. Na druhé straně Halef seskočil z koně, aby se sklonil k raněnému a prohlédl

jeho rány, ale sahar na něho vykřikl: “Pryč! Jdi ode mne! Nedotýkej se mne! Nechci tě ani vidět! Zavinil jsi, že jsem nyní zraněn! Kdybys mne byl poslechl, byl bych zůstal tam na druhé straně! Pryč ode mne, pravím, pryč!” Začal křičet po lidech, které chtěl mít u sebe. Poslechli a přišli k němu týmž pohodlným způsobem, kterým se sám prve dostal na druhou stranu. Opatrně se Ussulové brouzdali vodou. Pak slezli z koní a obklopili sahara. Celý jezdecký průvod a množství lidí stálo za průplavem, aby přihlíželo této zajímavé události. Halef zatím opět vyskočil do sedla. Domníval se, že po odmítnutí pomoci, kterou sahárovi nabídl, se hned vrátíme k průvodu. Ale teď se zase mně nechtělo. Záleželo mi na tom, abych spatřil Džirbaniho, a teď k tomu byla nejlepší příležitost. Byl bych jistě chybil, kdybych jí nepoužil. Proto jsem se rozejel přímo ke dveřím vnější klece, za níž byli oba krvelační psi. Halef mne následoval. Sňal pušku z ramene a pravil: “Ven se asi sotva dostanou, ale před takovými obludami se musí mít člověk na pozoru. Kdyby nám hrozilo nebezpečí, skolím je na místě.” Sahar nás spatřil a třebaže byl raněn, neměl jinou starost než naslouchat, co hadži mluví. A již se také na něho rozkřikl: “Neodvažuj se vystřelit! Kdo zabije jednoho z těch psů, bude mít se mnou co dělat!

Klidné se odtud! Co tam hledáte? Zakazuji vám to!” Nedbali jsme jeho žvanění; nestálo za pozornost. Byl to právě jen on sám, který nám bránil, abychom se k ostnatému plotu přiblížili. Ostatní, mezi nimi šejk a starší kmene, nejen, že nic nenamítali, ale napjatě pozorovali, co se nyní bude ještě dít. Blížili jsme se tedy klidně ke dveřím klece, ale nejeli jsme těsně podle ní, abychom rozzuřené psy ještě více nedráždili. Štěkali, vyli a tvářili se vůbec tak, jako by dřevěný plot chtěli rozervat na kusy. I Halef, statečný, mnohdy až bujný chlapík, dal se tentokráte zastrašit a držel se kousek za mnou. “To je hrozné, co ty potvory dělají!” vykřikl, abych ho slyšel v hluku, který psi působili. “Ty obludy Zplodilo samo peklo!” “Tak zlé to není,” odvětil jsem. “Podívej se na naše koně! Vidíš snad, že by se báli?” “Věru, jsou tak klidní jako kdy jindy. Čím to asi je, effendi?” “Povím ti to. I nejušlechtilejší zvíře se bojí šelmy, ale koně, jak se zdá, nepovažují psy za bestie. A prohlédni si důkladně psy, zvláště jejich převislé pysky. Jsou vlhké, jak pozoruji. Vidíš

stopy po nějaké pěné?” Ne ” “ne. “Můžeš se tedy spolehnout, že zvířata nejsou ani z polovice tak hrozná, jak vypadají. Také jsem je přeceňoval, ale jen do této chvíle. Když je teď pozoruji zblízka, chtěl bych se vsadit, že zuří jen proto, poněvadž byli k zuřivosti vychováni; jejích přirozenost není zdaleka tak zlá. Klamou právě tak zevnějškem, jako klame sahar, jejich pán. Lidé je považují za bestie, ale nejvýznačnější jejich vlastností je dobráctví. On však, který se vydává za dobromyslného, je “

“Pohleď, sídi, tam přichází zajatec!” vyrušil mne Halef. Ukázal rukou za vnější stěnu klece do vnitřní trnovníkové ohrady. Protože jsme seděli na koních a mohli přehlédnout hezký kus vnitřku nejen pres tyčkový, ale i přes vnitřní, trnovníkový plot, spatřil jsem u dveří ostnaté ohrady člověka. Byl to muž, který jak se zdálo až do této chvíle se tuze nestaral o hluk, a teprve v tomto okamžiku se rozhodl ohlédnout se po jeho příčině. Byl neobyčejně vysoké postavy. Již držení jeho těla prozrazovalo charakteristickou, zvláštní, jak se zdálo, již vrozenou hrdost. Jeho oděvem byl volný, pohodlný haik, stažený v bocích úzkým řemenem. Hlavu měl nepokrytou. Husté, bujné vlasy mu splývaly až na záda.

Tahy jeho tváře byly téměř nápadně krásné. Vousy neměl. Již to bylo ovšem zvláštností v zemi Ussulů, pyšných na

svůj hojný vzrůst vlasů a vousů; vskutku Ussulové považovali každého bezvousého muže za chlapce nebo za člověka opovrženého. Brzy jsem se pak dozvěděl, že mají zákon, podle něhož přestupky, jež zbavovaly muže cti, byly trestány oholením vlasů a zákazem nošení vousu. Byl snad i Džirbani stižen podobným trestem? Když se nyní se sklopeným zrakem blížil k bráně, zdálo se mi, jako by jeho postava každý krokem vzrůstala a nabývala významu a výrazu. Přinášela to sama v sobě jeho osobnost? či byl ten dojem vzbuzován jen jeho okolím? Nepátral jsem po tom. Přijímal jsem jen dojem, aniž jsem pátral po příčinách. Když došel k brance, pohlédl na nás. V jeho pohledu nebyla ani stopa po překvapení. Temné oči spočívaly pátravě na nás, a když jsem zdvihl ruku k hrudi a hlavě na pozdrav, odpověděl mi týmž způsobem. Pak jsem se ho hlasitě otázal: “Jsi synem muže z Džinistanu?” Nenazval jsem ho Džirbanim, neboť to slovo znamená “prašivec”. Abych přehlušil psí štěkot a vytí, musel jsem mluvit velmi hlasitě; on odpověděl právě tak: “Ano, jsem!” Hadži Halef byl zvláštním zjevem toho muže asi právě tak zaujat, jako já. Povšiml jsem si toho. Jako vždy, byl i tentokráte hadži hned hotov podlehnout svému prvému dojmu, a proto, aniž se rozpakoval a uvážil, zda je to slušné či ne, vmísil se do hovoru. “Jsi vnukem sahárovým?” ptal se. Džirbani přikývl. “Chceš být osvobozen?” Zajatec zdvihl ruce až do výše svého obličeje, sepjal je a zvolal: “Jak se můžeš ptát? Dal bych život za svobodu.” “Vyvedeme tě ven, a to hned. Psy zastřelíme!” Sahar a lidé u něho slyšeli ovšem každé naše slovo; nepočínali jsme si vůbec tajně. Kouzelník chtěl ihned opakovat svůj zákaz a vztyčil se, pokud mu to jeho zranění dovolovalo, aby dodal svým slovům váhy. Vzmohl se však jen na několik nesrozumitelných zvuků a zhroutil se v bolestech. Jeho poranění bylo

asi nebezpečnější, než jsem se dosud domníval. Ussulové s ním rozmlouvali. Byli to patrně lidé, kteří náleželi k jeho nejbližšímu okolí, jeho přátelé a přívrženci. Jeden z nich přiběhl k nám a zasypal nás přívalem slov: “Jste cizinci a cizincům není dovoleno vměšovat se do našich záležitostí. I kdybyste byli už přijati mezi Ussuly, neměli byste právo ujímat se tohoto zajatce. Jen sahar sám o něm rozhoduje; je to jeho zajatec! Ani sám šejk nemá podle zákonů naší země právo něco měnit na jeho osudu. Poněvadž jste však Ussulům prokázali veliké služby a protože jste projevili ochotu i dále nám být nápomocni, získali jste si lásku sahárovu. A sahar právě rozhodl, že kvůli vám Džirbaniho propustí na svobodu, splníteli podmínku, kterou vám uloží.” “Jakou podmínku?” otázal se Halef. “Musíte přemoci psy, aniž jim

ublížíte!” “Tyto šelmy?” “Ano. Psi nesmějí utrpět poranění, nesmíte je zabít. Sahar přísně zakázal, abyste jim ublížili. Chceteli vyvést zajatce, musíte to dokázat beze zbraně a spolehnout se jen na své ruce. Nesmíte také vstoupit do ohrady oba najednou. Nechť tam vejde emír z Frankistanu a teprve kdyby se mu úkol nepodařil, smí za ním jít šejk Haddedihnů.” “A to je roztomilá podmínka!” zvolal Halef. “Poslyš, proč tomu není obráceně? Pročpak sahar psům nezakáže napadnout nás ve dvou najednou?” Chtěl sitropit posměch ze sahárových podmínek, ale Ussulové ho překřičeli. Muž, kterého nám sahar poslal, hovořil velmi hlasitě, takže bylo daleko slyšet jeho hlas. Slyšel ho nejen Džirbani, ale i Ussulové stojící s šejkem na silnici. Tamodtud zazněl teď varovný hlas šejkovy ženy: “U Alláha, neodvažujte se toho, cizinci! Hrozila by vám jistá zkáza, kdybyste se odvážili k psům!” A také zajatec promluvil: “Nevím, kdo jste; ale nepřijímejte sahárův návrh; je vymyšlen na vaši zkázu! Jsem, myslím, silnější než vy, ale zůstanu zde raději zavřený, než abych se odvážil holýma rukama bojovat s těmito daviči.” “Slyšel jsi?” tázal se vyslanec sahárův. “Teď vám asi došla odvaha?” Aniž jsem dbal na jeho poznámku, tázal jsem se: “Dostojí sahar slovu a propustí Džirbaniho navždy z vězení, podaříli se mi psy zkrotit holýma rukama? ” “O tom buď ujištěn!” odvětil ironicky muž. Z kroužku jeho druhů zazněl smích, a kouzelník, jemuž naděje, že budu roztrhán psy, snad i bolesti zmírnila, zvolal: “Ano, v tom případě ho propustím!” Tu jsem se obrátil k Džirbanimu: “Jsi svědkem toho, co zde bylo umluveno. Slyšel jsi to? ” “Ano,” odvětil. “Ale ty přece nebudeš tak šíleně odvážný, abys podnikl tak nerozvážný “

Nedal jsem mu domluvit, nýbrž jsem se obrátil na naše druhy za vodou a ostatní množství otázkou: “Slyšeli jste to všichni a chcete mi být svědky?” Přisvědčující hluk hlasů mi zazněl v odpověď, ale jako jedněmi ústy zazněly i výstrahy a varování. Nedbal jsem jich. Slezl jsem z koně a podal uzdu Halefovi. Podíval se na mne a zašeptal: “Alláh nám budiž milostiv! Chceš se toho opravdu odvážit, sídi?” “Ano,” odvětil jsem stejně tiše. “Budeš na kusy roztrhán!” “Nebezpečí není tak veliké, jak se ti zdá.” “Kéž bys měl pravdu!” vzdychl Halef. “Mám ji!” ujišťoval jsem ho. “Viděl jsi, jak se první pes vrhl na svého pána dřív, než jsem ho zastřelil?” “Viděl jsem to, ale teprve pak, když už sahar ležel na zemi.” “To už bylo pozdě. To, co mám na mysli, se odehrálo před tím. Poznal jsem, jak jsou psi vycvičení. Nejprve strhnou člověka k zemi a vrhnou se teprve na ležícího. Hlavní je tedy nedat se porazit a pak chránit se, aby se člověku nedostali na krk a na hrdlo. Džirbani mi pomůže.” “Ten? Jak?” “Musí jednoho psa zaměstnat tak, aby ho od druhého oddělil a abych tak nebyl napaden oběma najednou.” “Alláh akbar! To je dobrá myšlenka. Má úzkost o tvůj život se pomalu rozplývá. Ale proto přece ti říkám: připravím si tvou henryovku a kdyby tě některý pes porazil, pošlu mu tolik kulí do těla, že ani nebude mít čas. je počítat!” Odevzdal jsem Halefovi zbraně. Pak jsem si odvázal šálový opasek z beder a ovinul si jej celou délkou kolem krku. “On půjde! Odváží se toho! Udělá to!” znělo mnohonásobně ze zástupů Ussulů, když sledovali moje přípravy. Výstrahy se opakovaly a stupňovaly. Také Džirbani mne ještě jednou hlasitě varoval. Já rni však odvětil: “Neboj se! Budešli mne podporovat, zvítězím!” Tato slova jsem promluvil ovšem jen tak hlasitě, aby jim rozuměl jen on. Přistoupil těsně k brance a tlumeným hlasem se mne tázal: “Rád bych ti pomohl, ale nevím jak!” “Chci, abys silné třásl dveřmi, jako bys chtěl vyjít ven. Doufám, že se psi vrhnou na tvou stranu, a zatím co jeden bude hlídat tebe, obrátím pozornost druhého na sebe. Budu tak ušetřen zápasu s oběma najednou!” “Rád to udělám, myslíšli, že to pomůže. Ale kdy? Dej mi znamení!” “Začni hned!” Stál jsem několik kroků od dveří zevní klece. On tedy stál psům mnohem blíže a když začal na dveře tlouci, třást jimi a hlomozit, obrátili se psi ihned k němu. Skočili k vnitřní ohradě a začali pekelně výt.

Teď pro mně nastal pravý okamžik. Přiskočil jsem k vnějším dveřím, odstrčil závoru a vrazil dovnitř. Výkřik zděšení se ozval ze zástupu diváků, pak nastalo mrtvé ticho. Vyrazil jsem dveře a uskočil opět ven. Úmyslně, abych si byl jist, že nebudu mít proti sobě oba psy. Branka byla úzká a oba najednou se nemohli ven prodrat, mohl mne tedy před brankou napadnout jen jeden. Tou dobou však o mne nedbal žádný z nich, neboť je teď zajímala jen vnitřní branka, kterou třásl Džirbani. Že jsem branku otevřel, ani nepostřehli, až když jsem je na sebe upozornil hlasitým výkřikem. Nechci tuto příhodu vyprávět příliš rozvláčně, a vůbec ne tak, abych tím podtrhával svůj čin, za který si nějakou pochvalu ani nezasloužím. Co jsem udělal, nebylo tak velikým hrdinstvím, jak by se zdálo. Sta a tisíce lidí se odvážilo něčeho podobného a často s dobrým výsledkem. V Americe je tento trik, který jsem hodlal použít, všeobecně znám. Uprchlí otroci se jím kdysi bránili proti útokům psů, vyslaných za nimi. Ti se vrhali skokem na uprchlíkovo hrdlo. Napadený musel psa okamžitě sevřít pažemi a zardousit ho. Zde byla věc jen o to horší, že byli dva a větší než američtí daviči uprchlých negrů. Džirbani byl ostatně dobrým pomocníkem. Pochopil, co jsem od něho žádal. Jak jsem se již zmínil, upoutával pozornost psů. Když jsem pak vyrazil branku a hlasitě vykřikl, abych psy k sobě přilákal, záleželo na tom, aby Džirbani jednoho z nich udržel u sebe. Podařilo se mu to znamenitě. Když se po mém výkřiku psi na mne chtěli vrhnout, začal zajatec znovu tak usilovně lomcovat dveřmi, že se jeden z psů hned zase obrátil k němu, zatímco druhý, aniž se dal zmást, se hnal na mne. Bylo snadné zabránit nárazu jeho těla dveřmi, které jsem opět napůl přivřel, takže pes na ně narazil. Pak jsem mohl ihned sám přejít do útoku. Pes vnikl jednou tlapou mezi mřížoví vrat, a místo aby ji hleděl vyprostit, chtěl prorazit mřížoví silou. Podařilo se mi proto poměrně snadno sevřít mu rukama krk a tisknout ho k sobě tak, že mu dech vypovídal službu. Pak jsem ho odtrhl ode dveří. Visel obrácen ke mně zády ve svěráku mých paží a začal úzkostlivě výt, a marně se snažil zachytit se zadními tlapami. Druhý pes zaslechl úzkostné vytí, opustil konečně Džirbaniho a obrátil se ke mně, aby mne napadl a osvobodil svého druha. Ale co se nyní stalo, bylo podivné! Už se chystal ke skoku, když spatřil druhého psa v mých rukou. Ulekl se. Vyšel jsem mu do dveří vstříc. Kdyby mne byl napadl, nebyl by se dotkl mne, nýbrž svého druha, kterého jsem držel v rukou. A zvláštní věc pes začal ustupovat.

Vyhýbal se útoku! Postoupil jsem a pes opět ustoupil. Šel jsem přímo k němu a pes, krvelačný medvědář, stáhl ohon mezi nohy, začal se třást a úzkostlivě kňučel. Byl by jistě uprchl, kdyby byl mohl. Teď bylo na mně, abych ho zastrašil docela. Postoupil jsem k němu co nejblíže a mrštil jsem po něm jeho druhem, kterého jsem dosud držel v rukou, takže na něho dopadl jak dlouhý, tak široký. Úzkostlivé zavytí a pes uskočil

stranou a stáhl se do bezpečného kouta. Žalostivě kňučel, díval se po svém kamarádu, o něhož měl patrně upřímný strach. Ten ležel na zemi úplně nehybně. Jen hruď se mu slabě zdvihala a klesala a celým tělem probíhalo chvění. Tlama

byla rozevřená, jazyk z ní visel ven. Pes byl blízko k zadušení. Stál jsem vedle něho, připraven popadnout ho jako prve. Cekal jsem stále ve střehu. Pak, když vnikl do plic zvířete první doušek vzduchu, natáhlo se jeho mohutné tělo. Kalné oči opět získávaly lesk. Zvihl se pomalu a těžce, jako by mu jeho silné údy vypovídaly službu. Nastal kritický okamžik. Rozepjal jsem paže, abych ho opět objal, kdyby se na mne chtěl znovu vrhnout; pes zdvihl oči a spatřil mne stát před sebou. Uviděl hrozivě roztažené paže. Zároveň zaslechl úzkostlivé kňučení druhého psa. Obrátil k němu hlavu, a jeho druh, když ho spatřil, stupňoval své kňučení ve vytí a pak přešel do úzkostlivého kňučení fistulovým hlasem, které pes vydává, když vypukne požár. Ten druhý pes, jehož jsem přemohl, začal přizvukovat. Místo aby proti mně podnikl něco nepřátelského, položil hlavu na tlapy, zavřel oči a vyrážel žalostné zvuky, přerývané, pak stále srozumitelnější, až nakonec se dal do zřetelného nářku. Vždy, když na chvíli přestal, podíval se na mne, jako by se chtěl ptát: “Slyšel jsi to?” A pak jsem na psa promluvil. Mlčel chvíli a díval se na mne, pak odpovídal novým vytím. Jakmile skončil, začal jsem opět k němu mluvit, načež spustil zase on. Tak jsme spolu mluvili, on vyl a já jej konejšil. Nerozuměli jsme jeden řeči druhého, ale ve zvuku těch hlasů spočívalo cosi, co nelze vyjádřit slovy. Přiklekl jsem konečně k němu a pohladil ho rukou po hlavě. Snesl to. Po pleskal jsem ho přátelsky. Přejel jsem mu rukou přes záda a tu již ze sebe vydal spokojený zvuk. A když jsem konečně vstal, zdvihl se také a vsunul mi svou tlamu pod ruku, jako by prosil o další laskání. Když to spatřil druhý pes, přestal výt a opustil své místo, ale ne už proto, aby utekl, ale aby se ke mně přiblížil. Stalo se to pomalu a váhavé, způsobem, který používají dobře vychované děti, když byly otcem potrestány a chtějí se mu pomalu opět zalíbit. Podporoval jsem tuto jeho taktiku tím, že zatímco jsem stále hladil jeho druha, vyšel jsem mu i s ním vstříc. Výsledek byl, že jsem za chvíli stál mezi oběma psy a vyprašoval jim nikdy nepěstované kožichy tak důkladně, že oba blažeností vzdychali. Po chvíli jsem zkusil jít sem i tam. Psi šli se mnou. Když jsem se vrátil, vrátili se také. Tu jsem se pustil dále, kolem celé trnovníkové ohrady, a psi mi šli opět v patách. Jejich zraky hleděly poctivě a přívětivě. Ani stopy po nějakém nepřátelství k lidem. A když jsem se konečně obrátil na druhou stranu k bráně, u níž stál Džirbani, chovali se psi tak lhostejně, jako by byli docela zapomněli na to, co bylo jejich úkolem. Odstrčil jsem závoru, abych otevřel dveře.

“Smím vyjít?” otázal se Džirbani. “Ano, pojď,” odvětil jsem a odstoupil, abych mu udělal místo. Psi stáli po mé pravici a levici, těsně ke mně přimáčknutí. Držel jsem je oba opatrně, ale pevně za uši. “Udělám to na tvé slovo, pane,” pravil vězeň. Promluvil, vyrazil dveře a vyšel ven. Přitom se odhrnuly záhyby jeho haiku, takže jsem spatřil, že má na sobě pouze obyčejný kožený oděv jako ostatní Ussulové. Jen nohy měl obuté v botách, jakým v jižní Americe říkají alpargatas. Psi se na vězné dívali bez nejmenší známky nenávisti nebo hněvu. A já, chtělli jsem se mu podívat do očí, musel jsemřádně zdvihnout hlavu. Překonával mne ve všech rozměrech výškou, šířkou i tělesnou silou. Jaký to byl člověk. Byl zároveň vznešený, hrdý a krásný. Zdálo se mi, jako by za ním, aniž to věděl, stála jeho duše a volala na mně: “Dívej se sem a miluj ho! Je z královského rodu!” Až dosud nás dělil plot a brána. Teď jsme si stáli poprvé bez překážky čelem proti čelu. První pohled, který mohl na mne upřít, byl velmi dlouhý, vyčkávavý a pátravý. Pak jako by mu byl přelétl teplý, rozjasňující paprsek po obličeji. “Nejsi dítětem této země, jsi cizinec,” pravil. “Jsi však šlechetný, dobrý a statečný. Když jsem tě poprvé spatřil před touto ohradou, poznal jsem, že tvůj kůň je sice menší, ale zato ušlechtilejší než naše koně. I ty jsi menší než já, ale zato sedíš jistěji v sedle a vše, co činíš, je zcela jiné a úspěšnější, než jak bychom to podnikli my. Připadáš mi jako vidění z lepších světů. Víš, co je to “vidění”? A víš, že mne nazývají šílencem?” “Ano.” “Člověk, který je obdařen viděním, je milován Bohem. Pokud si toho je vědom, přináší lidstvu požehnání, ať už se mu věří či ne. Jakmile však na to zapomene, stane se bláznem a podobá se pak vidění, které se nikdy nesplní.” “Kdo ti to řekl?” tázal jsem se udiveně. “Stojí tak psáno zde, v mé knize.” Ukázal na svou hruď právě pod bradou, tam, kde bývá nošen hamail. Pochopil jsem, že pod haikem má zmíněnou knihu. Pak pokračoval: “Když jsem tě spatřil, řekl jsem si v duchu, že ty, zdánlivě menší než já, jsi ke mně sestoupil z hvězdných světů, jež se nám zdají také být maličké, ale zvětšují se, čím víc se k nim přibližujeme. Zdálo se mi, že mne přicházíš vysvobodit a že se ti snad podaří, co by jiný považoval za nemožnost. A pak, když vidění uniklo a oko vidělo opět skutečnost, viděl jsem v tobě pouhého člověka a začínal jsem se o tebe strachovat. A přece se ti to podařilo! Beze zbraní! Bez násilí! A jak rychle! Pane, vysvětli mi, jak to bylo všecko možné?” “Přemýšlej!” pravil jsem. “Rozluštění je prosté. Snad k němu dojdeš bez mé pomoci.”

Díval se mi několik okamžiků do očí, jako by pátral po příčinách mé odpovědi. Pak pravil: “Hovoříš správně. Co si může člověk domyslet sám, to ať nepožaduje na jiných. Neptám se tě, kdo jsi a odkud přicházíš. Ale jedno bych chtěl vědět: kde se ubytuješ?” “Bezpochyby u šejka, jsem jeho hostem.” “Tedy se nyní rozloučíme. Přeješ si však, abych tě opět

spatřil?” “Ovšem.” “Já také. Mohl bys navštívit Ostrov pohanů? ” “Kdy?” “Zítra dopoledne. Budu tam na tebe čekat.” “Mám přijít sám, nebo smím vzít průvodce?” “Myslíš toho malého muže, který drží tvého koně?” “Ano. Je to můj přítel.” “Přiveď ho s sebou. A teď dovol, abych odešel!” Obrátili jsme se k vypadni brance. Chtěl jsem psy nechat uvnitř a uzavřít pak zvenčí dveře, avšak psiska, která zpozorovala, co zamýšlím, drala se ven s takovým úsilím, že jsem jim v tom nemohl zabránit. Bylo to ovšem na pováženou, neboť kdyby je na svobodě přepadla zuřivost, mohli způsobit neštěstí. Psi však nejevili teď ani stopy divokosti a ani je nenapadlo vzdálit se ode mne, takže jsem se odvážil důvěřovat jim. Jen k vůli jistotě jsem je jako prve popadl za uši, což ochotně strpěli. Považovali to, jak jsem z jejich pohledů soudil, spíše za lichocení. V jejich očích bylo v tom okamžiku tolik poctivosti, že je nešlo srovnat s pohledy, které na mne dříve vrhali, dokud byli ještě krvelačnými nepřáteli lidí. Džirbani na ně pohlédl a pravil: “A člověk si dá tolik práce, aby tyto tvory zkazil! Kdo stojí výše, on nebo oni?” Nejprve jsme šli k místu, kde Halef čekal s koňmi.

Džirbani se zastavil, podíval se mu do obličeje a pravil mi: “Pane, přiveď s sebou tohoto muže, přijdešli zítra!” Pak si prohlížel zkoumavým pohledem koně. “Líbí se ti?” tázal se Halef, který neuměl nikdy dlouho mlčet. Džirbani se usmál, ale odvětil přece: “Nespatřili světlo světa v této nemotorné zemi. Hle i oni patří k mému vidění. Jaké štěstí, kdyby se mé vidění uskutečnilo!” Šli jsme dál k průplavu. Bylo nutno jít podél místa, kde ležel sahar. Měl zavřené oči. Mužům, kteří se kolem něho seskupili, se dosud nepodařilo zastavit tekoucí krev. Džirbani k němu přistoupil a já ho následoval.

Sotva jsme to udělali, vyskočili všichni a odstoupili, aby nevešli do styku s “prašivcem”. Zatím jsme si toho nevšímali, naše pohledy platily raněnému.

Oděv sahárův byl rozříznut a rána se nám nyní objevila v celé své hrůze. Vypadala vskutku nebezpečně. Dolní část stehna byla rozervána, kolenní čéška rozdrcena. Džirbani sáhl do svého haiku, vytáhl z kapsy balíček velmi širokého lýka a pravil: “Nebudeli tato rána ihned opatrně ošetřena, ohrozí sahárův život. Obváži ho.” “Vyznáš se v tom?” tázal jsem se. “Můj otec byl proslulým lékařem. Jsem jeho žákem.” Chtěl se sklonit ke kouzelníkovi, ale vtom stařec otevřel oči. Ihned se posadil, vztáhl proti Džirbanimu obě ruce s prsty daleko od sebe rozpjatými a volal: “Pryč! Pryč!

Nedotýkej se mne! Jsi proklet!” Džirbani se vztyčil a odpověděl na urážku klidným hlasem: “Není tu kromě mne nikdo, kdo by uměl taková zranění léčit. Budešli však špatně obvázán, začne rána hnisat a zemřeš otravou krve.” “Zemřu tedy!” vykřikl sahar. “Ale ty jdi pryč! Nedotýkej se mne rukou! Nechci nic mít s prašivcem a šílencem!” Džirbani opět své lýko schoval a odcházel; já ho následoval. “Ta nenávist je hrozná!” vydralo se mi na rty. Chtěl jsem mlčet, ale nedovedl jsem. Musel jsem si alespoň touto větou ulevit. Nenávist, již jsem byl svědkem, nebyla jen ošklivá, byla přímo nepřirozená. Avšak vnuk, dědem odehnaný, mne poučil: “Není to hrozné, naopak přirozené. Sahar trpí sebeklamem, že jsem s ním spřízněn. Tobě je jistě známo, že člověk, který lež považuje za pravdu, je bláznem. Ale nejsem bláznem já, nýbrž on sám je chorý. Co je v něm zdravého, bouří se proti lži a je tedy jen přirozeným výsledkem jeho šílenství, oblékáli se jeho vnitřní odpor do masky nenávisti. Nebylo by spravedlivé považovat sahara pro jeho hněv za člověka špatného či za nehodného kněze. Jeho nenávist vychází z rozporů mezi pravdou a lží, jeho víra v Boha je však pravá a prostá lži. Prosím, měj ho v uctivosti!” Došli jsme k průplavu. Tam se k nám právě blížil po vodě vor, který šejk vyslal pro zraněného sahara, který měl být dopraven do svého bytu. Džirbani, aniž se ptal, vkročil na vor, jakmile přistál. Veslař vyrazil výkřik a rychle vyskočil na břeh, aby se ho snad “prašivec” nedotkl. Džirbani však nedbal o veslaře a věnoval svou pozornost jen mně. “Neděkuji ti nyní, pane,” pravil. “Za to, co jsi pro mne udělal ty, neděkujeme slovy, ale činy. Také ruku ti nepodám. Štítili by se tě ubožáci!” Domluvil a mohutným odrazem nohou uvedl vor do pohybu. Na druhé straně vystoupil na břeh, odrazil opět vor k nám a odcházel na svůj ostrov klidně a pomalu, hrdě jako král, aniž pohlédl vpravo či vlevo. Nepozoroval lidi, kteří mu ustupovali z cesty, anebo snad je vidět nechtěl. Byl to podivný pohled. Neméně podivné mi však připadalo všeobecné mlčení, kterým bylo přijato

jeho vysvobození. Že psi jsou nebezpeční, to dokázalo poranění sahárovo. Jinde by byli vítězství bezbranného člověka nad dravci uvítali hlasitým, možná i bouřlivým souhlasem. Zde se neozval ani zvuk, ani slovíčko. Mrtvé ticho se až nápadně odráželo od varovného volání, které předcházelo mému pokusu. Proč se tak dělo, mohl jsem si však docela dobře vysvětlit. Nyní, kdy byl Džirbani opět na svobodě, padla na lidi opět stísněnost. Báli se nákazy a proto se nedívali na můj čin jako na dobrodiní, naopak. Já, kterého vítali a z jehož přítomnosti se začali těšit, způsobil jsem jim hned při prvním kroku do hlavního města nepříjemnost. Odtud to všeobecné ticho, které se mohlo zvát tichem rozpačitosti. Neboť nejen jednotlivce, ale i celé množství může zachvátit rozpačitost. I Halef se zabýval asi podobnými myšlenkami. Stál tu, držel otěže obou koní v rukou, a zářícím zrakem se díval za odcházejícím Džirbanim. Když zmizel, zamručel hadži skoro zlostně: “Nevděčný pronárod! Nasadil jsi několikanásobně život, a teď, když se ti to podařilo, všichni oněměli. Ale po tobě, sídi, by se toho nikdo neodvážil. Jen se podívej, jak otvírají oči! Zde máš svého koně a zbraně! Musíme na druhou stranu!” Vyhoupli jsme se opět do sedel a přeskočili průplav. Šejkova choť stála dosud na místě, kde jsme ji nechali. Přijala nás vlídně. Ano, byla vlastně jediný člověk, který se nám odvážil vyslovit obdiv.

Právě chtěla promluvit, ale vtom ukázala na vodu v průplavu a zvolala: “Hle, ti netvoři! Plavou sem za tebou. Rychle, emíre, vezmi pušku a zastřel je!” Oba psi se vskutku pustili za námi a plavali, aby dosáhli břehu. Vše jim uhýbalo z cesty, proto se také uvolnilo místo, kde stála Taldža a my. Každý, kdo stál poblíž, popadl svou zbraň. Nože, luky,

oštěpy vyletěly do výše, ale tu jsem zdvihl varovně ruku a zvolal: “Nikdo se neopovaž dotknout se jich nebo je napadnout. Zdivočeli by zas a byli by horší než dříve. Ručím za to, že nic neprovedou, jen tehdy, jestliže jim nikdo neublíží.” “Zaručuješli se za to, zůstanou s tebou!” pravila Taldža. Seskočil jsem z koně a šel k vodě, abych psy přivítal. Jeden z nich mi začal olizovat vztaženou ruku, druhý si pospíšil následovat ho. Počkal jsem, až si vytřásli vodu z kožichů a připoutal jsem je pak řemeny vpravo a vlevo k třmenům svého koně. Nejen, že to strpěli, ale dávali ještě kňučením najevo radost. Považovali to asi za důkaz, že budeme teď stále spolu. Přáli si to, a když jsem se opět vyhoupl do sedla a pobídl koně do kroku, běželi za mnou s hlasitým štěkáním. Šejkova žena na mne pohlížela s výrazem nejvyššího překvapení. “To je zázrak!” zvolala. “Emíre, jsi mocnější a obratnější kouzelník než náš sahar!” “Abychom láskou a rozumem napravili to, co nerozum a nenávist pokazily,

můžeme použít jen dobrou vůli a nemusíme se obracet k zázrakům a kouzlům,” odvětil jsem. “Zázrakem je zde jen to, že věc samozřejmou a přirozenou si vykládáte jako zázrak. Uvažujili však o tom, co jsem podnikl, obírám se myšlenkou, zda to vlastně nebylo zbytečné.” “Zbytečné? Proč?” “Získal Džirbani skutečně svobodu?” “Ano,” ujišťovala mne. “Na jak dlouho?” “Navždy.” “Nemůže být opět zavřen? ” “Jako vyvrhel a blázen již ne. Sahar ho propustil a jeho podmínky jsi dokonale vyplnil. Džirbani je tedy až do smrti volným a svobodným mužem, jemuž nikdo nesmí nic vyčítat. Ledaže by se znovu prohřešil proti zákonům Ussulů. Přála jsem si jeho svobodu. Prosila jsem tě o ni. Přála bych si projevit ti dík, ale slyšela jsem, co Džirbani o díku řekl. Jeho řeč byla správná, a proto nyní mlčím, abych tě později skutky přesvědčila. Tvá přání budou mít pro mne právě takovou cenu, jakou mělo mé přání pro tebe. Prosím, dovol, abych byla tvou přítelkyní.” “O, k tomu nejen svolím, ale prosím tě o přátelství. Jsem velmi uklidněn vědomím, že osvobození Džirbaniho platí pro celý jeho život. Nemohl jsem sice vyzkoušet, zda jeho rozum není na scestí, ale ujišťuji tě, že hraničí se šílenstvím spíše nenávist sahárova, než jasné, dobrotivé a dokonce i nezištné jednání jeho vnuka. Kdyby mi Džirbani nyní řekl: ‘Ne já, ale on je blázen,’ spíše bych mu to uvěřil.” “Je to zvláštní, emíre. I vlastní žena sahárova někdy považuje muže za blázna.” “Což on má ženu?” “Ovšem. Ještě jsme o ní nemluvili?” “Dovídám se teprve nyní, že má ženu!” “Ano, a to ženu věhlasnější, než je sám; ona ho vysoko převyšuje. Řekla bych, že ona je duší.a on jen tělem.

Mám ji velmi ráda. Poznáš ji také, snad ještě dnes. Ale pověz, proč se tak udiveně rozhlížíš?” Její otázka se vztahovala k

objevu, který jsem si uvědomil teprve nyní, když jsme již vjeli do obydlené části města. Cesta, po níž jsme jeli, byla zde širší; průplavy začaly ustupovat širým prostranstvím, na nichž stála stavení bohatších a předních obyvatelů země. Zde se shromáždilo mnohem více lidí, než jsme dosud pozorovali, a mezi těmi bylo nápadně veliké procento mrzáků, kteří, i když nestáli pohromadě, bili přece do očí svým zvláštním úborem, jenž svědčil o tom, že patří dohromady. Všichni měli kožené, vysoké boty, připomínající boty Napoleonových kyrysníků. Na botách měli upevněny ostruhy s obrovskými kolečky, které při každém kroku ostře zazvonily. Na zádech měl každý z nich ranec ze psí kůže, slušně naplněný, takže se některý pod jeho tíhou až prohýbal.

Obsah tohoto rance byl pro mě záhadou. K tomu se družily zvláštní odznaky, sestávající ze dvou miniaturních dělových rour, jež měli tito lidé upevněny na náramenních páskách. Roury byly poněkud širší než ramena, takže z obou stran přečnívaly, což dodávalo osobám zdání, jako by byly mocnějšího tělesného vývinu a značnější síly. Představte si tuto ozdobu jako epoletu, jako druh vyznamenání či ozdoby. Na levém rameni pod odznakem byl nápis: “Zmíráme pro” a na pravém rameni jako dokončení této věty: “emíra z Ardistanu”. Odznaky byly, jak jsem později zjistil, železné,

postříbřené i pozlacené, podle toho, jaký stupeň hodnosti tito lidé zaujímali. Všichni, které jsem při našem vjezdu pozoroval, měli ubohé, žebrácké vzezření, ale přece jen je nebylo možno považovat za obyčejné mrzáky, nýbrž za válečné invalidy, kteří zasluhují úcty. Proto jsem jim věnoval zvláštní pozornost, což neušlo bystrozraku šejkovy ženy. Odtud i otázka, kterou mi položila: “Jak se zdá, zajímáš se o naše vojáky!” “Vojáky? ” opáčil jsem. “Myslíš tyto propuštěnce, invalidy, mrzáky a choré? ” “O, to jsou vojáci, emíre!” “Cože? Já je považoval za invalidy. Bojují dosud?” “Jakmile by vypukla válka, bojovali by. K tomu je přece máme. Oni to jsou, z nichž bude utvořeno vojsko, dojdeli k tažení proti Čobanům.” “Hm. A oni nepochybné vás také hájili, kdykoli jste byli přepadeni Čobany?” “Ovšem. Kdo jiný? Věř, emíre, nelze je k ničemu jinému použít.” “Tak, tak. Nejsou tedy k ničemu jinému dobří. Zvláštní věc. Používáte tedy k válčení jen lidí, kteří se jinak nemohou uplatnit?” “U vás je tomu snad jinak?” “Zcela jinak! U nás používají právě těch nejlepších, nejzdravějších a nejsilnějších lidí, aby je poslali na válečnou frontu.” “Ale to je škoda, věčná škoda! Myslela jsem, že u vás provádíte všechno moudře, opatrně a chytře, ale teď se dovídám o věci, která

nasvědčuje opak.” “Můžeš mi snad dokázat, že vy v těchto věcech projevujete více moudrosti a rozvahy?” “To se rozumí!” “Udělej to!” “Velmi ráda! Slyš! Někdy zavládne válka, jindy je mír. Který z těchto dvou stavuje přirozenější?” “Myslím mír.” “Připouštíš to? Dobře! Uznáváš tedy, že válka je nešťastnou výjimkou ze šťastného pravidla, vid?” t “Ano.” “Pokračujme: jsou na světě lidé prospěšní a jsou na světě lidé zbyteční, ba škodliví. Který z těchto dvou stavů se ti zdá být přirozený a žádoucí: prospěšnost nebo zbytečnost?” “Rozhodně prospěšnost.”

“Jak bys tedy nazval člověka, který by se nesnažil spojit vždy dobré s dobrým, prospěšné s prospěšným a zlo se zlem, zbytečnost se škodlivostí? Jak bys nazval člověka, který by chtěl dobro slučovat se zlem a škodlivost s prospěchem? Mohl bys ho nazvat moudrým?” “Ovšemže ne.” “Náležejí tedy lidé zdraví, schopní a prospěšní práci v míru, a ti druzí válce. Je nemoudré hnát lidi zdravé,.živitele rodin a národa do náručí války, aby je ničila. Proto děláme opak: necháváme si je doma a ” “A býváte zpravidla poraženi,” prohodil jsem. “Zpravidla ne, ale většinou! Pomysli však, že Čobani přicházejí jen proto, aby kradli stáda. Dejme tomu, že nás přepadnou a odvedou nám tisíce volů. Dalo by se tomu zabránit, kdybychom jim vyslali naproti dvě nebo tři sta mladých, silných mužů, kteří by v boji s nimi padli.

Effendi, buď ujištěn, že volba mezi tisícem volů a třemi sty mladými lidskými životy není nesnadná. Vydám s radostí voly, abych zachránila lidi. Ani nás nenapadne, abychom emírovi ardistnskému dávali své nejvybranější muže, vždyť poplatek, který od nás požaduje, je i tak dost veliký.” “Vy platíte poplatek?” tázal jsem se. “Vy ne?” opáčila Taldža. “Ne,” řekl jsem. “A jak to tedy jmenujete, co platíte svému státu?” “Dané.” “To je totéž. Dané jsou poplatkem. Nikdo je neplatí rád. Používáli se jich pro dílo míru, přinášejí požehnání. Jsou li však požadovány pro válku, přinášejí kletbu.

Daň, kterou my odvádíme emírovi z Ardistanu, je určena pro válku. Musíme odvést tolik lidí, kolik je jich pro jeho tělesnou stráž třeba. Ta stráž je složena z obrovských postav našich Ussulů. Chlubí se jimi a všichni se jich obávají. Musíme je dodávat, ale počínáme si při tom takto: Jsmeli nuceni dodat tělesnou stráž a vše, co s ní souvisí, posíláme jen takové lidi, kteří by nám nebyli k prospěchu doma, které bychom museli zbůhdarma živit. Jsou to především nemocní a churaví lidé, lenoši, lehkomyslnící, lidé nespolehliví, lháři a zloději. Tak zabraňujeme u nás zločinu a ušetříme náklady za trestnice. Jen proto jsme tě mohli ujistit, že tě nikdo z Ussulů nezklame, neboť všichni špatní lidé a lháři, kteří kdy byli mezi námi, jsou nyní ve službě emíra z Ardistanu.” “Hm. A nenamítají nic proti tomu?” “Nic. S velikou radostí odcházejí.” “Pravila jsi, že posíláte i nemocné?” “Ovšem. Jen je nutné, aby meh’ postavu podle předpisu.

Zpravidla jim vojna prospěje. Jakmile vyjdou z našich nízko položených a vlhkých lesů do hornaté krajiny, uzdravují se. I ti, kteří jsou mravně méněcenní, se v tamním ovzduší pozdravují. Kázeň ve vojsku ardistanského cmíraje přísná. Kdo sejí nepodrobí, těžce pyká. A tak se stává, že členové tělesné stráže, které emír na jejich žádost

propustí a oni se mezi nás vrátí, jsou lidmi očištěnými, kteří mají největší radost z toho, vážímeli si jich. Shledali jsme prospěšným sestavit si z nich malé domácí vojsko, a doufám, že nás za to pochválíš. Spatříš setninu našich vojáků, která stojí připravena, aby nás přivítala, neboť náš příchod byl ohlášen. Za dvě minuty dorazíme k paláci. Dovol, abych se opět přidružila k šejkovi!” Popohnala koně a dohonila po chvíli svého manžela. Jel jsem opět s Halefem. Náš dvojstup ovšem zaujímal v průvodu největší místo kvůli psům, jimž ještě nikdo nedůvěřoval. Včele jel šejk se svou ženou; následovala polovina starších, za nimi Halef a já. Pak klusala druhá polovina starších a zbývající průvod, k němuž se připojilo množství lidí, které přivábila podívaná. Musel jsem se usmívat, když jsem viděl, jak si přední polovina pospíšila, aby se dostala z dosahu psů, a jak zadní polovice váhala se k nám přiblížit. Jel jsem tak s Halefem v dosti značné mezeře, která se nechtěla sevřít. Lidé, kolem nichž jsme jeli, mohli nás proto velmi pohodlně pozorovat ze všech stran. Dojem, kterým jsme působili, nebyl asi nijak znamenitý. My i naši koně jsme se zdáli obrovitým Ussulům asi tuze malí. Mohli jsme tak soudit z jejich zklamaných posunků. Zpráva nás předběhla. Co o nás vypravoval Halef, bylo tu jistě už známo. A nyní tito lidé, kteří byli zvyklí posuzovat člověka jen podle tělesné výšky, nemohli ovšem uvést v soulad své představy a naše malé, proti nim křehké postavy. Pozvolna se vynořily před naším zrakem dvě

veliké, věžovité stavby, které se zdály tím rozměrnější, čím víc jsme se k nim blížili. Naše dnešní cesta končila. Ústila na velikém náměstí, které tvořilo přesný čtverec. Protilehlá strana byla ohraničená řekou; byla asi hlavní přístaviště. Po pravé i levé straně stály dvě věže; byly si do nejmenších podrobností podobné, jen s tím rozdílem, že jedná měla okna, druhá ne. Obě věže byly kruhovité a jejich průměr měřil asi sto padesát kroků. Výška zdí byla asi dvacet metrů. Věže byly však značně vyšší, neboť ze zdiva trčelo do výše množství přitesaných dřevěných sloupů. Nesly střechu v podobě velikého slunečníku, jehož hůl byla vyrobena z nejsilnějších sloupů zapuštěných uprostřed. Kolem té “hole” se točily dřevěné schody, ve doučí na střechu, na malou plošinu opatřenou zábradlím a umístěnou právě uprostřed krytu. Sloupy nebyly spojeny mezi stěnami, a proto mezi nimi pronikalo světlo dovnitř v míře více než dostatečné; proto nebylo třeba oken. Jinak byl vnitřek naprosto chráněn před deštěm, neboť střecha kolem dokola značně přečnívala dřevo. Také obě vysoké a široké brány se podobaly jedna druhé jako vejce vejci; měly nejjednodušší kamenné ostění a nebylo na nich ani stopy po ozdobné architektuře. Pravá věž, která stavěla na odiv jen zdi bez nejmenšího okénka, byla tak řečený “chrám”, po levici ležel šejkův “palác”: Tak zvaný “palác” měl čtyři řady oken, podobných střílnám, ovšem bez rámů a nezasklených. Věž byla uvnitř zastavena dřevěnými trámovými přehradami, oddělenými od sebe prkennými

stěnami. Stěny tvořily pokoje, komnaty a komory, ty vesměs hraničily s vnější zdí, v níž byla pro každý z těchto prostorů proražena okna podle velikosti jizeb: jedno i více. Bylo tu i několik větších místností, podobných sálům. Ty však nevyplňovaly celý vnitřní prostor; v jeho středu, tedy kolem zmíněné “hole” slunečníku, se rozprostíralo volné prostranství, jakýsi vnitřní dvůr, na němž byla dvě veliká ohniště. Rohože ležící na zemi svědčily o tom, že toto prostranství slouží v době dešťů za shromaždiště, poradnu, snad i zábavní místo. Tolik nutno říci o “paláci” a “chrámu” Ussulů. Stačilo jim, že tyto dvě kamenné budovy byly jejich vlastnictvím. O nějaké architektuře se tu nedalo mluvit, ale právě proto působily věže přece jakýmsi dojmem, právě svým nedostatkem výrazu i ducha. Bylo patrné, že tento lid měl v úmyslu promluvit zde jakýmsi architektonickým výrazem, ale zmohl se jen na jediný, mohutný, ale neartikulovaný výkřik a pak zase upadl v mlčení. Od těch dob zůstal patrně němý. Němý? Úplně němý? To snad přece ne! Byl tu ještě jeden pokus o výraz, a to na poli plastiky. Mezi oběma kolosy věží stála totiž na dosti vysokém podstavci z vepřovic postava velikého osedlaného koně, dost umělecky ze dřeva zrobená a chráněná barvami před vlivy povětrnosti. Mohutný, znamenitě tělnatý kůň stál na podstavci. Koňská postava neměla příliš věrnou podobu, ale kdyby se byla tu a tam na hlavě podnikla malá změna a kdyby byly vedle uší zasazeny i rohy, byl by měl člověk před sebou obraz dosti způsobného vola. Že to však vůl být neměl, bylo patrné z toho, že v sedle seděl jezdec. Seděl tam alespoň v okamžiku, kdy jsme vjeli na prostranství. Byl v životní velikosti, i když podle ussulského měřítka. Kůň

ovšem měl velikost nadživotní, a proto byl jezdec značně malý pro tělnaté a vysoké zvíře. Marné jsem přemýšlel, jak mohl umělec spáchat takovou nesrovnalost. A ještě jedna věc se nedala na první pohled určit, totiž materiál, z něhož byl jezdec zhotoven. Že je kůň dřevěný, viděl jsem na prvý pohled, z čeho však je jezdec, nemohl jsem rozeznat, neboť postava byla v plném odění a v obleku ze skutečných látek. Ani obličej mi neprozradil materiál, neboť byl stíněn obrovským vousem, který zakrýval rysy tváře. Na jezdcově hlavě seděl mohutný, po indickém způsobu uvázaný bílý turban s agrafou a vysokým chocholemz rajčího peří. Postava byla zahalená v jakýsi korunovační plášť z rudého sukna, na límci a dolním okraji lemovaný bílou kožešinou. Široký plášť kryl nejen celou postavu, takže nebylo ani třmeny vidět, ale splýval i po zadku koně až k podstavci. “Co je to?” zvolal Halef udivené. “Sídi, tady stojí nějaká socha! Kdo by se byl nadál! Toho jezdce si prohlédnu zblízka. Jaká škoda krásného, rudého pláště a turbanu s chocholem! Což kdyby se tak dalo do deště!” “Později, Halefe! Teď nemáme čas, abychom mu věnovali větší pozornost!” Času opravdu nezbývalo. Jakmile jsme se dostali na dohled k věžím, pobodl šejk koně do klusu a museli jsme za ním stejným tempem. Chtěl patrně zvýšit dojem, který jsme tu měli vzbudit. Prostranství bylo totiž tak hustě obsazeno

lidmi, že jsme se tam vešli právě jen my, a ostatní museli zůstat tam, kde právě byli. Na náměstí bylo naprosté ticho; ta mlčelivost mohla být přímo nazvána vzornou. Bylo v ní něco překvapujícího, dokonce i tísnivého. Nápadná ovšem byla jen nám, domácí jí byli zvyklí. Množství lidí, jímž jsme byli obklopeni, mne neznepokojovalo. Lidé se nám vyhýbali kvůli psům již na slušnou vzdálenost. Když jsme se přiblížili k bráně “paláce”, spatřili jsme, že po každé straně tu stojí staré dělo. U každého byli čtyři vojáci již popsaného druhu. Jeden z nich držel v ruce hořící doutnák, druhý kartáč k cídění děla, třetí a čtvrtý pytlík prachu a zásobu doutnáků. Stranou stála již zmíněná “setnina” v plné parádě. Zastavili jsme se čelem proti ní, abychom užili vojenské podívané a oslav, které byly patrně pořádány kvůli nám. Šejk a jeho žena se teď drželi po našem boku, aby nám mohli podat v případě potřeby vysvětlení. Setnina čítala čtyřicet mužů, kteří byli vyzbrojeni dlouhými šavlemi a puškami na křesací kámen. Stáli v jediné řadě, ne ve dvojstupu, aby jejich “množství” působilo mohutnějším dojmem. Stáli tu s hlavami nepokrytými, ale všichni měli veliké ostruhy na vysokých botách a slušně napěchované pytle na zádech. Bylo na nich vidět stopy všech možných zranění, zkomolenin a pohmožděnin.

Stáli tu jednonozí a jednorucí, i lidé s amputovaným podkolením nebo předloktím. Nebyl mezi nimi člověk, kterému by nescházela ruka, noha, nebo který by byl naprosto zdráv. Ale všichni byli, jak se zdálo, velmi dobře živení, a jejich pohyby byly tak čilé a řízné, že bylo patrné, s jakou chutí se oddávají svému řemeslu. Dva z nich vystoupili před šik. Drželi v rukou tasené šavle. “Poručici,” vysvětloval mi šejk. “Jak vidíš, nárameníky nemají černé, nýbrž postříbřené.” Jeden postoupil ještě víc do popředí, měl také tasenou šavli, ale nárameníky červené. “Kdo je to?” tázal jsem se. “Plukovník,” poučoval mne šejk. “Nevidím nadporučíka, setníka a ostatní důstojníky.” “Ti nám scházejí,” přiznával šejk. “Nemáme je. Stálo by nás to příliš mnoho peněz.” “Slyšel jsem dosud jen o železných, postříbřených a pozlacených nárameníkách, o rudých ne.” “To je pravda, co říkáš. Plukovník by měl mít vlastně pozlacené nárameníky, ale přišly by tuze draho. Dal jsem mu tedy červené a shledávám, že jsou docela pěkné. Plukovník sám je s nimi spokojgn a prohlásil, že je to zbrusu nová věc, aby velitel nosil červené nárameníky. Víš, mít vojáky je celkem pěkné zařízení. Člověk může alespoň ukázat, že něčím je. Ale jakmile to přestává vynášet a člověk má platit, raději by se toho

vzdal! Jsou to konec konců zbytečně vyhozené peníze vydržovat lidi, kteří jsou tu vlastně jen proto, aby pomáhali jiným lidem

na onen svět. Ale teď dej pozor! Začne střelba, nejprve z děl. To je vám k poctě.” Svůj náhled na vojsko vyjádřil šejk tak dobrácky prostě, jako by o této věci ani jinak mluvit nebylo možné. Halef se na mne usmál přes rameno.

Neodpověděl jsem mu. Co bych byl rád řekl, schoval jsem si k lepší příležitosti, neboť teď tu patrně začínaly veliké věci. Plukovník se obrátil k dělostřelcům, zvedl šavli a zvolal: “Na můj rozkaz čestná setnino pozor!” Aby naznačili, že tento povel vztahují na sebe, hodili délostřelci hlavy co nejdále do týla. “Připravit k palbě!” poručil plukovník. Sotva ta slova padla, vrhli se délostřelci na děla s takovým zápalem, jako by chtěli rozstřílet celý svět. Kdo by byl nevěděl, oč tu jde, mohl snadno myslet, že se kolem děl provádí válečný tanec. Při tom se strkali a pobízeli, klepali a posunovali dělem, otřásali jím, sypali prach, vytírali hlaveň, hekali a sténali, skákali a dupali, přeskakovali a podlézali, až se jim z čel řinul pot. “Vedou to znamenitě!” vykřikl šejk plný uznání. “Deset ran! Emíre, uvaž, co to stojí peněz! A to všechno jen vámk poctě!” Konečně délostřelci stanuli nehybně u svých dél. Ohňostrůjce začal zuřivě foukat do doutnáků. “Dělostřelecké družstvo pozor!” zařval plukovník. Osm hlav vlétlo do týla. Dav, na který byla obrácena ústí děl, se bezděky skrčil. “Pal!” zařval plukovník hlasem velikým. Muž s doutnákem se dotkl pánvičky děla, jednou dvakrát třikrát pětkrát

sedmkrát všechno bez výsledku. A druhý ohňostrůjce měl stejné štěstí. Ani jedno, ani druhé dělo vůbec nenapadlo plnit své poslání. “Co to znamená?” tázal se velitel, nespokojen tím, že děla nezahřměla. “Nejde to!” odvětili oba ohňostrůjci. “Proč to nejde?” “Prach je mokrý, pane plukovníku,” vysvětloval jeden, a druhý dodával: “Hned na počátku jsem tvrdil, že to nezapálíme! Nechtěl jsi mi věřit, a teď to vidíš.” Zdálo se, že předhůzka platila plukovníkovi, který byl patrně dříve jiného názoru. Rozpačitě se podíval na šejka, pak rozhodil paže a řekl: “Je to kříž s tím prachem, šejku. V téhle promočené zemi hned zvlhne. Co mám dělat, když to nechce střílet?” Šejk se obrátil ke mně: “Effendi, jak víš, rány mají být vypáleny vám k poctě. Ale prach se nechce vznítit. Trvášli na deseti výstřelech, budeme muset prach usušit.” “Jak dlouho by to trvalo?” vyptával jsem se docela vážně. “Tři nebo čtyři dni.”

“Opravdu nevím, stojíli to zato. Prosím, nenamáhej své statečné dělostřelce zbytečně. Možná, že by prach potom zase zvlhl.” “To jistě. Vzdáváš se tedy střelby na počest?” “Ano.” “Děkuji ti. Víš, deset ran stojí přece jen hodně peněz!” Vojáci, kteří to slyšeli, vypadali značné potěšené. Plukovník se tázal: “Jsme tedy s baterií hotovi, šejku?” “Ano,” přisvědčil šejk. “Poručím tedy, aby se provedlo cvičení pěších gardových jezdců.” “Učiň tak.” “Gardo pozor!” zvolal plukovník, obrátil se k svým lidem. Vojáci sebou trhli, načež předvedli velmi dojemné evoluce, jimiž mělo být znázorněno, jak se to dělá, chcemeli zastřelit člověka. Mužstvo si při tom počínalo velmi názorně. Jak se zdálo, měli sušší prach než dělostřelci, neboť ze čtyřiceti pušek dvacet, možná že i pětadvacet skutečně vystřelilo, třebaže ne najednou. Počítal jsem, že selhavší pušky poskytly čtyřicetiprocentní úspory prachu, což uvedlo šejka do nálady tak znamenité, že ustavičně pochvalně pokřikoval. Podporoval jsem ho v jeho nadšení ze všech sil, a Halef se namáhal, aby nás oba překřičel. To nakazilo i ostatní hodnostáře, kteří všichni začali křičet s námi. A když všichni křičeli, nemohl mlčet tlouštík Smík. Rozevřel tlamu a počal obvyklý zpěv. Dojem byl omračující. Dokonce i v zástupech nalezlo ohlas naše nadšení a brzy křičel celý dav a tropil nekřesťanský rámus, který nebral konce. Když se konečně hluk přece jen ztišil, přistoupil plukovník k šejkovi, zablýskal šavlí a tázal se: “Jsi spokojen, šejku?” “Nadmíru!” odvětil šejk. “A co ty?” otázal se mne plukovník. “Jsem velmi spokojen. Řekni svým plukům, že mám nesmírnou radost!” “A co ty?” obrátil se plukovník i na Halefa. “Jsem nadšen! Bylo to úchvatné,” rozplýval se hadži. “Prosím tě, miláčku mé duše, abys svému nádhernému, bojovným duchem prodchnutému vojsku sdělil, že je považuji za nepřekonatelné.” Plukovník se odebral k svým lidem, aby jim vyřídil tuto pochvalu, a to uvedlo opěšalé gardové jezdce do takové bojechtivosti, že vypálili znovu z pušek, které byly schopny střelby. Také oba ohňostrůjci činili znovu pokusy, aby zapálili prach na pánvičkách děl. Poděkoval jsem šejkovi i jeho choti za tuto nečekanou poctu, a Halef mne ovšem v dících následoval. Byli jsme pak požádáni, abychom seskočili z koní a odebrali se do paláce k nádhernému banketu. Ochotně jsme vyhověli, dříve však jsem poručil psům, aby zůstali u koní. Porozuměli mi a zůstali u nich sedět až do našeho návratu. Vnitřek “paláce” připomínal skoro nějaký cirkus, kde je pohyb možný jen uprostřed v okrouhlé aréně, kdežto hlediště je dokola zahrazeno prkny. Za těmi prkny pak byly místnosti s jedním i dvěma okny, o nichž jsem se již zmínil. Do pater vedly úzké dřevené schody. Střed, do něhož jsme byli uvedeni, byl osvětlován shora. Na obou krbech planuly mocné ohně živené dřevem, a nad nimi se peklo množství hovězích čtvrtí i menších kusů masa. Vařili je ve velikých kamenných hrncích. A dlouhé, úzké chleby pekli skoro tak nízké, jako středoevropské koláče. “To je báječné, sídi,” pravil Halef a mlaskl jazykem. Jedl totiž k smrti rád čerstvě upečený chléb. “Co tím myslíš? Maso či chléb?” tázala se Taldža, když zaslechla jeho poznámku. “Chléb!” odvětil Halef a zatvářil se při tom nevýslovné mlsně. Zasmála se a pravila: “Kvůli tomu, abyste pojedli chléb, jsme vás uvedli do tohoto domu. Vítáme hosty vždy chlebem a solí. Dovol, abych vám posloužila!” Odešla k jednomu ohništi, kde ležel čerstvě vypečený chléb, rozlomila jeden na čtyři díly a posolila. Když jsme pak vyměnili obvyklá slova o povinnosti hostů i hostitelů, pojedli jsme každý svůj díl. “Dej mi ještě jeden, ale celý!” prosil Halef. Vyplnila jeho přání. Halef se usadil na nejbližší rohoži a pustil se do jídla. I mě se dostalo chleba, a Halef si odsedí stranou a zval mne na rohož: “Pojď, sídi, usedni sem vedle mne! Nevstanu dřív, dokud se pořádně nenajím.” Poslechl jsem. Bylo to sice trochu neobřadné, ale Taldžu i šejka to těšilo, a jak se později Halef dověděl, dobyli jsme rázem srdce všech tím, že jsme se chovali tak domácky. A ovšem i proto, že jsme vzdali úctu pekařskému umění ‘Ussulů. Pak Taldža na krátkou chvíli odešla; když se vrátila, nesla v jedné ruce kamenný džbán a v druhé čtyři malé koníčky. Ty nádobky patřily jistě mezi nejdrahocennější věci, které měla ve svém majetku. “Na uvítanou nebývá podáváno jen jídlo,” pravila, “nýbrž i nápoj. Přináším vám simsem.” Slovo sim právě tak jako slovo sem značí jed.

Taldža tedy přinášela dvojnásobný jed. Neznělo to příliš lákavě, aspoň pro mne, neboť lihoviny nemiluji. Tekutina, kterou nalila do nádobek, byla čirá a zaváněla lihem opravdu důkladně. Šejk promluvil několik slov na pozdrav a na uvítanou a vypil pak svou číši jedním douškem. Halef mu odpověděl nejzdvořilejším způsobem a vlil tekutinu naráz do hrdla. Obrovský záchvat kašle jím přímo zalomcoval a šklebil se při tom, jako by si byl propálil žaludek. I Taldža upila,

ale zpozoroval jsem, že si nalila jen velmi málo. Nemohl jsem,

bohužel, ten ostrý nápoj odmítnout; byl podán na uvítanou a musel být vypitý. Napil jsem se co možno opatrně a musím doznat, že co živ jsem nepil lihovinu, která by tak protivně leptala hrdlo, jako tento simsem. “Promiň, ó šejku,” pravil Halef, když se zbavil svého kašlavého záchvatu a osušil slzy, jež mu vyrazily z očí. “Nemám ani nejmenší úmysl hanět způsob, kterým nás vítáte, ale musím tě důtklivě požádat o vysvětlení, jaký pekelný nápoj jsem teď pil, abych zabránil nutkání obrátit svůj vnitřek navrch a zevnějšek dovnitř!” “To je simsem,” odvětil tázaný. “Jméno jste již slyšeli. Nápoj je vyrobený z obilí a některých kořínků a prospívá jen silným lidem. Rád jej piji.” “Až příliš rád!” kárala ho jeho žena a zdvihla výstražně ukazováček. “Kdo však má na zřeteli blaho svého kmene, má mu jít příkladem vstříc a nepít takovou věc. Bůh dal člověku obilí proto, aby z něho připravoval mouku a ne jed. Kdo dává bližnímu jed místo chleba, nečiní dobře. Hle, jak dobře vám chutnal náš chléb a jak vám prospěje. Jak odporně však chutná simsem, který přivodí každému, kdo jej pije častěji, opojení a snad i nemoc! A přece požehnání i kletba povstaly z jednoho zrna. Přemýšlel jsi již o tom někdy, effendi?” “Velmi často!” odvětil jsem. “Jak to, že se člověk tak často snaží proměnit dar nebes v prokletí? A když to udělá, korunuje své dílo ještě tím, že tu kletbu považuje za dobro a nabízí bližním za požitek. I Amin, šejk Ussulů, nyní přiznal, že rád pije simsem.” Hovořila sice s úsměvem, ale její slova byla jistě míněná vážně. Proto přišlo šejkovi velice vhod, že jsme zatím svůj chléb dojedli a že mohl dát rozhovoru jiný směr. “Uvítání je skončeno,” pravil. “Dovedu vás nyní do vašeho příbytku, který není v zámku, nýbrž nedaleko na řece.” “Dali jsme vám tam připravit byt, abyste meh vetší pohodlí,” vysvětlovala Taldža, aby setřela jakoukoli stopu podezření, že by nám snad nebyla věnována dostatečná úcta a pozornost. “Hluk v paláci by vás jistě rušil; také byste nemohli mít své koně v zániku. Proto vás umístíme v tichém a pohodlném domě, kde se vám jistě bude lépe líbit než zde.’ Půjdu s vámi.” Opustili jsme palác, jenž byl skutečně plný hluku, a vrátili jsme se ke koním. Zástupy diváků zatím skoro úplně zmizely. Zbylo tu jen několik menších hloučků lidí, kteří se zdrželi jen proto, aby nás spatřili ještě jednou. Když jsme pohledem přelétli tyto skupiny lidí na prostranství, zvolal Halef: “Mašalláh! Co vidí mé oči? Dějí se zázraky!” Maličký Halef strnule ukazoval na jezdeckou sochu. Pohlédl jsem, kam ukazoval, a spatřil jsem, že jezdec na koni se pohybuje.

Rozhalil plášť, který spadl na podstavec. Pak se rozhlédl vpravo, vlevo a za sebe. Až dosud seděl nehybné a díval se před sebe zpříma. Když se však přesvědčil, že prostranství se pomalu již vyprázdnilo, považoval za zbytečné sedět dál v strnulé pozici. Přehodil nohu zprava přes koňův hřbet a slezl zvolna na podstavec.

“Je živý! Je to člověk!” volal Halef. A protože na něj ten pohled působil neodolatelně, začal se hlasitě smát. “Živý jezdec na dřevěném koni!” kuckal a zajíkal se. Smál se hlasitěji a hlasitěji. Musel jsem se namáhat, abych se nedal do

smíchu s ním. “Čemu se divíš?” tázal se šejk napůl udiven a napůl uražen. “Co je větší umění měnit v pomníky lidi nebo dřevo?” Ta otázka Halefa zarazila; pochopil, že jeho smích působil urážlivě. Odvrátil rozesmátý obličej, brzy však vztyčil hlavu a pravil se svou obvyklou upřímností: “Promiň, ó šejku, ale co živ jsem něco podobného nespatřil. Ten jezdec ” “Je tvým zvykem smát se kdykoli, spatříšli něco, co jsi ještě neviděl? Patrně ti nebudu moci u nás nic nového ukázat, neboť by tvůj smích neměl konce!” Bylo to ostré pokárání, ale Halef byl příliš hrdý, než aby dal znát, že se ho to dotklo. Tvářil se, jako nedostal výtku, nýbrž pochvalu, a otázal se: “Co však značí ta zvláštní a nepochopitelná věc?” “Povím ti to,” odpověděla za svého muže Taldža. “Kdykoli k nám přišel cizinec, nebo kdykoli se vrátil některý Ussul z ciziny, slyšeli jsme, že cizí národy uctívají své zasloužilé muže stavbou pomníků. Stává se prý, že nezřídka postaví pomník i člověku, který ani zásluhy neměl, ba ani proslulost. Ussulům bylo stydno, když si vzpomněli, že je mezi nimi tolik zasloužilých mužů, ale ani jediný nebyl uctěn pomníkem. Shromáždili se starší kmene, aby se o té věci poradili.

Usnesli se, že je nutno postavit pomník každému zasloužilému muži, a to pomník jezdecký, ať už byl oslavenec dobrým nebo špatným jezdcem. Rozumně bylo při tom poukázáno na to, že hlavní věcí není dovednost v jízdě na koni, nýbrž zásluhy o národ. Začátek měl být učiněn řadou proslulých šejků, později mělo dojít i na ostatní veleduchy. Obtíže působilo jen pořadí, v kterém měl být přikročeno k stavbě pomníků tak, aby nikdo nebyl dotčený a aby zásluhy každého jednotlivce byly uctěny pořádně. Ussulové dnes přesně vědí, čí pomník patří na to či ono místo, a věř, effendi, že rozhodování o tom nebylo vždy snadné, neboť každému muselo být dáno místo podle zásluh buď výhodnější nebo méně nápadné. Důmyslní otcové Ussulů si počínali co nejúzkostlivěji, ale právě v té důkladnosti leželo nebezpečí.

Zatímco jedna část starších se hádala o to, komu bude postaven pomník nejdříve, začali již druzí budovat podstavec pro první pomník, který měl stát před palácem. Když byl podstavec hotov, ukázalo se, že se výbor dosud nerozhodl, kdo z předních kandidátů si zasloužil to první místo. Stavělo se dál, až byl hotov kůň. Ale pak teprve nastaly největší těžkosti. Shledali jsme totiž, že nejproslulejší šejk Ussulů národu příliš neprospěl; naopak, za jeho vlády kmen stál na pokraji záhuby. Přišlo se také na to, že žilo několik Ussulů, kteří se šejkům sice nemohli rovnat proslulostí, ale dobrými skutky je předčili. Vznikaly roztržky, které se záhy rozšířily po celém kmeni. Jeden si přál budovat sochy jen bojovníkům; jiný tvůrcům míru; třetí hlasoval pro obojí. Jeden chtěl sochy

na koni, jiný bez koní, další navrhoval jiné pořadí. Krátce a dobře, od chvíle, co byl zbudován kůň na tomto náměstí, doufal každý, že na něm uvidí svého předka. Nastaly hádky a spory jako nikdy před tím. Věř, effendi, že ženy nepoznávaly již pomalu své muže a syny. Co muž, to zuřivec, zběsilec nebo blázen. Nakonec utvořily i ženy radu a zvolily dva výbory. Jeden měl určit hodnotu zásluh všech vyvolenců ze stanoviska žen a dětí. Druhý měl původně jiný úkol, ale rozhodl se uplatňovat zásadu, aby pomníky byly zbudovány jen vynikajícím ženám. Ukázalo se, že máme tisíce žen, které by zasloužily, aby stály na vysokém podstavci. Ano, až tak daleko to došlo. Teď se teprve otevřely mužům oči a poznali podle ženské hlouposti vlastní pošetilost. Začaly vážné a upřímné porady a došlo se nakonec k poznání, že nebylo až dosud mezi Ussuly muže ani ženy, kteří by si zasloužili pomník. A poněvadž se dalo předpokládat, že ani v budoucnosti se nikdo nenajde, kdo by byl takové pocty hoden, bylo určeno, že v zemi Ussulů nebudou vůbec pomníky.” “Ale kůň zde stojí! A dnes na něm kdosi seděl!” pravil Halef. “Ano,” usmála se Taldža. “Kůň stojí. Myslíš, že jsme jej meh strhnout a spálit?” “Co s ním?” pravil Halef. “Nemá význam, aby tam stál.” “A přece! Nechali jsme jej stát jako pomník pošetilosti. To má také význam, a to znamenitý! A k tomu významu se záhy přidružil ještě druhý.

Krátce po tom, kdy jsme zmoudřeli, rozkázal tehdejší ardistanský emír, aby mu byly ve všech zemích a poplatných říších zřízeny pomníky. Inu museli jsme poslechnout, a v radě pak usneseno postavit mu sochu jezdeckou. Kůň tu beztak stál, takže mohly být ušetřeny peníze. A protože byl emír živý, rozhodnuto uctít ho živou postavou. Neživé sochy jsou drahé; zato lidí je dostatek a jsou ochotni představovat emíra buď zdarma nebo lacino. Proč také zvát sochaře z ciziny a svážet kamení z dálky? Uložili jsme prostě nejvyššímu a nejširšímu Ussulovi, jakého jsme nalezli, aby představoval emíra z Ardistanu. Dostal dlouhý korunovační plášť a turban s rajčím chocholem. Plat nežádá, považuje svůj úkol za čestný. Kdykoli se naskytne příležitost, přehodí si plášť přes ramena, vezme na hlavu turban a vyleze na koně. Když slavnostní chvíle mine, sleze zas dolů a jde domů. Ovšem někdy ho také pozveme k slavnostní hostině.

Dopustíli se však chyby, není pozván. Hle, právě slezl. Teď stojí a čeká, zdali ho pozveme.” “A co? Učiníš to?” tázal se Halef. “Ano. Zasluhuje si toho. Považ, tu dlouhou šavli, která se mu houpá po boku, si sám opatřil; pravil, že přísluší k jeho hodnosti. Chlapík se již tak vžil do své úlohy, že se tváří, jako by vskutku byl emír z Ardistanu. Říkají o něm, že to nemá v hlavě v pořádku. Snad všechny ty lotosové, lví, tygří a palmové řády, které nosí na hrudi, ho utvrdily v jeho mánii; zdá se, že už sám věří, že je jejich majitelem.” “Jsou pravé ty řády?” tázal se Halef, který rád všecko věděl.

“Ano. Jsou to řády, které kdysi dostali různí šejkové Ussulů od ardistanských emírů za různé služby. Přišly nám zpravidla velice draho. Za léta se nám jich tu shromáždilo značné množství. Emír z Ardistanu, ne ten pravý, nýbrž tento náš “emír”, dostal jednou nápad, že by jeho důstojnost byla ještě víc zvýšena, kdyby si všechny ty řády připjal na prsa. Dostal k tomu svolení, půjčili jsme mu je. Nosí je i při slavnostní hostině. Jedno ho však trápí, totiž že plášť kryje jeho zářící vyznamenání. Proto plášť rozbaluje, když ještě sedí na koni, aby je bylo vidět. Chcete se na ně podívat zblízka?” “Velice rád bych je viděl,” pravil Halef, jehož, jak se zdálo, řády neobyčejně zajímaly. Taldža pokynula. Muž ověšený cetkami se k nám blížil pomalu s knížecí důstojností. “Jsem emír z Ardistanu!” pravil, dívaje se na nás spatra. “Těší mne! Já jsem hadži ” Halef chtěl mluvit, ale muž mu velitelským pohybem ruky překazil jeho litanie. “Mlč! Co mi chceš říci, vím už dávno. Nemám kdy poslouchat to podruhé!” Halef se na mne tázavě podíval a vyčetl jsem z jeho očí, že se chystá k obrněné odpovědi, ale pokynul jsem mu, aby mlčel. Taldža toto intermezzo ani nepostřehla. Ukazovala a jmenovala námřády, jež se nepravému emírovi houpaly na prsou. Pocházely všechny od ardistanského emíra, ani jediný nebyl jiného původu, zato byly všecky z nepravého kovu a ozdobeny nepravými kameny. Tato okolnost ovšem nezvyšovala úctu k jejich dárci. Když vyjmenovala i šejky, kteří řády získali, a označila zásluhy, za které byli odměněni, pravila nynějšímu nositeli řádů: “Provedl jsi svou věc dobře. Přijď dnes k našemu stolu.” Vznešeným pohybem ruky naznačil, že pozvání přijímá. “Nu, teď můžeš jít!” dodala Taldža. “Mír” vrhl na nás dva zničující pohled a obrátil se do paláce, aby uvnitř čekal na počátek hostiny. My jsme šli do domu, který nám byl vykázán za obydlí. Koně nás následovali, aniž jsme je museli vést; psi ovšem také. Dům stál vedle paláce, těsně při břehu řeky jako palác sám. Byla to vlastně kolová stavba o čtyřech místnostech a s malým přístavkem, v němž bylo možno umístit různé předměty. Teď byl přístavek prázdný, a proto jsme jej použili jako konírnu. Obytné stavení bylo podle ussulských pojmů opatřeno i nábytkem. V přední místnosti ohniště, na němž plápolal oheň. Uvítali nás zde dva muži, určení k naší obsluze. Obdrželi rozkaz, aby vykonávali svou službu právě tak přesně, jako by obsluhovali šejka. Oheň tu naprosto nebyl zbytečný.

Vše, čeho jsme se dotkli, bylo navlhlé. Již proto, aby se zabránilo plísni, bylo třeba udržovat teplo. Jinak by byl člověk v těch místnostech nevydržel, aniž onemocněl. Taldža si dům prohlédla. Proč to udělala, poznali jsme teprve později, když

nás se svým mužem opustila. Poslala nám totiž množství podušek, pokrývek, nádob a jiných věcí, jež měly sloužit našemu pohodlí. Když jsme osaměli, postarali jsme se nejdříve o koně. Bylo zde vše, co jsme potřebovali; i pro psy dodal “palác” maso a kosti. Pak jsme si prohlédli okolí. Bydleli jsme téměř uprostřed zeleniny. Dům, který nám vykázali, ležel ve velikých šejkových zahradách. Neměli jsme bohužel čas, abychom si je dopodrobna prohlédli, neboť se začalo stmívat, a v těchto krajinách ustupuje, jak známo, soumrak velmi rychle hluboké noci. Na břehu byly schůdky, vedoucí k řece, kde bylo přivázáno několik menších i větších vorů a kožený člunek, podobný tomu, v němž jsme se tajně v pralese přeplavili na ostrov. Projevil jsem přání, aby toto plavidlo bylo vyhrazeno jen naší potřebě. Ze všech rostlin v této zahradě mne nejvíce zajímaly durianové stromy. Jsou lidé, kteří duriany vyhlašují za největší pochoutku na světě. Durianový strom vyrůstá do velké výše, větší než naše hrušně a jabloně. Má ruděstříbrné, ostnaté listy a žlutozelené květy. Plody dorůstají velikosti lidské hlavy a jsou buď kulaté nebo vejčitého tvaru. Slupka je tlustá a tvrdá, hustě posetá ostny. Vnitřek plodu je rozdělen na pět oddělení, z nichž každé obsahuje pět jader, a ta jsou obklopena bílým dužinatým masem příjemné chuti. Chutná právě tak znamenité, jak vypadá na pohled, má příchuť nejjemnější smetany, ale člověk si musí při jídle přidržet nos, neboť páchne podle toho, který druh durianu požíváme, buď jako zkažená cibule, nebo zahnívající vejce, starý sýr či zkažené maso. Jsou i druhy, a to druhy nejhledanější, které páchnou po všech těchto pěkných věcech. Durian je přesto strom užitečný. Jeho velmi chutná jádra lze opékat jako kaštany, a dužinaté maso, třebaže nepříjemně voní, je hledanější než plody ušlechtilého ananasu. Přezrálé plody lze upravovat jako zeleninu25. Když jsem Halefa poučil o vlastnostech těchto plodů, které dosud neznal, pravil: “Je to s nimi jako s lidmi, sídi. Třeba člověk vyrostl ještě výše než tyto stromy a měl nejznamenitější vlastnosti, přece na něm ulpí trochu protivná vůně. A obyčejně ti, kteří visí na nejvyšší větvi, mají nejohyzdnější ostny. Inu, snad se najde prostředek, jak zahnat zápach, abychom si mohli pochutnat na ovoci. Myslím, že jsem jej již našel.” “Jaký.” “Pojď, ukáži ti jej. Myslím, že nám při slavnostní hostině bude předloženo nějaké durianové jídlo.” “Bezpochyby i více jídel. Durian bývá upravován všelijakým způsobem, a jak je vidět, náleží k nejmilejším pokrmům Ussulů.” “Pospěšme si tedy, abychom vyzkoušeli prostředek, který jsem si vymyslel.” Šli jsme do domu, kde Halef začal prohlížet podušky, jež nám Taldža poslala, a pátral, čím jsou naplněny. Hned když povolil stehy první, která mu přišla do ruky, draly se na povrch bílé bavlněné vločky. “Do Evropy se nedováží, nevydržel by dopravu (z Indie).

“Hleď,” pravil, “tu jsem nalezl, co potřebujeme. Ucpuli si tímhle nos, nebude mne jistě zlobit zápach, s nímž si nechci kazit chuť. Porozuměl jsi, effendi?” “Velmi dobře!” smál jsem se. “A jsi hotov sdílet se mnou můj znamenitý vynález?”

Vytáhl z podušky bavlněnou náplň. “Můžeme to zkusit. Dej sem!” “Zde. Vezmi to k sobě! Použijeme to ovšem až tenkrát, když se k nám bude blížit nepříjemný zápach. Není třeba ucpat si nosy hned a vzdát se veškerých požitků, jež nám může čich poskytnout. Pomysli na vůni čerstvě pečeného chleba a opékajících se čtvrtí a pečení! Má duše plyne již nyní vstříc těm požitkům. Tvoje ne, sídi?” Kdo by byl slyšel Halefa takto mluvit, byl by ho jistě považoval za důkladného jedlíka. Ale Halef jím nebyl. Dovedl se nasytit málem; častokrát dokázal, že v snášení hladu a žízně překoná kohokoli. Na požitky, k nimž se připravoval zevně fantazií a zevnitř ucpávkou, nemusel ostatně dlouho čekat. Šejk sám přišel, aby nás uvedl do hodovní síně. Vyjádřil se, že má obavy kvůli psům. Domníval se, že nás psi budou doprovázet a že jeho hosté se pak octnou v nebezpečí. Uspokojil jsem ho. Psi se teď o mne vůbec nestarali. Leželi u večeře, ohlodávali kosti za dobře zavřenými dveřmi. To šejka upokojilo. Jedlo se ve dvou různých místnostech. Hosté “druhého řádu” seděli ve střední místnosti paláce, poblíž ohnišť. V jejich čele trůnil “mír ardistanský” v plné parádě se zářícími řády na prsou. Cítil se tak vznešeným, že si nás, kteří jsme museli jít okolo něho, ani nevšiml. Ostatní hosté vyššího postavení seděli také v přízemí, ale v místnosti, osvětlené zvenčí čtyřmi velikými okny. Docela dobře bych ji mohl nazvat sálem. Podlaha toho sálu byla jen z upěchované hlíny, do níž byly zatlučeny kůly; na nich pak upravili stoly a lavice. Sedělo se tu po evropském způsobu u vysokých stolů. Také lože v našem příbytku stálo na vysokých podstavcích. Sedět a ležet po orientálním způsobu bylo v této krajině pro všeobecnou vlhkost půdy nemožné.

Prostřeno ovšem bez ubrusů a podobných vymožeností bylo u dlouhé tabule, nad níž visely dva veliké svícny. Byly sestaveny ze spojených jeleních parohů a nesly tlusté lojové svíce, které vrhaly dostatek světla. Byli tu shromážděni především starší kmene, plukovník, oba poručici a ještě více jiných vzácných, nám dosud neznámých mužů. Ženy tu nebyly, jen šejkova choť. Seděla v čele stolu, odkud řídila hostinu takovým způsobem, že naše úcta k ní znamenitě stoupla. Co jsme jedli, v jaké úpravě a v kterém pořadí byla jídla podávána, je vedlejší věc. Mohu se jen zmínit, že obrovské kusy masa, které byly jednotlivcům předkládány, mizely s úžasnou rychlostí, takže Halef překvapeně zvolal: “Mašalláh! Dějí se zázraky a divy!” Ačkoli zeleniny bylo na stůl přineseno obrovské množství, nezbyl ani lísteček,

ani stvol. Durianových jídel nám předložili několik druhů. Plody se daly jíst také za syrová, způsobem, jakým jíme u nás melouny; při té příležitosti musím prozradit, že Haléřová vata mi udělala znamenité služby. Rozumí se, že jsme její upotřebení tajili. Později, když jsme si na durian zvykli, vzdali jsme se dalšího vykuchávání Taldžiných polštářů.

Posadili mne po pravici a Halefa po levici Taldžině. Šejk seděl z druhé strany vedle mne. Shromáždění se mi jevilo stále víc jako poněkud nekultivovaná společnost dobráků všech možných odrůd. Zachovávalli člověk jen poněkud opatrnost, nebylo možno si je znepřátelit. A největším dobrákem byl šejk. Poznal jsem záhy, že pravou panovnicí je zde šejkova žena Taldža, která se řídila podle okolností spíše radou sahárovou, než slovem svého muže. Ale tato úcta byla také vše, co od ní mohl kouzelník očekávat. Milovat ho nemohla, byla přece přítelkyní Džirbaniho. Při hostině se nekouřilo. Dověděl jsem se, že Ussulové považují kouření za škodlivé a kouř nemohou snést. Pro dva kuřáky, jako jsem já a Halef, to znamenalo velikou újmu. Jinému jedu však Ussulové holdovali s náruživostí mnohem větší. Vyprázdnili již mezi jídlem plné dva veliké džbány simsemu, jen Taldža a já s Haléřem jsme alkohol nepili. Šejk, jemuž lihovina chutnala, považoval za vhodné, aby našel pro tuto vášeň vhodnou omluvu a tvrdil, že simsem je nutno pít kvůli vlhkosti zdejší krajiny. “Však i vy budete pít, jen až u nás zdomácníte!” dokládal. “Je všeobecně známo, že čím sušší země, tím méně se tam spotřebuje alkoholu.” “Jsou lidé, kteří tvrdí pravý opak,” pravil jsem. “Totiž čím sušší země, tím více musí pít.” “Ať to tedy dělají,” zasmál se šejk. “Každý člověk již najde důvod, aby obhájil dávku jedu, kterou je zvyklý požívat.” Musel jsem uznat, že Ussulové dovedli snést velmi mnoho. Kdybych byl vypil jen pětinu toho, co snesl nejstřídmější z nich, byla by mi hrozila jistě machmurmuluk el machmurluk, jak se vyjadřoval Halef, totiž nejopičatější opice. Tito sukovití obři se však stah’ požitkem simsemu jen veselejšími a hovornějšími, takže se brzy rozproudila velmi čilá zábava. Bylo mi to velice milé, neboť jsme tak vlastně odbyli při jídle poradu, k níž by jinak bylo nutno přikročit až po jídle. Porada se týkala především mne a Halefa, totiž našeho přijetí do kmene Ussulů, v druhé řadě tažení proti Čobanům. Představoval jsem si, že porada bude velice zdlouhavá, ale utvářila se tak jednoduše a byla tak krátká, že bych to nebyl považoval za možné. Dokázal to ženský vtip a bystrozrak, který i zde dal najevo převahu nad oportunismem ussulských válečníků. V zemi Ussulů totiž také meh jakési představy o přípitcích, pronášených při hostinách. Tázali se mne, jeli pravda, že se ve Frankistanu při podobných příležitostech řeční s plnou sklenicí v ruce. Vysvětlil jsem jim názorné, jak takový přípitek vypadá. Vzal jsem koflík se

simsemem, jehož jsem se původně vůbec nemínil dotknout, pronesl jsem přípitek na zdar a rozkvět kmene svých nových přátel, šejka a jeho choti, jakož i celého kmene Ussulů. Vida tohle bylo ihned pochopeno a prohlášeno za věc velmi přijatelnou a hodnou napodobení. Taldža vyšla ostatním příkladem vstříc hned, bez rozmyšlení. Jakmile jsem skončil svůj přípitek, vstala, pozvedla svou číšku a odpověděla mi. Projevila potěšení, že jsem ussulský národ pochválil a vyvodila z této chvály, že by mi jistě nebylo proti mysli stát se Ussulem. Zmínila se i o zákonu, který káže vybojovat si tuto příslušnost v souboji, aby byla prokázána statečnost a zásluha vyznamenání, ale hned poukázala na to, že se to vlastně již stalo, neboť jsme bojovali nejen s lidmi, nýbrž i s krvelačnými psy a přemohli je neozbrojenou rukou. Tím jsme prý dokázali mnohem více, než přikazuje zákon. Položila důraz i na to, že jsem v spolku s Halefem bojoval i s Cobany a přemohl a zajal Pardála. Již tím jsme si prý dobyli tak veliké zásluhy, že by bylo zbytečné se ještě radit, jsmeli hodni přijetí do kmene. Uznává nás tedy již tímto způsobem za příslušníky kmene a prosí, abychom složili hned přísahu do rukou šejkových a starších kmene. Tak Taldža pronesla první přípitek ve svém životě. Vyslovila ještě potěšení nad tím, že se tomu od nás naučila a zároveň projevila přání naučit se od nás jiným, užitečnějším věcem.

Trojnásobné provolání slávy následovalo po její řeči. Tajně jsem se usmíval, když jsem hleděl na tuto společnost dobráckých obrů, jak se po přípitku čile chápala pohárů a vypila je s jakýmsi zadostiučiněním, že je odbytá věc, která jim všem ležela na srdci a působila jim trochu starostí. Vítali nás s otevřenou náručí do kmene. I u druhé tabule zazněl nekonečný jásot, když jeden ze starších vyšel ven, aby tuto událost sdělil ostatním hodovníkům. Když jsem náčelníkovi a starším stiskl ruce, uchopila mne i Taldža za ruku a pravila s trochu ironickým úsměvem: “Šlo to rychleji,

než sis myslel, effendi, pravda? Snad se proto na mne nezlobíš?” “Jednala jsi jako žena, ale zároveň jako muž a šejk,” odvětil jsem. “Děkuji ti!” Halefa nadmíru těšilo, že se stal Ussulem. Něco podobného mu bylo právě po chuti. A radost ho hnala ven k ostatním hostům, aby jim přednesl květnatý přípitek. Jeho úspěch byl obrovský, soudě podle hluku a hřmotu, který se vedle rozpoutal. Později ovšem, když jsme byli o samotě, prohlásil, že se přece trochu zlobil na šejkovu ženu, která chytře dovedla zabránit našemu souboji s dvěma Ussuly. Pokud šlo o tažení proti Čobanům, ukázalo se, že zde také nebude zapotřebí dlouhých porad. Nálada starších byla i této věci velmi příznivá. Zeptali se prostě, zdali Taldža souhlasí s tím, aby byl Čobanům vyhlášen boj, a když přisvědčila, odevzdali celou věc do rukou plukovníka ussulské armády. Ať si ten láme hlavu! Proč by to dělali vůdcové lidu? Vojenství není jejich řemeslem! Když Taldža podotkla, že by bylo záhodno se poradit se mnou, odkázaljsem plukovníka na svého malého hadžiho Halefa Omara, proslulého vojevůdce a šejka Haddedihnů z kmene Samaru, ten že jim jistě dá patřičné pokyny, které povedou k jistému vítězství. Sotvaže jsem to vyslovil, vyskočil Halef jako pružinou vymrštěn ze svého sedadla a pozval plukovníka a důstojníky k sezení u vedlejšího, menšího stolu. Uposlechli jeho vyzvání a s netajenou pýchou se odebrali na vykázané místo. Jejich hrdost byla ještě stupňována tím, že jsem jejich stůl za hovoru označil za stůl vojevůdců. Zdálo se, že důstojníci vyrůstají o půl hlavy, a bylo na nich patrné, že by byli nyní schopni nejztřeštěnějšího hrdinství. Tímto způsobem jsem si uvolnil ruce. Taldža tu byla jedinou rozhodující osobou a té bylo třeba se držet. Tím, že jsem vše, co by snad bylo mohlo mít na ni škodlivý vliv, odkázal k malému stolku, pozdvihl jsem ji rázem do ovzduší, v němž jsem ji chtěl mít a do něhož patřila. Pochopila mne a na její tváři jsem mohl vyčíst záblesk porozumění. Zajatí Čobané, jak mi Taldža sdělila, byli dopraveni do “paláce” a uzavřeni ve třech od sebe oddělených kobkách pod pevnými závorami, takže bylo naprosto nemožné, aby se mohli mezi sebou dorozumět. Na útěk nemohli mít ani pomyšlení, neboť byli přísně střeženi. Slíbil jsem, že je odevzdám ihned pod pravomoc Ussulů, jakmile prokáži, že nepřišli v mírumilovném, nýbrž v nepřátelském úmyslu. Tento důkaz jsem provedl, ale jejich vydání dosud ode mne nikdo nežádal a proto jsem se považoval za oprávněného rozhodovat o nich sám. Od Taldži jsem se také dozvěděl, že sahar byl dopraven domů a že se chová podivně. Jeho žena prý vyslovila přání seznámit se se mnou, a to pokud možno ještě dnes, avšak bez kouzelníkova vědomí. Proto určila naši schůzku do chrámu. Když jsem ochotně souhlasil, nabídla mi Taldža, že mne do chrámu doprovodí. “Kdy?” tázal jsem se. “Až bude hostina ukončena. Zpravím ji o tom. Bude nás v chrámu očekávat.” “Pravila jsi, že ona je duší a sahar jen tělem. Mé nitro se vzpírá, abych ji nechal na sebe čekat. Nepřál bych si ostatně, aby ostatní hosté kvůli mně museli brzy odejít. Jak dlouho ještě slavnost potrvá?” “Nejméně do půlnoci. Ale můžeš jít, kdykoliv ti bude libo. Nikdo ti to nebude mít za zlé.” “A šejk?” “Ani on.” “Ale ty zde musíš zůstat? ” “Já? Proč bych neměla mít stejnou svobodu jako ty a kdokoli jiný? Zůstanu zde jen, pokud to bude nutné. Důležité věci jsou ostatně již odbyté, bude následovat jen jídlo a pití. Přeješ si odejít?” “Ano.” “Jsi upřímný a prosím tě, abys jím byl vždy, alespoň vůči mně, neboť i já