Karel May

V říši stříbrného lva 8. - Na hoře Alláhově

Kapitola první VE MĚSTĚ MRTVÝCH

Účinek slavností na obyvatelstvo Ardistanu byl neobyčejný. Cizincům se ani nechtělo domů. Množství lidí, které se sjelo do Ardu a tábořilo v jeho okolí, se spíše den ke dni rozmnožovalo, místo aby ho ubývalo. Přicházelo ustavičně více poutníků, kteří se chtěli účastnit slavností, a to povzbuzovalo dobrého bas nazraniho k novým námahám. Věru tentokrát trvaly vánoce celý týden. Teprve pak došly knězi síly. Vážnost křesťanů stoupla nyní tak’, že je i jinověrci otevřeně zdravili. Mnozí poznali, že se v nich dříve klamali, jak co do počtu, tak i do povahy. Nikdo by byl nevěřil, že jich je tolik. Byl to přirozený následek dřívějšího útlaku. Křesťané se báli veřejně vystupovat. Nyní však, když se přesvědčili, že jim emír věnuje svou přízeň, bylo jich všude dost a naplnili město tak, že vypadalo téměř jako zcela křesťanské. A tyto zástupy se chovaly tak pokojně, že emír sám ujišťoval, že nikdy ještě nebylo tak málo přestupků

proti veřejnému řádu jako právě v těchto dnech, kdy obyvatelstvo města bylo skoro dvojnásobné. A dokládal: “Kdyby byly ulice naplněny stejným počtem lamaistů a mohamedánů, mohl bych udržet klid jen pomocí nejsilnějších policejních opatření.” Bylo opravdu nápadné, jak málo muslimů, lamaistů a jinověrců člověk v ulicích potkával.

Nezmizeli sice, účastnili se jako dříve veřejného života, ale nedělali to již tak nápadným způsobem jako dříve. Stali se najednou opatrnými a měli k tomu dobré důvody. Emír totiž začal sice tiše, ale velmi energicky zametat mezi svými protivníky. Seznamy spiklenců mu k tomu dobře posloužily. Bas islami, jak je známo, zmizel již dříve. Varován Pardálem, měl kdy odjet z města. Nyní zmizel pojednou i ardistanský maha láma se svými přívrženci a přáteli. Jeho drzé vystoupení v chrámu nebylo ovšem jedinou příčinou jeho zmizení; to muselo mít vážněj

ší příčiny. V posledních dnech byli totiž pohřešováni i mnozí jiní úředníci a důstojníci, a nikdo nevěděl, kam se poděli. Uplynulo několik týdnů, aniž kdo zvěděl o nějakém zatčení či jiném násilném zákroku emírově. Osoby, jichž se zatčení týkalo, zmizely nevysvětlitelně, a na jejich místa nastoupily jiné, a nebylo k vůli tomu vydáno žádné úřední prohlášení. Nápadné ovšem bylo, že zmizelí patřili k straně spiklenecké a jejich nástupci že byli voleni z nejvěrnějších emírových přívrženců. Museli si toho především všimnout ti, kteří o spiknutí věděli a kteří sami byli spoluspiklenci, zvláště když se toto čištění provádělo podle určitého pořádku. Nejprve postihlo nejvyšší, pak vysoké úředníky, po nich jejich nejbližší podřízené. Pokračovalo se shora dolů, a to s tak neklamnou jistotou, že zasvěcencům jistě naskakovala strachy husí kůže. Každý si mohl vypočítat, kdy i na něho dojde. A tak záhy našli mnozí jedinou záchranu v myšlence uprchnout před neznámým osudem dříve, než rameno spravedlnosti dopadne i na jejich šíje. Kdo byl chytrý, poslechl tento vnitřní hlas. Byly dny, kdy celá řada lidí opouštěla svá postavení a služby v městě, a nikomu se nezmínila, proč to dělá a kam odchází. Pozoroval jsem to velmi dobře, chránil jsem se však upozornit na to emíra otázkami. Bylo tu mnoho jiných, důležitějších věcí, které vyžadovaly mou pozornost. Že tím především myslím studium velmi zajímavé země a jejího obyvatelstva, nemusím ani povídat. Bylo mou úlohou seznámit se se vším co nejpodrobněji, a tak jsem tedy procházel nejprve městem, pak jeho okolím; konečně jsem podnikl i vyjížďky do kraje, při čemž mi byl Halef věrným průvodcem. Vyjížďky jsme konali za velmi dobrých podmínek. Stali jsme se totiž brzy populárními. Křesťané nás milovali.

Podporovali nás radou i skutkem. Rádi odpovídali na všechny naše otázky. A ostatní, kteří nás možná nenáviděli, neodvážili se nám to dát najevo skutkem. Byli nuceni přijímat nás stejně vlídně a prokazovat nám služby, o něž jsme požádali. Okolnost, že jsem nyní užíval volného času jen k studiu, mi nijak nebránila v tom, abych nepokračoval v úkolu, který mne přivedl do Ardistanu. Tento úkol byl nyní vyplněn. Přijeli jsme, abychom si zjednali jasno o zdejších poměrech a mohli posloužit svými znalostmi Džirbanimu, který je pro sebe potřeboval. Že podnikneme věc nebezpečnou, věděli jsme předem, ale události se naštěstí utvářely zcela jinak, pokojněji. Emír nám byl zavázán díkem, proto ani na Džir baniho nehleděl již tak nepřátelsky jako dříve. K tomu se přidružily nejnovější vnitřní záležitosti města a říše. Když emír vypověděl válku Džinistanu a vyslal proti němu vojska, tu objevil, že se na ta vojska a jmenovitě na jejich velitele nemůže ani za mák spoléhat. Přesvědčil se, že měl být svržen z trůnu, že jeho nynější postavení je velice otřeseno. Tu jsem mu slíbil pomoc Džirbaniho proti vzbouřencům. Tím se přesvědčil, že Džirbani je šlechetný sok, a napadlo jej, že by bylo nejlépe zamezit svár, který mezi ním a Džirbanim hrozil vypuknout, a uzavřít s ním raději příměří.

Takové příměří nám ovšem muselo být vítá

no, poněvadž skýtalo Džirbanimu možnost uspořádat svá vojska po námahách vzniklých pochodem v poušti, upevnit

je a vnitřně zorganizovat. Byl jsem si tedy jist, že k příměří svolí, třeba po nějakém zdráhání. Neměl jsem však chuť jet k němu sám, abych s ním vyjednával. Chtěl jsem poznat Ardistan a ne se pohybovat sem a tam na jediné silnici. Proto jsem emírovi navrhl, aby toto vyjednávání svěřil někomu jinému. Vyslal tedy jednoho ze svých důstojníků, kterému jsem dal jako průkaz mnou napsaný a emírem spolupodepsaný dopis, jímž jsem jej Džirbanimu doporučil. Tak tedy vypadala situace dnešního rána, kdy, sotva jsem vstal z lože, vešel ke mně emírův sluha s otázkou, může li se mnou emír promluvit. Nebylo to nic neobyčejného. Emír neměl ve zvyku dlouho spát, a stávalo se často, že mne překvapil

časně ráno svou náštěvou. Vzkázal jsem mu tedy, že jsem mu k službám. Po chvíli přišel sám ke mně. Bylo to jisté znamení, že předmět, jímž se v myšlenkách obíral, ho nutil k největšímu spěchu. Vešel ve vysokých botách, s ostruhami, oblečen jako k vyjížďce. Ještě než za ním zapadla dveřní opona, zvolal: “Je zde! Přijel již v noci. Nedal mne však vzbudit, ačkoliv jde o tak důležitou věc! “Kdo?” otázal jsem se. “Bimbaši,” odvětil. Bimbašim mínil emír důstojníka, kterého poslal k Džirbanimu. Nebyla to sice vysoká hodnost, ale vyslal tohoto muže proto, poněvadž ho považoval za poctivého, věrného a obratného. “Bimbaši byl dobře přijat a dosáhl úspěchu,” pokračoval emír. “Džirbani je ochoten ujednat příměří a ujišťuje, že jeho podmínky budou velmi lehké a snadno splnitelné.” “Což nejsou ještě stanoveny?” tázal jsem se. “Neposlal ti je po bimbašim?” “Ne. Projevil mínění, že naše vzájemné postavení je velice choulostivé; a především že musíme naše dorozumění udržet v tajnosti. Krátce tajné vyjednávání. Nechtěl nic svěřit papíru, chce vše vyjednat ústně. Jednat se mnou osobně. Má pravdu; souhlasím s ním! Ty také?” “Ano,” přisvědčil jsem. “Vidím, že jsi oblečený na cestu. Souvisí to s tím vyjednáváním?” “Ovšem! Džirbani vzkázal, že bude nejlépe, vyjedeme li si oba na půl cesty vstříc a sejdeme li se na smluveném místě.” “Která cesta je míněna?” “Stejná, kterou jste sem přijeli. Znáš ji. V půli cesty stojí stará, napolo rozbitá džamie se studnou mezi zdmi nádvoří. Jistě sis jí povšiml?” “Ano. Tábořili jsme tam.” “Tam se máme potkat. Líbí se ti to?”

“Místo je opravdu dobře voleno. Bylo ti toto přání Džirbaniho předneseno písemně či ústně?” “Ústně, rozumí se, jen

ústně. Bimbaši je však věrný a spolehlivý. Považuji za správné, počíná li si Džirbani tak opatrně. Také mi dal vzkázat, že bude dobře, přijedeme li do džarnie co možno nenápadně. Nikdo nesmí tušit, kdo jsme a jaký cíl máme před sebou.

Proto musí být náš průvod co nejmenší a mít nejklidnější vzezření. Džirbani bude mít čtyři průvodce a prosí mne, abych jich také nebral s sebou více. Navrhuje mi dokonce i osoby, které mám vzít s sebou. Můžeš je uhodnout?” “Jen dvě; mne a Halefa.” “Ano! Chce vás vidět. A oba druhé?” “Prosím, jmenuj je!” “Jsou to ussulští princové.” “To mne těší.” “Dobrá. Potrestal jsem nevinné a jsem jim nyní za to povinen důvěrou. Oba znají Džirbaniho; jsou s ním stejně staří.

Jejich matka Taldža byla vždy jeho přítelkyní a ochránkyní. Už jsern je o všem zpravil a vyzval je, aby se připravili na cestu. Pojedou s námi velice rádi a těší se, že se setkají s druhem z mládí.” “Přeji jim to ze srdce. Kdy vyjedeme?” “Nejraději bych vyrazil ihned, protože se však zdržím několik dní mimo město, musím provést opatření, jež si vyžádají několik hodin. Doufám, že budu hotov před polednem. Souhlasíš, aby nás jelo jen pět?” “Ovšem. Čím více by nás bylo, tím bychom vzbudili více pozornosti.” “A sluhové?” “Já a Halef je nepotřebujeme. Jsme zvyklí si posloužit sami. Pokud jde o tebe, přiznávám ovšem ” “Nic nepřiznávej!” vpadl mi do řeči. “Jsem snad něco jiného než vy?” “Myslím, že přece!” Usmál se a pravil: “Tak? Dobře! Ale tentokrát se nechci zdát něčím jiným. Pojedu na zapřenou, nepoznán, či jak se tomu jinak říká. Pryč tedy se sluhy! Nevezmeme s sebou žádné. Dva soumary s potřebnými potravinami a jinými věcmi však vezmeme! Také vůdce nepotřebujeme. Cestu znám já, ty i Halef. Plukovníkovi, který vás vedl, jsem dal rozkaz, aby volil nejodlehlejší cesty. Máme k tomu dost příčin, abychom i teď jeli opatrně, a budeme se tedy držet téže cesty. Ussulové pojedou tentokrát na lehčích koních, než jsou jejich obři. Dám jim hřebce ze svých stájí. Uvidíš, že se nám pojede velmi dobře, a neklame li mne výpočet, dorazíme na místo zítra před večerem. Připravte se, abyste mohli ihned vyrazit, až pro vás pošlu!” “Máme mlčet o cíli naší cesty vůči každému? ” “Ano. Je tu snad někdo, komu bys rád řekl, že odcestuješ?”

“Abych řekl pravdu, ano. Rád bych uvědomil bas nazraniho a oba pěvce, otce a dceru.” “K tomu svoluji. Jsou to dobří a poctiví přátelé a jistě by se o tebe strachovali, kdybys zmizel a nic jim neřekl. Řekni jim to, avšak nikomu jinému!” Odešel a já s Haléřem jsme se připravovali na cestu. Měla být mnohem zajímavější, než jsme tušili. Odcestovali jsme ještě před polednem. Nejprve odjel sám emír. Následovali oba Ussulové, kteří se pustili se dvěma soumary z města jiným směrem. Pak jsme teprve vyjeli my, opět jinou cestou. Venku za městem jsme se všichni setkali. Nebudu líčit průběh jízdy, nebyla nijak zvláštní, a podotknu jen, že se emír nemýlil cíle jsme dosáhli skutečně druhého dne před večerem. Psy jsme měli s sebou. Emír jel na nádherném bílém hřebci se skvostným postrojem. Ussulové měli silné valachy, kteří, třebaže vypadali těžkopádně, byli znamenitými vytrvalci. Zříceniny džamie, určené za dostaveníčko, ležely v rozlehlé, stepnaté rovině, již bylo možno přehlédnout kol dokola až k samému obzoru. Nebyla tu vlastně nejmenší příčina k nějaké zvláštní opatrnosti. Jestliže jsme zříceninu dříve objeli, nestalo se tak ze zvláštní obezřelosti, nýbrž jen proto, že jsme to už měli s Halefem ve zvyku. Kam oko mohlo dohlédnout, nebylo vidět človíčka a také ve zříceninách nebylo živé duše. Ani stopy po živoucím tvoru jsme nespatřili, když jsme vjeli dovnitř. Džirbani tedy ještě nepřišel. Seskočili jsme z koní, opatřili je obrokem a usedli pak u studny, která obsahovala znamenitou vodu. Noc nás zastihla při večeři. Nezapálili jsme však oheň. Byli jsme znaveni celodenní jízdou a chtělo se nám spát. Vyspali jsme se také vydatně a nebyli bychom se ráno ani probudili, kdyby byl ben Rih hlasitě neřehtal. Bylo to znamení, že nás chce na něco upozornit. I Syrr vstal, byl však klidný. Naši psi protáhli jen krky a stříhali ušima, ale neozvali se. “Jedou, sídi; už jedou!” zvolal Halef a rychle vyskočil. “Pojďme ven, abychom je pozdravili!” V té chvíli zařičel i venku kůň v odpověď Assilovi. Nezařičel však sám, brzy se ozval druhý, třetí čtvrtý. To ovšem znělo tak, jako bychom se neměli setkat s pouhými pěti jezdci, nýbrž s celým oddílem, sedícím vesměs na hřebcích. Ten oddíl se ostatně již tak přiblížil, že jsme zřetelně slyšeli koňský dusot. Halef hlasitě vykřikl. Následovali jsme ho rychle ven před ohradní zeď a co jsme

spatřili? Jistě tisíc jezdců, kteří právě zříceninu obkličovali. “Copak ti tu chtějí?” tázal se emír napolo hněvivě, napolo udiveně. “Ukáži jim ” Ustal však uprostřed věty, a hned jsme poznali proč. Jeden oddíl jezdců se pustil rovnou k nám. Vpředu jeli důstojníci a v jejich čele Pardál!

“Do zbraně!” vykřikl Halef. “Jsme zrazeni! Podvedli nás!” Ano, do zbraně. Ale kde zbraně vzít? Ani já, ani on jsme vůbec zbraně neměli. Měli jsme jen nože. Šavle i pistole emírovy byly sice skvostné, ale sloužily spíše nádheře než skutečné potřebě. Oba Ussulové měli také šavle a každý po pušce, ale byly to jen lovecké pušky. Co to bylo proti té záplavě znamenitě ozbrojených jezdců. Stavět se na odpor by bylo bývalo šílenstvím. Bylo spíše radno se poddat a později udělat vše, co bude možno. Zašeptal jsem své mínění emírovi, který byl dost rozumný, aby pochopil, že mu nic jiného nezbývá. Nepromluvil ani slova. Kývl jen, aby mi dal na srozuměnou, že souhlasí. Ale jeho oči metaly blesky, rty měl sevřeny a pěsti zaťaty; vřelo to v něm. Konečně oddíl dojel k nám. Pardál asi dal svým lidem přesné rozkazy, neboť jezdci seskočili z koní a přicházeli k nám s úmyslem oddělit nás od sebe. Emír vykřikl: “Držte se u sebe! Nože ven! Kdo se mne dotkne, toho probodnu!” Poslechli jsme. Nože by nám, jak se samo sebou rozumí, nebyly mnoho pomohly, kdyby bylo šlo do tuhého; bylo však patrné, že útočníci nebaží po našich životech. Spokojili se jen s tím, že nás zatlačili do zříceniny, kde u koní stáli naši psi s hlavami vztyčenými, hotovi bránit nás na život a na smrt. Nebylo však radno štvát je na naše nepřátele. Poručili jsme jim, aby ulehli. Skoro celý oddíl se vedral do zřícenin za námi. Nebyli jsme tedy jen zvenčí, ale i uvnitř tak důkladně obklopeni, že nebylo možno ani pomyslet na to, vsednout na koně a prchnout. Emír se na nikoho ze vzbouřenců ani nepodíval. Posadil se vedle studnice, princové Ussulů zasedli po jeho pravici i levici, hotovi bránit ho, kdyby bylo třeba. Posadil jsem se s Halefem proti nim. Kdo zná hadži Halefa, ví o něm také, že nebyl člověkem, který by se zalekl, i kdyby byl přepaden třeba celým plukem jízdy. Tvářil se, jako by tu nikdo nebyl, sáhl po zbytcích zásob, které tu ještě od večeře ležely a pravil: “Vyspali jsme se znamenitě! Teď se nasnídáme a pak pojedeme dál!” “Kampak?” tázal se Pardál, který k nám mezitím v čele svých důstojníků přistoupil. Halef se tvářil, jako by byl otázku vůbec neslyšel. Otevřel vak a dělil maso, které obsahoval. Vzali jsme si a jedli. Jen emír odmítl. Byl v nitru asi nesmírně rozčilen. Jeho obličej se zbarvil téměř do špinavé žluti. Přijímal stále se stupňující ošklivost, o níž jsem se již jednou zmínil. “Vstaňte! Chci s vámi mluvit!” zvolal pojednou Pardál. Nikdo z nás se ani nehnul. “Vstaňte!” opakoval Pardál. “Jste hluší?” Seděli jsme dál, tu uchopil Pardál Halefa zezadu za krk, aby ho zvedl, a rozkřikl se:

“Pse, na nohy! Já tě ” Dál se nedostal, neboť čtyři psi se na něho vrhli, strhli ho na zem a zablýskli nad ním svými chrupy, takže okamžitě pochopil, co by se stalo, kdyby sebou jen pohnul a pokusil se o obranu. Dva nebo tři důstojníci se chopili pistolí, aby po psech střelili, ale sám Pardál na ně zvolal: “Alláh zachraň! Pryč se zbraněmi! Nestřílejte, nebo mne roztrhají!” Tu se k nim obrátil Halef a pravil: “Ten chlapík není tak hloupý, jak jsem myslel. Ví, co ho čeká. Stačí, abyste vypálili jen jedinou ránu z pistole nebo pušky a roztrhnou mu hrdlo. Pardála znám, je to dareba. Kdo však jste vy?” Tu na něho zahřměl důstojník, který měl na kabátě nejvíc prýmků: “Mlč! Mluvíš o novém ardistanském emírovi! Byl jsem až dosud plukovníkem tohoto pluku, nyní jsem však generálem!” Halef se dal co nejupřímněji do smíchu.

“Generálem jsi? Ale pak tedy je tvé místo po jeho boku! Hu! Hi!” Zavolal na psy a ukázal prstem nejprve na generála a pak na zem, na místo, kde ho chtěl mít. Rozkaz byl proveden právě tak jisté, jako rychle. V okamžiku ležel generál vedle Pardála. Z jeho podřízených se nikdo neodvážil přispět mu na pomoc. Halef je varoval: “Klidně čekejte, až se najíme! Nikdo nás nesmí při jídle vyrušovat. A pamatujte si: nejmenší podezřelý pohyb bude stát vašeho novopečeného emíra a právě vylíhlého generála život! Po jídle si s nimi promluvím!” Jezdci se dívali jeden na druhého jako pomatení. Něco podobného asi nezažili. Tisíc mužů proti pěti a přece tolik drzosti od tak maličkého chlapíka to nikdo nečekal. Radili se tiše mezi sebou, a zatím těm dvěma, nad nimiž se blýskaly chrupy psů, strachy stydla krev v žilách. Pardál, ačkoliv jistě nebyl zbabělec, jen šeptal: “Neubližujte těm bestiím! Nedotýkejte se jich!” Jeden voják zamručel: “Měli jsme střílet, hned jak jsme přišli, teď je už pozdě!” Našli si místo, aby se posadili, a vyčkávali. Pak se konečně uklidnil i emír a poslechl mé domluvy, aby jedl. Přijal kus masa a rozmlouval o svém nynějším postavení, aby si je ujasnil. Mluvil ovšem tlumeně, aby ho Pardál ani generál nesly seli. Bylo nám jasné, že tito lidé nás sem vylákali, aby nás zajali a dopravili někam, kde bychom byli neškodní. Nevěděli jsme, na které místo, ale tušili jsme, že to bude asi Město Mrtvých. Emír se o tom vyjádřil takto: “Zamýšlí li Pardál něco podobného, můžeme se bez obav oddat svému osudu. Znám Město Mrtvých, a to nejen domky zavrženců; i místopis okolí mi není cizí. Ve společnosti svých sluhů jsem prolezl město i celé okolí již jako chlapec, neboť je nejzajímavější v celém Ardistanu. Je opředeno mnoha pověstmi. Otec mi tenkrát dovolil prohlédnout si je ve všech podrobnostech, ovšem v bezpeč

ném průvodu. A vyje znáte také,” obrátil se k ussulským, “znáte přinejmenším tu část, kterou jsem vám vykázal k pobytu!” Princové přisvědčili a emír pokračoval: “Vězení a domy vypovězenou mají některá tajemství, která skoro znemožňují věznit v nich člověka, který je zná. Rozumí se, že jen jediný člověk zná ta tajemství všechna, a tím jsem já. Dopraví li nás tam, bude hračkou dostat se odtamtud, kdykoli budu chtít. Bránit se zde, v těchto místech, není možné. Umačkali by nás. Také zajetí Pardálovo a jeho společníka nás nespasí.” “Radíš tedy, abychom se dali zajmout, budou li nás chtít dopravit do Města Mrtvých? ” tázal jsem se. “Ano,” přitakal emír. “Doufám, že se to brzy dozvíme.” “Možná, že také ne!” “Ponechte o to starost mně!” pravil Halef. “Není tě důstojno, emíre, abys mluvil s bandity, mně však způsobí potěšení, vylákám li z nich jejich tajemství. Jste srozuměni? ” Měl pravdu. A poněvadž se prve tak znamenitě choval, dal mu emír svolení, aby za nás mluvil. To ovšem Halef a uvedlo do nálady, v níž se sobě líbil nejvíce. Sbalil zbytky potravin opět do vaku, který uschoval v sedlové brašně, a obrátiv se pak k Pardálovi, oslovil ho svým nejbodřejším tónem: “Tak. A teď pojedeme dále. Ptal ses prve, kam? Povím ti to. Pojedeme s vámi!” “S námi?” tázal se udiveně Pardál. “Ano, s vámi.” “Jak to? Jak to myslíš? Odvolej své psy! Zdá se, jako by chtěli trhat, jak člověk jen pohne rtem!” “Neboj se. Ústy pohybovat můžeš, ale tělem nesmíš hnout; to si pamatuj! Nuže, chci ti říci, že jsme sem schválně proto přijeli, abychom jeli kousek cesty s vámi.” “Kam?” “Kam bude libo! Máme právě čas. A poněvadž ses stal novým ardistanským emírem, může jít starý emír na prázdniny, aby se zotavil. A komu by se měl svěřit, než vedení svého nástupce, o němž přece svět ví, že je jeho přítelem a nejučelivějším žákem? Urči tedy, prosím, kam máme jet!” Pardál si hryzl rty. Posměšek ho ťal do živého. Věděl ovšem právě tak jako my, že se nakonec musíme poddat, ale bylo mu proti mysli, že jsme se tímto vědomím nedali zkrušit. Byl přesvědčen, že nás hned při prvním útoku dostane do rukou a zatím padl sám do našich rukou; místo aby se nám posmíval, musel snášet posměšky od nás. Polykal vztek.

Poznali jsme to na jeho hlase, který tlumen zavilým vztekem zněl dutě, jako z hloubky. “Ano, povedu vás, jak se samo sebou rozumí, tam, kam mi bude libo a kam vás už předešel Džirbani!” Bylo to důležité sdělení, ale Halef se dovedl ovládat. Odvětil zdánlivě klidně:

“Džirbani? Nevymýšlej si pošetilosti! Ten má v nejmenším kloubku malíčku více rozumu než ty v celém těle!” “Ten?” zasyčel vztekle Pardál. “Pravím ti, že se dal ještě rychleji a dříve obelstít, než vy. Vězí už několik dní v Městě Mrtvých! A ne sám, nýbrž i s druhým synem mého otce.” “Aj! Se staršímčobanským princem?” “Tak jest!” .,S tvým vlastním bratrem?” “Ano!” “Vida, vida. I toho jsi tedy oklamal a vlákal do Města Mrtvých?” “Toho zvláště! Je to prašivec, který mi odloudil věrné Čobany. Uvidíte je oba; musíte je vidět! Musíte dolů k nim ” “Musíme?” přerušil ho Halef. “Že musíme? Ne, my chceme! My tě dokonce nutíme, abys nás tam dovedl! Klademe ti podmínky. Přistoupíš li na ně, nic se ti nestane; nesvolíš li k nim, roztrhají psi tebe i tvého generála!” “Podmínky? Vy? Mně?” pátral Čoban. “Ano. Vy dva zůstanete našimi zajatci. Až dojedeme do Města Mrtvých, propustíme vás na svobodu.” “Dál!” “Ano, dál! Pluk pojede napřed. Celý do jediného muže! Nechceme mít nikoho v týle, kdo by mohl začít střílet. My pojedeme v malé vzdálenosti za plukem. Tobě a šlechetnému generálovi svážeme ruce. Pojedeš mezi mnou a effendim, za námi psi. Generál mezi ussulskými princi, následován druhým párem psů. Psi jsou vycvičeni nejen na pěšáka, ale i na jezdce. Vyskočí na koně a zakousnou jezdce v sedle rozumíš! Nemysli, že by se vám podařilo uniknout!” “Však vy také neuniknete! Kdyby v pluku zpozorovali, že chcete ujet, vrátili by se a zadupali by vás do země!” “Kdyby to dovedli! Ale jak slyším tvá hrozba zní jako souhlas s našimi podmínkami?” “Ne, to ne! Je nás tu tisíc! Bylo by šílenstvím, kdybychom se považovali za vaše zajatce.” “Jste zajati! Ostatně nás znáš! Víš dobře, že nežertujeme a že hrozbu provedeme, nesplníš li podmínky.” “Jakou hrozbu?” “Poslyš tedy: dávám ti deset minut času, aby ses rozhodl. Odmítneš li nabídku, vezmeme vás do svého středu a opustíme toto místo. Dříve se však musí tvoji jezdci vzdálit na dostřel. Jestliže jen jediný z nich tu vzdálenost zkrátí, postřílíme vás vašimi vlastními pistolemi. Rozmysli si to rychle!” “A splníme li podmínky, pojedete bez zdráhání do Města Mrtvých? Je to pravda?” “Ano.” “A propustíte nás tam na svobodu?” “Zajisté.” “Ihned.” “Hned, bez zdráhání a jakékoli lsti!” “Dobrá! Nespoutáte li nás, chci slíbit ” “Mlč!” vpadl mu hadži do řeči. “Nechci žádný slib. Jste vzbouřenci, zrádci a lháři. Nikdo vám nemůže věřit. Řekni ano nebo ne!” Radili se chvíli tiše, pak promluvil generál trochu hlasitěji: “Takové šílence jsem ještě neviděl!” Na to nám sdělil Pardál své rozhodnutí: “Přijímáme, zaručíte li nám, že dodržíte své slovo.” “Slibuji to!” “Že se nepokusíte o útěk?” “Ano.” “Že nás hned po příjezdu do města propustíte?” “Ano!” “Pak budete vy našimi zajatci a půjdete do vězení!” “Beze všeho,” odvětil Halef, když byl pohlédl tajně na emíra a spatřil, že ten přisvědčuje kývnutím. “Žádám, aby mi každý z vás přísahal, že dodrží úmluvu!” “Každý? Přísahat?” vybuchl zlostně Halef. “Co tě to napadá. Tisíc tvých přísah se rovná miliónu lží; jediné naše slovo platí však tolik jako sto přísah. Dal jsem slovo za všechny, a to ti musí stačit! Deset minut minulo!

Opustíme nyní zříceninu a pojedeme s vámi do Ardu. Uvidíme, donutí li nás vaše statečné jezdectvo, abychom vás zastřelili!” Vstal, aby jim odebral zbraně. Pardál rychle zvolal: “Zadrž ještě! Spokojím se s tvým slovem!” Hadži jim za asistence psů odebral nože, pistole a šavle, donesl zbraně k nám a vyzval je: “Zavolejte sem teď důstojníky, ale ne blíže, než na doslech! Oznamte jim, co bylo smluveno, a poručte, aby se zachovali podle smlouvy. Ale nehněte se při tomz místa! Psi by to nestrpěli a vaše pistole, jak vidím, jsou nabity!” Poslechli. Důstojníci přišli asi na patnáct kroků a bylo jim podle našeho přání sděleno, jak se mají chovat. Byli pochopitelně zklamáni a zaraženi. Někteří z nich hlasitě mručeli, ale ohled na oba naše zajatce je donutil k poslušnosti. Vzdálili se konečně a jejich lidé je následovali, takže jsme nyní byli se svými dvěma “zajatci” sami ve zřícenině. Jen dva muži se vrátili, aby přivedli jejich koně, ale hned zas odešli. Připravili jsme se na cestu. Napojili a osedlali jsme koně, vysadili zajatce na jejich koně, svázali jejich zvířata k

sobě a vyslali jsme pak statečného Halefa, aby se podíval, co se děje venku. Ohlašoval, že naše podmínky byly splněny. Pluk vyjel na dostřel od zříceniny a čekal, až se objevíme. Když jsme vyšli, dal se do pohybu ihned, jak bylo nařízeno. Následovali jsme právě tak pomalu nebo tak rychle, jak jeli před námi. Abych označil naši náladu, musím říci, že jsme se cítili být vítězi i přemoženými. Nejčilejší byl Halef. Ptal se, jak svou věc provedl a přijímal zaslouženou chválu se sebevědomým úsměvem. Nutno ovšem podotknout, že by to byl nikdo z nás lépe neprovedl než on. Pokud jde o zajatce, vyhýbali se i pohledu na nás a střežili se vyměnit s námi slovo. Pardál si chtěl vylít vztek aspoň na svém koni. Vrážel mu do slabin ostruhy, ale Halef mu pohrozil: “K čemu to děláš? Neodvažuj se to opakovat, jinak tě naučím lepšímu zacházení se zvířaty!” “Co je ti po tom?” zamručel zlostně Čoban. “Komu patří kůň?” “Zda mně, či tobě, je lhostejné! Nestrpím však, abys byl bestií, která stojí hlouběji než zvíře!” “Jsi tuze maličký, abys mohl něco nestrpět!” prohodil netrpělivě Pardál. Je známo, že nic nedovedlo malého Halefa tak rozzlobit, jako předhodil li mu někdo jeho nevelkou postavu. Hned se rozpálil: “Jen to zkus a uvidíš, jak si budu počínat!” Pardál, aniž řekl slova, vrazil hřebci ostruhy do boku, že zvíře bolestí vyskočilo všema čtyřma. Popohnal jsem hned Syrra stranou, aby nebyl zraněn kopyty, avšak Halef se nevyhnul. Vytáhl nůž a vrazil jej Pardálovi na palec do stehna. “Ty bodáš, pse!” zařval Pardál. “To máš za koně!” odvětil Halef. “A tohle za psa!” Vztyčil se ve třmenech a vyťal trýzniteli takový políček, že udeřený zavrávoral. Nejprve se na Halefa jen tupě zadíval, ale pak se chtěl na něho vrhnout, aby se pomstil. Já ho však uchopil za rameno, zadržel ho a řekl: “Zadrž! Dost! Dotkneš li se ještě jen jednou koně ostruhou, vložím se do toho sám! Kdo jedná jako šelma, s tím budu zacházet jako s šelmou!” Zablýskl po mně potměšile, chtěl odpovědět, ale zarazil jsem mu to rozkazem: “Dost! Už ani slova!” Poslechl sice, ale myšlenka, že musí mlčet, naplnila ho takovou zavilostí, že jsme mohli co chvíli očekávat výbuch. Jeho pohled byl ustavičně upřený na krvácející místo na noze. Snažil se sice utajit hněv, ale marně po chvíli se opět rozkřikl: “Ano, musím být zticha, budu mlčet! Ale jen dnes! Počkejte však do zítřka! Pak budete děsemřvát a kvákat jako žáby, dříve než zmizí v zobáku pelikána!” Neodpověděli jsme mu. Myslel patrně, že jsme neporozuměli jeho podobenství a tázal se s úšklebkem: “Slyšeli jste? Ten pelikán jsem já! A žáby jste vy!” Halef se hlasitě zasmál:

“Sídi, neříkají pelikánu také husa s voletem?” otázal se. “Ano,” řekl jsem nedbale. “Princ čobanů je tedy volatý husák. Sám to tvrdí. Budiž tak!” Halefův vtip nebyl právě duchaplný, ale odpovídal úplně úrovni Pardálově. Halef to také

dovedl pronést takovým tónem, že se neminul účelu. Přinutil tak Pardála k mlčení. Zuřivec poznal, že je nebezpečné začínat s Halefem hádky. Jeho spoluspiklenec generál se choval tiše. Neobtěžoval Ussuly, mezi nimiž jel. Právě tak mlčelivý byl emír, který jel za námi poslední. Přiznal později, že mu vše připadalo jako sen a ne jako skutečnost.

Přiznávám sám, že události, jichž jsme byli svědky, byly skutečně neobyčejné, že se podobaly spíše divokému snu než skutečnosti. Neobyčejný byl při tom ovšem i klid, jejž zachovávali oba “emírové” při svém nepřátelském setkání. Dalo se čekat, že se zasypou výčitkami a urážkami, zatím však zůstali vzájemně až ledově klidní a nemluvní. Právě o té hlavní věci se vůbec nemluvilo, jako by jí vůbec nebylo. A jak zvláštní bylo, že si obě strany padly zároveň do rukou. My se stali zajatci Pardála a jeho důstojníků a navzájem jsme zajali jej i jeho generála. Paradox? Ta otázka zaměstnávala asi i emíra, ačkoli byl jistě přesvědčen, že odpověď na ni nebude nijak těžká. Myslel, že se po příchodu do Města Mrtvých dostaneme tím dříve na svobodu, čím ochotněji se podvolíme zajetí. Nedělalo mu tedy starost naše zajetí, nýbrž jiná věc, a tou věcí byla voda! Cestou o tom mlčel, neboť si nepřál, aby něco z naší rozmluvy zaslechli zajatci. Když jsme se však v poledne utábořili, povolal mne s Halefem k sobě. Musím předeslat, že jsme již nyní byli na obdělané půdě. Místy tu bylo vidět nuzné políčko. Také travnatá prostranství byla čím dále tím řidší. Byli jsme ve stepi, a to právě v její nejúrodnější části. Z Ardu až k zříceninám nás cesta vedla ze severu přímo k jihu: nyní jsme se však obrátili od

východu k západu. Cíl naší cesty, Město Mrtvých, ležel na západě na vyschlé řece, jejíž voda se podle pověsti obrátila zpět do svých pramenů. Byla tam nyní poušť. Poušť v pravém smyslu slova, v níž stály jen staré, opuštěné, ne však ještě rozpadlé domy bývalých sídlišť. A v tuto poušť přecházela pomalu step. Ztrácela zeleň; tráva i ostatní rostliny mizely, zbývaly již jen řídce rostoucí nízké a kořenaté traviny, které, protože obsahují velké množství éterických olejů, se nehodí za krmivo. Tato okolnost, pokud šlo o nás, nám starosti nedělala; vzali jsme totiž na cestu z Ardu nejen dost potravin pro sebe, ale i krmivo pro koně, jež vystačilo pro několik krmení. Naši psi pak měli jako obvykle na zádech připevněné měchy s vodou, které jsme ráno ve zříceninách naplnili; byli jsme tedy zásobeni i vodou. Šlo však o těch tisíc a několik lidí, za nimiž jsme nyní jeli. Kde se měla v této poušti pro všechny nabrat voda? Tou otázkou jsem se zabýval stále více, čím hlouběji jsme zajížděli do pouště. Když před námi pluk jízdy zastavil, aby si lidé i koně odpočinuli, i my museli zastavit. Dokola nebylo ani travičky, ani kapky vody. Zvířata i lidé trpěli žízní. My ovšem jsme otevřeli své měchy nejen pro sebe, ale i pro zajatce. I psi

dostali pití a koně jsme alespoň osvěžili. Pak nám, mně i Halefovi, pokynul emír, abychom s ním odstoupili stranou. Usedl stranou od zajatců, a když jsme se k němu posadili, první otázka, kterou jsem mu položil, se týkala vody. Odvětil: “O tom jsem právě s vámi chtěl mluvit. Tato otázka nyní ještě nemá pro nás důležitost, ale bude ji mít později, až se budeme vracet k domovu.” “Což v Městě Mrtvých není voda?” vyptával jsem se. “Ani kapka!” odvětil emír. “Z toho, co jsem od tebe i od jiných slyšel, mohl jsem soudit, že je tam dost vypovězenců, vězňů, zajatců, a tedy jistě také dozorci a úředníci, kteří přece nemohou být bez vody!” “To je správné. Dostávají vodu, ale ne tamodtud, nýbrž zdaleka. Na jih od města je veliká, několik set stop hluboká studnice, z níž se pracně vyvažuje voda, která odtéká do cisterny, k tomu účelu zřízené. Z cisterny se naplňují vodní měchy, jež jsou odváženy velbloudy do Města Mrtvých.” “Jak daleko je tamodtud k studnici?” “Velbloudi potřebují plné dva dny, aby tam došli.” “Tedy čtyři dny tam a zpět?” “Ano.” Podíval se na mne zvláštním pohledem, ale i já pohlédl na něho, neboť mi hlavou proletěla myšlenka, který mi tento nedostatek vody ukázala v nejhroznějším světle. Stačilo přerušit na několik dní dopravu vody do města, aby nepohodlní vypovězenci zmizeli z povrchu zemského. Člověk zajde žízní mnohem dříve než hladem. Nepromluvil jsem však o tom a tázal se dále: “Je tedy třeba, abychom se u té studnice zásobili nejméně na čtyři dni vodou, nechceme li na zpáteční cestě trpět žízní.” “Ano, tak je tomu!” “Bude to velmi těžké. Kdo ponese tolik vody? A kdyby i ta otázka odpadla, Pardál nám zabrání, abychom se zásobili.” “Myslíš, že žádá naši smrt?” “Myslím? Jsem o tom přesvědčen!

Vede nás jistě vstříc smrti.” “Nebo já jeho! Jen vyčkej času! Tak příliš mne důvěra k němu nezavedla, abych mu sdělil všechna tajemství Města Mrtvých! Nezná je a to bude jeho zkázou. Co však chce teď? Proč kývá dopředu?” Pardál vskutku vstal a dával rukou znamení, aby se z jeho lidí někdo přiblížil. Zvěděli jsme, že žádá, aby k němu přišel hekim, lékař nebo felčar, aby mu obvázal díru, kterou mu Halef navrtal do nohy. Emír neměl proti tomu námitek. Když se tak stalo, skončili jsme odpočinek, a pokračovali opět v cestě v témž pořádku, jako předtím. Další cesta byla úplně nezajímavá a vedla nás čím dále tírn smutnější pustinou. Jestliže jsme však chtěli dorazit k studni, o které se zmínil emír, bylo třeba jet až přes půlnoc a cestou jen nepatrně odpočívat.

Cesta pak byla tím jednotvárnější, že byl právě nový měsíc a noc nás brzy zahalila neproniknutelnou tmou. Koně jezdců byli již tak unavení, že nebyla naděje, aby vydrželi ještě hodinu takové cesty. Naši koně nesnáze překonávali lépe. Když jsme konečně dojeli na místo, byl dán povel k odpočinku. Kolem byl utvořen kruh, který byl však tak těsný, že jsme proti tomu museli protestovat. Obavy, že by se v noci na nás mohli náhle vojáci vrhnout a vyrvat nám zajatce, byla nasnadě. Pohrozili jsme tedy, že pojedeme hned dále a že zajatce neušetříme, bude li nám bráněno v odjezdu. To pomohlo. Vojáci se konečně od nás vzdálili tak, že jsme se cítili bezpečni před jakýmkoli překvapením. Přes to jsme se však nezřekli opatrnosti. Nespali jsme střídavě a drželi jsme stráž, aby jeden z nás mohl v případě potřeby hned vzbudit ostatní. Když se začalo šeřit, spatřili jsme, že táboříme u paty hřbetu pahorku, složeného z pevných skalisek. Skaliska, která jistě sahala hluboko pod zem, byla příčinou, že se tu nashromáždil uprostřed vyprahlé pustiny pramen, třebaže ve velké hloubce. Skalnatý hřbet se táhl od východu na západ a zadržoval všechnu vlhkost, která snad z hor prosakovala pod zemí až sem. Kromě toho hřbetu byla však krajina, jak daleko mohlo oko dohlédnout, úplnou rovinou bez nejmenší prohlubiny, bez nejnepatrnějšího zvlnění. Písek, písek, koldokola jen písek! Písek byl toho druhu, který na zrak působí jako jemně rozemletý oblázek; Arabové mu říkají ér raml el hijavan písek hrůzy. Vojsko unavené včerejší jízdou ještě spalo, když jsme se probudili. Jen stráže a oddělení dvaceti mužů, zaměstnaných u cisterny, bylo vzhůru. Vyvažovali ustavičně vodu ze studnice a naplňovali měchy, kterých tu leželo na stovky. Nedaleko vaků bylo uloženo sušené ovoce, trvanlivé pečivo a jiné poživatiny na několika hromadách. Bylo tu dokonce i čerstvé maso ze zvířat včera poražených. Tato výprava tedy nebyla improvizovaná, ale pečlivě připravená. Stopy nám prozradily, že koně byli v

noci napojeni, jen naši nedostali nic. Stačila jim naše vlastnf voda. Poněvadž nám však voda došla, rozhodli jsme se, že měchy znovu naplníme a že necháme koně vypít tolik vody, kolik snesou. Teď se to dalo snadno provést, neboť voda byla dosud jasná a čistá, kdežto později, až by se gem nahrnulo množství lidí, bude jistě zkalená. Ani nás ovšem nenapadlo, abychom se odebrali k studni a nechali Pardála a generála ležet bez dohledu. Byli by se hned dostali na svobodu a ztratili bychom jedinou výhodu, kterou jsme si vydobyli. Museli s sebou, přesto, že se zdráhali. “Co tam chcete? Kam chcete jít?” tázal se Pardál. “Snad nechcete uprchnout? Nemyslete si, že se vám to podaří!” “Uprchnout?” smál se Halef. “Před kým? Myslíš před tebou? Lze vůbec mít někoho v podezření, že by chtěl uprchnout, tedy jste to jen vy! Kromě vás tu není jediného člověka, kterého by bylo možno považovat za zajatce!

Chceme se umýt, chceme napojit své i vaše koně a chceme naplnit vodní měchy.”

“To není třeba!” “Proč?” “Vodu pro vás vezmeme s sebou my.” “Kdo ji poveze?” “Inu ti, kteří nás budou doprovázet? ” “Celý pluk?” “Ne. Jen padesát jezdců pojede s námi. Pro víc by voda nestačila.” “Dobrá! To by tedy bylo těch padesát, pro něž bude voda stačit, a pro nás by se jí třeba nedostávalo. Vstaň! Musíme se vodou bezpodmínečně zásobit. Pojďte, jinak vám pomůžeme!” Vytáhl generála za límec, Pardál vstal sám. Myslil asi, že to je pod jeho důstojnost, aby si dal takovým způsobem pomáhat na nohy. “Hleďme, jak to dovedeš, chceš li!” pochválil ho hadži. “Čím déle budeš mezi námi, tím se staneš hodnějším! Kdy chceš vyrazit k Městu Mrtvých?” “Hned, jakmile bude padesát jezdců připraveno! Nemůžeš se dočkat, abys tam už byl?” Bylo to řečeno ironicky, ale Halef se tvářil, jako by nepochopil. Odvětil: “Musíme si tedy pospíšit, aby velcí páni nemuseli na nás dlouho čekat. Hybaj, hybaj, novopečený ardistanský emíre!” Postrkoval zajatce před sebou, a my je následovali. Vedli jsme své i jejich koně za uzdy. Nikdo nám nebránil, nikdo nám nezastoupil cestu. Ti, kteří byli vzhůru, věděli, že již z ohledu na své vůdce se musejí zdržet veškerých nepřátelských projevů. Když jsme došli až ke studni, nařídili jsme zajatcům, aby se posadili a přihlíželi k naší práci. Emír tu stál mlčky a pozoroval zamračeným pohledem vše, co se dělo. Měl nabité pistole obou vzbouřenců zasunuty v opasku vedle svých vlastních. Byl jsem si jist, že by oba muže okamžitě zastřelil, kdyby se pokusili o útěk. Mně se tím dostalo možnosti pohybovat se trochu volněji. Nemusel jsem se starat o zajatce a odešel jsem proto k hromadám zásob, abych pro nás vybral pokud možno od všeho, co by se nám mohlo hodit. Když to Pardál zpozoroval, otvíral již ústa, aby proti tomu protestoval, ale hadži Halef ho velitelsky zakřikl: “Mlč! Ponech si za zuby, co ti tam uvízlo. Nic pěkného to jistě nebude!” Princ tedy mlčel. Naplnil jsem vrchovatě naše zásobní vaky, až v nich nebylo ani místečko, a postaral jsem se také o náležitou zásobu krmiva pro koně. Když jsem se při tom občas podíval na Pardála a generála, spatřil jsem v jejich tvářích úsměšek, jako by chtěli říci: “Dělej, co chceš, vezmi zásob, kolik chceš. Jste v každém případě ztraceni!” Když jsem byl hotov, šel jsem do domku u cisterny. Neměl jsem k tomu sice zvláštní důvod, udělal jsem to jen proto, abych si nemohl později vyčítat, že jsem zapomněl na nějakou maličkost k náležité orientaci. Našel jsem uvnitř jen čtyři holé zdi, ale seděl tam na zemi osamělý muž, který nebyl vojákem.

Viděl mne přicházet. Když jsem se blížil a vstoupil, vyskočil a tázal se mne s přízvukem člověka, který by rád prozradil něco, do prozradit nemá: “Kdo jsi, pane, pověz rychle, kdo jsi?” “Jsem cizincem,” odvětil jsem. “Cizinec? Nejsi tedy z Ardu?” “Přicházím sice tamodtud, ale není to mé rodiště.” “Jsi sám?” Ne ” ,,1 C. “Kdo je s tebou? ” “Je nás pět. Čtyři ostatní jsou moji přátelé.” “Je s nim kdosi vznešený?” vyptával se, přistoupil až ke mně a v pravém smyslu slova ze sebe chrlil. “Ano.” “Kdo je to? Mluv rychle!” Váhal jsem a on pokračoval: “Můžeš a smíš mi to říci! Musíš to říci! Je to ardistanský emír?” “Ano,” přisvědčil jsem. “Je zajat?” “Ne zcela, ale mnoho k tomu neschází.” “Je to on, kdo má být dopraven do Města Mrtvých? ” “Ano.” “A ty s ním?” “Ano, nás pět. Kdo jsi?” “Jsem strážce cisterny. Emír je mým vládcem. Věrně jsem mu sloužil a jsem mu věrný i dnes. Musel jsem však přísahat, že nic nezradím. Emír je v nebezpečí smrti.” “Tuším to!” “Má zemřít hlady a žízní! A nejen sám, ale všichni, kdo jsou s ním. Což nemůžete uprchnout?” “Snad by to bylo možné, ale nechceme.” “Nechcete? To nemohu pochopit! Nechcete! Vždyť vám hrozí jistá smrt!” “Bylo by důstojné emíra, aby prchal před buřiči? Máme ostatně ještě jiné důvody k tomu, abychom se dali dopravit do Města Mrtvých.” “Budu tedy mlčet. Nemohu vás zachránit, ačkoliv bych tak rád učinil. Varoval jsem tě! Máš snad tušení o tom, co vás tam očekává?” “Tuším všelicos. Ale buď jak buď, nebojíme se!” Podíval se mi pátravě do obličeje, potřásl hlavou a pravil: “Zdá se, že jsi zcela klidný a tuším také proč. Emír myslí, že je zasvěcen do všech tajemství Města Mrtvých, ale není tomu tak. Zná jen některá. Pravá tajemství zná jen duchovenstvo, nejvyšší knězi. Vládě z nich sdělili vždy jen tolik, kolik považovali za prospěšné pro sebe.” “Jaké duchovenstvo myslíš?”

“Muslimské a lamaistické.” “Křesťanské ne?” “O ne! To nemá nic společného s těmito věcmi. Nikdy se také nikdo nepokusil je do věci zasvětit. Bylo potlačováno, jak víš.” “Hm. Tys křesťan?” Zamlčel se rozpačitě. “Mně to můžeš upřímně doznat,” řekl jsem. “Jsem také křesťan.” “Ty? Ach, škoda, škoda!” “Jakápak škoda?” “Myslím, že tě bude škoda! Teď je mi tě dvojnásob líto! Jste zasvěceni smrti! Nespoléhej, že vyváznete! O bludištích a tajných komorách Města Mrtvých ví jen malý počet lidí. Nejlepším znalcem byl džunubistanský maha lárna, který, jak se zdá, upadl do ussulského zajetí. Po něm jsou nejlépe zasvěceni ardistanský maha láma a bas islami. Poslední z nich tu byl před nedávném ve společnosti několika jiných zasvěcenců. Odjeli do Města Mrtvých a zdrželi se tam několik dní. To se stává jen v případě, že jdou vše připravit k přijetí hostů, kteří mají na věky zmizet. Šlo tedy o vás.” Dozvídal jsem se tu velmi zajímavé věci. Starý bas islami byl tedy do tajemství Města Mrtvých zasvěcen léj e než emír. A poněvadž myslel, že Pardál pojme jeho dceru za choť a prohlásí ji ardistanskou vládkyní, zasvětil ho do části tajemství. Proto tedy byl nový ardistanský emír tak přesvědčen, že jsme ztraceni! Měl jsem na jazyku ještě několik velmi důležitých otázek, ale strážce ukázal na jakéhosi důstojníka, který se sem blížil, a pravil: “Budeme vyrušeni. Přichází sem bývalý major, který se teď stal plukovníkem, když byl plukovník povýšen na generála. Pro Bůh, buď teď opatrný. Máš zápalky, abyste měli dost světla?” “Ano.” “Mnoho?” “Mnoho ovšem ne. Proč se ptáš?” “Budete dlouho, velmi dlouho ve tmě. Postarej se o zápalky, postarej se o světlo! Díval jsem se na tebe, když sis naplňoval vaky a kapsy. Bral jsi jen z veliké hromady určené pro mužstvo, ne však z té menší, přikryté, patřící důstojníkům. Tam bude jistě také vše, co je třeba k rozděláni a udržení světla…” Mluvil velmi rychle a teď umlkl, neboť důstojník byl již několik kroků od nás. “Děkuji ti!” zašeptal

jsem ještě rychle. “Nezapomenu ti to a i emíra na tebe upozorním!” Vtom plukovník vešel. “Jaké řeči tu vedeš s tímto člověkem?” rozkřikl se na mne. Byl bych mu nejraději odpověděl od plic, ale pomyslel jsem si, že bych tím mohl ublížit hlídači studně a sám bych z toho stejně neměl užitek. Proto jsem řekl docela lhostejně:

“Tázal jsem se na hloubku této studně a na složení stroje, jímž je z ní čerpána voda. Vysvětloval mi toto zařízení.” “A víš to už?” “Ano.” “Jste tedy spolu hotovi. Buď ostatně rád, že máš vodu a nestarej se, jak se dobývá ze země. Musím mluvit s novým ardistanským emírem!” “Zeptej se tedy emíra starého, svolí li k tomu!” poradil jsem mu. “Ten je sesazen a nemá už co dovolovat, ani zakazovat!” “Zkus tedy, podaří li se ti bez jeho svolení mluvit se zrádcem, ale varuji tě!

Přivádíš člověka, s nímž chceš mluvit, do nebezpečí.” “U všech kozlů! Mluvíš opravdu vážně?” “Nadmíru vážné!” Vyšli jsme z domku při cisterně a blížili se k místu, kde byli moji druzi. Důstojník se však dříve ještě zastavil a tázal se: “Odvážili byste se vztáhnout ruku i na mne?” “Proč ne?” Řekl jsem to tak určitě a zamračil jsem se při tom tak důkladně, že pokračoval mnohem skromnějším tónem: “Ale co tedy vlastně mám dělat?” “Co chceš! Chcete li dát v sázku životy, nemůžeme vám v tom bránit!” “Byla by to i vaše smrt! Naši vojáci by vás roztrhali.” “Co udělají vojáci, to ponech vojákům, a sám o to nedbej!” “Uvaž, že mé instrukce stačí právě jen až sem, na toto místo, ne dál! Pro to, co se dál má stát, musím dostat nové rozkazy!” “Proti tomu nic nemáme, ovšem jen v tom případě, že rozkazy také vyslech P!” němé! “Ne! To nedovolím. Rozkazy jsou pro mne a ne pro vás!” “Tedy se zas vrať tam, odkud jsi přišel! Žádost, abychom svolili k rozmluvě mezi čtyřma či šesti očima je šílenstvím, které musí být odmítnuto. Hle, vidím přicházet ještě jiné důstojníky. Jak se zdá, mají v úmyslu přidružit se k tobě. Hned jim dej pokyn, aby odešli! Nestrpím, aby se k zajatcům přiblížili! Nezastaví li se okamžitě, stane se něco, co si nezodpovíš. Pohleď na emíra. Vidíš, co dělá?” Také emír spatřil osoby, které byly patrně rozhodnuty jít až k nám. Vytáhl z opasku pistole a namířil je na Pardála a generála. Teď teprve pozdvihl plukovník ruku a dal pokyn, jehož bylo hned uposlechnuto. Při tom vyrazil: “Je to ostuda, hanba! Máme vás v moci, a musíme jednat, jak se vám zlíbí! Tohle vám oplatíme!” “Ano, s tím také počítám!” usmál jsem se. “Nyní bych tedy já mohl mluvit o šílenství. Což budete neustále používat dva naše nejvyšší velitele za svůj štít?”

“Ovšem, neustále,” přisvědčil jsem. “Dnes a zítra? ” “Dnes a zítra, až dorazíme do Města Mrtvých.” “A pak?” “Pak je pustíme na svobodu.” “A dodržíte, co jste slíbili?” “Všechno. Vím, nač myslíš. Slíbili jsme, že se pak dáme klidně zavřít, kam vám bude libo. Dali jsme vám to slovo dobrovolně, a právě tak dobrovolně je dodržíme. Rozuměj mi! Kdybychom je chtěli vůči vám zrušit, neublížilo by to ani v nejmenším naší cti. Mohli bychom, kryti svými zajatci, odjet, aniž byste nám v tom mohli zabránit, ale my nerušíme dané slovo, i když jste darebáci ” “Darebáci?” vskočil mi do řeči a jeho zrak vzplanul. Hromoval: “Měl bych tě vlastně za to slovo hned probodnout! Nebo bych ti měl podat meč a bít se s tebou, až by jeden z nás padl. Tys však v této zemi cizincem, ty neznáš pohnutky, které nás vedly k odboji. Emír byl tyranem, ba víc než to, byl hrůzovládcem, metlou, která působila bolest každému, kdo s ní vešel do styku. Tisíce tisíců lidí podlehlo ránám té metly. Nespočitatelné jsou řady těch, jejichž sílu zlomil, jejichž mír rozrušil, jež připravil o štěstí a jejichž zkázu zavinil. Není trápení, jež by nebyl vymyslil, není mučení, jež by nebyl vyzkoušel, není úzkosti, jíž by byl ” Přerušuji zde plukovníkovu řeč, ale on pokračoval dál. A zatímco tak mluvil, vzal mne pod paží a dovedl mne až k emírovi, jemuž svá obvinění metal přímo do tváře. Ano, tento důstojník byl čestný, spravedlivý člověk. Mluvil tak hlasitě, že se to rozléhalo. A mluvil skoro deset minut. Nedaroval emírovi jedinou výčitku, již mu mohl předhodit, a stál při tom zpříma a klidně, díval se mu přímo do žhoucích zraků. Když skončil, obrátil se opět ke mně: “Tak! To jsem chtěl říci tomuto bezcitnému utiskovateli mého i jeho národa. Jeho setbou bylo násilí; jeho život byl násilí; všechno jeho snažení a konání bylo násilí! Řekni, co mohl sklidit jiného než násilí? Tobě, effendi, který jsi cizincem, vyšel ovšem dobrotivě a přátelsky vstříc, a ty nyní myslíš, že mu za to musíš být vděčný. Proto jsi spojil svůj osud s jeho osudem a uvrhneš i sebe do zkázy. Radil bych ti, aby ses zachránil, abys opustil tuto zemi a nikdy ” “Zadrž! Nemluv přes míru!” poručil mu Pardál. “Tento cizinec, který se stará o jiné lidi stejným právem jako se ďábel stará o blaženství Alláhovo, je desetkrát, stokrát horší než emír. Mají oba stejnou cenu, a ani mi nenapadne, abych jednoho z nich nechal běžet a splatil jen druhému, co jsem mu dlužen. Přišel sis pro rozkazy?” “Ano,” odvětil důstojník. “Jsou krátké, to už víš. Bude nás doprovázet jen padesát jezdců. Urči je, jsi jejich velitelem. Chci tě tím odměnit za přímost, kterou jsi projevil vůči tyranovi, když jsi mu řekl do očí, jak o něm všichni smýšlíme. Ať si nás jen dál považuje za zajatce. Tato směšná hra přestane, jakmile dojedeme do svého

cíle. Pak se také ukáže, zdali umí nést následky tak klidně, jako snesl tvá slova, aniž proti nim promluvil na obranu. Se svými padesáti muži se budeš za jízdy i v noci při táboření zdržovat tak daleko, aby duševní klid sesazeného emíra nebyl rušen. On i jeho přátelé zmírají totiž hned strachy, napadne li někoho z vás přiblížit se k nim i na dost velkou vzdálenost. Naším cílem je vězení číslo pět, kde je odevzdáme. Dorazíme tam zítra před večerem. Teď se však postarej,

abychom co nejdříve vyrazili, neboť mám na starosti mnohem důležitější věci, než abych jezdil s bývalým emírem pouští na procházku. Jdi!” Plukovník odešel, aby provedl rozkazy. Halef prohlédl řemení našich koní a já šel k malé hromadě zásob, o níž mluvil strážce cisterny. Byla přikryta plátěnými součástkami důstojnického stanu. Když jsem odkryl pokrývku, poznal jsem hned, že věci, které tu ležely, nejsou určeny pro obyčejné vojáky, nýbrž pro důstojníky. Bylo tu i mnoho zbytečného. Nechtěl jsem dlouho hledat, poněvadž bych byl podrobným prohlížením všech věcí prozradil, čím se chci zásobit. Hledal jsem namátkou, a na štěstí hned na první pohled jsem našel několik balíků zápalek a láhve sezamového oleje, určeného patrně k úpravě salátu, který je možno připravit z některých zelenin, rostoucích v těchto krajinách. A nedaleko oleje leželo i několik lehkých orientálních měděných konvic k vaření kávy, které nám mohly dobře posloužit, i dost motouzu, a tak jsem ve dvou nebo třech minutách měl pohromadě v balíku vše, co nám podle rady strážce studny mohlo dobře posloužit. Kromě Pardála si toho nikdo nepovšiml. Když jsem balík uvazoval k sedlu jednoho z našich soumarů, vykřikl na mne buřič posměšně: “Myslíš, že zemřete hlady již cestou? K smíchu! Ve vězení na vás čekají tím větší požitky!” Neodpověděl jsem mu. Bylo mi právě vhod, myslil li, že jsem si nabral jen potraviny.

Asi za čtvrt hodiny nato jsme spatřili, že těch padesát jezdců s plukovníkem v čele odjíždí poněkud stranou, kde čekali, až i my vyrazíme. Následovali jsme je. Všichni, kdo tu zůstali, se za námi dívali. Co si mysleli? Věděli, jakému osudu nás

vedou vstříc? Byl mezi nimi jediný, který by byl litoval, že zradil starého emíra? Když jsem se po nich ohlédl, spatřil jsem, že strážce cisterny vylezl na střechu svého domku. Zdvihl vysoko obě ruce a sepjal je. Pokynul jsem mu na poděkování pravou rukou. Vojáci nevěděli, že to platí strážci, jehož vůbec nepozorovali, mysleli snad, že se loučím s nimi a několik set pravic hned můj pozdrav opětovalo. Kývali za námi ještě velmi dlouho. Kdo ví! Možná, že bylo mezi nimi přece jen dost těch, kteří s námi nesmýšleli zle. Jeli jsme opět ve stejném pořadí jako včera; v čele Halef se mnou a mezi námi Pardál, za námi Aacht a Uucht. Pak ussulští princové a mezi nimi generál; následovali Hu a Hi. Emír jel poslední. Nepromluvil ani slova od té doby, kdy

mu upřímný plukovník tak pěkně vyčetl jeho hříchy. Žaloby dopadaly na jeho hlavu jako rány kyjem a mně bylo docela vhod, že žádná z nich se neminula cíle. Poznání, lítost a náprava jsou sestry, které tím rychleji docházejí cíle, čím pomaleji kráčejí. Kam oko od studny dohlédlo, bylo vidět jen písek hrůzy, o němž jsem se již zmínil. Když jsme však překročili hranice tohoto obzoru, zpozorovali jsme, že písek zaujímá jen poměrně úzký pruh země okolo pramene. Ještě před polednem jsme projeli hranice této písčiny a jeli jsme krajinou, kterou by byl nezkušený považoval jisté za nejneúrodnější ze všech pouští světa; ve skutečnosti to byla zprahlá, vysušená, nedostatkem vody o úrodnost připravená země. Zněla pod kopyty koní chvílemi tak tvrdě, jako bychom nejeli po zemi nebo po kamenu, nýbrž po ploše z kovu. Také nilské bahno je neúrodné, schází li mu voda. Tehdy se otvírá v nesčetných trhlinách a štěrbinách a očekává toužebně živnou vláhu. Zde, v odumřelé krajině Ardistanu, bylo tomu jistě v prvních desetiletích také tak; později však větry ze všech stran volně vanoucí vyrovnaly, zavály a uhladily trhliny a proměnily zemi v jednu tvrdou slitinu, naprosto zbavenou porostu a zdánlivě bez organického života. K poledni jsme zpozorovali před sebou dva od země se odrážející body. Zdálo se, jako by na nás čekaly a bylo tomu tak. Když jsme se přiblížili, poznali jsme, že jsou to dva muži na velbloudech; dopravovali vodu v měších až sem. Bylo tu více takových stanic, tvořících řetěz od studny až do Města Mrtvých. Tito mužové se zdráhali, jak jsem předem uhodl, poskytnout nám ze své zásoby vodu, nedovolili jsme však dlouhé průtahy a vzali jsme si, kolik bylo třeba. Pardál si jistě tajně přál, abychom v Městě Mrtvých pokud možno brzy zahynuli, proto naše počínání sledoval nevraživé. My ovšem z důvodu zcela opačného jsme se nedotkli svých vodních zásob, abychom byli později co možno nejdéle chráněni před nedostatkem. Stejné to bylo i večer. Na místě, kde jsme tábořili, jsme opět našli hlídku s vodou. Opět nám byla odřeknuta, ale dobyli jsme si ji právě tak jako v poledne. Nikdo se neodvážil nám v tom zabránit. Ze se padesát jezdců ustavičně drželo v uctivé vzdálenosti od nás, bylo již řečeno. Ani jejich vůdce, major, se k nám nepřiblížil. Emír jel po celý den za námi a také večer se nás stranil.

Nejedl již v poledne a nejedl ani nyní. Několik doušků vody bylo vše, co přijal. Rozmrzelo mne to a šel jsem k němu. Spatřil mne a tázal se: “Jdeš ke mně? Nebojíš se mne?” “Bát se?” odvětil jsem. “Proč?” “Štítit se mne přece musíš. Musíš mít přede mnou odpor, opovrhuješ mnou!” “Mýlíš se!” “Což se domníváš, že ten major, který se teď stal plukovníkem, lhal?” “To nemyslím. Naopak, věřím mu.” “Věříš mu!” zvolal hořce. “Považuješ vše, co řekl, za pravdivé a správné?”

“Vcelku ano. Spáchal jsi vše, co ti vytýkal, jen snad podrobnosti v rozčilení a hněvu zveličil.” Emír povzdechl. “Jak jste všichni upřímní! Tak náhle, z čistá jasná!” “Byl jsem upřímný vždycky!” Zadíval se na mne. “Ano, ty! Byl jsi upřímný hned, když jsi ke mně promluvil po prvé!” Ukázal na místo před sebou a vyzval mne: “Posad” se!” Pak začal mluvit: “Buď ujištěn, že vše, co ti nyní řeknu, je pravda! Nikdy jsem se nepovažoval za zločinného zuřivce, za jakého mne prohlašoval major. Zdálo se mi vždy, že mne nikdo kromě mé matky neměl rád. I láska mateřská se mi nezdála být vlastností, kterou by matce bylo možno přičíst k dobru. Zdála se mi vrozeným pudem, který musela uposlechnout. A má matka je také jediným stvořením, které jsem skutečně miloval a dosud miluji. Přiznávám poctivě, že jsem si velmi zakládal na tom, že mohu tuto ženu, která jedná jen z vnitřního pudu a ne z vlastní vůle, zahrnovat za to vděčností. Můj otec byl mužem vypočítavým, přísným, dokonce tvrdým, a nemohu proto považovat za svůj hřích, přešly li tyto vlastnosti i na mne. I já dovedu, jak nyní pozoruji, být ukrutný, ale jen proto, že nižšího člověka považuji za neschopného pociťovat bolest tak, jak ji pociťuji já, člověk vyššího postavení. Trápí li chlapec brouka, řezník dobytče, lovec zvěř a poháněč soumara, dělá to proto, poněvadž myslí a domnívá se, že zvířata necítí bolest, jako by ji cítil člověk. A tak i já jsem byl toho mínění, že má přísnost může být pociťována jen jako přísnost a ne jako krutost, poněvadž není na světě nikoho, kdo by ji pociťoval tak, jak bych ji cítil sám. Považoval jsem lidi za stádo ovcí, které pro hustý vlněný kožich necítí rány na ně dopadající. Laskej se s nimi a budou bečet, tluč je a bečí také. Je jim to jedno! Jen je doved” na pastvu, víc od tebe nežádají! Obklop je na noc pevnou ohradou, aby je nemohla šelma sežrat, neboť sám jsi jediným dravcem, který si to smí dovolit, až je vykrmí a až budou mít dostatečně tuku. Stříhej je, jak často chceš! Pak je zabij a ohřej se v jejich kožichu! K tomu jsou zde, jiný účel nemají; já však jsem pánem, emírem, velitelem! Chápeš to, effendi?” “Zajisté! A všecko by to bylo správné, kdyby tvé předpoklady byly správné!” “Které předpoklady?” “Inu, především, brouk, dobytek, zvěř a osel necítí méně bolesti než jejich trapič, a za druhé, nejsi dokonaleji, jemněji a cenněji uzpůsoben než jiní lidé. Skutečně, kdybych tě porazil, nechutnalo by tvé maso o nic lépe, než kterékoliv jiné, a tvoje kosti by neposkytly o nic lepší polévku než jiné kosti. Tvé vlasy a vousy by však nevydaly ani tolik užitku, aby z nich mohl být zhotoven kožich, a kdyby někomu napadlo udělat z tvé kůže botu, sedlo, střevíc nebo dokonce kožené kalhoty, přesvědčil by se brzy, že tvá kůže je mizernější než telecí nebo hovězí!”

“Effendi! Odvažuješ se mnoho!” vpadl mi do řeči. “Neodvažuji se ničeho!” odvětil jsem. “Jaké je k tomu třeba odvahy, chci li ti otevřít oči? Jakmile prohlédneš, musíš mi sám být vděčen! Považoval ses za vyššího tvora a já tě přesvědčuji, že jsi složen z téhož materiálu jako jiní lidé, ba dokonce z horšího než ty “ovce”, za jejichž pána ses považoval. Máš li nějaké přednosti, tedy to mohou být jen přednosti duševní, rozumové. A teď mi pověz: Na kterém duševním poli jsi vynikl? Čímpak ses vyznamenal, aby ses mohl zvát emírem ducha, duševním knížetem svého lidu?” Čekal jsem, abych slyšel, co odpoví. Emír však mlčel. “Není takové duševní pole!” pokračoval jsem. “Nejsi učencem, ani básníkem, ani umělcem, nejsi badatelem, ani vynálezcem, ba ani ” “Byl jsem více než to vše,” vpadl mi do řeči. “Byl jsem vladařem!” “Dejme tomu. Ale jakým vladařem? čím sis to zasloužil? Stal jsi se jím sám? Nebo ti byl titul vrozen právě tak jako

dědičné chyby, k nimž jsi se před chvílí přiznal? co jsi dokázal jako vladař? Jmenuj mi své skutky! Kolik zákonů jsi vydal k blahu národa? Kde jsou cesty, silnice, školy, nemocnice, které jsi vystavěl? Kterou plochu pouště jsi přinutil, aby se proměnila v plodná pole a pastviny? Jak ses postaral o chudé svého národa? Kdo jim opatřoval práci a chléb? Kde jsi postavil zásobárny a špýchary, jež můžeš v době neůrody a hladu otevřít svému lidu? Vím, že dřívější vládcové Ardistanu vystavěli mohutné stavby, v nichž byly nahromaděny zásoby pro doby hladu a nouze. Udělal jsi i ty něco podobného?” Emír mlčel. Seděl s rukama sepjatýma na kolenou, se sklopenou hlavou. Viděl jsem, že nyní nastala doba, kdy může být překován, aby strusky odpadly. Proto jsem pokračoval: “A co jsi podnikl na poli kultury, abys mohl tvrdit, že jsi lepším, šlechetnějším a vznešenějším člověkem než jiní? V jakém stavu je především tvá vlastní duše? Jak bude vypadat, až ji jednou odevzdáš tomu, jenž ti ji dal? A duše tvé ženy a tvých dětí? Byla v tvé rodině alespoň stopa hřejivých slunečních paprsků, bez nichž lidská srdce hynou? A duše tvého dvořanstva, tvého okolí, tvých nejbližších? Dovedl sis dobýt lásku svého okolí? Jak jsi to dělal?” Emír pojednou vyskočil, rozhodil rozčileně rukama a zvolal: “Zadrž, effendi! Počínáš si příliš směle! Uškrtil bych tě za tvá slova! Rukama bych tě uškrtil tak tak ” Zaťal pěsti, jako by v nich držel mé hrdlo. Zaskřípěl zuby. Ztěžka vydechl, než pokračoval: “A přece, myslím, že kdybych tě zabil, musel bych tě oplakávat a naříkat pro tebe jako pro člověka, jehož si vážím, jehož miluji a jehož se bojím! Jsi skutečně

strašlivý člověk! Jsi vrah! Právě jsi ve mně zabil něco, co jsem považoval za vznešené, veliké a ušlechtilé! Zda právem či neprávem, to se ještě ukáže. Musím vědět, co mám nyní udělat! Mám svou vnitřní bytost chránit a obhajovat proti tobě, či mám jí k tvým ránám uštědřit ještě kopanec a srazit

ji tam, odkud již není návratu? Dej mi čtvrthodinku lhůty! Vrátím se, jakmile čtvrthodina mine!” Odešel pomalými kroky do temna noci. Pardál, jenž to spatřil, zvolal za ním hrozebně: “Stůj! Zůstaň zde! Uvalíš li na sebe podezření, že chceš uprchnout, chytí tě moji jezdci!” Emír se opět obrátil, ale neuznal ho ani za hodná pohledu. Posadil se zas a řekl mi: “Effendi, zkus usnout, chceš li, já nemohu! Otevřel jsi ve mně bránu, ne klidně, tiše a opatrně, jako otvíráme dveře cizích příbytků, nýbrž násilím, ranami pěstí, pod jejichž silou se vše zřítilo. A teď do mne proniká světlo a teplo. Derou se dovnitř postavy a myšlenky, o nichž jsem dříve neměl tušení. Musím je pozorovat, zkoušet, musím s nimi mluvit, musím se jich ptát, co chtějí. A musím jim pak říci, mohou li zůstat, či musí li opět odejít. Měj strpení až s nimi budu hotov, povím ti vše!” Položil se na zem. Použil sedlo za podhlavník, protáhl se, ležel tiše a nepohnutě a upíral zraky do hvězdného nebe. Měl jsem v té chvíli jen jediné přání, aby i v jeho nitru vyšly hvězdy. Přinesl jsem také sedlo a uložil se vedle něho. Uplynula více než hodina, než se emír zas pohnul. “Effendi, spíš?” tázal se. “Ne,” odvětil jsem. “Jen spi! Neměj o mne starost. Neviděl jsem vaši vánoční slavnost nadarmo. Mám ti říci, na čem jsem se rozhodl?” “Prosím tě o to!” “Poslyš tedy! Starý, statečný major, který mne dnes tak směle obvinil, neměl by být jen plukovníkem, nýbrž generálem. Vrátíme li se domů, ohlásím mu povýšení.” “Bůh ti žehnej!” řekl jsem. “Za tuto jedinou hodinu, kterou jsi zde bez pohnutí ležel, jsi dokázal více, než za všechna uplynulá léta!” “Pak tě prosím, abys již spal. Dost na tom, probdím li noc já, dobrou noc!” Obrátil jsem se na druhou stranu a zavřel oči. Jak jsem byl šťasten! Uklidnil jsem se tak, že jsem opravdu usnul a časně zrána jsem byl první na nohou. Druhého dnes ukazovala nám krajina, kterou jsme projížděli, novou, zajímavou, ale truchlivou tvář. Ožívala. Zpočátku řídce, potomčastěji a častěji jsme se setkávali se

stopami života v této pustině. Spatřili jsme zříceniny domů a domků, buď ojediněle, nebo zbytky celé vymřelé a

opuštěné vesnice. Všude tam, kde byla větší skupina rozpadlých stavení, nalezli jsme také stopy po vodě, potůčku, říčce nebo rybníku. Zříceniny byly zčásti zachovalé, zčásti rozpadlé. Viděli jsme také mnoho opuštěných kamenných lomů, které kdysi dodávaly hmotu pro tyto stavby. Mnohé z nich, zbudované z tohoto kamene, s pevně upěchovanými plochými střechami, stmelené maltou věkům vzdorující, vypa

daly, jako by je byli teprve včera obyvatelé opustili. Pozorovatel pochopil jejich věkovitou opuštěnost teprve tenkrát, když si uvědomil, že nikde nablízku není stopy po stromu, keři, travině, ba jen po pouhém stéble. Pokud jsme viděli u cest zbytek někdejší vegetace, která se dala spíše jen vytušit, byly to vesměs jen vyschlé kostry stromů. Nikde ani stopy po zeleni. Byl to smutný, místy i strašlivý pohled na tyto pozůstatky bývalé vegetace, kdysi jistě bujné. Jen málo Udí se tu zastavilo, aby si nalámalo dřeva k zažehnutí táborového ohně, ale každý jistě hned pospíchal pryč z místa hrůzy a děsu. I my jsme si pospíšili. Emír se v této poušti velmi dobře vyznal. Bylo již řečeno, že v mladosti se svými služebníky prolezl celé Město Mrtvých i jeho širé okolí. Dnes se od nás již nevzdaloval, nýbrž, odděliv mne i Halefa od Pardála, hovořil s námi. Dělo se to v takové vzdálenosti od zajatce, že nemohl nic slyšet. Dozvěděl jsem se, jak se jmenovaly vymřelé osady, kam vedly pískem zaváté cesty, čím se zaměstnávalo obyvatelstvo těchto míst; vůbec vše, co věděl o této krajině sám emír. Popsal mi také Město Mrtvých, ale nebudu jeho líčení opakovat. Zmínil se také o vězeních, jakýchsi koncentračních táborech, do nichž tam byli zavíráni vojáci a lidé politicky nespolehliví, ne však zločinci jiného druhu. Propátral i tato vězení a znal je dokonale. “Znáš i vězení číslo pět, do něhož máme být zavřeni?” tázal jsem se. “Tak dobře, jako všecka ostatní,” pravil. “Má nějaké tajemství?” “Nemá.” “Víš to bezpečně?” “Zcela určité!” “Ale strážce cisterny mne upozornil, že neznáš všechna tajemství Města Mrtvých, že tě do všech nezasvětili!” “Opravdu? Jak může on vědět, jak mnoho či jak málo o nich vím? Může jen něco tušit, ale určitého neví nic. Je to bezvýznamný člověk, který dohlíží pouze na cisternu, roznášeče vody a velbloudy. Takoví lidé nepatří mezi zasvěcence. Copak ti povídal? ” Opakoval jsem mu celou svou rozmluvu s tímčlověkem. To, jak se zdálo, zviklalo přece trochu jeho sebevědomí. “Donedávna jistě nic nevěděl,” pravil emír, “ale teď parně vyslechl, co si důstojníci a vojáci vypravují. Tedy tito tři že vědí víc než já? Maha láma džu nubistanský, maha láma ardistanský a bas islami, jehož jsem nechal uprchnout, protože jsi mi k tomu radil? První z nich je nyní neškodný; je v zajetí Ussu lů. Druhý mi nemůže uškodit. Třetího, doufám, brzy dopadnu a pak mě ani nenapadne, abych ho zase pustil!” “Je správné to, co mluvíš o neškodnosti a bezpečí?” tázal jsem se. “Osoby ti ovšem uškodit nemohou, ale věc zůstává nezměněná.” “Která věc?” “Inu, že ta trojice ví více než ty. Je li na tom něco pravdy, že totiž jsou

tajemství, o nichž nemáš tušení, tedy je to okolnost, která nám může být nebezpečná. ” “Tím nebezpečím jsi vinen ty, ne já!” “Jakto?” “Kdybys mne nebyl přemluvil, abych bas islamiho pustil, nebyl by mohl Pardálovi nic říci o těch

tajemstvích.” “Mýlíš se, oba byli jistě srozuměni již dávno. Již dvakrát jsem od tebe slyšel tuto výčitku, a proto ti musím říci, že v mých očích je bas islami sice fanatik, ale jinak je to spravedlivě smýšlející muž. Ostatně se teprve ukáže, je li chybou to, co za chybu považuješ. Jedeme li nyní vstříc nebezpečí, není vina na mně, nýbrž na tobě, neboť je zcela možné, že přece neznáš všecka tajemství Města Mrtvých, jak jsi ujišťoval. Záleží hlavně na tom, je li i vězení číslo pět tak nevinné, jak se domníváš. Dovol mi otázku: leží o samotě či souvisí s jinými budovami?” “Je o samotě, nedaleko břehu vyschlé řeky. Je to stavba poctivě, bezelstně vystavěná, čtyřhranná, o přízemku a jednom patře s plochou

střechou. Nahoře jsou menší, dole větší vězeňské místnosti, do nichž nás patrně chtějí vsadit. Stavení je obklopeno dvorem, jehož zeď nepřesahuje výšku dorostlého muže.” “Nádvoří je malé?” “Naopak, je dost značné, neboť v něm je i byt nejvyššího strážce všech těchto vězení, několik zásobáren a koníren, kde budou umístěni koně.” “Vězení tedy nemá dvojité zdi nebo podobná zařízení, za nimiž by mohlo na nás čekat nebezpečí?” “Ne. Nebyla také třeba podobná zařízení tam, kde nouze o vodu je dostatečným prostředkem, aby vězňům bylo zabráněno v útěku. Kdo se odváží uprchnout, zhyne cestou. Proto musíme šetřit vodou, jinak budeme ztraceni jako všichni ostatní! Doufám, že jsem tě v této věci zcela uspokojil!” Nebyl jsem ovšem vůbec upokojen, naopak! Zdálo se mi, že jeho jistota je málo odůvodněná; vyvolávala u mne právě opačný dojem. Nezmiňoval jsem se sice o tom, ale předsevzal jsem si, že neudělám krok, abych se dříve podle svého zvyku nepřesvědčil, že nám ze žádné strany nehrozí nebezpečí. Toho dne jsme třikrát použili vodní stanice. Dvakrát dopoledne a potřetí kyečeru. Počínali jsme si jako včera. Uspořili jsme vlastní vodu a použili vodu, kterou byli zásobováni strážcové, čím dále jsme dnes jeli, tím více stop bývalého bujného života a zašlé kultury jsme nalézali. Poznali jsme z toho, že se již blížíme k starověké rezidenci. Krajina se opět stala hornatou, a když jsme konečné k večeru zajeli na vysoký a široký horský hřbet, spatřili jsme cíl své cesty hluboko pod námi. Na jiném místě popíši dopodrobna toto zvláštní Město Mrtvých, zde jen podotknu, že město bylo kdysi krásné1. Zastavili jsme se, jakmile se město ‘Autor zemřel dříve, než napsal další cestopis.

objevilo našim očím, abychom je obsáhli pohledem. Že bychom se chtěli tím pohledem pokochat, nemohu ovšemříci. Byl to spíše pohled hrůzný a krásný, ostatně ani dlouho netrval, neboť nás z něho vyrušil důstojník, velící svým padesáti jezdcům. Volal na nás, abychom se nezdržovali, že cesta je ještě dost dlouhá a za půl hodiny že se setmí.

Poslechli jsme jeho vyzvání. Když jsme sjížděli z horského hřbetu a spatřili mohutné pevnostní hradby z kyklopského zdiva, zmocnila se mne přece jen trochu bázeň před tím, co nás očekává. Ty hradby a věže byly tak vysoké a pevné, že člověk, který se jednou za nimi octl, nemohl asi uniknout. Proto jsem se také tázal emíra, ovšem tak, aby to slyšel jen on: “Zavřou nás snad tam do těch hradeb?” “Ne,” odvětil. “Ale i kdyby tomu tak bylo, mohl bys být bez starosti.

Vyznám se tam dobře.” “Kde je vězení číslo pět?” “Přímo před hradbami, které ti, jak se zdá, nahánějí strach. Vidíš koryto vyschlé řeky a tři kamenné mosty, přes ně vedoucí? Protější břeh je tvořen umělou zdí. Podívej se na ten veliký a široký oblouk, který se ve zdi otvírá. Poněkud doleji pod prostředním mostem!” “Ano. Zdá se, že je to vyústění nějaké stoky.” “Není to stoka, byla to říčka, přítok hlavní řeky, která volně vtékala do veletoku. Později ji překlenuli.

Nad tím ústím vidíš veliké pobřežní prostranství, na jehož západní straně se táhne čtverec zdí kolem dvou stavení, jednoho hlavního a jednoho vedlejšího. První z nich je naše vězení, druhé je obydlím strážce, o němž jsem se ti již zmínil.” “Hm. To vězení vážně nevypadá nebezpečně.” “Také není nijak nebezpečné. Nikdo na světě nás tam neudrží! Útěk není nemožný. Jediným nebezpečím je jen nedostatek vody po cestě; my však máme měchy naplněné.” “Potřebujeme mnoho vody! Pět lidí, sedm koní a čtyři psi už něco spotřebují! Jde nám o život a tu není na místě bezstarostnost. Pro nás je nyní hlavní otázkou, je li naše budoucí vězení stavěno normálně. Nejsou li v něm dvojité zdi a podobná pěkná zařízení.” “Mohu klidně říci, že nic takového tam není. Bydlel jsem jako chlapec u tehdejšího strážce a prolezl jsem ty budovy křížem krážem. Kdyby tam něco podobného bylo, byl bych to jistě našel, a také strážce by mi to byl řekl, jako mi řekl i jiné věci, o nichž nesměl nikdo mít tušení.” “Můžeme tedy být klidní?” “Naprosto!” Řekl to tak přesvědčivě, že jsem mu musel uvěřit. Byl bych ho jistě urazil, kdybych byl měl ještě nějaké námitky. Sjeli jsme mlčky z horského hřbetu, projeli rovně městem a přejeli po prostředním kamenném mostě na zmíněné pobřežní prostranství, na jehož západní

straně bylo vězení. Nevypadalo tak zle. Jak jsem již řekl, nebyly hradní zdi vyšší než vzrostlý muž. Každé dítě by je bylo přelezlo. Když jsme tudy jeli, díval jsem se pohodlně přes zeď do dvora, aniž jsem se musel vztyčovat ve třmenech.

Hlavní budovu bylo možno velmi dobře přehlédnout. Nebylo v ní jediné okno, ani v přízemku, ani v poschodí. Okenní otvory zely na nás otevřenou prázdnotou. Bylo třeba jen vylézt, aby člověk byl na svobodě! Vězení k smíchu! Srdce, které mi před chvílí bilo ještě trochu stísněně, se uklidnilo. Hlavní brána byla na protější straně. Zastavili jsme se před ní. Slunce zapadlo, začalo se smrákat. “Jsme u cíle!” zvolal důstojník a pokynul jezdcům, aby nás obstoupili ze tří stran; na čtvrté byla zeď. “Ano, u cíle!” opakoval generál. Pardál si zhluboka oddechl a pravil: “A teď přestávají žerty a nastává vážné jednání! Jsme svobodni!” “Ano,” přisvědčil jsem, protože emír neodpovídal. “Tedy, projedete touto branou do vězeňského dvora, rozumíte?” “Ano. Slíbili jsme to a slibu dostojíme!” Vrátili jsme jim zbraně, pak Pardál i generál seskočili z koní. Pardál se tvářil zvláštním způsobem. Díval se na nás, kteří jsme zůstali v sedlech, potměšilýma očima a pravil: “Chtěl bych vaše koně a psy, ale vím, že jsou naučeni tajným kouskům, proto je nechci. Nechtě si je!” Šel sám k vratům, uchopil na nich visící palici a zaklepal. Zdálo se, že uvnitř na zaklepání čekali, neboť brána se ihned otevřela. Byla, jak jsem nyní spatřil, dvojitá, měla vnější a vnitřní vrata, obojí dvoukřídlová. Jedněmi se vjíždělo z volného prostranství, druhými se vjíždělo do dvora. Mezi vraty byla místnost, kde patrně byli vězňové přijímáni a kde se museli podrobovat prvním formalitám. Místo bylo dost veliké, takže jsme se tam na koních i se psy dobře vešli. Emír sice mluvil jen o zdi, ne však o tomto přijímacím prostoru, ale nebylo příčiny znepokojovat se hned při prvním kroku.

Nebyl k tomu ostatně také čas, neboť sotvaže se obojí vrata otevřela, objevil se za nimi muž, který nás vyzval, abychom vešli. Poslechli jsme jej. “Pozdravujte Džirbaniho a mého bratra!” zavolal za námi Pardál; pak byla vnější i vnitřní vrata s hlukem přiražena a octli jsme se v úplně temnotě. “Alláh kerím!” vykřikl Halef. “Co tohle znamená? Není to snad past?” “To jistě!” odvětil jsem. “Ne!” odporoval emír. “Strážce hned zase bránu otevře, vnější ovšemzůstane

zavřena.” “Kdo však ty vrata uzavřel?” hartusil Halef. “Lidskou rukou se tak nestalo.” “Je zde patrně nějaké mechanické zařízení, jakých tu ve Městě Mrtvých je dostatek,” pravil emír.

“Ubezpečil jsi mne však, že ve vězení číslo pět nic podobného není. Dolů z koní, rychle! Zkusme otevřít!” Ale ještě než jsem mohl seskočit ze sedla, ozvalo se pod námi chraptivé zaskřípání, jako by se točila nenaolejovaná vozová kola, a půda se nám začala propadat pod nohama. Emír hlasitě vykřikl; Halef i oba ussulští zmateně hovořili. Psi hlasitě štěkali. Já byl zticha, neboť teď platilo neztrácet hlavu a zachovat chladnou rozvahu. Nespouštěli nás příliš hluboko, sotva tři nebo čtyři výšky dorostlého muže, pak se začala podlaha sklánět k jedné straně, takže utvořila nakloněnou rovinu.

Sklouzli jsme po této straně dolů všichni, lidé i zvířata. Kdyby nebyli bývali naši koně rozumní a poslušní, mohla v té chvíli nastat katastrofa, ale odbylo se to dobře. Odnesli jsme to jen několika nárazy a odřeninami. “Světlo! Rychle

světlo!” zvolal emír. “Ne! Vyčkejme!” odvětil jsem. “Proč?” “Poslouchej!” Skřípot se ozval znovu. Podlaha nás složila stranou a nyní se opět začala zdvíhat nahoru. Zároveň se ozval shora hlas Pardálův: “Zde máte jedno tajemství maha lámy džunubistanského a mého starého, věrného bas islamiho!” “Nevídáno!” odvětil mu rychle Halef, hlasitě se směje. “Zveme se na svatbu, až jeho dcera vstoupí s tebou na trůn!” Malý hadži Halef nedovedl ovšem mlčet. Byl by snad raději přijal ránu, než by byl něco zůstal Pardálovi dlužen. Pardál mu něco odpověděl, ale jeho odpověď k nám nedolétla, neboť podlaha zatím nahoře již opět pevně přilehla a otvor byl uzavřen. “Proč nechceš rozsvítit?” tázal se emír. “Chci světlo, ale ne hned,” odvětil jsem. “Myslím, že nás budou pozorovat a nechci, aby jim bylo známo, že můžeme mít tolik světla, kolik nám bude libo. Máš snad tušení, kde teď jsme?” “Ne. Mohl bych ti jen odpovědět, že jsme pod vězením číslo pět, ale to by nebyla moudrá odpověď.” “Ovšem, že ne. Naše záchrana spočívá nyní jen v tom, že zachováme rozvahu a že neučiníme dále ani krok, dokud jsme se nepřesvědčili, kam nás přivedl krok předešlý.

Nejprve vezmi každý svého koně a my s Haléřem se ujmeme psů, aby zvířata zůstala klidná!” Trvalo chvíli, než jsme to všichni mohli provést. “A teď zjistíme, na kterou světovou stranu jsme z podlahy sjeli.” “Na západ,” odvětil Halef. “Stál jsem již nahoře tváří k západu a od té doby jsem se neotočil.” “To by souhlasilo. Volné prostranství, na němž stojí vězení, leží nad ústím přítoku velké řeky, o němž jsme mluvili. Pamatoval jsem si velmi přesně dvě

věci, totiž kde leží toto ústí a kde vězení. Řečiště se vine právě pod vězeňským dvorem. Jsem tedy přesvědčen, že jsme nyní v klenutí, jež bylo vystavěno nad řečištěm. Kdybychom mohli projít tímto kanálem k východu, došli bychom jistě k ústí řeky a byli bychom na svobodě. Tuším však, že to nebude možné. Chodbu jistě zasypali, aby se vězňové nedostali ven. Co je ti o tom známo?” S tou otázkou jsem se obrátil k emírovi. “Nic o tom nevím,” odvětil, “jen mluv dál, effendi!” Pokračoval jsem: “Pustíme li se k západu, projdeme chodbou pod vojenskou částí města. Znáš místo, kde tento kanál vyúsťuje z druhé strany?” “Neznám a stydím se za to. Chlubil jsem se svou podrobnou znalostí Města Mrtvých a teď teprve uznávám, že vlastně nic nevím!” “Nevadí!” těšil ho Halef. “Také neznalost je někdy pěkná věc, prospěje člověku někdy víc, než přesné vědění. Jen má li při tom člověk trochu důvěry v Alláha a sebe. Já a můj sídi jsme už vyvázli z horších omáček a budeme si i zde vědět rady. Jen dej pozor, jak nám můj sídi poví, co teď uděláme.” “A proč to neřekneš hned sám, Halefe?” tázal jsem se trochu ironicky. “Protože to nevím!” odvětil. “Tak! A já to mám vědět?” “To se rozumí.” “A proč?” “Protože je to tvou povinností! Už jsi mne tak na to zvykl, že vždycky sám přemýšlíš a já to provádím. Tys byl při všech našich hrdinstvích vždy mozkem a já rukou. Tak tomu bude i zde.

Přemýšlej tedy, sídi. Co vymyslíš?” “Poslyš, nemohli bychom jednou udělat malou změnu, abyste vy přemýšleli a já to prováděl?” “Ne, to nejde. My jsme tu čtyři a tys jen sám. Nemohl bys nikdy provést všecko, co bychom my čtyři vymyslili. Ať tedy zůstane při starém.” Jeho bezstarostná nálada mi přišla vhod. “Dobrá tedy!” řekl jsem. “Chci se pokusit vyplnit tvé přání. Nejprve se přesvědčíme, zda průplav, do něhož nás vysypali, je k východu schůdným.

Kdyby tomu tak bylo, dospěli bychom k ústí řeky a jím do hlavního řečiště. Myslím však, že se tou stranou sotva dostaneme ven, neboť Pardál jistě místo podrobně prohlédl, než nás sem zavřel. Nezbude nic jiného, než pátrat k západu.” “Začneme tedy! Světlo!” pravil netrpělivě emír. “Ne, ještě počkejme. Domnívám se, že nahoře nás stále ještě poslouchají. Nechci, aby viděli, že máme světlo a že chladně o věci uvažujeme, místo abychom si zoufali, jak se asi domnívají.” Emír se musel podrobit. Čekali jsme skorém hodinu a ukázalo se, že jsem měl pravdu. Stalo se za tuto dobu dvakrát, že shora podlahu spustili tak daleko, aby mohli po stranách k nám dohlédnout. Také hlasy jsme slyšeli, ale jen tlumeně, takže jsme slovům nerozuměli. Nebylo sice nutně třeba, abychom tak dlouho

čekali, ale chtěl jsem naše věznitele ukolébat do bezstarostnosti. Čím pevněji byli přesvědčeni, že nemůžeme uniknout, tím méně na nás budou dávat pozor. Když uplynula hodina a nahoře se už nic nepohnulo, rozvázal jsem svůj vak a rozsvítil jsem. Hned v první chvíli jsme se přesvědčili, že východní stranou uniknout nemůžeme. Kanál byl na této straně nejen zasypán, nýbrž i vyplněn velikými skalními balvany, z nichž ani jediným bychom nepohnuli. Nezbylo tedy, jak jsem řekl, než se obrátit k západu. Zde jsme měli volnou cestu. Průplav se nepodobal nějaké důlní štole, byl naopak vysoký, že by jím byl muž snadno druhého pronesl na ramenou, a široký tak, že jím mohlo projít vedle sebe i dvanáct osob, aniž se rameny dotýkaly. K vůli té šířce byl opřen uprostřed sloupořadím, které podpíralo střed klenby. Půda byla rovná a hladká, velmi pečlivě upěchovaná. Podobala se skoro mlatu! Byl tu i vzduch dobře dýchatelný a ani stopy po nějakém vlhku. “Tohle nevypadá ani jako bývalý vodní průplav, ani jako vyschlé řečiště!” pravil emír. “Nevyznáš se zde? ” tázal jsem se ho znovu. “Ne. Nenapadlo mě nikdy, abych vnikl do tohoto kanálu a nevím o něm nic jiného, než jsem ti už řekl. Jak je asi dlouhý?” “Dozvíme se to brzy. Budeme počítat kroky. Musíme to dělat pečlivě, chce me li získat orientaci.” Bylo třeba spořit světlem, proto jsem naplnil sezamovým olejem jen dva kahance, a při jejich světle jsme se vydali na cestu. Šli jsme ovšem velice pomalu, neboť kahance vydávaly jen slabé světlo, takže jsme viděli sotva na tři kroky kolem sebe. Mohli jsme narazit každým krokem na nějakou prohlubeň, otvor v půdě nebo jinou nějakou záludnou past, která se nám mohla stát osudnou. Nestalo se však nic podobného. Prošli jsme sto, pět set, ba tisíc kroků “Už mi to trvá příliš dlouho!” zlobil se Halef. “Myslíš snad, že nás tu zavřeli pro zábavu?” tázal jsem se ho. “Ne, to nemyslím, ale bude li to takhle pokračovat, posadím se zde a usnu!” Když jsme napočítali ještě šest set kroků, myslel jsem, že jsme ušli víc než kilometr, ale ušli jsme i druhý, aniž jsme přišli na konec. Vedli jsme koně za uzdy. I psi

se nás drželi a byli tiší, beze všeho rozčilení. Nyní začali být nepokojní. Museli jsme je vzít na řemen. Uucht zůstala pojednou stát, aby očichala jakési místo na zemi. Pak větřila, nato se mi vytrhla a pustila se do tmy, odkud zaznívalo její vytí. Aacht, Hu a Hi se okamžitě pustili za ní. Nemohli jsme je udržet. Jejich hlasy rozpoutaly v dlouhém kanále, stokráte odrážejícím zvukové vlny, takový halas, že to vypadalo, jako by se byla smečka ďáblů utrhla z řetězu. “Džirbani?” tázal se emír. “Patrně,” odvětil Halef. “Džirbani a čobanský princ. Pospěšme si!” Hlasy psů umlkly, pak jsme slyšeli hlasy lidské. Ozvěna zesilovala a pletla

zvuky, takže je dělala nesrozumitelnými. Rozumí se, že jsme hned zapomněli na svou dosavadní opatrnost. Pospíchali jsme, co nám nohy stačily. A oba přátelé nám přicházeli právě tak rychle vstříc. Ano, byli to oni. Džir bani a Sadik, prvorozený princ Čobanů! Nebudu popisovat naše shledání. Byli vlákáni do pasti týmž způsobem jako my. Byli

přesvědčeni, že jedou vyjednávat s ardistanským vladařem, ale neměli ani tolik štěstí jako my. Přemohli je, odzbrojili a spoutali. Ponechali jim jen nohy volné, než došli k vězení. Zde byli zcela neočekávaně také spuštěni do hloubky. Dole si navzájem rozvázali ruce. Byli tu již dva dny bez vody a bez jídla. I žízní strádali, poněvadž jim nedali cestou sem pít. Chtěli jsme jim dát hned pít, řekli nám však, že bude lépe, půjdeme li s nimi až na konec chodby, kde je větší prostor a kde je možno usednout. Přistoupili jsme na tento návrh. Nenalezli před dvěma dny také jinou cestu než tu, kterou jsme se dali my. Dostali se jen po hmatu na konec kanálu, kde poznali, že se dál prodrat nelze. Kanál byl uměle uzavřen i na této straně skalními kvádry tak přisekanými, že by je byl mohl člověk považovat za přirozené. Jemně a velmi dobře spájené mezery mezi jednotlivými kameny působily dojmem dokonalého díla přírody. Chodba se na konci rozšiřovala ve velký prostor, jenž se podobal sálu a byl vrouben kamennými lavicemi. Tam jsme se usadili. Zde, v tomto podzemním, slabým přísvitem kahanců osvětleném prostoru, spatřili se Džirbani a emír po prvé v životě. Nejprve jsme dali oběma ubožákům pít. Pak jsme rozsvítili několik přinesených svíček, abychom se alespoň na kratší dobu mohli zřetelně vidět. Tu podal emír Džirbanimu ruku a ten ji podržel chvíli ve své. Prohlíželi si druh druha mlčky, aniž se byli slovem pozdravili. Pak se emír posadil na lavici při stěně a obrátil se ke mně: “Zde není pravé místo k výměně pozdravů. Že se chceme vidět a domluvit, vymyslel si Pardál, ale jeho lež se stala skutečností. Tak ruka Prozřetelnosti mění zlo v dobro. My zde však nebudeme odbývat poradu. Zde nejsme pány ani vlastního osudu, jak bychom se tedy mohli odvážit rozhodovat o osudu jiných! Zde jsme jen lidmi, kteří se octli v největší bídě a nouzi. Teprve tehdy, až nebezpečí bude zažehnáno, budeme tím, čím jsme byli kdysi. Teď se tě však táži, effendi, co soudíš o našem postavení? Je beznadějné nebo ne?” Odpověděl jsem rychle a určitě: “Nemusím je ani zkoumat a mohu ti říci, že o beznadějnosti není ani řeči.” “Děkuji ti. Upokojuješ rnne. Nenajdeme li však ani zde východ?” “Tedy se vrátíme tam, odkud jsme přišli.

Pohyblivá podlaha přijímacího prostoru nám byla až dosud osudná, proč bychom z ní nyní nemohli čerpat pro sebe prospěch? Pohyb podlahy se jistě řídí závažími a pákami. Kdyby toto zařízení bylo nad zemí, museli bychom se asi vzdát naděje. Nahoře u zdi v bráně nebylo však pro ně místa. Musíme je tedy hledat pod zemí, a jsem přesvědčen, že je nalezneme. Jakmile se to stane, nemůže nás nikdo nutit, abychom byli vězni déle, než nám bude libo.” “To zní znamenitě! Kdo by si to byl pomyslil! Spoléhal jsem na svou znalost těchto místností a teď jsem docela odkázán na

tebe. Chceš námříci ještě něco?” “Ano. Není totiž ještě dokázáno, že bychom se odtud museli vracet. Tento prostor je uměle vybudován. Nikdo si však nepostaví pokoj či světnici, do které by měl čtyři kilometry cesty, chce li se tam posadit. Jsem přesvědčen, že tu jsou dveře, které vedou na vzduch.” “Nevidím je!” “Nevidím je ani já. Ale hledejme je. Jsou li zde, nebudou to ovšem dveře dřevěné, nýbrž kamenné, sestávající z jednoho nebo dvou těchto balvanů, které jsou tak uměle přitesány, že trhliny mezi nimi se zdají přirozené. Takové kamenné dveře by byly velice těžké a neovladatelné, kdyby se pohybovaly ve stěžejích. Proto se domnívám, že jsou buď na válcích nebo kolečkách. Pokud je tomu tak, nalezneme jistě na zemi stopy, které nelze zahladit.” “Myslíš, že postačí prohlédnout podlahu, budeme li se chtít přesvědčit, že tu jsou dveře?” “Ovšem.” “Dobrá, hledejme tedy!” Lampičky a svíčky se sklonily k zemi. Sotva se to stalo, už zvolal Halef: “Sídi, už to mám!” “Co?” tázal jsem se. “Tak rychle?” “Ano, velmi rychle! Kolejnici a zde druhou! Pojďte sem!” Půda byla vydlážděna silnými kamennými deskami, v nichž byly vytlačeny dvě rýhy, které v tomto případě nemohly být ničím jiným než kolejnicemi. Deska, v níž byly kolejnice vtesány, neležela rovně, nýbrž zdvihala se ponenáhlu ke stěně, tvořila tedy od stěny spád. K ní přiléhala druhá deska, také opatřená kolejnicemi, a také ta neležela rovně, nýbrž zdvihala se na druhou stranu do výše. Dveře byly tedy přizpůsobeny tak, že se otvíraly i zavíraly vlastní tíhou. Sjížděly nejprve dolů a pak se zastavily, potom vykonávaly tutéž cestu zpět k otvoru. Kolejnice tu tedy byly. Naskytla se nyní otázka, který z kamenů tvoří dveře. Přirozeně ten, zpod něhož kolejnice vybíhaly.

Prozkoumali jsme jej, stál však pevně, nehybně. Byl asi nějakým způsobem přidržován. Kdyby se nám podařilo překonat tento odpor tajemného zařízení, byl by sebou kámen jistě pohnul. Pustili jsme se do podrobného zkoumání jeho nejbližšího okolí. Především nám byla nápadná dvě místa jinak zbarvená. Našli jsme je po straně vedle štěrbiny mezi kamenem, jenž tvořil dveře, a kamenem vedlejším. Pokusil jsem se na nich škrábat nehtem, drobila se. Použil jsem nože; nyní pokračovala práce rychleji a brzy se objevily dva otvory, podobné otvorům v automatech, určeným pro vhození mince. Byly ucpány navlhčeným, ze země sebraným prachem, aby

nebyly vidět. Byl to stejný způsob, jakým byly zamazány trhliny u andělské studně nad průsmykem Chatarským. “Dírka, klíčová dírka!” volal Halef. “Zdá se,” odvětil jsem. “A naproti na druhé straně také?” “Podíváme se!” Když jsem i tam prach vyškrábal, objevil se otvor navlas podobný prvnímu. “To je zvláštní,” mínil emír. “Ale teď klíč! Kdepak bude klíč? Snad tu leží někde uschován!” “Tomu nevěřím. Takový předmět nikdo neukryje na místo, kde by byl cizímu nejpotřebnější. Ale počkej!” Vzpomněl jsern si na klíč v noži, který ztratil maha láma džunubistanský na tábořišti, na nůž, který jsme druhého dne potom našli. Měl jsem jej dobře uschovaný v sedlové brašně. Vytáhl jsem klíč a zahnul jsem střenku do potřebného úhlu. Pak jsem vsunul špičku do klíčové dírky a otočil jím. Šlo to! Byl bych málem hlasitě zajásal! Tušil jsem, že tento nůž nám prospěje i jindy a na důležitějších místech. “Otevírá, otevírá!” vykřikl emír udiveně. “Ó, můj effendi dovede vše, a já to dovedu po něm,” pravil pyšné Halef. “Řekl jsem ti, effendi, že se můžeš na mne spoléhat a teď jsem nucen spoléhat na tebe. Prosím, otevři i druhý otvor,” žádal emír. “Až odejdeš, dříve ne!” Emír totiž

stál právě před kamenem, který se měl pohybovat. Proto jsem dodal: “Tyto těžké dveře by tě strhly k zemi a rozmačkaly by tě, jakmile se otevřou. ” Emír uskočil. Vstrčil jsem špičku nože nyní do druhého otvoru a klíč se zde otáčel jako prve. Jen jsem jím otočil, hned se začal kámen pohybovat. Vystoupil ze zdi, sjel po kolejnicích po první desce dolů, pak opět vyjel po druhé desce nahoru a zastavil se. Postačil však jen nepatrný náraz, aby se opět vrátil na své místo ve zdi.

Vproudil k nám chladný, čistý vzduch. Koně jej dychtivě sáli. “Zachráněni!” zvolal emír. “Ne tak hlasitě!” varoval jsem. “Zhasnout světla! Hned! Nevíme, kam přijdeme! Naše záchrana není ještě ukončená; možná, že pravé nebezpečí teprve nastává. Vystupme opatrně ven! A především ticho! Úplné ticho!” Venku bylo skoro tak tma, jako v nitru průplavu.

Teprve po nějakém čase, když si oči zvykly na tmu, poznali jsme, že jsme se octli v jakési kolonádě či verandě, vytesané hluboko do skály, podepřené na okraji mohutnými sloupy, na nichž spočívaly hořejší skály. Skály nad námi bránily vidět nebe. Z okraje verandy jsme však mohli zahlédnout hvězdy zářící nad námi. Čistý, zřetelný rozhled ovšem ani zde nebyl možný. Obrysy splývaly a opět se rozplývaly v temnotě.

Emír, jenž vedl až dosud jiný život než já a Halef, měl smysly otupené a tvrdil, že nevidí nic jiného než hvězdy, my však i přes to, že bylo temno, poznali jsme, že kolem nás je jakási kotlina příkrých stěn, nad níž se vznášela jakási okřídlená postava, snad socha. “Máš nejmenší tušení, kde jsme?” tázal jsem se emíra. “Ne,” odvětil. “Stojíme na velikém, kruhovitém nebo elipsovitém kotli, jehož stěny vystupují do výše.” “Takový kotel tu není,” tvrdil emír. “Vždyť jej vidím! Uprostřed kotliny je jakýsi ostrov a na něm socha.” “Socha? Jaká socha? ” tázal se. “Patrně anděl, neboť vidím křídla!” Emír hlasitě vykřikl: “Alláh nás chraň před ” Přerušil jsem ho, uchopil ho za ruku a varoval ho: “Ne tak hlasitě, jen ne nahlas! Musíme být opatrní!” Dokončil tedy větu tiše: “Alláh nás chraň před devítiocasým a desetkrát kamenovaným ďáblem! Myslím, že jsme na nejhrůznějším a nejnebezpečnějším místě světa!” “Na kterém místě?” “Na jezeře Maha lámy!” “Jezero Maha lámy? Nikdy jsem o takovém jezeře neslyšel!” “Poněvadž jsi cizinec. U nás zná však každý jeho strašlivou pověst a zdaleka se mu vyhýbá!” “Proč?” “Poněvadž se zde staly ukrutnosti, rouhání, hříchy a zločiny, které ne jednou, ale tisíckrát volají k nebesům a z nebe opět na zem o pomstu.” “Kdo je spáchal?” “Lamaističtí knězi.” “Na kom?” “Na všech, kdo se odvážili stavět se jim na odpor. Nebyli to vlastně knězi, ale služebníci ďábla.

Vypravují se o nich věci, kterých snad lidé ani nemohou být schopni.” “Vypravuj! Jsme, jak se zdá, na pravém místě pro podobné vypravování. Zde, posaď se! Jsou tu lavice, právě tak jako v průplavu.” Přitáhl jsem ho na jednu z těch kamenných lavic. Následoval mne dost nerad. “Nesmí se o tom mluvit!” pravil. “Pročpak ne?” “Poněvadž je to nebezpečné. Ani pomyslet nechci, že bychom opravdu byli u jezera Maha lámy. Neboť se praví: Běda tomu, kdo se odváží kotlinu bývalého jezera navštívit, nebo jen do ní pohlédnout! Nikoho na světě také nenapadne, aby jezero hledal, poněvadž by mu to určitě přineslo zkázu. Nemluví se o něm

a nemyslí se na něj. Proto pravím, že snad podobné místo ani skutečně není. A také ani teď nemáme důkazy, že bychom byli u té prokleté nádrže.” “To je zajímavé! Jak se to má tedy s jezerem? Říkal jsi, že se o něm vypravuje pověst?” “Ano.” “Věříš jí?” “Proč bych nevěřil? Je mnoho pravdivých věcí na světě, a lidé myslí, že jsou to pohádky.”

“Vyjádřím tedy tu myšlenku poněkud určitěji: v mnohých pohádkách nebo pověstech je skryto jádro pravdy, je jen třeba umět je vydobýt ze slupky! Možná, že i zde je tomu tak. Prosím, vypravuj!” Váhal ještě chvíli. Bojoval snad s vrozenou, snad s navyklou bázní, ale nakonec přece začal: “Bylo to v době, kdy přítok řeky nebyl ještě překlenutý a tekl volně. Tenkrát žil maha láma, nejproslulejší ze všech, co jich kdy vládlo. Lidé ho milovali, d ábel ho nenáviděl. Dočkal se svých stých narozenin a v ten den šel procházkou po břehu říčky. Procházeje se, pomyslil si: kdybych se mohl dožít ještě jednoho sta let, jak bych učinil své poddané šťastnými! Tu stanul před ním ďábel a pravil: “Může se stát, co si přeješ!” Zdvihl ruku. Ozvala se ohromná rána, že až se země chvěla a otevřela se před maha lámou a vznikl široký a hluboký kráter, v němž zmizela říčka. Kolem okraje kráteru vyrostly vysoké skalní stěny, příkré a nedostupné. Maha láma se velmi ulekl; ďábel však pravil: “Upokoj se; nic se ti nestane. Přišel jsem, abych splnil tvé přání a ne abych tě zničil. Budeš ještě sto let živ a tvůj národ budiž ještě šťastnější než nyní. Za to od tebe žádám jen jediné.” Maha láma se otázal, co by to bylo. Ďábel odvětil: ‘Voda říčky, která zdánlivě zmizela v této díře, opět vystoupí, takže tu povstane jezero. V tom jezeře utopíš všechny ty, kteří tě urazí nebo zarmoutí.’ Maha láma se zasmál a pravil: ‘Nežádáš li nic jiného, dám ten slib milerád, neboť není člověka, který by mne urazil nebo zarmoutil. Všichni mne milují. Budu skutečně žít sto let, když tvůj návrh přijmu?’ ‘Ano,’ potvrdil ďábel. ‘Budeš žít dokonce ještě déle než sto let. a to tak dlouho, než naházíš do jezera tolik lidí, že jeho voda vyschne a jezero opět zmizí. Neurazí li tě nikdo, nemusíš nikoho topit. Kdybys však byl uražen a viníka neutopil, zemřeš sám v té chvíli a tvá duše bude náležet mně na věky věkův!’ Maha láma, ten, který si přál být ještě sto let živ, podepsal ďábelskou smlouvu svou krví. Byl přesvědčen, že nikdy neobětuje jediného člověka, neboť ho až dosud všichni milovali. Když však lidé spatřili, že voda říčky, která je tolik let živila, zmizela v kotlině, utvořené z nedostupných skal, mrzeli se a našel se jeden mezi nimi, který přímo obvinil z toho zla maha lámu. Řekl, že on jediný právě prodléval na nešťastném místě, když se trhlina utvořila. Maha láma mu chtěl ve své dobrotě odpustit, ale tu se mu zjevil ďábel a ukázal mu tajnou stezku k jezeru, kterou mohl vidět jen maha láma. Dal mu jen den lhůty, aby

nešťastníka utopil, jinak že zemře sám a propadne duší ďáblu. Maha láma s žalem uposlechl. Muž tajně zmizel a nikdo ho už nespatřil. Vzbudilo to však proti maha lámovi podezření. Lidé o tom začali veřejně mluvit, ale kdo promluvil, opustil dům a již se nevrátil. Tím se podezření stupňovalo v jistotu. Přívrženci maha lámovi se proměnili v protivníky, přátelé v nepřátele. Zanedlouho byl maha láma právě tak nenáviděn, jak byl dříve všeobecně milován. Voda v jezeře již dávno vystoupila, prorvala si odtok a přibývalo i nešťastníků, kteří s těžkými kameny na nohou padli do jezera.

Zpočátku téměř bezedný kráter se vyplňoval. Jezero vysychalo stále víc. Neuplynulo ještě ani sto let a nebylo v něm již místo. Utopence vynášela pak řeka na denní světlo a tím se přišlo i na tisícero vražd zde spáchaných. Pohár překypěl. Maha láma byl prohlášen za ukrutníka. pokrytce a zločince, národ svolal radu, jak by ho potrestal. Ďábel však lid předešel, neboť maha láma, zoufalý svým neštěstím, nepotrestal poslední urážku. Odnesl ho do pekel. Skalní stěny, v nichž tolik lidí zemřelo, byly už dříve lidem nenáviděny, když však vyšlo najevo, co se mezi nimi dělo, zdvojnásobila se

ta nenávist. A když konečně později i říčka s veletokem zmizela a kolem začínal vymírat život, vyprávěl si lid, že vždy o půlnoci duch maha lámův vystupuje z pekla na břeh a čeká na zachránce, který by ho vysvobodil z moci ďábla ” Emír se odmlčel: dokončil své vypravování. I my jsme mlčeli. Ta pověst udělala na mne neobyčejný dojem. A nejen svým obsahem, nýbrž i místem, na němž ji emír vypravoval přímo tam, kde podle pověsti docházelo k zločinům. Teprve po delší chvíli dodal ještě emír: “Tak zní stará pověst o jezeru Maha lámově. Co myslíš, effendi? Je to pravda? Lež?” “Bude to asi obojí, totiž rouchem lži přioděná pravda. Teď ve tmě je nemožné se v údolí rozhlédnout, ale i ta pověst najde jistě rozluštění, jako všechny ostatní otázky. Je li ta postava tam skutečně andělem, jsi snad sám mužem, jenž přišel, aby maha lámu vysvobodil z pekelných muk.” “Já?” tázal se udiveně. “Ano, ty!” “Nechápu tě! Nevím, co tím chceš říci.” “To také není třeba. Netřeba, abys slyšel, třeba, abys prohlédl. A to bude možno teprve tehdy, až nastane den.” “Nebojíš se tedy jezera Maha lámova?” “Bát se? Těším se na ně!” “A duchové? Strašidla?” “Nejsou. Nejsem ani spiritistou, ani okultistou, nevidím duchy ani strašidla. Naopak, všude tam, kde přede mnou mluvili o strašidlech a já se pak otevřenýma očima podíval pověsti pěkně na duo, přesvědčil jsem se, že vše zdánlivě nadpřirozené lze vyložit přirozeně a všedně, jako kteroukoliv jinou věc. Jsem přesvědčen, že i zde půjde o věci velmi přirozené. Kde leží vlastně to jezero v poměru k ostatním částem města? “

“Pevnostní obvod jsi viděl. Také vysoké hradby a bašty?” “Ano.” “Západní část citadely jsi však neviděl. Ta část není obklopená zdí, nýbrž opírá se o kruh skalisek Maha lámova jezera. Okruh skalisek je nejlepší ochranou, jakou by nemohlo vymyslet ani nejlepší pevnostní stavitelství. Daleko venku je západní pahorkatina, která obklopuje vnější okrsek města. Vystoupíme li tam na nejvyšší vrchol, můžeme dohlédnout na dno kráteru jezera. Pohled se tu ovšem naskýtá jen úzkou skulinou a nelze dohlédnout až na jezerní dno. Lze však vidět hlavu a horní část sochy.” “Do kráteru tedy nevstoupil až dosud nikdo?” “Žádný smrtelník! Ukázalo se ovšem, že o Městě Mrtvých vím mnohem méně, než jsem myslel. Možná, že tedy snad přece jsou lidé, kteří dole byli, nebo sem ještě nyní docházejí. Věřím však spíše opaku.” “Byl li tu někdo, nalezli bychom jistě stopy, zvláště pokud se ta návštěva uskutečnila v nedávné době. Avšak i tu musíme počkat až do rána. Najíme se tedy a pak vyspíme.” “Spát? Po takovém rozčilení?” otázal se emír. “Nemáš nejmenší příčinu k rozčilování. Halefe, sem se zásobami. Nevečeřeli jsme dosud a také koně a psi musí být nakrmení.

Ovšem, musí nám zbýt jídlo i voda ještě na zítřek. Myslím sice, že vše, co budeme potřebovat, nalezneme zde ale přece ” “Myslíš?” otázal se hadži. “I vodu?” “I vodu!” opakoval jsem. “Jen opatrnost nám velí uschovat si ještě něco pro případ nouze.” Zatím, co Halef dával pít zvířatům, vešel jsem do otvoru, jímž jsme sem vstoupili. Chtěl jsem si jej prohlédnout i z této strany a byl bych jej rád opět uzavřel, abychom byli jisti před překvapením z průplavu. Nesměl jsem k vůli opatrnosti rozsvítit, ale poněvadž jsem již znal tajemství dveří, spoléhal jsem na hmat, který mi pomůže najít to, co hledám. Dveře jistě lze nejen zevnitř, ale také zvenčí uzavírat, proto jsem očekával, že i venku budou klíčové dírky. Shledal jsem je ovšem ve stejné výši jako uvnitř. Sotva jsem příslušná místa ohmatal, přesvědčil jsem se, že se nemýlím. Našel jsem je a když jsem je pomocí nože zbavil slupky, kterou byly pokryty, objevily se dva úplně stejné klíčové otvory jako uvnitř. I klíč se do nich hodil; uvnitř bylo péro, které odskakovalo a přivíralo se podle toho, jak se klíčem otáčelo buď uvnitř či zvenčí. Nyní ovšem nebylo těžké dveře uzavřít. Myslel jsem, že k tomu bude potřebí námahy, neboť jsem nemohl vejít dovnitř a dveře přitlačit, chtěl li jsem zůstat venku. Počítal jsem s tím, že budu nucen zavírat dveře tahem, ukázalo se však, že sklon desky, na níž se dveře pohybovaly, byl vypočítán tak přesně, že stačil pouhý dotek. Balvan sám se dal do pohybu, takže jsem musel rychle uskočit, nechtěl li

jsem být sražen k zemi. Když se balvan usadil opět na svém místě, zastavil se a bylo zřetelně slyšet, že uvnitř zaklaplo péro. Emír byl u dveří se mnou. Stěžoval si, že nemůže jíst, že nepociťuje nejmenší chuť. Uchopil jsem ho za tepnu; skutečně měl horečku! “Jsi nemocen?” tázal jsem se ho. “Ne, “odvětil. “Tedy jen rozčilen?” “Ano. Velice! Cítím, jak mi ve spáncích bije krev.” “Zbytečně! Sáhni si na mou tepnu!” “Ano, ty, effendi, jsi zde cizincem, a do věci ti celkem nic není. Mne však to všechno rozčiluje. Cožpak zde musíme tak stát? ” “Proč se ptáš?” “Poněvadž nemám klid, nemohu stát ani sedět. Musím chodit, musím se pohybovat. Nevím, čím to je. Nebyl jsem ještě nikdy tak nepokojný.” “Pojď tedy! Myslím, že se toho můžeme odvážit a vyjít z tohoto sloupořadí ven, pod zářící hvězdy!”

Kapitola druhá JEZERO MAHA LÁMŮ

Měl jsem pocit, jako bych měl vstoupit do nového, neznámého, lidským smyslům cizího světa. Vystoupili jsme z temnot podzemí na místě, které nikdo z nás neznal, na místě obestřeném tajemnými pověstmi a v noci, která přikrývala svými křídly celé naše okolí tajemným šerem. Kolem nás se nejasně rýsovaly řady sloupů na temném pozadí noci, kde se teprve postupně, jak si náš zrak přivykal na temnotu, zablýskly chvějivé jiskry bledých jižních hvězd. Tam dole, uprostřed okrouhlé nížiny, kam vedlo sloupořadí, se zvedala mohutná stavba v podobě stojícího člověka,

mnohonásobně nadživotní velikosti, děsivá a přece zase podivuhodně přitažlivá v mdlém nočním šerosvitu. Šedid al Ghalabi, ardistanský emír, k ní upíral svůj zrak. Vzal jsem ho pod paží a vyšli jsme ze sloupořadí pomalu do tiché noci. Nešli jsme sami. Moji psi nechali jídla a přišli za námi. Věrná zvířata považovala za povinnost doprovázet mne do tmy. Šli jsme chvíli mlčky. Hvězdy nad námi zářily, srpek měsíce svítil na nás i na sochu. Poznali jsme, že představuje anděla, který tu stál právě uprostřed kotliny. Bezděky jsme k němu zamířili. “Ano, jsme u jezera Maha lámova,” pravil emír. “Není o tom nejmenší pochyby. Je to anděl, jehož hlavu jsem často shora pozoroval s chlapeckou hrůzou. Vrátíme se?” “Proč? Bojíš se snad?” “Skoro! A přece mne to tam táhne, jako by mne tamčekal nějaký nový objev, jako bych byl již dávno po něm toužil. Nesměj se mi, effendi! Nemluvím ani prostomyslně, ani z cesty, říkám jen to, co cítím!” “Kdo by se ti mohl smát? Okamžik, kdy lidská duše začíná promlouvat,

je vždy vážným, velikým okamžikem. Jen slyš, naslouchej slovům své duše! Nevyrušuj ji! Mluv se mnou teprve pak, až zmlkne ona!” Emír umkl. Místo, na němž jsme se nacházeli, bylo tedy kdysi jezerem, bylo to jezero Maha lámovo! Když jsem se ohlédl, kolonáda, z níž jsme vyšli, nám už zmizela ve tmě. Jak se zdálo, bylo celé bývalé jezero lemováno

kolonádou. Naproti tomu vystupoval před námi anděl tím zřetelněji, čím více jsme se k němu blížili. Byl jistě dvakrát tak vysoký jako ten, kterého jsme objevili u Chatarského průsmyku, jinak to však byla socha úplně stejná. Zdálo se, jako by zdejší anděl byl originálem tamějšího, a chatarský jeho zmenšenou kopií. Zmocňovalo se mne tušení, že i on skrývá vodu. Pojednou se Uucht zastavila. Protáhla krk do nemožné délky, zdvihla přední běh a zavětřila. Ohon měla svěšený. Najednou jej zdvihla, zamávala jím a pak jím vrtěla stále rychleji povědomým způsobem, který mi prozradil, že objevila vodu. Aacht si počínal podobně. Opravdu teď jsem byl bez starostí, ať už nás zde potká cokoliv. Psi objevili vlhko vodu! Anděl byl tedy také strážcem studny, jako ten v šíji Chatarské. Pověst teď bude nucena odložit masku a zjevit se ve své pravé podobě. Byla v ní pravda, obrácená v přímou lež. Na další cestě projevovali psi stále větší nepokoj.

Zakázal jsem jim, aby jej dávali najevo, což jim asi bylo divné, neboť hleděli hned na mne, hned na anděla tázavými pohledy. Pohladil jsem je a dal jim na srozuměnou, že rozumím. Tím se upokojili. “Co je s tvými psy?” otázal se emír. “Co chtějí?” “Říkají mi cosi, co se brzy také dozvíš.” “Něco zlého?” “Naopak, něco dobrého. Doufám, že se tu nyní dočkáme už jen dobrých věcí! Není ti snad známo, čím maha láma krmil a napájel své oběti, než je dal svrhnout do jezera? ” “Patrně ničím!” “Kdo ti to řekl?” “Není těžké domyslet si něco podobného! Zajatcům, které chytil, aby je vhodil do jezera, nebude přece předtím dávat jídlo a nápoj!” “A jsi přesvědčen, že byli všichni usmrceni? Že maha láma nikdy neudělal výjimku? Podívej se na ty sloupy, na ty kolonády! Vytesat, vyhloubit a vyzdobit je vyžadovalo gigantickou práci. Tu práci nepodnikli ani duchové, ani strašidla, nýbrž lidé plní síly, energie a vytrvalosti! A nemohlo jich být dvacet nebo třicet, nýbrž tisíce a museli být dobře živeni. A ještě více potřebovali vodu, aby mohli žít. A kde tu vodu brali?” “Patrně z jezera.” “Z jezera naplněného mrtvolami?” Tou otázkou byl uveden do rozpaků. Rozmýšlel se chvíli, pak pravil:

“Na to ti nemohu dát odpověď, effendi. Je však známo, že maha láma nikdy nedal k jezeru dopravit ani kapku vody z městských studní.” “Víš to určitě?” “Tak určitě to lidé věděli, že právě z toho usuzovali, že sem své oběti lákal jen proto, aby byly utraceny.” “Nedával li sem pro dělníky dopravovat vodu z města, musel mít studnu zde. A ta musela dodávat tolik vody, kolik potřeboval.” “Myslíš skutečně?” “Ovšem. A kde byla ta studna, či spíše, kde je ještě nyní?” “Kdo to může vědět?” “Ty asi ne?” “Ne, nevím, skutečně nevím!” “Pojď tedy! Ukáži ti tu studnu!” “Kdo? Ty? Cizinec? Ty, který jsi tu ještě nikdy nebyl?” “Ano, jen pojď!” Došli jsme zatím až k andělu. Vzal jsem emíra pod paží a dovedl ho k podstavci. Byl poněkud jiný, než ten v Chatarské šíji. Tam byl vtesán přímo do skály, zde vedly umělé stupně až k nohám anděla. Bylo asi třeba, aby pro množství dělníků byla voda čerpána denně, a proto byl přístup upraven mnohem pohodlněji než u anděla v poušti. Stupně nebyly vysoké, byly to obyčejné schody asi osmnáct nebo dvacet centimetrů výšky. Dostali jsme se proto nahoru pohodlně. Když jsme vystupovali, napadlo mě, že jsem měl přece snad počkat až do rozednění, protože bych za dne spíše našel padací dveře i schodiště vedoucí dovnitř, než nyní. A překvapím li emíra svým objevem již teď, zdálo se mi, že to bude vypadat, jako bych se chtěl vychloubat svým ostrovtipem. Nebylo to ovšem tak. Chtěl jsem mu studnici ukázat už nyní pouze proto, abych použil jeho nálady, která slib ovála ví činek větší, mnohonásobně větší než snad později. Předpokládal jsem, že socha anděla bude stejně konstruována jako ta v Cha tarském průsmyku. Ukázalo se, že jsem se nemýlil. Když jsme se dostali až nahoru, nehledal jsem zbytečně rýhy a trhliny, protože by to bylo beztak při mdlém světle měsíce obtížné, ale zkusil jsem hned v hořejším záhybu andělova roucha, je li tato část pohyblivá. Výsledek se zpočátku nedostavoval. Osa nepovolovala. Ale když jsem použil větší síly, přece poslechla. Ten díl roucha, na který jsem tlačil, se vsunul dovnitř sochy a tím byly zdviženy padací dveře, vedoucí do schodiště. “Co je to?” tázal se emír. “Snad není ta socha dutá?” “Jak pozoruješ, ano!” odvětil jsem. “Zde je otvor. Je možné do něho vejít?” “Zajisté!” “Kam vede? ” “K studnici.”

“K studni k studnici?” “Inu, ovšem, k studni! Pojď! Vstup za mnou! Neměj starost. Hmatej po zdi. Opřeš li se rukama zleva i zprava, není možné, abys upadl.” Psi se také tlačili dovnitř. Upokojil jsem je a poručil jsem jim, aby zůstali nahoře. A způsobem, jak jsem právě naznačil, jsme pak vešli do nitra sochy. Měl jsem ustavičně na mysli Chatarskou studnici. I zde vedly schody zprava doleva. Byly pevné a velmi dobře zachovalé. Zkusil jsem každý jednotlivý stupeň předem nohou. Bylo jich právě dvacet a vzduch zde byl právě tak chladný, nepříliš vlhký. Zda je v studni voda, jsem se ani v duchu neptal, neboť byla li v studnici Chatarské, je jistě i zde. Když jsme dosáhli podlahy prvního poschodí, hmatal jsem hned vpravo, najdu li zde světlo jako v soutěsce. Skutečně brzy jsem nahmatal dutou, kamennou krychli, jejíž víko se dalo posunovat. Sáhl jsem dovnitř, a co jsem nahmatal? Podlouhlý balíček, jehož obsah byl proti vlhku chráněn kůží. Uvnitř byla svíčka, zhotovená z dobrého, třebaže nečištěného včelího vosku. Rozsvítil jsem ji ihned. Emír zatím stál asi v polovině schodiště. Ovšem nebyl takovému šplhání zvyklý. Pohyboval se velmi zvolna a opatrně. “Máš světlo? Světlo jsi našel? Alláhovi díky!” zvolal. “Hned budu dole!” Rozsvítil jsem ještě jednu svíčku a podal mu ji, když ke mně došel. “I pro mne máš světlo? Takovou takovou svíčku?” Udiveně prohlížel svíčku ze všech stran. “Kdes je vzal?” tázal se. “V této kamenné schránce. Je jich tam ještě dost. A mnoho jiných, potřebných věcí k tomu! Všechno to bylo zvlášť pro nás uschováno!” “Pro nás?” “Ovšem pro nás! Pro koho jiného? Vždyť tu kromě nás nikdo není!” “Jaký jsi člověk! Jsi kejklíř, kouzelník, čaroděj!” “Ani zdání! Ani za mák! Jsem docela obyčejný člověk, ne chytřejší, ani horší, ani lepší, ani hloupější než tisíce jiných,” zasmál jsem se. “Ale vždyť ty všechno víš!” “Ne, neklam se! Nejsem vůbec vševědoucí. Nejsem na tom o nic lépe než kdokoliv jiný; mohu vědět jen tolik, co mi povědí jiní, co jsem sám slyšel a viděl. Byl jsem totiž už jednou s hadži Halefem Omarem v právě takové soše, jako je tato. Prohledali jsme ji shora až dolů. Tento anděl je ovšem ještě jednou tak veliký, ale jeho nitro je docela stejně uspořádáno jako nitro toho, kterého známe. Proto mám v tomto případě před tebou přednost a mohu tě vést. Hle, zde jsou pohyblivá kola s převodními řemeny, s okovy a kamenným korytem, do něhož voda stéká. Voda se tu zdvihá od poschodí k poschodí ” “Zázrak nad zázrak!” přerušil mne emír. “Kdo vystavěl tu studnici?” “Emír z Džinistanu.” “On ! To není možné!”

“Proč ne?” “Zde, uprostřed mé země? V bývalém hlavním a sídelním městě Ardistanu? ” “Co je na tom nepochopitelného?” “Všechno! Nejen ve středu mé země, ale dokonce na jezeře Maha lámově, které bylo mně i všem mým předchůdcům tajemstvím!” “Ano, a to tajemství je jeho, emíra džinistanského, který tu mezi vámi žije, aniž o tom

víte, který ve vašem středu jedná, aniž jste mu to dovolili, který vás všechny dokonale zná, aniž jste ho okem spatřili!” “Žertuješ, effendi!” “Mluvím pouhou pravdu!” “Tedy tě nechápu! Tentokrát ne! Pomysli, že podle tvého názoru nemohl studnu vystavět nikdo jiný než ten maha láma, o němž jsem vypravoval.” “To si myslím také. Ale popud k tomu a vše ostatní vyšlo od emíra z Dži nistanu.” “Jak mi to dokážeš?” “Pohled sem!” Vstoupil jsem na okraj kamenné schránky a posvítil jsem mu na zeď nad schodištěm, kde bylo vryto znamení džinistanského emíra. Hned pod tím bylo vytesáno starým brahmavartským dialektem slovo “Vystavěl1’. “Jeho znamení! Jeho znamení!” zvolal emír. “A já je musím vidět! Toho se odvážil! To by zasluhovalo trest!” “Trest?” tázal jsem se velmi klidně. “Vznikla ti snad z té studnice škoda?” “Ne! Ale urážka je to pro mne! Urážka, kterou nemohu nechat bez ” Nemohl větu dokončit, neboť zatím jsem seskočil ze schránky a stanul před ním, posvítil jsem na něho svíčkou a díval se mu do očí pohledem, který není možné ani vytvořit, ani předstírat. Emír sklopil oči a umlkl. Tiše, ale velmi zřetelně jsem se ho zeptal: “Emír džinistanský, proti němuž nepřátelsky vystupuješ, daroval tomuto ubohému mrtvému městu studnu, aby z ní opět mohlo s vodou načerpat i nový život. Přesvědčíme se, že pro toto město udělal asi ještě mnohem více, že mu daroval víc než tuto vodu. A nyní řekni, co jsi podnikl ty? Co tys obětoval, aby v tomto městě opět zavládl život? Město, které by dnes bylo nejskvostnějším městem východu, zašlo pro ukrutnost a nelidskost svých vládců. Jako dítě jsi pozoroval jeho trosky jen proto, aby v tobě budily hrůzu, a tvoji vychovatelé také nic jiného než hrůzu v tobě probudit nedovedli. A když ses stal vládcem, sloužilo ti toto nešťastné údolí, které k tobě hlasitě volalo o smilování, jen jako bezedná propast nenávisti, odplaty a pomsty. Neoblažil jsi ubohé město jediným teplým pohledem! A nyní, když slyšíš, že džinistanský emír, jehož nernáš rád proto, že má srdce vždy na pravém místě, běží li o zmírnění bídy, přišel, aby městu prospěl, aby je zachránil, hned vybuchuješ v hněv a tvrdíš, že tě urazil! Jak jsi malicherný, emíre! A jak neužitečný jsi, dokonce škodlivý pro lidstvo! Pro svůj národ i pro sebe!”

“Effendi, začínáš mluvit hrubě!” Řekl to spíše vyčítavě než hněvivě. Cítil se nejen raněný, ale zároveň ponížený. Nedal jsem se však zastrašit a skončil jsem svou epištolu slovy: “Ztratí li kdo v očích druhého úctu, hned tak snadno ji zase nezíská! Jsi bezmocné dítě, nic víc. Nezapomeň, že tu nestojíš jen v říši smrti, nýbrž že jsi obklopen i živými nepřáteli. I tvoji nynější společníci jsou ti v tomto ohledu nepřáteli to snad uznáš!” “Já? Ze to uznám? Že jste mými nepřáteli? Ani mě nenapadne tak o vás smýšlet! Považuji vás naopak za přátele; za pravé, skutečné přátele. Vy mne přece neopustíte!” “Ne, to neuděláme! Pomysli však na to, že vojsko Džirbaniho stojí na hranicích a že já i Halef jsme jeho členy. Uvaž, že princ Čobanů nejen kvůli svému národu, ale i kvůli svému bratru, z něhož jsi vychoval to, čím dnes je, nemůže s tebou přátelsky smýšlet. A pomysli, že ani oba princové Ussulů nemají nejmenší příčinu, aby se za tebe bili! V jejich domově dobře vědí, že je považuješ jen za rukojmí, která můžeš poslat do vyhnanství, jejichž vojska můžeš zapuzovat a trestat kdykoli chceš, ať to zaslouží či ne. Oba tito počestní mladí mužové byli teprve před krátkým časem zavřeni v Městě Mrtvých. A proč? Čím se provinili?” “Vždyť jsem je už propustil!” namítl. “To snad může změnit následky tvého činu, ale ne sám čin! Věděli, že jejich život visí na vlásku, na jediném slově z tvých úst. A teď jsi tu

sám! Zajatý a bez pomoci. Jak veliké a jak vřelé asi je jejich nadšení pro tebe, jež by jim kázalo, aby se za tebe obětovali? Myslíš, že tě mají v lásce? Nebo se tě bojí a nenávidí tě?” Neodpovídal; mlčel. “Mlčíš? Uznáváš tedy, že jsi uprostřed nepřátel, a přece používáš tónu, jako bys mohl jen pokynout, aby se naše hlavy skulily k tvým nohám, A uráží té voda, která má být tvou záchranou. Pravím ti: budeš za svůj i náš život zavázán emírovi džinistanskému, a proto očekávám, že o něm budeš mluvit slušně, jak o něm je povinen mluvit každý spravedlivý. Pojď, sestoupíme dolů!” Následoval mne, aniž pronesl slova. Mluvil jsem k němu úmyslně příkře, neboť jsem si byl jist, že místo, na němž jsme byli, přispívá k tomu, aby se má slova neminula účinkem. Upozorňoval jsem ho teď úmyslně na slova vrytá nad oddíly schodů, která dohromady tvořila větu: “Vybudováno k vítězství v boji za mír!” Když jsme došli až dolů, stále jsme před skutečným jezerem vody; tak mohutná a rozsáhlá byla klenba, v níž se voda shromažďovala. Emír nabral rukou vodu, ochutnal ji a pak pojednou pravil: “Zůstaň zde!” Mezi zdí a vodou vedl kamenný chodník. Mohutné klenutí, uprostřed opřené obrovským pilířem, mělo podobu kruhu, proto i okraj nádrže byl kruhovitý.

Emír odešel po tomto chodníku, a plamen svíčky mi brzy zmizel z očí, tak veliké bylo toto sklepem’. Jen jeho kroky jsem slyšel. Pak umlkly i ty, když se zastavil. Sklepem bylo velice akustické, takže když se pohnul, zaslechl jsem zřetelně šelest jeho pohybu, který ke mně přenesla kruhovitá klenba. Usoudil jsem z toho, že se posadil na zem. Nastalo ticho trvající dobře půl hodiny. Potom jsem zaslechl vzlykot, tichý sice, ale nemohl jsem se mýlit o jeho původu konečné ke mne dolehlo několik slov: “Má pravdu ! Chci ! Chci !” Zdálo se, že v těch slovech je poznání i odhodlání k činu.

Nedbal, uslyším li ho či ne, vrátil se ke mně a začal pak rychle vystupovat vzhůru. Následoval jsem ho. V nejvyšším poschodí se zastavil, zhasl svíčku a položil ji tam, odkud jsem ji vzal. Pak vystupoval dál. šel jsem za ním značně volněji než on. Když jsem vystoupil z otvoru schodiště, pozdravili mne psi. Měli o nás strach a stavěli se teď na zadní nohy, aby se se mnou mazlili. Emír sešel už i ze schodů volného schodiště. Čekal na mne dole. Od chvíle, kdy vyslechl dole u vody mé výčitky, promluvil na mne jen dvě slova; nyní se však otázal: “Jak podivný jsi člověk, effendi! Co chceš, to prosadíš, ať to druhého bolí či ne!” “Myslíš, že jsem to mínil dobře, nebo špatně?” “Dobře!” “Tedy si zvykni jednat právě tak! Dobro je nutno prosadit i za cenu bolesti. Jen zlý reptá proti bolesti, která hojí.” “Byla to bolest! Ano, byla! A nemalá! Myslil jsem, když jsem tam dole stál u vody, že do ní skočím a utopím se. Pak jsem si však vzpomněl na svou matku, na jedinou bytost, která mne milovala. Zdálo se mi, jako by stála vedle mne a pomáhala mi nést tvá tvrdá slova. Tu jsem poznal, že máš pravdu. Však jsi musel slyšet, jak mé zvolání zahřmělo v klenbě sklepení. Půjdeš teď k našim druhům? ” “Ovšem.” “Zůstanu zde a budu čekat. Vyřiď Džirbanimu a princi Cobanů, že bych s nimi rád mluvil. Uděláš to?” “Velmi rád! Bůh ti žehnej. A nejen tobě, ale i všemu, o čem s nimi budeš mluvit!” Odešel jsem se svými psy, on zůstal o samotě. Nevzdálil jsem se však ani na dvacet kroků a znovu jsem uslyšel jeho hlas, volající: “Effendi!” “Copak?” tázal jsem se. “Četl jsem, co jsi mi ukázal: ‘Vybudováno k vítězství v boji za mír!’ Ale já to nejen četl, ale i uvážil. Vím, že nikdo nemůže rozdávat to, co nemá. Nemohl bych svému lidu dát mír, kdybych jej sám neměl v svém nitru. Je to správné?”

“Ano. Proto emír džinistanský touto studnicí, v nitru tvé země vystavěnou, sáhl do tvého vlastního nitra: uvažuj o tom!” “Ano! Chtěl jsem ti nyní jen říci, že můžeš být bez starosti. Tvoje žihadlo zasáhlo a tvé rány dopadly na správné místo. Teď jdi!” Když jsem došel k našim druhům, právě večeřeli. Pospíšil jsem si ovšem hned, abych zameškané dohonil, měl jsem skutečně hlad. Při jídle jsem Džirbanimu a čobanskému princi vyřídil žádost emírovu. Oba byli ovšem hned ochotni vyhovět jeho přání. “Bude to důležitá rozmluva!” pravil Džirbani. “Mnoho na ní závisí, snad vůbec mír! A tys mi ještě, effendi, nevypravoval, co jsi prožil od doby, cos mne opustil. Bylo by jistě dobře, kdybych mohl o tom všem s tebou promluvit ještě před rozmluvou s emírem.” “Nedozvěděl jsi se skutečně nic?” tázal jsem se s úsměvem. “Což by byl Halef skutečně mlčel? To by se bylo stalo poprvé v jeho životě!” “Ne, sídi, nemlčel jsem,” vpadl mi hadži do řeči. “Vyprávěl jsem, a jak rychle! Věděl jsem, že se brzy vrátíš, a proto jsem si pospíšil. Nemusíš tedy líčit všechna naše dobrodružství. Kdyby mi snad bylo něco vypadlo z paměti a zůstalo v některém koutě ležet, věř, že to opět najdu, zdvihnu a pečlivě vypovím. Věř mému slovu!” “Nepotřebuji tvé slovo, Halefe,” usmál jsem se. “Jsem přesvědčen o pravdě toho, co říkáš, aniž mne o tom musíš zvlášť ujišťovat.” “Ano, takový jsem! Můžeš mi důvěřovat vždy a ve

všem! Děkuji ti, sídi, za vysvědčení, pronesené tvými pravdymilovnými ústy. Oblažilo mne!” Byl bych asi o věcech a lidech mluvil ze stránky docela jiné než Halef, kdybych byl býval sám vyprávěl; nebyl však nyní čas a nechtěl jsem zdržovat Džirbaniho od cesty k emírovi. Postačilo zatím tedy to, co věděl od Halefa. Když Džirbani a princ odešli, otevřel jsem měchy a dal koním i psům důkladně napít, neboť to, co již dostali, nestačilo uhasit jejich žízeň. Halef mne

ovšem hned upozorňoval, že je třeba zachovat část vody na zítřek. “Ne, vodou už šetřit nemusíme,” pravil jsem. “Máme jí dost.” “Kde? Jistě tam v té soše.” “Ovšem.” “Byli jste uvnitř?” “Byli.” “Jak to tam vypadá?” “Právě tak, jako v úžině Chatarské. Ale vody je tam mnohem víc.” “Hamdulillah! Vyhráli jsme! Skvěle jsme vyhráli. Hned odejdu, abych našim lidem vysvětlil postavu andělskou zvenčí i zevnitř.” Vstal a vyzval ussulské prince, aby ho následovali. Dva ussulští mladíci byli dobráci, nejšťastnější tenkrát, bylo li jim věnováno co nejméně pozornosti. Mluvili ke mně jen tehdy, když byli tázáni. Jejich poměr k Halefovi nebyl ovšem tak mlčenlivý; o to se hadži dovedl postarat svým způsobem. Když je nyní

vyzval, aby s ním šli k soše, zadívali se na mne oba tázavě, zela k tomu svolím. Zavrtěl jsem hlavou: “Haléře, nyní nechoď nikam. Nemůžeš tam jít.” “Proč ne?” “Poněvadž tam má emír s Džirbanim a princem Čobanů důležitou poradu.” “Nebudeme je rušit. Půjdeme mlčky kolem nich.” “Ne. Již vaše přítomnost by stačila, aby byl emír vyrušen. Jeho myšlenky by byl obráceny k vnitřnímu zařízení studně, a to by poškodilo naši věc.” “Myšlenky? Naše věc? Sídi, nerozumím ti! Ale poněvadž jsem tvým přítelem a ochráncem, chci se podrobit. Zůstaneme tedy. Nenecháme tě o

samotě, effendi!” “Děkuji ti, Halefe, za ochranu! Jakmile se den rozbřeskne, budeme mít mnoho práce. Nevíme, co nás tu čeká především se tedy vyspíme!” Odešel jsem k Syrrovi a dal mu pokyn, aby ulehl a posloužil mi za podušku. Usnul jsem tvrdé a kůň bezpochyby také. Když jsem se probudil, minula nejen noc, ale i ranní rozbřesk. Bylo jasné světlo a odhalovalo celou tajemnou hlubinu bývalého jezera Maha lámova. Princ Čobanů s Džirbanim seděli opodál, zabráni do rozhovoru. Halef ještě spal a emír tu nebyl vůbec. Vstal jsem, abych šel k Džirbanimu, ale dříve jsem přelétl okolí zrakem plným obdivu. Stěny, jež se dříve kolem mne zdvihaly do výše sto padesáti i dvou set stop. vypadaly na protější straně jako skalky sotva dva či tři metry vysoké. Celá ta podivná kotlina budila dojem, jako by v majestátním klidu odpočívala po přestálých souženích a bolestech. Půda jezera byla rovná jako deska. Nebyla tu nejmenší vyvýšenina kromě anděla, který stál přesně uprostřed. Vypadalo to jako antický amfiteátr, ovšem bez sedadel a galerií. Skalní stěny byly masivní jako zdi, vystavěné podle stavitelova měřítka; nikde nebyla odchylka, ani výstupek. Jediným pohledem jsem zjistil, že tato pravidelnost nebyla jen dílem přírody, že i lidé zde provedli obrovský kus práce. Skály, dříve jistě přírodou rozeklané, zjizvené a všelijak seskupené, byly přitesány do rovných stěn. Kde vznikla mezera, byla vyplněna tmelem, od skalního základu nerozeznatelným. Dole při zemi byla vytesána okrouhlá, velmi hluboká chodba, a ta se táhla v kruhu kolem celého jezera. Bylo to gigantické dílo a výsledek práce několika století. Kolem chodby se tyčily v mezerách asi dvaceti kroků mohutné sloupy, které podpíraly klenbu. Klenba sama byla tak široká, že jí mohla pohodlné procházet řada dvanácti mužů, a vysoká asi jako naše dvě obyčejná poschodí. Vnitřní zeď kolonády ustupovala proto od vnější

stěny dovnitř o dobrých deset kroků, ale nikde tu nebyla ani stopa po dveřích. A přece tu musely dveře být, neboť výše byla okna, třebaže ne taková, jak si je představujeme. A tu přicházím k druhé části této obří práce, totiž k jejímu vnitřku, neboť okna prozrazovala, že je i vnitřek nějak upraven. Mohl jsem tušit, že skály jsou uvnitř duté a že materiálem z nich získaným

bylo srovnáno hrbolaté dno jezera. Ve skalách byly jistě místnosti, snad dokonce veliké a vysoké prostory. To jsem usoudil z mnohých otvorů, jež jsem prve označil jako okna. Byly to otvory podobné těm, které vidíme na venkově ve stodolách a špýcharech a které slouží spíše přístupu vzduchu než světla. Spíše tedy střílny než okna. Takových otvorů zde bylo bezpočtu, ale byly pravidelně rozmístěné. Mezi dvěma sloupy byly vždy dva páry, a to v pravidelných mezerách. Zvenčí bylo patrné, že nejsou proraženy ve skále rovně, nýbrž rnají sklon dovnitř. Kromě okna byly tu i vzdušné otvory, tak veliké, co by muž mohl prostrčit pěst. Sloužily jistě jen k tomu, aby podporovaly větrání a odváděly plvny které by se snad v podzemí vytvořily. Z tohoto a ještě jiných důvodů jsem soudil, že zde asi jsou mnohé a velmi prostranné vnitřní místnosti, i když nebyly vidět ani jediné dveře. Byl jsem však přesvědčen, že nějaké dveře jistě najdeme, jakmile si dáme práci hledat je, a že tu nejsou jen jediné, bylo mi jasné. Teď však nebyl ještě čas.

Popisoval jsem teď jen to, co jsem našel pohledem zvenčí. Pátrat jsem chtěl až později. Nyní jsem především chtěl promluvit s Džirbanim a jeho druhem, abych slyšel, co s emírem smluvili, pokud mne to mohlo zajímat. “Effendi, právě jsme mluvili o tobě,” pravil Džirbani. “Byla to dnes veliká, řekl bych vznešená noc!” “Stalo se něco důležitého?” tázal jsem se. “Ne! Důležitého se nestalo nic. A přece! Stalo se cosi důležitého pro Ardis tan!” “Smím vědět, co to bylo?” “Visto!” Usmál se na mne při těch slovech. “Hm, myslíš patrně na obrat v duši emírově?” “Ano! Vyprávěl nám vše, a

znělo to docela jinak, než vyprávění tvého Halefa. Jednal jsi skutečně odvážné a moudře!” “Rozvážně ano! Jestliže mne rozvaha přivede k nějakému poznatku, pak jej ovšem provedu, třeba bych se při tom odvažoval i toho, že budu

prohlášen za hrubce.” “V nebezpečí jsi ovšem v poslední době byl, a to mnohokrát! Ve velkém nebezpečí!” “Stěžoval si snad emír?” “Ani slovem! Chválil tě, a myslím, že mohu tvrdit, že jeho chvála byla upřímná. To ti mohu říci. Nestěžoval si vůbec na nikoho, ani na vzbouřence. A nestěžoval si ani na sebe. O sebeobžalobě, přiznání či vyznání nemůže být ani řeči. Mluvili jsme o různých světových názorech, o ceně vědy a rozumu, o umění vládnout, o povinnostech člověka k bližnímu a o jiných otázkách. Bylo na něm patrné, že by rád získal orientaci a znalost o nich, o nás i o sobě. Připadá mi jako první jedlý plod stromu, který dosud rodil jen plané ovoce. Tvá přítomnost v Ardu měla znamenitý účinek. I vánoční oslavy na něho zapůsobily. Myslím, že

je na nejlepší cestě stát se skutečným, pravým křesťanem. Až dosud nenáviděl Západ, nyní však, jak se zdá, změnil své smýšlení a začíná si Západu vážit a milovat jej. Tvé vystoupení vzbudilo v něm úctu k Západu.” Když se Džirbani odmlčel, ozval se princ Čobanů: “Pomysli na toto místo! Na tento ostrý výsek oblohy, plné hvězd, kterou vidíme ze

středu tajemného a dosud lidem neznámého Maha lámova jezera! Pomysli na myšlenky, tušení a pocity, které tu musí vzniknout! A teď si při mysli nás tři, každého jiné povahy, Prozřetelností postaveného na místo ne právě obyčejné. Tato trojice lidí se sejde poprvé v životě, zasvěcena smrti, ale neotřesena v nitru a nezoufající nad budoucností.

Všichni doufají, že je zachrání cizinec, člověk, který k nim nepřišel s kořistnými úmysly, nýbrž z pravé lásky k bližnímu, kterou Mohamed jen doporučil, ale Kristus dávno před ním hlásal. A přimysli k tomu velikost a důležitost otázek, o nichž se mluvilo, a pak uvěříš, že hodiny uplynulé noci byly skutečně veliké. Nemluvili jsme o ničem zvláště. Každý z nás se vystříhal dotýkat se společných záležitostí, jež zaměstnávají naše kmeny. A přece mám pocit, že dnes za rozmluvy tam u andělské studnice bylo rozhodnuto o šťastné budoucnosti našich národů.” “Věřím tomu, ačkoliv mi nebylo přáno, abych byl čtvrtým mezi vámi. Kde je emír nyní? Nepřišel sem?” “Když se již rozednívalo a rozcházeli jsme se, prohlásil, že by nyní neusnul. Obejde prý celé jezero a pak přijde sem.” “To je od něho neopatrnost! Není to sice pravděpodobné, ale přece je možné, že tu nejsme sami. Snadno by mohl upadnout do nebezpečí, v němž by si sám nedovedl pomoci. Emír by měl mít ohled na cenu, kterou má jeho osoba! Ale myslím, že ho již vidím. Tam někdo přichází!” V dálce mezi sloupy bylo skutečně vidět pohybující se bod, který se k nám blížil. Když přišel na dohled, poznali jsme ho. Byl to skutečně emír. Měl dnes zvláštní výraz obličeje. Bylo to vzezření člověka hladovějícího? Fakíra? Kajíc níka? Jeho oči žhnuly. Tváře měl vpadlé. Hlas zastřený. Měl horečku, jak jsem poznal na první pohled, ačkoliv se snažil, aby to utajil. Podal mi ruku a pravil: “Nezažil jsem dosud takovou noc, jako byla minulá. A jitro se mi zdá ještě záhadnější. Dejte mi napít, mám žízeň.” “Vodu nutno načerpat u anděla,” pravil jsem. “Také jíst musíš!” “Nemohu!” “Musíš! Všichni musíme jíst!” Odvětil s mdlým úsměvem: “Jak se zdá, jsi teď ardistanským emírem ty a ne já!” “Myslím to ovšem dobře. Můžeš však dělat, co je ti libo, můžeš se i třeba rozstonat právě ve chvíli, kdy by bylo třeba, abys byl silný a zdravý. Jde o tvou věc!” “Dobře. Budu jíst!”

“Pojedeme tedy nejprve k andělu, abychom načerpali vodu. Obešel jsi jezero?” “Obešel jsem je koldokola.” “Co jsi objevil? ” “Nic zvláštního. Celé prostranství je pusté a prázdné, bez stopy po rostlinném nebo živočišném životě. Ale jsem překvapen, překvapen stavbami, které zde vidím! Mohl jsem něco podobného tušit? I ty budeš jistě překvapen, eífendi, ne snad stavbami a sloupy, ale mou nevědomostí.” “Jak to?” “Jsem vládcem této země a nevěděl jsem nic o těchto kolosálních stavbách. Není to směšné? Nepodezříval by tě ze lži každý, komu bys to řekl?” “Ne. Vývoj tvé země, její dějiny a poměry jsou jiné než kdekoli jinde. Je známo, že v lamaistických zemích byli vždycky dva panovníci; jeden duchovní a druhý světský. Každý z nich střežil svá osobní tajemství a měl jen jedinou snahu: aby se druhý o nich nedozvěděl. A co je při tom hlavní: poušť vás přepadla a pohltila nejkrásnější a největší část země, nejen tu prostorovou, zeměpisnou, ale i duševní a časovou; scházejí vám dějiny. Zbyly vám pověsti, místa a stavby, které byly tou zeměpisnou i dějepisnou pouští pohlceny, upadly v zapomenutí a nikdo na ně už nevzpomíná. I ďábelská pověst, kterou jsi vypravoval, přispěla k tomu, aby vymýtila poslední zbytky lidské paměti. Když se tvým předkům podařilo po mnohých a krutých bojích zlomit moc maha lámů, bylo jedinou snahou poražených, v stíny proměněných lidí, aby vám vymazali z paměti i poslední zbytky dějinného vědomí o svých činech. Vynašli ďábla, který oklamal nejslavnějšího maha lámu. Kdo však byl ve skutečnosti tím podvodníkem a kdo podvedeným, to patrně odhalíme ještě dnes. Myslím, že to byl právě lid, který byl podvodně připraven o požehnání, jež by bylo zachovalo život starému Ardu i tenkrát, kdyby se řeka, jak praví pověst, obrátila ke svému prameni. Maha lámové byli spřáteleni s emírem džinistanským, který si nepřál, aby se sousední země ponenáhlu měnila v poušť. Znáš jméno maha lámy, který podle pověsti uzavřel

smlouvu s ďáblem? ” “Ano. Nazýval se Abu Salem.” “Otec Míru! To jméno potvrzuje mé tušení. Světští panovníci odjakživa přáli válce, duchovní míru. I ty jsi byl pro válku. Emír džinistanský je však přívržencem míru. Tys násilím válku přivolal. A nedivil bych se, kdybych po svém návratu domů uslyšel, že tvá, kdysi tak krásná země se proměnila v poušť! Teď však pojď, pojedeme!” Osedlal jsem za řeči koně. Nasedli jsme a jeli k studni. Ostatní za námi. Džirbani a princ, kterým vzali koně, dostali zatím jako náhradu naše soumary. Emír po mém boku mlčel. Bylo mi ho líto. Uznával jsem v duchu, že s ním chvílemi jednám krutě, ale nemohl jsem si počínat jinak, chtěl li jsem v jeho duši způsobit převrat. Když naši druzi, kteří až dosud neměli tušení o vnitřním zařízení anděla.

vešli dovnitř, žasli a poznali, že pověst o Maha lámovu jezeru se tímto objevem rozplývá v nechutnou lež. Kola stroje jsme namazali olejem,, kožené součástky i dřevo jsme navlhčili vodou, a když jsme to udělali, pracovala stará vodárna tak znamenité, že brzy byla všechna koryta naplněna vodou. Pak jsme naplnili i vodní měchy i vědra a napojili důkladně koně a psy. Teď jsme konečně mohli pomýšlet na rozluštění hádanky vnitřního zařízení skalního paláce. Především jsme pomalou jízdou projeli kolem celé kotliny. Na této cestě jsme nespatřili ani stopy po brouku, komáru, travině nebo stéblu. A právě tak jsme nenašli nejmenší stopu po člověku. Bylo jisté, že tu nebylo po věky živé duše a že také nyní tu kromě nás není živého tvora. Když jsme dokončili tuto povrchní přehlídku, byl jsem přesvědčen, že ani Pardál, ani starý bas islami v těchto místech nikdy nebyli a neměli o nich tušení. Znali jistě jen překlenutý průplav, na jehož konci v rozšířeném prostoru, jak mysleli, zajdeme hladem a žízní. O kamenných dveřích, vedoucích z tohoto prostoru do volného prostranství, neměli ani potuchy. Proto jsme se mohli nyní v podivuhodné kotlině volně pohybovat bez obav,

že budeme někým překvapeni. Hlavní bylo nyní pátrat po skrytých dveřích, vedoucích do vnitřku skal. Byla li jejich mechanika stejná jako u dveří, vedoucích z průplavu, bylo nutné především pátrat po klíčových otvorech. Naskytla se ovšem otázka, zda se do nich bude hodit můj klíčový nůž, pokud je najdeme. Pravidelné rozdělení oken, o němž jsem se už zmínil, muselo přivést každého na myšlenku, že dveře budou pod okny. Hledali jsme a skutečně. Našli jsme trhlinu a spáru a našli jsme i prachem zakryté otvory. Nedalo mnoho práce vyškrábat z nich ztvrdlý prach. Když jsme otvory očistili, ukázalo se, že můj klíč je malý, že se do nich nehodí. Zkusili jsme to na jiném místě, ale ani tam klíč neotvíral, neboť byl zase příliš veliký. Moji druzi se stávali netrpělivými. Chodili koldokola, nalézali dveře a nové otvory, jež očišťovali, ale otevřít dveře se jim nepodařilo. Klidně jsem si sedl na zem, abych přemýšlel. Halef se proto pohněval. “Jak se tak můžeš klidně posadit, effendi, s rukama v klíně, když se všichni tolik namáháme?” hartusil. “Poroučel jsem ti, aby ses namáhal?” “Ne,” odvětil. “Dělej tedy výčitky sobě a ne mně!” “Ale něco se přece musí stát, sídi. Musíme něco podniknout! My pracujeme, ale ty nic neděláš!” “Já?” usmál jsem se. “Uvažuji, přemýšlím!” Tu si hadži opřel ruce v boky a zvolal: “Tak! Ty tedy uvažuješ! A děláš při tom tak hloupý obličej, že mne o tebe jímá strach. Což nenahlížíš, že to nemůže k ničemu vést, uvažuješ li s hloupým obličejem? Má li přemýšlení vést k dobrému výsledku, musí člověk přemýšlet

chytře a tak se také musí tvářit. Řekl jsem sice, že přemýšlení je tvou věcí a provedení mým úkolem, ale nebudeš li se při přemýšlení tvářit aspoň tak zchytrale, jako já při práci, bude lépe, vyměníme li si úlohy!” “Dobrá! Velmi dobře! Jsem srozuměn, Halefe! Posaď se právě na tohle místo, kde jsem seděl já! A přemýšlej ty! Doufám, že dospěješ rychleji a lépe k cíli. Až věc vymyslíš a budeš se svou úlohou hotov, pak začnu já s prací!” Vzal jsem ho za ramena a přinutil ho usednout na místě, jež jsem opustil. “Ale effendi, tak jsem to přece nemyslel! Chtěl jsem jen říci, že ” “Tiše!” zarazil jsem proud jeho výmluvnosti. “Mlč! Nejde o to, co jsi chtěl říci, nýbrž o to, co jsi řekl! A tys prohlásil, že si chceš se mnou vyměnit úlohu. Jak jsi řekl, tak se stane!” “Ale, sídi vždyť přece víš, že právě v přemýšlení nejsem tak obratný…” “Ticho!” vpadl jsem mu opět do řeči. “Že nedovedeš přemýšlet, je na tobě hned na první pohled vidět, ale ty se jistě vpravíš do své úlohy. Kdybych měl po ruce zrcadlo, mohl bych ti již nyní ukázat, jak se tvá tvář rychle přiblížila k podobě ovce. Našli by se lidé, kteří by tvrdili, že jsi mne v tom předčil. Proto jsem přesvědčen, že mne také brzy předhoníš v přemýšlení. Za půl hodiny to jistě spravíš. Pak se vrátím. Žij blaze!” Odešel jsem k svému koni a vyhoupl se do sedla. “Ty mne chceš opustit, sídi?” vzdychal Halef. “Uvážil jsi následky, sídi?” “Co bych uvažoval, když uvažování je nyní tvou věcí a ne mou! Buď zdráv!” “Alláh, valláh, talláh! Skutečně mne opouští. Nemá srdce pro má muka. Drží mne za slovo, jehož smysl lze roztrhat, sotva jím zaškubeme. Můj sídi se mi chce mstít! O, není velikým, ani vznešeným, ani šlechetným! Až se vrátí…” Víc jsem nezaslechl, neboť jsem cválal vpřed. Když jsem se ohlédl, spatřil jsem emíra, jak za mnou ujíždí na svém ušlechtilém bělouši. Volal na mne, abych trochu zmírnil cval. Chtěl mne dohonit. Když ke mně dojel, pravil: “Udělil jsi právě užitečné naučení šejkovi Haddedihnů. Myslíš, že mu přinese užitek? ” “Doufám, ačkoliv jsem ani neměl v úmyslu udílet dobrá naučení/’ “Co tedy?” “Chtěl jsem být jen volný, víc nic. Chci se vzdálit, abych uprchl otázkám, které se na mne hrnou. Halef požaduje, abych přemýšlel a rozluštil tuto záhadu, a samým dotazováním mi bere čas, který potřebuji k soustředění myšlenek. Ty ovšem nepřicházejí v hejnech jako komáři z louže.

Je nutné poddat se událostem, abychom je prohlédli a rozuzlili. Právě tak je tomu zde. Mohu jen tenkrát odkrýt tajemství lidí, kteří tuto stavbu vytvořili, vmyslím li se do jejich života a do doby, v níž žili. To ovšem není možné, obtěžuje li mne někdo ustavičně otázkami.” Bylo to jasně řečeno, ale emír bohužel neporozuměl. Zůstal se mnou a jel mi po boku dále.

“Chceš objet ještě jednou dokola, effendi?” tázal se. “Ano,” odvětil jsem. “Při první objížďce jste mne ustavičně oslovovali a dotazovali se. Neměl jsem čas, abych se rozhlédl nejen očima, ale i duchem. To nyní chci dohonit.” “Jsem skutečně zvědavý, najdeš li nyní, cos prve najít nemohl. Bylo by smutné, kdybychom uprostřed tolika tajemství nepřišli žádnému z nich na kloub. Mluvíš o zevním zraku, ale i o zraku duševním. Co tím míníš, chápu jen napůl; domnívám se však, že by ti hledání dalo mnohem méně práce, kdyby ti byly známy okolnosti, za kterých tyto stavby vznikly. Doufám, že ti budu moci v tom směru něco objasnit. Mám totiž ještě jedno tajemství. Musím se ti přiznat, že moji předkové žili se starými maha lámy ve věčném nepřátelství. Z nepřátelství vznikaly boje, z nich světští panovníci vycházeli zpravidla jako vítězové, zatím co několik maha lámů muselo jejich vítězství zaplatit životem. Dnes ráno, když jsem obcházel sloupořadím, kladl jsem si v myšlenkách otázku, mám li ti o tom říci nebo ne. Stal ses jaksi mým

svědomím. Dovedeš ovládat mé srdce, které tě musí poslouchat. Chci li poznat své chyby, obracím se vždy k tobě, neboť jsi spravedlivý a pravdomluvný; nezamlčíš mi ani jedinou mou chybu a jsi při tom také mírný a spravedlivý, neboť mi hned prozrazuješ i dobrý účel a hojivou vlastnost kruté pravdy. Chci li tedy poznat velikost hříchů svých otců, musím ti o nich vše říci. Ty mi pak povíš, zda se najde i pro jejich činy dobrý účel a spasitelný konec.” Odvětil jsem mu: “Ten účel leží asi mnohem hlouběji, než je možné smrtelnýma očima dohlédnout. A konec? Ten leží v tvých vlastních rukou.” “V mých vlastních rukou?” “Ano, vždyť tys nyní představitelem svého národa. Na tobě teď leží všechno, hory dobrých i zlých skutků, jež předkové nakupili. Křesťané věří v odplatu boží. Vědí, že Bůh spravedlivě odvažuje veškeré skutky. Lidskou pošetilostí může snad být boží odplata oddálena, ale nikdy ne zmařena. A jediný kníže, který pochopí a napraví chyby svých předků, může způsobit, že jim bude dějinami světa odpuštěno.” “Kéž bych to dokázal!” zvolal emír. “Dokážeš to, budeš li chtít! Jen chtít je třeba!” Tu se emír vztyčil v sedle, zdvihl ruku, jako by přísahal, a ujišťoval mne: “Chci! Upřímně chci! Effendi, chci ti vyprávět, chci se ti vyzpovídat. Dozvíš se o všem, co bylo spácháno na lidu ardistanském, pokud o tom všem sám vím. Proto jsem se vlastně za tebou rozjel. Musím ulevit srdci. Co ti povím, dozvěděl jsem se od své matky, která jediná mne milovala a jediná mi nesmlčela skutky a chyby vládců ardistanských. Byl jsem však tehdy tuze mladý. Matka zemřela a já zapomněl. Teprve nyní se otvírají hlubiny mého nitra a výstrahy mé nebožky matky vystupují na povrch. Musíš vše vyslechnout. Začnu ” “Ne!” skočil jsem mu rychle do řeči. “Teď ne, nyní ne!”

“Proč ne? Vyjel jsem za tebou jen proto, abych ti mohl o samotě vše vypovědět.” Zadržel jsem koně, takže musel

zvolnit jízdu. Zadíval jsem se mu do rozčileného obličeje a tázal se ho: “Jedeš tedy se mnou jen proto, abys mi vyprávěl?” “Ano. Chci se zpovídat ve jménu vlastními jménem všech svých předchůdců.” “A přeješ si, abych tvým slovům věnoval plnou pozornost, viď?” “Inu ovšem!” “A pročpak já tudy jedu?” “Abys abys inu, abys našel klíč k množství zdejších dveří,” odvětil váhavě, chápaje konečně, že mne jeho přítomnost ruší. “A přál by sis, abych ty klíče všechny našel?” “Velmi bych si to přál!” “Hm. Musím tedy sebrat všechen vtip dohromady a nemohu se zabývat jinými věcmi. Zvol tedy: buď tvé vypravování nebo klíče!” “Což to nelze spojit dohromady, effendi?” “To není možné! Obě záležitosti vyžadují celého člověka ale každá pro sebe!” “Tu tu ovšem ustoupím. Vyprávět mohu i později. Ale u tebe snad mohu zůstat?” “Nebudeš mluvit?” “Budu mlčet!” “Pojď tedy!” Jeli jsme dále. Emír netušil, že mne ruší jeho přítomnost, i když mlčel. Čím dále jsme jeli, aniž jsem spatřil to nejmenší, oč bych byl mohl opřít své pátrání, tím více rostly mé obavy, že se tentokrát budu namáhat nadarmo. Rušilo to ovšem mou duševní rovnováhu, olupovalo mne to o citlivost k dojmům. Naštěstí měly ke mně skály více ohledů než emír. Přitahovaly mne k sobě a začaly mluvit, zpočátku ovšem tajemně, tiše a ne slovy, nýbrž číslicemi. Jeden ze sloupů totiž pukl, ne docela, nýbrž jen po jedné straně, a trhlina se po něm táhla od levé strany shora napravo dolů. Nebyla hluboká. Za jiných okolností bych byl kolem sloupu nevšímavě přešel, zde však byla tato trhlina jakýmsi přerušením kamenné nekonečnosti a jednotvárnosti; proto jsem jí věnoval pozornost. Udělal jsem to bezděky a bez zvláštního úmyslu. Nebylo také v trhlině nic vidět, ani zaprášená uvnitř nebyla. A přece jsem spatřil něco velmi důležitého. Byly tu v kameni dvě prohlu beninky, jedna nad druhou. Nebily nijak do očí, naopak, byly maličké a člověk je mohl snadno přehlédnout. Kdosi je patrně vyryl z bezprostřední blízkosti, bezpochyby jemným rydlem. Zdálo se mi, že představují značky, které měly jistě nějaký význam.

Seskočil jsem ihned z koně, abych přesně určil jejich polohu. Byly umístěny na sloupu asi ve výši mého oka. Jedna z nich se zdála být písmenem, a to arabským džim; druhá se dala zcela určitě číst jako čínské érh. Přešel jsem k druhému sloupu. I zde jsem našel dvě značky, opět v téže výši. Jedna z nich bylo arabské be a čínské liu. Co to znamenalo? Jaký byl účel těchto písmen? Uvedené značky nemají jen význam písmen, ale také číslic. Zač zde měly být považovány? Za písmena? Za číslice? Rozhodl jsem se pro druhý způsob. V arabštině znamená totiž písmeno džim také číslovku 3, písmeno dal značí 4 a písmeno be 2. Čínské érh možno vyjádřit naší 2, čínské čhi znamená 7, a liu rovná se 6. Na třech sloupech, které jsem až dosud prohlédl, byla tedy napsaná čísla v tomto pořadí: arabsky: čínsky: na prvém sloupu: 3 2 na druhém sloupu: 4 7 na třetím sloupu: 2 6 Nenamáhal jsem se v prvním okamžiku luštit, co by tato písmena či tyto číslice měly znamenat. Šlo mi v první řadě o to, vypátrat, zda na všech sloupech v řadě jsou vyryty podobné značky. Emír, jak se samo sebou rozumí, také seskočil a dal si ukázat můj nález. “Myslíš, že tyto značky mají nějaký vztah ke klíčům?” otázal se. “Myslím,” odvětil jsem. “Jen si představ, jaké množství místností zde asi je. Budou jistě číslovány a klíče k nim rovněž.” “Ale proč tu nejsou jen arabská, nýbrž i čínská písmena? Těm přece v Ar distanu nikdo nerozumí!” “Právě v tom je možná důvod, proč byla použita, číslicím neměl rozumět každý, nýbrž jen ti, kdo byli zasvěceni.” “A proč kromě arabských číslic volili právě číslice čínské? ” “Patrně proto, poněvadž vzdělaní lámaisté ovládají čínštinu. Ale to jsou otázky, kterými nesmíme zabíjet čas. Prohlédneme nyní všechny sloupy, zda je každý označen čísly. Pak uvidíme. Pospěšme si!” Nešlo to však tak rychle, jak jsem myslil. Naskytly se překážky, které zdržovaly naši jízdu. Plné dvě hodiny jsme museli objíždět, než jsme zjistili, že jsou jen dva sloupy nečíslovány, a to jeden právě uprostřed jižní strany a druhý proti němu na straně severní. Ty dva sloupy měly tedy nějaký zvláštní význam. Stávalo se ostatně často, že několik sloupů v řadě po sobě následujících bylo očíslováno stejnými značkami. Z toho jsem usuzoval, že mezi nimi je uvnitř větší prostor, než mezi sloupy různě značenými.

Pokud pak šlo o oba nečíslované sloupy, předpokládal jsem, že skalní plochy za nimi buď nejsou duté, nebo že za nimi jsou místnosti, které jsou vyhrazeny zvláštním účelům. Možná, že sloužily za shromaždiště služebnictva. V tomto případě bylo v nich asi vše, co jsme hledali. Jakkoli jsem záhadné plochy ohmatával a oklepával se zvláštní pečlivostí, přece jsem nenalezl klíční otvor. To ukazovalo, že zeď za nimi je plná, že v ní nejsou vůbec místnosti. Objevil jsem ještě jednu okolnost, která potvrzovala, že je to tak. Spatřil jsem totiž právě uprostřed největšího kvádru polovypouklý obraz slunce s čtyřiadvaceti paprsky. Po jeho stranách bylo vytesáno po písmenu. Vlevo arabské ta a vpravo arabské rhain nebo ghain. Nad těmi písmeny jsem se zamyslel. Měla jistě význam. Reliéf slunce napovídal, že za zdí není dutý prostor, neboť proč by byli reliéfem ozdobili právě dveře, kde mohl být nejspíše poškozen? Obě písmena však měla jistě význam, který se vztahoval k vytesanému slunci. Přistoupil jsem ke stěně a zaťukal na reliéf. Zaznělo to podivně, jako by to ani nebyl kámen. Když jsem zaklepal silněji, začala se oddělovat jemná písková moučka, kterou sem vítr zavál.

Mýlil jsem se před chvílí, když jsem myslel, že slunce je do kamene vtesáno; naopak bylo na zeď uměle připevněno. Vzal jsem na pomoc nůž, a tu jsem se přesvědčil, že reliéf je z kovu, patrně z cínu a mědi, byl však patinován a upraven tak, že se barvou nelišil od kamene. Tento objev zbystřil ovšem hned mé smysly. Zpozoroval jsem nyní, že kámen poblíž koutů mezi paprsky je vyhlazen, bylo tedy kdysi sluncem často pohybováno. Ale jak, kterým směrem a za jakým účelem? Byla tu snad obě písmena umístěna proto, aby o tom podávala objasnění? Byla to snad počáteční písmena slov? Vzpomínal jsem na různá slova, ale hned jsem je zavrhoval, až mi napadla slova tulú a ghorúb. Tulú es šéms znamená totiž východ a ghorúb es šems značí západ slunce. Skutečné slunce se pohybuje od východu k západu.

Nebylo snad možno z toho usuzovat, že kotoučem umělého bronzového slunce je třeba točit od písmene ta k písmenu ghain? Pokusil jsem se o to, nechtělo se mi to však podařit, snad jen následkem prachu, který se mezi kamenem a kovem usadil. Když jsem však vyvinul větší úsilí a začal slunce silněji oklepávat a otřásat jím, vydrolil se pozvolna prach v jemných obláčcích a slunce se skutečně začalo otáčet. Otáčelo se jako kolo kolem své osy, slyšel i cítil jsem, že uvnitř povolil jakýsi mechanizmus. Mohutný balvan se pohnul ze svého místa, a to stejným způsobem, jako vchod do kanálu, totiž na kolejích a dovnitř po nakloněném podkladu, který se ponenáhlu opět zvyšoval a zastavil jej na jeho dráze. “Mašalláh! Divy boží!” zvolal emír, když se skryté dveře před námi najednou otevřely. “Skorém jsem se lekl! Jak jsi to nalezl? což jsi vševědoucí, effendi?” “Ani za mák!” zasmál jsem se rozradostněn tímto zdarem. “Celá má

vševědoucnost spočívá v tom, že uvádím své myšlenky na pravé cesty: pak docházím k cíli. Teď vstupme!” Vstoupil jsem otevřenými dveřmi. Emír mne následoval. Když jsme se v dost

velikém prostoru rozhlédli, poznali jsme, že jsem se prve ve svém tušení nemýlil, že bude li zde nějaká jizba, bude to vrátnice, či shromaždiště služebnictva. Našli jsme tu všecko, co jsme potřebovali. Všechny možné nástroje a bohudíky i klíče, které jsme hledali. Bylo jich patnáct. Visely na zdi a byly očíslovány čínskými značkami. I ony byly podobně zhotoveny jako zavíráky, takže se daly použít jako páky. Podle zářezů v želízkách, jichž bylo na každém zavíráku deset v různých velikostech, jsem poznal, že lze každým z těch klíčů otevřít desatery dveře; stačily tedy ty klíče pro stopadesát dveří. Bylo jen třeba vědět, ke kterým dveřím který klíč patří a jak hluboko je jej třeba vstrčit do zámku. Teď mi také bylo jasné, proč jsou sloupy očíslovány arabsky a čínsky. Čínské číslo označovalo klíč, jímž bylo třeba otvírat dveře, a arabské číslo zářez, kterým bylo třeba klíč do otvoru vsunout. To byl objev nemalé důležitosti a neváhal jsem

přesvědčit se hned, je li správný. Vzal jsem nůž, jehož čínské číslo se shodovalo s číslem na nejbližším sloupu, přistoupil jsem k dveřnímu kamenu, jenž k němu náležel, a vyškrábl prach z klíčového otvoru. Arabské číslo bylo arb’a: to znamená čtyři. Zastrčil jsem tedy nůž až k čtvrtému zářezu a otočil jím. Podařilo se! Sotva bylo klíčem otočeno, začal se kámen pohybovat, a to tak rychle, až jsem se toho sám lekl. Emír, který mne následoval, zvolal: “I zde jsi dovedl otevřít? Effendi, dostávám z tebe strach! A přitom jsi tak zticha a neprozradíš ani slovem svou dovednost.” Byl jsem skutečně zticha, abych se mohl nerušené zabývat svými myšlenkami. Neodpověděl jsem ani nyní, nýbrž jsem opět odešel do předešlého prostoru, abych tu pokračoval v pátrání. Nástroje byly v nejlepším pořádku. Na stěně visel podrobný plán celé této stavby, kreslený na čínském hedvábí. Po obou jeho stranách byly umístěny dva zvláštní plány jižní poloviny, v níž jsme právě byli. Jiné plány ležely na velikém stole, který stál uprostřed prostoru, ty však neměly pro nás nyní význam. Opustili jsme proto místnost, vsedli na koně a přejeli napříč prostranstvím na druhou stranu, kde byly také dva nečíslované sloupy, mezi nimiž jsem tušil podobný prostor, jako byl ten na jižní straně. Tušení mne nezklamalo. Nalezli jsme tu podobný reliéf slunce, jimž bylo možno také pohybovat. Kámen ustoupil dovnitř a my vstoupili do prostoru, jehož rozměry i zařízení se shodovalo s tím na jižní straně. Byly zde tytéž nástroje, plány a spisy a na zdi rovněž patnáct klíčů opatřených čínskými čísly, s deseti zářezy očíslovanými arabsky. Bylo tedy na severní straně pravé tak jako na jižní po stopadesáti místnostech, tedy celkem tři sta. K čemu byly určeny, dozvěděli jsme se z menších i větších plánů, ležících na stole. K svému překvapení jsem tu spatřil mnoho komor, označených jako komory pro rýži, pro fazole, mnoho komor pšeničných, pro uschování many, množství místností pro kůži a látky a jiné potřebné věci. Bylo tu zřejmě postaráno o vše, co je třeba k výživě těla a proti nouzi, jen zbraně tu nebyly. Nic pro válku, vše jen a jen pro mír. Byly tu byty pro úředníky, pracovny a dílny. Síně pro nemocné, i síně po

hřební. Byl tu dokonce i chrám. Také jsme nalezli v plánu zakresleny dva poradní sály značných rozměrů. Na plánu byly označeny jako “Džema živých” a “Džema mrtvých”. Pod slovem džema rozumí beduín soudní sezení, poradní sbor, či radu starších kmene. Co tu znamenaly výrazy “živých” a “mrtvých”, jsme nemohli uhodnout, ale doufali jsme, že záhadu objasníme později. Nyní jsme chtěli především podat zprávu o nálezu svým druhům a pak s nimi projít všemi místnostmi, abychom podivuhodnou stavbu zčásti poznali. Vzali jsme tedy s sebou jeden z plánů a klíče a odjeli na místo, kde nás čekali naši druzi. Halef, když nás spatřil přijíždět, volal již zdaleka: “Sídi, přemýšlel jsem za tebe, ale nic jsem nevymyslil a nenašel. Kdo to teď bude provádět? Já nebo ty? Myslím, že bys udělal dobře, kdybys přenechal opět provedení mně, protože přece sám nebudeš nic ” Odmlčel se, vyskočil se země, na níž seděl, a vykřikl: “Hamdulilah! Tys něco našel! Vidím to! Znám tě! Když ti to takhle hraje kolem očních koutků, může s tebou být tvůj Halef spokojen. Znám tě dobře!” “Ano, můžeme být spokojeni; to je jisté,” potvrzoval emír, když jsme seskočili z koní. “Effendi je nepochopitelný člověk, skorém právě tak záhadný, jako tato obrovitá stavba, do jejíhož nitra je tak těžké vniknout. On však nalezl všecky klíče!” “Je to pravda, sídi?” Přisvědčil jsem pokynem hlavy a zachřestil patnácti klíči, jež jsem držel v ruce. “Tady jsou? A opět v podobě nožů? Pákové klíče? Dovedeš jimi otvírat?” “Hned uvidíte!” S těmito slovy jsem přistoupil k dveřnímu kamenu, který byl nejblíže, vyhledal jsem podle čísla potřebný klíč a otevřel.

Kámen se posunul dovnitř. Když jsme vešli, spatřili jsme prostor naplněný od podlahy až ke stropu pytli z vláken sítiny. V pytlích byla rýže nejlepšího druhu. Jak dlouho tu ležela? Kolik staletí? Nebyla už dávno zkažená a nepoživatelná? Vzduch v místnosti však byl úplně suchý a neobyčejně čistý. Ventilace, o níž jsem se již zmínil, byla asi velmi dobře promyšlena a dobře působila. Rýže kolem sebe šířila známou a čichu lahodící vůni, což bylo neklamným znakem její dobré jakosti. Užasli jsme! Bylo tu tisíce pytlů! V pozadí vedly schody dolů a když jsme tam nahlédli, spatřili jsme, že prostor pod námi je právě tak naplněn rýží jako prostor přízemí. Emír zvážněl. Položil mi ruku na rameno a pravil: “Pamatuješ se, effendi, že ses mne nedávno ptal, co jsem vykonal pro svůj lid? Zda jsem zřizoval zásobárny?” “Ano, tak jsem se tě ptal.” “Nu nezřizoval jsem zásobárny. Ten však, kdo toto dílo stvořil, je zřizoval. Nevysměj se mi, řeknu li, že tento pohled na hojnost, tato vůně výživy a nasycení na mne působí dojmem obžaloby!”

“Jen bude li rýže ještě poživatelná!” “Ano, bude! Čím starší je, tím je zachovalejší! Byly ve starověku doby, kdy lidé dovedli kterémukoliv semenu dodat trvanlivosti na celá staletí, ba tisíciletí. Tak připravené obilí si zachová pro vždycky povědomou čerstvou vůni. Jsem přesvědčen, že tato rýže je podobně konzervovaná. Staří znali dokonce i tekutinu, která dovedla těla zemřelých lidí zachovat navěky tak, jak byla v hodině jejich smrti.” Měl pravdu. Starověk znal různé vynálezy, které časem upadly v zapomenutí a které je nyní třeba vynalézat znovu. Procházeli jsme místnostmi. Dveře se nám otvíraly všude, bez výjimky. Přes dvacet komor bylo naplněno rýží, jiné manou, pšenicí, fazolemi, čočkou a luštěninami, z nichž některé jsem neznal. Řekl jsem již, že Město Mrtvých popíši podrobněji, avšak labyrint na jezeře Maha lámově vůbec nemohu popsat. Čtenář ať se spokojí jen těmito několika poznámkami. Potřebovali jsme plné dva dny, abychom prohlédli všechny tři stovky místností, i když jen povrchně. Jedli jsme ovšem vždy pod širým nebem. K vaření i pečení jsme měli nádobí, hrnců, dřeva i dřevěného uhlí víc než dost. Původně jsme neměli v úmyslu se zde zdržet tak dlouho, k tomu nebyl čas. Bylo tisíce důvodů, které nás nutily v největšímu spěchu. Země byla bez panovníka a čobanská a ussulská vojska bez vojevůdce. Prapor vzpoury se rozevlál a snad už propukla i anarchie. Ale

oba muži, kteří měli nejvíce důvodů k starostem, totiž emír a Džirbani, prohlásili, že neopustí místo dříve, dokud zde nezískají alespoň částečnou orientaci. Cítili a poznali, že se jejich životní cesty setkaly na místě, které jim nabízelo mnohem více výhod, než jim mohl odboj Pardálův způsobit ztrát. A kupodivu, chodili ustavičně vedle sebe a stáli vždy spolu. Nalezli v sobě zalíbení. Nerušil jsem je ani v nejmenším, a poněvadž i Sadik, mlčenlivý princ Čobanů, se přidružil k ussulským princům, vyzval jsem Halefa, aby byl spíše se mnou a popřál jim co nejvíce volnosti a samoty. Věřil jsem, že svazky zde navázané potrvají po celý život, a přál jsem si, aby byly navázány dobrovolně, bez našeho vlivu. Při jedné rozmluvě se zmínil Džirbani i o Abd el Fadlovi, knížeti halímském. Emír se otázal: “Kníže halímský? Znáš ho? ” “Ano.” “Zná ho i effendi?” “Ano, i on.” “Odkud?” “Vždyť je při našem vojsku. Ostatně vždyť ho znáš i ty.” “Já?” “Poslal jsem ho přece do tvého hlavního města, bydlí u tebe!” Emír ustoupil o několik kroků. Vyptával se, pohlížel udivenýma očima střídavě na mne i na Džirbaniho: “Kníže halímský se jmenuje Abd el Fadl a jeho dcera Merhamé. Ta dvě

jména nejsou neobyčejná. Naopak, vyskytují se velmi často. Proto mi nebyla nápadná. Chcete snad tvrdit, že zpěvák Abd el Fadl a jeho dcera Merhamé jsou knížetem a princeznou z Halímu? ” “Ovšem,” odvětil Džirbani. “Tedy jste mne podvedli?” “Podvedli?” “Ano! A zvláště ty!” Poslední slova platila mně. Svraštil obočí a zablýskl po mně očima. Otázal jsem se ho: “Cítíš se být podveden, emíre?” “Ano!” tvrdil. “V čem leží podvod, jehož jsem se dopustil?” “V tom, že ta dvě jména teď mají zcela jiný smysl. Kníže halímský je jednou z největších opor emíra džinistanského, mého nepřítele. A toho jste poslali do mé země, dokonce do mého paláce? To není podvod?” “Poslyš, mysleli jsme to s tebou dobře!” “Dobře? To bude třeba ještě důkladně zjistit! Tak tedy se vyplnilo všecko, co proroctví předpovídalo: “Mír” a “Milosrdenství” zahlaholily v mém vlastním domě a v chrámu! Jen proto, že jsem pěvce i pěvkyni považoval za obyčejné lidi, nepřikládal jsem jejich jménům význam, jaký nyní mají. A nyní bydlí přítel mého dědičného nepřítele v mém paláci. A já mu věnoval svou důvěru, já, který jsem nyní v mnohem větším nebezpečí, než bych mohl tušit. Přelstili jste mne. Běda vám. napadne li mě volat vás k zodpovědnosti!” Hněv ho vyháněl z naší blízkosti. Odešel napříč prostranstvím k andělovi, u něhož byli naši koně. Spatřili jsme, že se zabývá svým běloušem, ale nedali jsme si jeho hněvem kazit dobrou náladu. Musel se přece opět k nám vrátit. Pokračovali jsme zatím v prohlížení a ohledávání místností, ale netrvalo dlouho a emír se skutečně vrátil. Přišel nám říci, že učinil nový objev. Chtěl napojit koně a vešel proto do vodárny. Tam ho upoutal nějaký šramot, který prve nikdo z nás nepostřehl, proto sestoupil až dolů. Měl s

sebou světlo a v jeho záři zpozoroval, že vody v nádržce přibylo tolik, že přetékala s hlukem do odpadní roury. Bylo to pro nás poselství tak důležité, že jsme i my ihned sestoupili do studny, abychom se o tom přesvědčili na vlastní oči. Bylo tomu tak, jak emír oznamoval. Nádržka přetékala a odtok byl tak hojný, že jej odpadní roura sotva mohla pojmout. Hučelo to jako horská peřej. Toto množství vody nemělo jistě obyčejnou příčinu; snad ji bylo nutno hledat až ve vulkanických výbuších nebetyčných džinistanských hor. Tyto hory nyní již po měsíce soptily. Sněhová a ledová pole na nich tála. Díval li se dříve člověk z jihu k pohoří, spatřil před sebou vše bílé, nyní bylo všechno temné. Žár horami vyzařovaný rozpustil tedy sníh a strávil horské ledovce. Proto množství vody ustavičně rostlo. Plnila se horská koryta, jimiž se valila voda do údolí, a kde nebyla, tam vnikala do země a pod ní si hledala nové průchody do krajin

položených níže. Andělské studnice byly patrně zřízeny, jak již řečeno, na podzemních vodních cestách a proto se na nich účinek rozvodném’ jevil nejrychleji a nejzřetelněji. Zde již nešlo o pouhou podzemní vlhkost, zde to již byla plynoucí a hučící voda. Nebyl bych se ani divil, kdybych se byl dozvěděl, že i v korytě vyschlé řeky se objevuje voda. Když jsme pokračovali ve své prohlídce, připojil se k nám emír, aniž se slovem zmínil o tom, proč nás prve hněvivě opustil. Nahlédl patrně, že by v jeho situaci bylo hloupé škorpit se s lidmi, kteří jediní mu mohli pomoci z nesnází.

Odpoledne jsme prošli i různými byty, v nichž jsme našli stopy rodinného života, shlédli jsme i místnosti, v nichž byla provozována různá řemesla, dokonce i místnosti zasvěcené umění, v nichž bylo možno malovat, vyřezávat, modelovat a v nichž byla provozována i hudba. Spatřili jsme nemocniční prostory, které ještě teď působily přívětivým dojmem. K nim se nad zemí i pod ní připojovaly pohřební prostory. Práci toho dne jsme zakončili prohledáním chrámu, který na nás působil mohutným dojmem svou povznášející prostotou. Vyplňoval nitro nejvyšší hory v celém pohoří a byl vtesán do skály v podobě kruhovitého kužele nebo homole cukru. Na podlaze chrámu nebylo ani jediné sedadlo; nebyl patrně určen za shromaždiště zbožné obce. K tomu zde bylo jiné zařízení, táhnoucí se podél stěn v podobě spirály od podlahy až do nejvyšší špice stropu. Tato spirála byla složena ze samých sedadel, která tvořila stoupající kůr, ohrazený silnou balustrádou. Pře” každým sedadlem té balustrády byl vytesán otvor, určený pro světlo. Otvorů bylo na sta a v každém byla zastrčená odsud nezapálená svíce. Působilo to dojmem, jako by byla bývala v dávné, pro nás nedohledné době připravována bohoslužba, k níž nedošlo, protože bylo nutno chrám navždy opustit. Dole na podlaze, tam, kde začínala spirála, stála malá, velmi prostá kazatelna, jistě určená pro kněze. Když jsem ji spatřil; musel jsem se hned zabývat myšlenkou, jaký asi akustický účinek musela mít slova v ní promlouvaná v té světelné spirále. Zmínil jsem se již také o okenních otvorech, které byly nad každými dveřmi. Nebyly tesány vodorovně, nýbrž skláněly se zvenčí dovnitř. Tím byl sice usnadněn přístup dennímu světlu, ale také hmyzu a prachu, což vše mohlo být nebezpečné uvnitř nahromaděným zásobám. Proto byly okenní otvory uvnitř neprodyšně uzavřené, ale takovým způsobem, že nebránily vnikání světla. A čím byly uzavřené? Člověk by byl mohl myslet, že je to průhledné sklo; ale nebylo! Prozkoumat tu neprůhlednou a tenkou látku bylo nemožné, protože otvory byly umístěny vysoko, pro nás nedostupně. Teprve nyní jsem šel spirálním kůrem tak vysoko, až jsem dospěl k prvnímu oknu, a tu jsem zjistil, že je to vápenatá slída, snad moskovit, který byl nějakým neznámým způsobem ještě tak upraven, že mohl docela dobře zastupovat sklo. Ovšem zařízení nestačilo ani za dne, aby byl obrovský prostor osvětlen; proto tu bylo tolik světel.

Lze snadno uhodnout, že se v nás probudilo přání vystoupit spirální galérií až k nejvyššímu vrcholu. Provedli jsme to. Totiž nejprve jen všichni ostatní, sám jsem ještě zůstal dole, abych udělal několik akustických pokusů. Když jsem jim dal pokyn, kdy a jak mi mají odpovídat, začali se svým výstupem. Byl velmi pozvolný, neboť rozsvěcovali cestou

světla v otvorech a tím se zdržovali. Mluvil jsem s nimi. Odpovídali mi. Ale čím výše vystupovali, tím slabší byly jejich

odpovědi. Konečně jsem je už vůbec neslyšel. Nyní jsem na ně volal dvojnásob zesíleným hlasem. Nadarmo. Jistě odpovídali, ale já je neslyšel. Dělalo to na mne zvláštní, nepopsatelný dojem. Viděl jsem, jak se množí počet hořících světel. Světelná čára se neustále prodlužovala, až konečně dosáhla nejvyššího vrcholu. Jak mi později pověděli, bylo slyšet můj hlas jasně až v nejvyšším bodě, ale odpovědi ke mně nedoléhaly. Kolem mne bylo hluboké ticho. Byla to snad zamýšlená symbolika těch, kteří tento chrám vytesali před mnoha věky do skal? Musel jsem této otázce přisvědčit, neboť jistě nikdo nepodnikne tak obtížnou a zdlouhavou práci, aniž by dříve nepřemýšlel o jejím účinku. Pospíšil jsem si pak, abych tomuto mrtvému tichu unikl, a stoupal jsem vzhůru za svými druhy. Venku zatím již nastal večer. Dole v chrámu bylo nejen úplné ticho, panovala tam i úplná temnota. Světelná cesta, která se přede mnou

šroubovitě otevírala, připadala mi v tom okamžiku jako cesta k božímu trůnu, který stojí tam kdesi uprostřed chrámové klenby. Pustil jsem se tou cestou. Čím víc jsem stoupal, tím víc se světelný kruh pode mnou šířil, ale já se úmyslně nepodíval dolů. Hleděl jsem ustavičně před sebe, abych si nepokazil konečný dojem při pohledu shora, Vystoupil jsem až nahoru a spatřil, že je tudy východ ven, a když jsem jím prošel, octl jsem se u svých druhů na skalní plošině, z níž, jak jsem i za tmy mohl pozorovat, byl velkolepý rozhled po okolí. Otvor, jímž jsme na plošinu vystoupili, byl opatřen kamennými dveřmi, které se daly odsunout. Zasunuty úplně uzavíraly chrámovou klenbu. “Konečně přicházíš!” zvolal Halef. “Slyšel jsi, co jsme tam na tebe dolů volali?” “Ne,” odvětil jsem. “Vždyť jsme v pravém slova smyslu řvali!

Rozuměli jsme každému tvému slovu. Tvůj hlas k nám doléhal zřetelně jako zvuk varhan nebo pozounu. Nechtěl bys si to také poslechnout? Mám sestoupit a mluvit k tobě nahoru? ” “Udělej to!” odvětil jsem. “Dobrá! Přednesu tam dole několik súr z koránu. Něco velmi vážného, aby se to do těchto míst dobře hodilo.” Tu se vmísil do hovoru emír: “Z koránu, pravíš? Což je tvůj effendi muslim? Ať slyší něco lepšího! Můžeš zůstat zde nahoře, neboť sám sejdu dolů a přednesu dole slova, která do této vznešené prostory zapadnou lépe než moudrost Mohamedova. Jsme tu na obdivuhodném místě. Proto je zde nutno promluvit svatá, veliká a pravdivá slova!”

Odešel. V tom, že právě on, nejvyšší z nás, chtěl mi prokázat tuto ochotu, bylo zajisté něco hluboce odůvodněného nejen zevně, ale i vnitřně. Byl nadšený, dojatý v hloubi duše a proto chtěl také dojmout nás. Proto sestoupil dolů do temnot, aby tam k nám odtud promluvil. Ale co chtěl říci? Nechtěl recitovat korán a přece nebyl křesťan! Stáli jsme nahoře v napjatém očekávání, když najednou k nám zdola zaznělo jako hlaholem zvonů nebo čistými, hlubokými tóny pozounu: “Kam se mám utéci před duchem Tvým, kam se mám skrýt před tváří Tvou? Vstoupím li na nebesa, jsi tam, do pekel sestoupím li, i tam jsi. A připjal li bych sobě křídla ranního červánku a na konci moře bydlil, i tam by mne vedla ruka Tvá a stihla pravice Tvá!” Byl to emír? Zajisté! Kdo jiný by zde byl mohl promluvit? Ale odkud znal tyto věty z bible? Lze li řečí lidskou klamat a slova přetvářet, bylo to snad možno všude, jen ne zde, v chrámě starých maha lámů! A z jeho hlasu zaznívala pravda. Emír nejen mluvil, ale sám byl pohnut. Po chvíli volal znovu: ” Tak, jako jelen touží po prameni vody, tak touží duše má po Tobě, Hospodine. Duše má žízní po Bohu silném, po Bohu živém. Kdy půjdu, abych se objevil před tváří Tvou, Hospodine?” Po krátké přestávce zaznělo opětně: “Neboť slovo Tvé je pochodní nohám mým a světlem cestám mým!” To byly skutečně tři významné, vznešené, posvátné projevy. Emír vyslovil více, daleko více, než jsem očekával. Neboť rozumělo se samo sebou, že mu nešlo jen o akustický pokus. Zpovídal se.

Skládal účty; odhaloval hlubiny svého nitra. Nemohl jednat jinak. Nebyl však ještě u konce. Musel ještě vyslovit to nejdůležitější, co až dosud skrýval v duši. Zaznělo totiž zdola: “Ježtó Kristus jest jeden a týž, včera jako dnes a na věky věkův, amen!” “Amen” nám prozradilo, že domluvil. Ostatní ještě několik okamžiků naslouchali; i oni cítili, že kromě toho zevnějšího projevu dělo se tu ještě něco niterného, čeho není vhodné dotýkat se slovy. Pak vstali a chystali se zavřít otvor kamenem, aby také sestoupili. Mysleli, že i já mám podobný úmysl. Poučil jsem je však o jiném: “Jděte dolů! Zůstanu ještě a uzavřu skálu pak sám. Zhasněte světla, kolem nichž půjdete, a nenechte hořet ani jediné!” “Až půjdeš dolů, budeš přece světlo potřebovat, effendi. Vždyť spadneš!” mínil starostlivý Halef. “Rozsvítím si,” odvětil jsem. “Nesmíš se tu však dlouho zdržet. Budeme večeřet! Dnes budeme zas jednou vařit a péci! Budu vařit sám a ostatní mi budou pomáhat. Můžeš si pomyslit, že bude hostina, jakou nemá ani teheránský šach, ani sultán v Instanbulu. Přijdeš brzy?” “Ano.” “Na shledanou tedy! Píšeš knihy, proto se asi zdržuješ tak rád ve výšinách

a na vrcholcích, kde není možno sehnat nic k snědku. Ale my, kteří nepíšeme knihy, patříme dolů na zem a dáváme přednost dobré pečeni před nejtučnějšími verši a nejtlustšími knihami.” “Přeji ti, aby se pečené náležitě povedla, Halefe!” “To je i moje přání! Půjdeme!” Sestupovali a zhasínali přitom jedno světlo za druhým. Díval jsem se chvíli, jak se počet světel pode mnou zmenšoval, pak jsem vystoupil opět na plošinu, abych byl konečně na chvíli o samotě se

svými myšlenkami. Chtěl jsem přemýšlet o tom, co se sběhlo, přezkoušet to vše ještě jednou a vyvodit z toho to, co se ještě má stát. Ale tato osvěžující samota neměla pro mne dlouhé trvání. Ozvaly se kroky zevnitř chrámu. Kdosi přicházel. Byl to emír. Nesl v ruce hořící světlo, zhasl je, usadil se vedle mne a omlouval se: “Hadži Halef mi řekl, že si přeješ být sám. Mám totéž přání, ale nemohu si je splnit, neboť o samotě nenalézám oporu. Musím k tobě; promiň!” “Ano, přál jsem si samotu,” řekl jsem mu upřímně. “Události, které prožíváme, vyžadují soustředění a přemýšlení, mají li mít prospěšný účinek. Potřebu ješ li však útěchu a hledáš li ji u mne, jsi mi vítán i v tom případě, že ti nebudu moci poskytnout to, čeho žádáš. Jen dobré vůle k tomu mám dost.” “Vím to, effendi. Musím ti sdělit tajemství, jež se v naší rodině dědilo od pokolení k pokolení a bylo tak opatrně chráněno před nepovolanými, že o něm neměli tušení ani všichni členové naší rodiny. Jen emír o něm věděl, sám vladař, a uznal li za vhodné, sdělil je svému nástupci, nikdy však cizímu člověku. Tys prvním cizincem, který se o něm dozví, již z toho můžeš soudit, jakou máš pro mne cenu.” “Děkuji ti! Tajemství si máme vážit, zvláště těch, o nichž jedinec nesmí volně mluvit. Považuješ opravdu za nutné, abych je znal?” “Ano, je to nutné. Dáš mi jistě za pravdu, až se je dozvíš. Ta záležitost se totiž nyní octla ve stavu velice povážlivém. Naše tajemství již stojí před prahem veřejnosti. Hrozí nebezpečí, že bude prozrazeno. Nemám sílu, abych tomu zabránil. Potřebuji tvou pomoc a tu mi můžeš poskytnout jen tenkrát, budeš li do věci zasvěcen tak jako já.” “Tu ti ovšem nesmím bránit, abys mi sdělil toto tajemství. Ale než to uděláš, prosím, abys mi řekl, odkud znáš slova svaté knihy, která jsi dole vyslovil?” “Jsou vánočním dárkem.” “Od koho?” “Bas nažráni, velekněz křesťanů v mých

zemích, vypsal mi mnoho podobných důležitých citátů z Písma a daroval mi je. Pravil, že jsou díkem za to, že jsem

křesťanům dovolil slavit vánoce. Ty průpovědi se mi velmi zalíbily. Denně jsem je od vánoc pročítal. A když mne bas nažráni navštívil, musel mi vyložit jejich význam. Byl toho názoru, že z nich vzroste štěstí mé i celé mé říše. Když pak Halef chtěl přednášet verše koránu, považoval jsem za vhodnější citovat tyto věty. Chtěl jsem ti udělat radost.”

“Ano, to se ti podařilo. A nebyla to malá ani obyčejná radost, kterou jsi mi tím způsobil. Upřímně bych si přál, abych ti mohl přispět v záležitosti tvého tajemství. Prosím, sděl mi je.” Nyní promluvil: “Který rok nyní prožíváme? Je to snad ten od staletí vytoužený rok, kdy vyjdou andělé z ráje na zem, aby zvěstovali, že národy se nestíhají věčným hněvem, nýbrž že si nyní budou vážit druh druha? Víš li, effendi, že až dosud každý emír džinistanský byl hlasatelem míru, kdežto ardistanští vládcové byli bez výjimky jeho odpůrci? ” “Vím o tom,” odvětil jsem. “Odtud věčné nepřátelství mezi Ardistanem a Džinistanem. To nepřátelství se zvětšovalo tím víc, čím víc jsme byli přesvědčeni, že musíme nenávidět své nepřátele, kdežto džinistanští, i přes to, že jsme vůči nim vystupovali vždycky nepřátelsky, se domnívali, že nám musí odpouštět. Dráždilo nás to, považovali jsme to za urážku, přijímat neustále odpuštění z nenáviděných rukou.

Dovedeš pochopit náš hněv?” “Bohužel, až příliš dobře!” “A chápeš také, že jisté povahy považují za nesnesitelné, jsou li nuceny přijímat něco od někoho, komu by v hněvu uejraději daly pocítit sílu? ” “Ano, i to chápu!” “A jsi dost rozumný či nerozumný, abys nahlédl, že jsme džinistanského emíra a všechen jeho lid odbývali jen pohrdáním právě pro jejich dobrotu, lásku, trpělivost, shovívavost a jak se to vše jmenuje?” “Mňže li kdo největší moc a sílu, již nebesa skýtají, totiž lásku, považovat za slabost a neschopnost, tu nemá ovšem k pohrdání daleko. Ale řekni mi, pohrdáš jimi ještě nyní? ” “Donedávna ano. Ale tys mne tomu odnaučil, ty, tvůj Halef, vaše vánoce a všecky události, které se tak překotně shrnuly na mou hlavu.” “A přece jsi ještě před několika okamžiky vybuchl, stržen svou starou vášní.” “Promiňte mi to všichni!” vpadl mi do řeči. “Máš pravdu; vášeň mne strhla. Tajemství, které ti chci sdělit, je vlastně doznáním, a kdo se chce vyznat, nesmí chovat v srdci hněv. Jen nemysli, že se to chci vyznávat ze zlých skutků, ze zločinů spáchaných mnou nebo mými předky. Jde spíše o jakýsi druh dědičné nemoci, která vlastně ani nemocí není. nýbrž něčím jiným, něčím nepochopitelným. Věříš v dědičnost snů? ” “V dědičnost snů?” tázal jsem se. “Hm! Mohu přiznat, že některé tělesné i duševní vlastnosti možno dědit, a že ty vlastnosti mohou spolupůsobit při vzniku snů. V tomto všeobecném smyslu možno snad mluvit o dědičnosti snů. Máš nějaký zvláštní druh snění na zřeteli?” “Nejen zvláštní druh, ale zvláštní, určitý a vždy stejný sen! Otci se zdá sen, který se před lety zdál jeho dědečkovi a předkům, a syn a vnuk mají po mnoha letech stejný sen, se všemi podrobnostmi, i pokud jde o místo, čas, osobnosti, situaci, slova a skutky.”

“To je, domnívám se, nemožné!” “Ne, je to skutečně pravda!” “A důkazy?” “Dělo se to a ještě se to děje v mé rodině!” “Tedy jde jistě o nějaký klam a ne o skutečnost!” “A přece je to prokázáno! Prosím, abys mi věřil! Od té doby, kdy Ardis tanu vládnou moji předkové, existuje sen, zvláštní sen, který se zdál všem, do jednoho. Můj otec byl posledním, kterému se zdál.” “O čem se jim zdálo?” “O dvou džemách, o džeme živých a o džeme mrtvých.” “Hm. To je zvláštní!” “Uznáváš to? Můj otec rni svůj sen slovo od slova vylíčil tak, jak jemu byl vylíčen mým dědem a jak jej patrně i já budu vyprávět svému synu.” “Tobě se tedy ještě nezdál? ” “Ještě ne. Ale vím, že mu neujdu.” “A máš z toho snu strach?” “Zajisté! Každý se ho obával, ale jakmile noc s tím snem prožil, bylo vždy po strachu, neboť se ještě nikdy nesplnila hrozba, kterou musel ve snu vyslechnout.” “Jaká hrozba?” “Že nebude moci dříve zemřít a také nebude dříve pochován, dokud se nenalezne statečný a odhodlaný emír, který by na sebe vzal hříchy svého rodu a odčinil zlé skutky právě tak, jak byly spáchány.” “Mluvíš o vině předků, a přece jsi před chvíli pravil, že o zločinech nemůže být řeči!” “Správně! Což se snad k zločinům přiznávám? Pravím jen, že je o nich řeč ve snu, ale nejmenuji je; nevypočítávám je.” “A ten sen mi chceš vyprávět?” “Ano. Poslyš! Emírovi se zdá, že sedí ve starožitných, nádherných nosítkách, jaká byla užívána před dávnými lety, a že je nesen, nejprve nějakým okrouhlým prostranstvím, pak mnohými chudě osvětlenými místnostmi až do velikého sálu, nad jehož vchodem stojí psáno “Džerna mrtvých”. V tom sále sedí všichni maha lámové a všichni ardistanští emírové, kteří kdy žili. Emírové však, kteří zaživa stáli vysoko nad maha lámy, stojí nyní hluboko pod nimi. Jsou zajatci, jsou spoutáni na rukou a na nohou; mají být souzeni. Vyčkávají rozsudek.

Maha lámové jsou svobodní. Sedí na místech soudců. V jejich čele sedí nejproslulejší, nejspravedlivější a nejdobrotivější z nich, totiž Abu Šálem, ten, který založil jezero Maha lámovo a tam, kde dříve byla voda, vykouzlil tyto zázračné stavby. Před námi leží kniha hříchů ardistanských emírů, kniha hříchů celého rodu. Před každým ze spoutaných emírů leží výtah z té knihy. Obsah knihy i výtahů nevztahuje se však jen na jejich lidské viny, nýbrž hlavně na hříchy, kterých se dopustili jako panovníci proti národu a zemi. Nejtěžší otázka je ta, zda si vážili

života svých spolubližních. Nejhroznějším trestem je stíhána vražda, nejvíce vražda hromadná ve válce. Pro člověka, který způsobil válku, nemá džema slitování. Tomu může odpustit jen nejvyšší soudce Bůh!” Odmlčel se, jako by chtěl posbírat myšlenky, pak pokračoval: “Jsou to mrtví a přece nezesnuli. Jejich maso je teplé a poddajné. Mohou vidět i slyšet. Mohou mluvit, vstávají, odcházejí a přicházejí, tak jako živí ” ,,Ovšem jen ve snu!” řekl jsem zamyšleně. “Ovšem, ve snu! Můj otec mi to vyprávěl, můj otec, jenž zemřel před dávnými lety. Prohlédl si je všechny dobře. I svého otce

spatřil. Byl jako živý. Opustil sedadlo a odebral se do druhé síně, aby byl přítomen poradě. Nad dveřmi té druhé síně stála slova “Džema živých”. Tam zasedali lidé živoucí, lidé známí mému otci; jmenoval mi i jejich jména. Seděli tam, aby soudili. A k těm živým se přidružili i někteří mrtví z předešlé síně, především můj otec a maha láma Abu Šálem, který i zde předsedal.” “A jaký byl průběh jednání?” tázal jsem se, abych vypravování zkrátil. “Nejprve otevřeli truhlu, v které ležel můj otec jako mrtvý. Řekli mu, že je to jeho mrtvola. Pravili, že může smířit viny svých předků, vezme li je na sebe a smíří li je tak, jak byly spáchány. Pak mu maha láma z knihy, kterou s sebou přinesl, přečetl všechny vraždy a zločiny, jichž se jeho předkové v míru i ve válce dopustili, a tázal se, chce li je vzít na sebe. Udělá li to, že jejich duše budou osvobozeny a jeho duše také, učiní li pokání. Neučiní li, co na něm žádají, že zůstanou duše předků spoutány a také on nebude moci zemřít dříve, dokud se nenalezne statečný emír, který by se obětoval za všechny za všechny.” “A jak rozhodl tvůj otec? ” tázal jsem se. “Tak jako všichni jeho předkové. Pravil, že nemá chuť platit dluhy, které neudělal a

kát se za předky, kteří stejně jako on neměli chuť vysvobodit své předky. Ať každý smíří vlastní vinu, je li po smrti život!” “A co se stalo, když se tak vyslovil? ” “Vsadili ho opět do skvostných nosítek a odnesli ho. Když se probudil, ležel doma na svých poduškách. Poznal, že se mu všecko jen zdálo.” “Zdálo se mu to skutečně?‘1 “Ano. Ale zvláštní věc! Šest plných dní prospal, při tom ležel na lůžku, aniž se jen na chvilku probudil.” “Neměli o něho strach? ” “Ne.

Nikdo se o tom nedozvěděl. Tělesná stráž zachovala tajemství. Nikdo o tom nevěděl ani já, až mi otec sám vše vyprávěl.” “A teď to vypravuješ mně. Proč?” “Poněvadž mi od včerejška celé mé okolí ten sen připomíná. Každý z ardis tanských emírů měl ten sen, opakuji to ještě jednou, i můj otec. Každému z nich byla ve snách položena táž otázka a každý z nich odpověděl stejně. Není to sen obyčejný. Je spojen s nějakou pravdou, které dosud nikdo nemohl přijít na kloub. A teď, pomysli, že i zde je “džema živých” a “džema mrtvých”.

Nezdá se ti, že se tu musím zabývat myšlenkou na ten sen?” “Chápu to zcela dobře. Myslím přitom ještě i na jiné věci než ty. Tys mi však věnoval jistě svou důvěru z určitým úmyslem a za určitým účelem. Smím to vědět?” “Samozřejmě! Chci, abys mi byl oporou, abys mi podal pomocnou ruku! Chci, abys mne neopouštěl, dojde li zde nyní na mne řada. Bojím se, že mne ten sen překvapí zde. Stane li se to, přeji si, aby to zůstalo utajeno. Je mi jako člověku, který cítí, že propadne nějaké těžké nemoci. Obracím se proto již předemk lékaři a vyslovuji prosbu o pomoc. Jako lékaři, tak důvěřuji tobě! Uvedeš vše, co se stane, na cesty, které povedou k mému uzdravení?” “To slibuji. Nejen tobě, ale celé zemi i všemu tvému lidu, za předpokladu ovšem, že k tomu budu mít dost sil. Chci se ti upřímně přiznat, že tuším totéž, co ty. Netuším to jen, ale jsem přesvědčen, že dříve neopustíš jezero Maha lámovo, dokud neprosníš sen svých otců. Pro nikoho z nich neměl ten sen takovou důležitost, přímo nutnost, jako nyní pro tebe. Nejdůležitější otázka, jaká se v té věci pro tebe nyní objevila, je ta, jak se v tom případě zachováš.” “Myslíš, že to vím?” “Ano.” “Pochybuji. Nikdo na světě nemůže vědět, jak bude jednat a mluvit ve snách.” “V obyčejných případech ano. V tomto případě je však věc jiná. Budeš jednat tak, jak bys jednal v bdění. A kdyby ses tedy v té obdivuhodné džeme ocitl ne ve spánku, nýbrž bdělý, jako pán všech svých smyslů a všeho svého jednání, co bys odpověděl, kdybys byl tázán, chceš li vzít na sebe viny svých otců, abys jim zjednal vykoupení? Co bys odpověděl?” Teď vyskočil emír z místa, na němž seděl a odvětil rychle a rázně: “Řekl bych ano! Byl bych ochoten přistoupit na všechno, co ” Odmlčel se. Dal se v tomto okamžiku strhnout svým srdcem; v příštím okamžiku ho však ovládlo to, co nazýváme rozumem a přetrhlo zlatou nit, kterou hodlal upříst. Udělal pomalý posunek, jako by se bránil, a pak pokračoval: “Dost už! Ne tak rychle a ukvapeně! Věc, o níž jde, je velmi důležitá! Nikdo z mých předků neměl až dosud odvahu strhnout na sebe horu provinění, kterou praotcové nakupili. Kdyby nebylo života, který bude pokračovat po životě pozemském, mohl bych klidně říci “ano”, neboť by to byl pouhý zvuk bezvýznamného slova. Pochyboval jsem dříve o posmrtném životě, nyní však jsem

přesvědčen, že mé pochybování bylo pošetilostí. Posmrtný život nastane, určitě nastane hned po smrti. Nastane snad už dříve, už ve zdejším životě. Nuže ať už na otázku džemy odpovím ano nebo ne, položím tím základ k tomu, co se bude se mnou dít po smrti a co v posmrtném životě budu nucen nést na bedrech, čeho budu litovat a co získám. Proto musím být opatrný. Kdybych řekl “ano”, mohl bych na sebe uvrhnout také věčné zatracení “

“A což kdybys na sebe uvrhl věčnou, nekonečnou blaženost?” otázal jsem se. “Možná, že by se i to mohlo stát! Kdo muže vědět !” “Já to vím!” “Ano, ty! Ty, křesťan!” “Ty jím nejsi?” “Ne!” Povstal jsem. Položil jsem mu ruku na rameno a otázal jsem se ho: “Cos prve dělal, když jsi k nám volal z bible ty průpovědi? Kým a čím jsi byl, když jsi jednal právě takto? Jsi ardistanským vladařem. Půda, na níž stojí tento chrám, patří tobě. Věřil jsi snad, že ta slova, jež jsi vysílal k výšinám, jsou lží?” “Ó, ne! Jsou pravdivá!” “Pak ses tedy přiznal ke křesťanství a tomuto pohanskému chrámu jsi dal určení, aby se stal křesťanskou svatyní! Je třeba nyní jen kněžského posvěcení a proměna se stane a bude schválena!” “Je to pravda?” tázal se emír. “Což bych to tvrdil, kdybych to nepovažoval za pravdu? Nejsem teolog ani kněz, jsem pouhý laik. Možná tedy, že se mýlím. Přeji si vidět tě křesťanem a vládcem křesťanského národa; snad se tedy jen přání stalo otcem tvrzení, jež jsem vyslovil. Myslím však přece, že mám pravdu. Poptej se tedy u jiných, kdo nejsou laiky, a

sděl mi pak, co ses dozvěděl!” “Udělám to; ano! Zatím ti mohu svěřit, že mne má žena již prosila, abych jí dovolil stát se křesťankou. V mém hlavním městě Ardu jsou prý již čtyři misionáři, jejichž učení ani já neodolám.” “Kteří to jsou?” “Mé děti!” odvětil s přízvukem jakési pýchy. “Jsou zcela získány poezií vánoc a zůstanou jí uchváceny pro celý život.

Pokud o mne běží, může ti zatím stačit, že jsem teď přítelem křesťanství a že si výše cením toho, co vychází z tvých úst než vlastních myšlenek. Prosím tě proto, abys mi sdělil, jak by ses ty rozhodl, kdyby se tě džema tázala, přijmeš li hříchy svých otců na sebe!” “Odvětil bych jí ‘ano’, samozřejmě!” “Skutečně, effendi? A samozřejmě?” “Ano, samozřejmě.” “A proč?” “Proč? Poněvadž je mi to tak vrozeno, protože to odpovídá mé duševní přirozenosti, mému charakteru, mému citu. Dále i proto, že jako křesťan věřím ve věčnou lásku, a konečně proto a v tom mi snad sám přisvědčíš že tvoji předkové, kteří se zdráhali vinu přijmout, nejsou pro mne ani pro tebe tak rozhodující, abych se měl řídit podle nich.” “Effendi, byli to vladaři! Nezapomeň!”

“Hm! Nedovedli, tuším, ovládat ani sebe, tím méně byli schopni vládnout jiným. Poslouchali hlasy, které zněly pod nimi, a ne ty, které zaznívaly na výsostech. Slovo vladař znamená pro mne něco jiného. Abu Šálem, nejproslulejší, nejspravedlivější a nejdobrotivější mezi maha lámy, to byl vladař. Ovládá ještě dnes tebe i mne! Stal se naším zachráncem několik set let po své smrti! A jsem si jist, že požehnání, které od něho vyšlo, bude platit ještě dál k blahu nesčetných lidí, kteří po nás přijdou. Který z tvých předků by se mu byl vyrovnal? Znáš některého?” Emír mlčel. “Poslyš tedy, co ti nyní pravím! A nehněvej se na mne pro mou upřímnost. Mlčíš, táži li se tě po vladařské velikosti tvých předků. Posuďme je nyní po lidské stránce. Pověz mi byli opravdu dobrými lidmi? Byli milováni?” “Někteří snad!” odvětil váhavě. “Někteří? A snad? Já ti pravím, že byli do jednoho zbabělci, všichni, nikoho nevyjímaje!” “Effendi, jeden z nich byl mým otcem!” “Do toho mi nic není! Opakuji, že byli všichni zbabělci, neboť se nedovedli

obětovat. Nezlob se na mne, ale moje slova se vztahují nejen na tvé předky, nýbrž i na každého člověka, buďsi vládcem nebo žebrákem, který by v podobném případě nedovedl na otázku říci ano!” Odvrátil jsem se od něho a díval se dolů

na širé, okrouhlé prostranství, v jehož středu stála vodárna. Napříč tím prostranstvím byli neseni ardistanští emírové ve

skvostných nosítkách, aby byli předvedeni džeme. Věděl jsem již, co odpovídali. Co by dnes odpověděl poslední emír, věděl jsem také. Promluvil jsem k němu úmyslně tak drsně. Věděl jsem, že se toho mohu odvážit, jak jsem se již tolikrát nebál a dosáhl vždy výsledku. Stál nyní tiše a nehybně. Jeho obličej byl obrácen k severu, kde neúnavně sopky vysílaly k nebi ohnivé sloupy, jež se v perspektivě zdály splývat v jediný plamen, dosahující až k nebi. Ten plamen jako by chtěl navěky oloupit i hvězdy o jejich záři. Pojednou sebou emír energicky trhl, obrátil se ke mně, objal mne a pravil: “Dobrý effendi! Jsi strašlivý chlapík, ale přitom přece dobrý člověk! Chtěl bys mi vyplnit přání, které jsi měl přeci nedávném sám a které jsem já nevyplnil?” “Jaké přání?” “Byl bych rád o samotě! Zde! Je třeba, aby se mi v duši vyjasnilo!” “Dobře. Odejdu!” Objal jsem ho právě tak, jako on prve mne a sestoupil jsem z plošiny do chrámu. Tam jsem si rozsvítil svíčku a sestupoval zvolna do hlubiny. Nejtěžší úkol se podařil; ardistanský emír byl přemožen. Co dál ještě mohlo přijít, ať běželo již o věc sebe nesnadnější, to vše mohlo být již jen následkem dnešního požehnaného dne.

Kapitola třetí OPĚT NA SVOBODĚ

Když jsem sešel až dolů, nebyl Halef ještě ani zdaleka hotov s večeří. Dával si na čas. Chystal nám pravé lukulské hody, ovšem podle beduínského měřítka. Emír se vrátil až dlouho potom. Nespatřil jsem ho a už jsem s ním toho večera nemluvil, neboť jsem při jeho návratu dávno spal. Toho dne jsme prohlédli polovinu všech staveb a následujícího dne jsme začali s prohlídkou druhé poloviny. Ze všeho, co jsme dopoledne prohlédli, bych se rád zmínil o knihovně. Byla zajímavá, ačkoliv se obsahově vztahovala jen k dějinám a šíření humanistických snah svých zakladatelů. Bylo tu mnoho hliněných destiček a válců, popsaných rytým klínovým písmem. Nebylo to ani písmo babylónské nebo asyrské, spíše se podobalo staroperským rukopisům. Mimoto zde bylo množství dřevěných desek, popsaných čínským, mongolským a tibetským písmem. Svitky, sešity i papyrové knihy. Objevili jsme mapy země a oblohy, obrazy zvířat a lidí, květin, nerostů, zbraní, nádob, tkanin a jiných podobných věcí. I maleb tu bylo dost ve všech velikostech i barvách. Nejvíce nás však zajímaly veliké desky, na jejichž štítku bylo napsáno: “Dže ma, její soudci a obžalovaní.” Když jsme desky otevřeli, nalezli jsme v nich dva od sebe oddělené svazky kreseb, provedené čínskou tuší. Na jednom jsemčetl nápis: “Soudci”, na druhém: “Obžalovaní”. Otevřeli jsme je. Byly tu vesměs podobizny, provedené s obdivuhodnou pečlivostí a přesností. Některé z nich mohly být právem označeny za díla mistrovská. Mezi “soudci” jsme spatřili podoby slavných a proslulých maha lámů, mezi “obžalovanými” podoby ardistanských emírů.

Nejznamenitější byl ovšem obraz slavného maha lámy Abu Šalema, charakteristická hlava, jakou lze jen zřídka spatřit, s nádherně rozděleným světlem a stínem. Z jeho tváře jsem mohl vyčíst i jeho velké duševní schopnosti. Zatímco jsem si prohlížel tuto zajímavou tvář, listoval emír v druhém svazku, aby se především seznámil s podobami svých předků.

Pojednou zvolal:

“Mašalláh! Můj otec A zde otec mého otce, kterého jsem také znal! Jak podivuhodně věrné jsou jejich podoby! Kdo je kreslil? Kdy se tak stalo? Není to nikomu známo! Nikdo to neviděl. Tyto podobizny byly pořízeny tajně? Kdo k tomu dal povolení?” Opět se v něm přihlásil panovník. Chtěl jsem mu již odpovědět, tu mne předešel Džirbani: “Myslíš, že bylo třeba dovolení?” “To se rozumí!” odvětil emír. “Mýlíš se. Pohleď na nápis: “Obžalovaní!” Jmenuj mi soudce, který by se dovoloval, smí li obžalovaného vsadit do vězení? Džema se neptá, ta provádí usnesení ze své vůle!” Takové ponaučení emír nečekal od muže mnohem mladšího, kterého nazývali “prašivcem” a “šílencem” a který se k němu až dosud choval velmi zdvořile. Ale tentokrát stál Džirbani před ním vztyčen, jako by sám byl jeho soudcem. Tu odložil emír podobizny svých předků dost nešetrně do desek a pravil: “Pryč s nimi! Jestliže ti, od nichž očekáváme radost, pýchu a čest, přinášejí jen zklamání, hanbu a zlost, ztrácí člověk věru trpělivost a chuť být jejich synem a vnukem!” Vyšel ven a my ho následovali, neboť jsme neměli pro dnešek čas zůstat déle v knihovně. Do obou síní, kam nás hnala zvědavost, jsme se dostali až odpoledne. V jakém jsme se octli napětí, když jsme stanuli před postranními dveřmi, nad nimiž byl nápis: “Džema mrtvých”! Ani Halef a já, kteří jsme spatřili již tolik podivných věcí, jsme nedovedli ukrýt rozčilení. Když jsme vešli do džemy mrtvých, byli jsme obklopeni mystickým pološerem, které nám sice dovolovalo

spatřit postavy, ale nestačilo, abychom rozeznali jejich obrysy. Síň byla vysoká. Malými okny sem nevnikalo dost

světla. Byly tu však postaveny velké svícny, jejichž ramena nesla mnoho silných voskovic. Rozsvítili jsme je. Vydávaly takové světlo, že jsme mohli vše kolem pozorovat dokonale. Při vytesávání síně byly ponechány mohutné pilíře, na nichž spočívalo klenutí. Sloupy stály ve dvou řadách a dělily síň na tři oddělení. Jedno velmi široké a prostorné uprostřed a dvě užší po stranách. V postranních odděleních byla sedadla pro posluchače, nyní ovšem prázdná. V prostředním oddělení seděli mrtví na svých místech, která však neležela v jedné rovině; nejvýše, skoro na jakémsi trůně, seděl předsedající. Před ním stál stůl v podobě dvou amd žaspandů, perských andělů, nesoucích stolní desku.

Na tom stole ležela kniha, patrně kniha hříchů ardistanských emírů, zmíněná v dědičném snu. Abu Šálem byl oděný do prostého roucha z neběleného konopného tkaniva, na nohou měl slaměné sandály a na hlavě místo známé ohyzdné čepice lámů jen bílý šátek, zpod něhož mu spadaly na prsa stříbrobílé vlasy; ne tuhé a rovné, jak jsme tomu zvyklí u Mongolů, nýbrž vlnité a dlouhé, které po smrti ještě dorůstaly.

Vlasy byly uprostřed rozděleny a spadaly mu po obou stranách a ve dvou tlustých pletencích až k opasku. Také vousy měl husté a měly stejný stříbrný lesk jako vlasy. Rysy jeho obličeje nebyly mongolské, spíše připomínaly staré Per šany. Viděl jsem kdysi obraz, představující Cyra v mužném věku a na vrcholu slávy. Když jsem nyní stál před nejdobrotivějším a nejspravedlivějším ze všech maha lámů, byl bych málem hlasitě zvolal: “Ejhle Cyrus, král!” Právě tak by byl vypadal, kdyby byl dosáhl věku, v němž zemřel tento maha láma. Vystoupil jsem k němu a ohmatal mu ruce a tváře. Byly chladné a měkké. Rozšířil jsem své pozorování i na paže, na nohy a tělo. Zdálo se to skoro znesvě cením, ba urážkou. Ale zároveň se zvědavostí vzklíčila ve mně i prosba za prominutí, že já, nepatrný člověk, se odvažuji pátrat po myšlenkách, které kdysi vyzařovaly z této vznešené postavy. Oči sestávaly z tří různých kamenů, jež představovaly bílé, modravé bělmo, modravě černou a přece průhlednou duhovku a jako uhel černou zornici. Složení i vybroušení

těch drahokamů bylo tak dokonalé, že se zdálo, jako by oči byly živé. A celé tělo maha lámovo bylo tak dokonale preparováno, že to muselo vzbudit obdiv. Pohled těch umělých očí nebyl upřen na mne, nýbrž dolů, na lavici obžalovaných, a přece to působilo dojmem, jako by se za tím pohledem skrýval skutečný život. Tím byla jen posílena má plachost, s níž jsem toto tělo ohledával. Vpravo i vlevo od něho seděli ostatní maha lámové, rovněž za malými, orientálními stolky, které však byly tak blízko sebe, že tvořily po každé straně souvislou tabuli v podobě čtvrtiny kruhu. Tito mrtví tedy stvořili polokruh, v jehož středu na obvodě trůnil předsedající, usazený o několik stop výše než oni. Všichni byli oblečení stejně jednoduše, ba někteří ještě chuději než Abu Šálem. Všichni upírali zrak stejným

směrem jako on. Nebyli to všichni maha lámové, nýbrž jen nejznamenitější z nich, vesměs muži vysokého věku; jejich bílé, stříbřité vlasy patrně ještě po smrti dorostly a byly spleteny v copy, splývající k pasům. Dojem, který na mne tento mrtvý soudní senát učinil, nelze popsat. Byl jsem fascinován. Tyto postavy se vůbec nepodobaly mrtvolám. Člověk by byl bezmála věřil, že v dobách, kdy ještě žily víly a rusalky, bylo tu v proudu veledůležité jednání jakési džemy, kterou mocný kouzelník začaroval. Zdálo se, jako by se měl kterýkoliv z těchto soudců každou chvíli zdvihnout a promluvit. A ten dojem byl podporován i tím, že v síni nebyl cítit zápach. Vzduch byl tak čistý, jako venku pod širým nebem. Níže

seděli obžalovaní a hříšníci emírové ardistanští, kteří tu kdysi vládli. Nechyběl ani jediný. Seděli na trůnních křeslech, která zářila drahokamy a ušlechtilým kovem. Byli nádherně oblečení a ozdobení skvostnými prsteny, řetězy a různými odznaky. Přihlédl li však člověk blíže, shledal, že jsou to kovy a kameny nepravé. Byli tu muži staří i prostředních let, podle toho, kdy se rozžehnali se světem. Preparování jejich těl byla zřejmě věnována úplně stejná péče jako tělům maha lámů. Třebaže byli všichni skvostně oblečení a ověšení šperky a zlatem, nepůsobili zdaleka tak slavnostním dojmem, jako prostě

vybavení soudcové. Chyběl jim vesměs majestát smrti. Vyzařovali zaživa tolik důstojnosti, že jim po smrti již žádná nezbyla. Všichni upírali zraky dolů, na klín, kde měli svůj výtah z hlavní knihy svého rodu. Všichni byli spoutáni na rukou i nohou provazy a řetězy. Někteří z nich měli dokonce v týlech jha, což v dobách, kdy žili, bylo znamením ukrutnosti a nečestného smýšlení. Byl jsem v mnohém panoptiku a spatřil jsem napodobeniny zemřelých lidí, četné voskové figury. Všude jsem pociťoval odpor k podobným figurínám, zde však ne, ačkoliv v této džeme nebyly sochy, nýbrž preparovaná skutečná těla. Co bylo příčinou? Byla to příčina tělesně smyslová nebo psychologická? Jako každá lež působí odporněji než třebas i ošklivá pravda, tak i prolhanost nebo předstíranost celého života se jeví odpornější než sice hrozný, ale přirozený majestát smrti. A smrt, kterou jsme tu viděli, nezdála se ani být smrtí, nýbrž životem jen na chvíli zastaveným, který se musí po chvíli opět rozproudit. Z těch myšlenek a pozorování mne vyrušil hlasitý výkřik emírův. Ostatní byli zticha. Zdálo se nám znesvěcením svatyně, kdybychom zde své myšlenky projevovali hlasitě. V první chvíli se podobně zachovával i emír. Stál bez hnutí a jen se díval a divil. Nyní však pojednou vykřikl: “Otec! Můj otec!” Spěchal k mrtvému, zůstal před ním několik okamžiků stát, pak zdvihl do výše paže a volal: ,,Otče! Můj otče!

Zajat a spoután, ty?” Byl ke mně obrácen zády, nemohl jsem mu hledět do obličeje, ale zvuk jeho hlasu prozrazoval nejvyšší duševní pohnutí. “I ty jsi zde!” pokračoval a odvrátil hlavu. “Otec mého otce! Můj děd. Co vám kladou za vinu vám? Řekněte mi to! Musím to vědět!” Naslouchal několik okamžiků, pak přistoupil k mrtvým a pravil: “Mlčíte? Ano, musíte mlčet! Jste mrtví! Nemohli jste se bránit, když byl spáchán zločin, znesvěcení mrtvých, když vás sem zavlekli. Ale vyšetřím to! Běda viníku, jehož dopadnu! Nejprve však chci vědět, z čeho vás obviňují! Ukažte! Ukažte!”

Rozčilení, které se ho zmocnilo, bylo nesmírné. Uchopil spisy, jež ležely před mrtvými, a spěchal s nim k nejbližšímu světlu, kde je hned začal číst. Ale nečetl dlouho. Přečetl jen nadpis jednoho spisu, zalistoval a utkvěl pozorně na

posledních řádcích. Tak to učinil i s druhým spisem. Sledoval jsem ho pozorně. Viděl jsem, jak jeho rozčilení právě tak rychle, jak vzplanulo, se opět mírní, až nastoupila nebývalá duševní skleslost. Vstal, přikročil k otci i dědovi a položil jim opět spisy na klín, aniž promluvil slova. Vypadal přitom jako člověk, který z výšin hněvu pojednou padl do hlubiny hanby a nemůže to zapřít. Pak přistoupil ještě k některým předkům, ne ke všem, nýbrž jen k těm, které měl při ruce, a nahlédl do jejich obžalob. Pozoroval jsem, že se tam zabýval jen posledními stránkami. Pak vystoupil k Abu Šalemovi a podrobil prohlídce i velkou knihu.

Nedotkl jsem se prve, když jsem prohlížel Abu Šalema, té knihy. Prohlížel jsem si ostatní maha lámy a nyní jsem dospěl k vládcům Ardistanu, jejichž jména bylo snadné zjistit, neboť byla napsána spolu s rodnými i úmrtními daty na štítcích spisů, jež ležely na jejich klínech. Z jednání emírova jsem poznal, že hlavní obsah těch písemností musím hledat na posledních stránkách. Vzal jsem do ruky spis toho, jemuž jsem stál nejblíže, a prohlížel jsem jej. Deska byla z bílé kůže. Na desce bylo napsáno černým, ozdobným písmem staroindickým: “Mír Buráder i Míribani. v letech 102 112 hedžry.” Buráder i Míribani značí Bratr Dobroty. Z toho jména, které bylo patrně čestným přídomkem vladaře, mohl jsem soudit na dobrou povahu. Nepanoval podle evropského kalendáře déle než deset let. Mohl jsem usuzovat, že výtah jeho hříchů nebude velký. Podíval jsem se nejprve na zadní stránku a to mi stačilo. Osm z deseti panovnických let strávil tento muž ve válce. Četl jsem seznam ztrát, počet mrtvých lidí a zvířat, obětí válek, ztrát na majetku a lidském blahobytu. Lidských životů utratil padesát tisíc. Nuže tohoto panovníka tedy zvali “Bratrem Dobroty”! Co asi bylo v ostatních knihách! Autoři těchto výkazů a odhadů se snažili prokázat, kolik škod způsobili vladaři tím, že vedli války a kolik viny měli na jejich vzniku. Suchá, ale strašná statistika. Byla doplněna seznamem obětí epidemií, které následkem válek vznikaly. Podivná válečná kořist! Pohled na předcházející stránky mne přesvědčil, s jakou svědomitostí, dokonce s puntičkářstvím byla statistika sestavena. Nevztahovala se jen ke škodám, které povstaly z válek vedených “Bratry Dobroty”, nýbrž i k jiným pohromám. Byly tu seznamy poprav, vypovězenců, lidí. jimž bylo zkonfiskováno jmění, lidí nevinně odsouzených, přímých loupeží i vražd a jiných násilností provedených mocí a lstí. Nejen číslice zločinů, i hodnota škody. Nebylo pochyby. Tyto důkazy byly vedeny s poukazem na knihu hlavní a na jednotlivé výtahy ostatních vládců. Dokazovaly zločin na zločin, nelidskost, lstivost, záludnost, podvod na podvod. Skutečně, lid tu byl jen proto, aby otročil, obětoval se a umíral “Effendi!” zvolal vtom emír a přerušil tak mé pozorování. Podíval jsem se na něho tázavě. “Tys to četl? ” pokračoval. “Ano.” “Odlož tu knihu!” “Proč?” “Odlož ji, prosím tě o to! Jde přece o moje

předky, ne o tvoje. Pojď sem ke mně! Chci ti něco ukázat. Víc není třeba. Ostatní nemusí nikdo vědět, kromě mne, neboť já jsem dědicem všech těch zločinů, já jsem šelmou, která je jimi obtížena. Pojď sem!” Neznělo to jako rozkaz, nýbrž spíše prosebně, ba úpěnlivě. Odložil jsem tedy

spis tam, kam patřil, a vystoupil jsem nahoru k emírovi. Otevřel poslední stranu velké knihy. “Čti!” vyzval mne a ukázal na otevřenou knihu. Poslechl jsem. Jaký to byl strašlivý seznam, jak hrozná čísla! Zdálo se to nemožné, a přece to byla pravda! “Dost!” pravil jsem a zavřel knihu. “Už?” tázal se emír. “Ano! To stačí! Vědět více by sotvakdo snesl.” “A přece! Je tu člověk, který musí vědět ještě více, který chce vědět všechno! Tím jsem já! Nesmím jen věřit, nesmím se děsit, musím zkoumat a uvažovat, aniž bych se bál. Ale ne teď, nýbrž později, až se dozvíme, co je v ostatních místnostech. Effendi, odejděme!” Sestoupil k svým předkům, zastavil se před svým otcem a dědem a promluvil k nim: “Jsem masem z masa a krví z krve vaší, ale zveme li život láskou, nedarovali jste mi život, nýbrž smrt! Buďte však bez starostí, nebudu se mstít! Přijde li sen, jenž vás všecky překvapil v slabosti, budu prvním, jenž mu nepodlehne. O, kéž by přišel brzy!” Obrátil se k odchodu,‘ale po několika krocích se zastavil a obrátil se k trůnu předsedovu, zdvihl ruku a zvolal: “Tebe, starý muži, se musím otázat, kdo určil, abys zde hrál věčného soudce, Boha, jemuž i panovníci podléhají? Kdes vzal tyto mrtvé? Budu po nich pátrat ve všech hrobkách a pak ti povím, čím jsi! Měj se na pozoru! Odvážil ses ve jménu božím účtovat se mnou a mým rodem, zúčtuji tedy i já s tebou!” Pak vyzval Halefa a ostatní: “Zhasněte světla a pojďte!” Stalo se, jak si přál. Když byly všecky svíce zhasnuty, přistoupili jsme k dalším dveřím, nad nimiž bylo napsáno “Džema živých”. Vstoupili jsme. Nebyl tak veliký jako předešlá síň, musel však také být dost prostorný. Jeho stavba a zařízení odpovídaly přesně stavbě i zařízení “Džemy mrtvých”, jenže zde bylo počítáno s menším množstvím účastníků. I zde byla tři oddělení, dvě pro obecenstvo a střední pro soudce. Nejvýše stál trůn pro předsedajícího, níže křesla soudců; pod nimi o několik stop níže místo pro obžalované. Křesla i místa byla neobsazená. Pro soudce tu bylo osmkřesel, pro obžalované jen tři. Křesla i potřebné rohože byly ve vedlejší místnosti, odkud bylo snadné je přinést. Osvětlení bylo totéž jako ve velké síni svícny, opatřené tlustými voskovicemi. Na stole předsedajícího visela veliká, i nyní v polotemnu zřetelně čitelná vyhláška, která zněla: “Zítra o půlnoci zasedá džema živých proti Šedidu el Ghalabi, nynějšímu ardistanskému emírovi. Jeho soudci budete vy, kteří toto čtete. Kdo by se vylučoval, bude potrestán!”

Udělalo to na nás ovšem neobyčejný dojem. Dívali jsme se udiveně jeden na

druhého. Vedle ve velké síni jsme se odvážili mluvit jen my dva, totiž emír a já, zde se to opakovalo. I já jsem zprvu mlčel. Že byla vyhláška určena nám, bylo jisté. Kdo ji sem však přinesl? Kdo mohl vědět, že dnes přijdeme na toto místo? Kdo to byl, jenž věděl, že se jednomu z nás podaří proniknout tajemstvím Maha lámova jezera, nalézt klíče a otevřít místnosti? “Šedid el Ghalabi?” otázal se emír. “To jsem já! Nikdo z obyvatelů mé říše by se neodvážil přikládat si to jméno. Jsem to tedy já, nikdo jiný! Nemyslíš, effendi? ” “Ano, nikdo nemůže smýšlet jinak.” “Džema živých proti mně! A zítra! O půlnoci! Ano! Tím bude vyplněno mé vlastní přání a ještě dřív, než jsem mohl tušit! Volal jsem: kéž by sen přišel brzy!” Pozoroval jsem, že se při těch slovech bezděky otřásl. I já měl pocit, jako by byl projel ledový závan celou mou bytostí. A veden tím pocitem, řekl jsem: “Nebude to však sen, nýbrž skutečnost!” “Myslíš?” “Jistě!” “Snad skutečně usnu a bude se mi to jen zdát!” “Sotva! Neboť my tě máme soudit!” “Už z toho vidíš, že se mi to bude jen zdát!” “Pochybuji! Vidím tu na všech místech popsané lístky. Rozsviťme, abychom je mohli číst!” Když zazářila světla, přikročil emír k předsednickému stolu a četl, co stálo na lístku před ním. “Abu Salem, maha láma.” Stáli jsme tu, dívali se jeden na druhého, až emír opět promluvil: “Divná věc! Mrtvý má předsedat živoucím! Jak se může dostat mrtvola, sedící v síni na svém trůně, sem? Ale dál, čtěme dál!” Lístky byly vystříhány z tmavého papíru a popsány bílým, jakoby křídovým písmem. Emír obešel místa, kde měli sedět soudcové, a četl stále tišeji: “Džirbani Kára ben Nemsi hadži Halef Omar princ Sadik čobanský starší princ Ussulů mladší princ ussulský šejk Cobanů šech el beled z el Haddu.” Celkem osm přísedících, z nich dva poslední scházeli. Jak se však měl na těchto místech objevit nepřítomný šejk Cobanů a jak má v tato místa, která nejsou nikomu známa, zabloudit šech el beled z el Haddu? Ale emír nám nedal čas, abychom se mohli zabývat těmito úvahami. Přešel k sedadlům, připraveným pro tři obžalované, a četl i zde připravené lístky: “Šedid el Ghalabi, emír ardistanský jeho otec otec jeho otce.” Lístky ležely tak, že emír měl usednout uprostřed, jeho otec po levici a děd po pravici. Emír se bezděčně otřásl, položil lístky na jejich místa a pravil polohlasně:

“Mezi dvěma mrtvými. Mezi těmi dvěma!” “A o půlnoci! brr!” připojil Halef, ušklíbaje se. “Zdali o půlnoci nebo v poledne, to je jedno!” opravil hned emír jeho poznámku. “Čas je majetkem božím. Budu li odsouzen v poledne, povede se mi právě tak špatně, jako budu li odsouzen v noci. Svíce musí být rozsvíceny, ať je venku bílý den či noc.

Prohlížejme ještě dál! Tam naproti vidím ještě dvě místa!” Stranou od polokruhu přísedících soudu stála ještě dvě nízká orientální křesla, zřízená spíše k odpočinku než k sezení, pokrytá poduškami a měkkými pokrývkami. I na nich ležely lístky. Emír je vzal a četl: “Abd el Fadl, kníže halímský obhájce. Halímská princezna Merhamé obhájkyně.” Stáli jsme a dívali se druh na druha. Ani emír nemohl úžasem promluvit. Položil opět lístky na jejich místa a sám obešel všechny svícny a zhasl světla. Pak vyšel do vedlejší místnosti, aby odtud vykročil pod širou oblohu. Následovali jsme ho.

Venku se nás otázal: “Ještě nenadešel večer. Chcete pokračovat v prohlídce?” “Ovšem,” řekl jsem. “Musíme s ní být dnes hotovi, máme li být zítra volni pro události, které nás tu očekávají.” “Věříš, že zítra nastanou nějaké události?” “Ano.” “Věříš i v džemu živých? ” “Věřím!” “A že se objeví Abd el Fadl a Merhamé? Že přijde šejk Cobanů a šech el beled z el Haddu?” “Jsem skoro přesvědčen, že přijdou.” Oddechl si zhluboka, přisvědčil a pravil: “I já jsem o tom přesvědčen! Je mi skutečně podivně. Skoro bych řekl, že zde nežijeme, nýbrž že je náš život řízen nějakou neznámou

mocí; že tu nemyslíme, ale že nám jsou myšlenky sugerovány; že nemáme vůli, nýbrž že jsme řízeni cizí vůlí. Jako by tu stál kdosi nad námi a vedl nás na uzdě, jako vodíme koně.” “Věříš, že tomu skutečně tak je, nebo že se ti to jen zdá?

Pravím ti, že zde není vůbec zdání, že vše je skutečnost. Jsme řízeni; jsme vedeni. Nejsme tu sami.” “Myslíš, že tu jsou kromě nás ještě jiná živá stvoření? Jiní lidé?” “Ano.” “Jak by to mohlo být?” “Přemýšlej!” “Budu přemýšlet. Prosím, abys mne nyní propustil. Byl li jsem v těch dvou síních, je mi všechno ostatní už lhostejné. Co ještě můžeme objevit? Musím se sebrat. Musím být sám. Jistě mne pochopíš.”

Nejen, že jsem chápal jeho potřebu samoty, ale dovedl jsem se i vžít do jeho postavení, jako bych byl sám na jeho místě. Neboť upřímně řečeno každý člověk, vzhledem k tomu, co v svém nitru musí prožívat a probojovat, je větším nebo menším emírem ardistanským, který mezi neviditelným emírem z Džinistanu a zrádným Pardálem bojuje o prázdný titul, jejž dovede vyplnit ten, kdo tohoto druhého dovede pokořit. Zatím, co emír odcházel, obrátili jsme my druzí opět pozornost k nepro pátraným místnostem. Tu jsem zaslechl za námi hlas emírův a obrátil jsem se. Zastavil se a kýval na mne. Šel jsem k němu. Když jsem k němu došel, tázal se: “Víš, kdo nás zde tak ovládá?” “Vím to,” pravil jsem. “Kdo?” “Emír džinistanský, nikdo jiný!” “Můj nepřítel!” “Tvůj přítel nejvěrnější! Dokáže ti to. Jsou bohužel na světě lidé, kteří nemohou bez očitých důkazů věřit a důvěřovat. A pak, když přemoženi důkazy získají víru a důvěru, chlubí se jí a žádají, aby jim byla připočtena k dobru.” “Jsi zase přísný, sídi, velmi přísný! A přece jsem ti chtěl přednést prosbu, k jejímuž vyplnění bude třeba veškeré tvé dobroty.” “Rád ji splním, bude li to v mé moci!” “Nevysměješ se mi?” “Myslím, že naše postavení a zvláště tvé je tak zvláštní, že by ses ani neměl tak ptát!” “Máš pravdu, promiň! Prosím tedy: nechtěl bys dnes v noci místo zde venku přespat uvnitř v džeme mrtvých? ” “Velmi rád.” “A nebojíš se?” “Koho? I kdybych se bál, budeš přece také ty při tom, abys mohl číst o svých praotcích.” “Jak to víš?” tázal se překvapeně. “Rozumí se to přece samo sebou. Já budu spát a ty budeš zápasit s číslicemi, se slovy a větami, s obludami a příšerami. Pomysli však, že už jsi i předchozí noc obětoval. Nepokládej své síly za nadlidské! Slib aspoň, že mne probudíš, kdybys mne potřeboval, abych ti mohl přispět!” “Mně mohou pomoci jen dva, mezi něž ty nepatříš, totiž Bůh a já. Ach, kdybych se dovedl modlit! Dal bych za to mnoho. Neboť cítím, že se nebeský soudce musí vyrovnat se mnou a s mými předky, než se bude se mnou moci zabývat džema mrtvých. Rozsudek, který džema pronese, musí být nejprve projednán mezi mnou a Bohem. A cestou k Bohu je modlitba. Neznal jsem ji dosud. Vyplníš tedy mé přání a přespíš se mnou v poradní síni?” “Ano.”

“Děkuji ti! Věz, že to není pošetilý strach před mrtvými, který by mi bránil být s nimi o samotě, nýbrž jen opatrnost, kterou chci zachovat. Dějí se zde podivuhodné věci. Nikdo nemůže vědět, co se mi přihodí v noci, kdy budu dlít mezi mrtvými. Není vyloučeno, že budu postaven před rychlé a důležité rozhodnutí ve věci, za kterou neunesu sám zodpovědnost. Proto si přeji, abys mi byl nablízku. Viď, že o všem pomlčíš. Nikdo nemusí vědět, že nebudeme této noci spát pod širým nebem.” Podal mi ruku a šel. Já se vrátil k ostatním. Bylo opravdu těžké zůstat lhostejným vůči jeho slovům o modlitbě. Nejen, že mne jimi pohnul, dojal mne! A to dojetí bylo smíšeno s radostí. Kdo má přání modlit se, je už blízko vyslyšení. Samo to přání je modlitbou, která bývá nejspíše ze všech splněna. Stalo se, jak jsem pravil: pokračovali jsme v prohlídce a dokončili jsme ji ještě před večerem. V poslední komnatě objevili jsme proti dveřím, jimiž jsme vstoupili, ještě jiné dveře, vedoucí na západ, jež bylo možno otevřít klíčem. Otevřeli jsme, a když se mohutný balvan vsunul dovnitř, vyšli jsme ven a octli se za městem. Pocítili jsme opět radost z naší volnosti, protože jsme se už nemuseli považovat za vězně. Byli jsme sice přesvědčeni, že se v každém případě dostaneme opět na svobodu, ale proto přece jsme si oddechli volněji, když jsme měli úplnou jistotu. Za dveřmi jsme poznali, že jsme se octli venku na haldě skalních úlomků, které se za věky udrobily z vrcholků skal Maha lámova jezera. Odtud bylo možno dostat se buď citadelou nebo větším obloukem do města a k řece. Ovšem že jsme tu cestu nepodnikli. Stačilo nám vědomí, že můžeme kdykoli opustit vězení. Vešli jsme tedy dovnitř a zahradili dveřní otvor kamenem, zavřeli pak na klíč a ukončili svou dnešní denní práci. Přiznám ovšem, že jsme měli tisíc chutí vyjet si koňmo do města a navštívit vězení číslo pět, abychom se přesvědčili, jak se tam věci mají. Ale k tomu se nám již do večera nedostávalo času. Odebrali jsme se tedy na to místo v sloupořadí, které jsme si zvolili již dříve za tábořiště, a můj Halef se opět s velikou horlivostí stal kuchařem. Aby se tomu zaměstnání mohl cele věnovat, žádal mne, abych se ujal jeho hřebce. Když jsem se pak oběma koňmi zabýval, přišel ke mně Džirbani. Byl vždy vážný, mlčenlivý a rozvážný, ale dnes tyto své vlastnosti ještě

stupňoval. Opřel se o nejbližší pilíř a přihlížel, jak se obírám oběma koňmi. Neříkal nic. “Nu?” tázal jsem se ho. “Musím snad nyní i pro tebe hledat vhodný klíč?” “Ne,” odvětil Džirbani. “Máš jej už dávno, už od prvého okamžiku, kdy jsem tě spatřil.” “A přece nemluvíš, ačkoliv sis to přál.” “Nejsem si dost jist, a říkat něco nejistého není mým zvykem. Od té doby, co jsme zde, vím, že jsem v světě zcela neznámém a přece se mi chvílemi zdá, jako bych to byl všechno již někdy viděl.” “Snad jsi tu byl už někdy v svém útlém mládí s otcem.”

“To nemyslím.” “Snad jsi tedy viděl stará vyobrazení té krajiny?” “Ani to ne.” “Snad o ní před tebou někdo mluvil?” “Ano, to je to! Ale jen tajně a beze svědků.” “Kdo to byl?” “Otec a matka. Nikdo při tom nesměl být. Jen mne strpěli, neboť jsem byl ještě malý, skorém jsem ani nebyl ještě chlapcem. Ale přece utkvěly v mé paměti některé výrazy, rčení a obraty, které zůstaly od těch dob ve mně skryté a teprve dnes znovu ožívají. Pozdravují se navzájem a doplňují se do úplného obrazu tím, co jsem spatřil. Byl jsem dnes jako ve snách, byl jsem opět dítětem. Viděl jsem otce i matku.

Naslouchal jsem jejich řeči. Mluvili o Městě Mrtvých, o jezeře Maha lámově, o obrovském andělu uprostřed prostranství, o dědičném snu emírů ardistanských, o skvostných nosítkách v tomto snu, o džeme mrtvých a džeme živých, o Abu Salemovi, nejproslulejším, nejdobrotivějším ” “To vše jsi věděl a nikdy ses mi o tom slovem nezmínil?” vpadl jsem mu do řeči. “Že jsem o tom věděl?” usmál se Džirbani. “Kdyby tomu tak bylo, byl bych ti to všechno již dávno vyprávěl. Avšak bylo to ve mně skryté, aniž jsem sám o tom měl tušení. Teprve zde se vše přede mnou bezděčně vynořilo, pojednou to stálo přede mnou a volalo na mě: ‘Tu mne máš. Zapomněl jsi na mne, docela jsi zapomněl! Znáš mne ještě?’ Řekni, effendi, není to zvláštní?” “Zvláštní ne! Naopak, je to velmi přirozené. Jen se zachovej při tom i ty přirozeně. Dovol, aby se ty obrazy z mládí v tobě samy vybavovaly, a nepro bouzej je násilím. Co v duši utkvělo, to ti duše dobrovolně vrátí. Uloupit si nedá nic. Neolupuj sám sebe!” Slyšel, co jsem mu říkal, nebo ne? Stál tiše s hlavou vztyčenou, díval se k zá padu, kde se slunce schovávalo v rudých červáncích. Neviděli jsme již sluneční kotouč, ale panenská červeň, kterou byla obloha zbarvená, se odrážela v obličeji Džirbaniho. • Jak se v krátkém čase změnil jeho obličej! I jeho postava, i jeho pohyby se v poslední době utvářely jinak než dříve. Kdybych chtěl jeho zevnějšek popsat krátce, dobře a případně, řekl bych: mladý, urostlý, mužně krásný asketa, před počátkem askeze. Tak, jak jsem teď viděl jeho tvář, ještě jsem ji nikdy neviděl. Pociťoval jsem, jak se jeho rysy vrývají do mé

paměti, abych je nikdy v životě již nezapomněl. Jak se tak díval do dálky, ale naslouchal při tom řeči vlastního nitra, promluvil konečně Džirbani: “Vím, co myslíš, a věř, že sám sebe střežím, abych nic neporušil. Právě se mi zdálo, jako bych byl viděl svého otce, jak se častokráte dělo, sedícího při královské hře v šachy. Tvrdíval vždy, že jsou šachy lží a že by měly být jako obraz války zavrženy. V šachu prý je hráč nucen obětovat pěšce, střelce, koně a věže, i ledacos vyššího, aby uchránil krále a dosáhl pro něho vítězství. Při

ukončení hry jsou obě pole vypleněná, pole vítězovo i pole poraženého. Vedení války prý se ještě dnes podobá této prastaré hře, která utkvěla na jistém bodě, aniž mohla být zušlechtěna. Budoucí člověk, dokonalý a šlechetný tvor, povede války, aniž by ho stály jedinou oběť, dobude nekrvavého vítězství!” “To jsi slyšel jako dítě?” tázal jsem se opatrně. “Ne. Tenkrát jsem byl už chlapec a dovedl jsem sám hrát šachy. Matka o tomčasto mluvívala a její řeč se mi tak vryla do paměti, že jsem později často o ní přemýšlel. Úloha vítězit, aniž přineseme oběť krve, je jednou z nejvznešenějších z celého života, nejen ze stanoviska vojenského, nýbrž i z jiných ohledů. Přemýšlel jsem o tom velmi mnoho marně. Tu jsi přišel ty s hadžim Halefem. Ukázali jste nám v Chatarské soutěsce, kde jste zvítězili nad Čobany bez jediné kapky krve, co měl můj otec na mysli. Od toho dne je mou snahou uvést v skutek jeho naučení ” V té chvíli přišel emír, který v nitru studně hledal a také nalezl samotu a uklidnění. Přidružil se k nám. Pospíšili jsme si pak, abychom věnovali Halefově večeři tolik pozornosti, kolik jí podle jeho soudu náleželo. Co jsme jedli, nastal soumrak. Celý den jsme byli na nohou a nyní jsme byli důkladně unavení. Nerozvinula se obvyklá večerní zábava, snad proto, že ani emír, ani já jsme se nesnažili hovořit. Viděli jsme dnešního dne mnohé, o čem by bylo třeba mluvit, ale to vše bylo nutno nejprve v nitru zkoušet a strávit, než se člověk odváží promluvit o tom jako o věcech všedních a všedními výrazy. Proto byla dnes brzy upravena lůžka. Emír rozložil své pokrývky dost daleko od ostatních a já jsem se k němu přidružil, aby nebylo nápadné, až se později spolu vzdálíme. Když jsem se asi po hodině mohli domnívat, že naši druzi usnuli, vzali jsme své pokrývky a odešli do síně “džemy mrtvých”. Síň byla od našeho tábořiště dost vzdálená; spáči nemohli být probuzeni rachotem dveřního kvádru. Uvnitř byla nejhlubší temnota. Rozsvítili jsme tolik svíček, kolik jich emír potřeboval; pak přikročil k tomu, aby sestoupil do očistce tohoto neobvyklého místa. Ujal se příšerné práce pročíst knihy vin svých praotců, letopisy válek, zvěrstev a krveprolévání. Já jsem si upravil na několika sedadlech v levém prostoru, určeném posluchačstvu, pokud možno pohodlné lůžko. Světlo svíček mne nerušilo; ležel jsem v úplné tmě. Nehybné postavy džemy ustupovaly v tom zvláštním příšeří do pozadí. Klamalo to zrak a zvětšovalo několikrát jejich velikost. Připadali mi jako giganti. Odvrátil jsem oči od toho pohledu a snažil jsem se usnout. Myslím, že se mi to velmi brzy podařilo, neboť si opravdu nejsem vědom, že bych byl pak i jen minutu bděl. Nevím také, jak dlouho jsem spal, než jsem byl probuzen. Mohu jen říci, že jsem se neprobudil sám, nýbrž že jsem byl probuzen hlasitým voláním.

Byl to hlas emírův. Na počátku noci stál u Abu Šalema a začal s jeho knihou, teď však stál dole u svých předků, držel v ruce jeden ze spisů a hlasitě

z něho předčítal, obrácen k soudcům. Stál tak, že jsem nemohl rozumět obsahu jeho slov, protože se tříštila o protější

stěnu a vracela se ke mně k nerozeznání zkomolená. Jak se zdálo, vžil se emír zcela do klamu, že mluví s živými osobami přednášel nyní svou řeč mrtvé džeme. Předčítal hlasitě, promlouval z plných plic, vysvětloval a objasňoval, hovořil při tom jako obžalovaný i jako obhájce, u něhož jde o vše, co nazývá svým a co by chtěl zvát svým. Nemohl jsem však ani na okamžik považovat jeho chování za nepříčetné nebo fantastické, neboť ačkoliv jsem nerozuměl slovům cítil jsem přece, že vše, co mluví, mluví z nitra své rozdrásané duše, a že ale ticho! Co to bylo ? Právě proti mému loži, ale zcela vzadu v nejzazším koutě a v největší tmě, se vynořil malý, slabě kmitající plamének, který se ke mně blížil. Někdo přicházel pomalu, opatrně. Kdo to byl? Viděl jsem cosi bílého. Čím více se krátila vzdálenost mezi mnou a tím světélkem, tím jasněji jsem viděl postavu, která světlo nesla byla to žena. Oděná bílým, až k zemi splývajícím rouchem s širokými rukávy vypadala jako duch. Upjatá byla až ke krku, hlavu i obličej nepokryté. Vlasy měla upraveny v jednoduchou, nenáročnou korunu. Tato tajemná bytost znala patrně síň dopodrobna, neboť nehleděla, kam stoupá, nýbrž obracela hlavu ustavičně tam, kde stál emír. Proto mne neviděla, když se ke mně přiblížila. Nešla přímo podél mne, nýbrž ve vzdálenosti asi deseti kroků, ale přesto jsem se přikrčil, abych co možno nejvíce zůstal skrytý ve stínu. Při tom jsem

ostře pozoroval její obličej. Neviděl jsem jí přímo do tváří, a přece jsem poznal, že nemám před sebou mladou dívku, nýbrž starší. snad už čtyřicetiletou ženu. Její postava byla vysoká, jako by byla Ussulkou, její chůze i při snaze našlapovat pokud možno tiše, byla hrdá, vznešená. Po několika dalších krocích se zastavila, zhasla světlo a stála v temnotě. Naslouchala. Chtěla slyšet, co emír mluvil. A nastavujíc ucho tím směrem, zdvihla poněkud hlavu, čímž na ni zpola se strany, zpola zepředu padlo několik svíček. Byl to stejný pohled, který mi skýtal před večeří Džirbani, když stál přede mnou v duševním vzrušení. A kupodivu nyní se mi zdálo, jako bych viděl opět obličej Džirbaniho, jenže v ženském podání, ne s výrazem asketic kým, nýbrž s oduševnělým pohledem věštkyně. Ano, nemýlil jsem se byl to obličej Džirbaniho. Vzpomněl jsem si na jeho matku. Stáří, postava, i bezděky sebevědomé vystupování to vše souhlasilo. Z místa však, kde se zastavila, nemohla rozumět emírovým slovům, proto se bílá postava opět začala přibližovat k emírovi. Tu jsem se také vztyčil. Bylo možné, že zpět půjde také touto cestou, a tu jsem si nepřál, aby mne zpozorovala. Musel jsem tedy zmizet. Umínil jsem si, že ji nespustím z očí, a proto jsem ji sledoval tak opatrné, jak jen to bylo možné. Šla ustavičně dál, chvílemi se zastavovala, aby poslechla, jsoxi li již emírova slova srozumitelná, a potorn šla stále dál, až dospěla na místo, kde začínaly

schody vedoucí na pódium, na němž seděl Abu Šálem. Zastavila se konečně za jedním ze širokých sloupů, nesoucích klenbu. Z držení jejího těla bylo zřejmé, že nyní rozumí všemu, co emír říká. I já jsem postoupil tak daleko, až jsem se octl s ní i s emírem v jedné přímce, pak jsem však usedl na zem, aby na mne nepadl paprsek světla, a vyčkával jsem, co se bude dít. Stalo se však něco docela jiného, než jsem očekával. Emírův hlas se neustále nesl klenbou. Předčítal a připojoval po malých přestávkách své vysvětlivky a poznámky. Vše, co mluvil, přednášel obrácen k svým mrtvým

soudcům. Bílá žena za sloupem jistě rozuměla každému jeho slovu, já bohužel ne. Vzdálenost mezi mnou a jím byla značná. Tu jsem spatřil, jak energicky zavřel knihu a s živým posunkem se obrátil k soudcům s výzvou, jejíž každému

slovu jsem nyní rozuměl i já, neboť se obrátil zpola ke mně. Pravil: “Duše má tone v úzkostech a nářku. Nemluvila k vám jako k mrtvým, nýbrž jako k živoucím. Předpokládala, že i vy jste kdysi měli duše, jež jste neztratili, že duše vaše nyní sestoupily k vám a jsou přítomny, kdykoli se pokládáte za oprávněny mluvit o tak velkém bezpráví. Vylíčil jsem vám své úzkosti, svá muka, svou bídu. Předložil jsem vám své otázky. Vaše jazyky jsou však němé, ztuhly ve smrti. Vaše neživá těla mi nemohou dát odpověď. Já však žádám, aby mi odpověděly vaše duše. Vyzývám je k odpovědi při všem, co jim bylo svaté. Vyžaduji ji od nich nyní, na tomto místě! Nemohu déle čekat, neboť zítra o půlnoci padne rozhodnutí nejen o mně, ale i o vás! Nejen obžalovaní, ale i soudci budou souzeni!” Odmlčel se, aby dodal posledním slovům většího důrazu. Byl nadmíru rozčilen. Třásl se a jeho hlas se třásl ještě víc než on. Pokračoval ještě: “Nechť duše vaše promluví k duši mé. Duše čeká v mém nitru. Stojím před vámi, abych vás vyslechl.” Složil ruce na prsou, sklopil hlavu a stál nehybné dlouhou dobu. Chvílemi vztáhl ruku, aby si otřel z čela pot. Stál jsem od něho daleko a přece jsemzřetelně viděl, že se mu vzrušením dmou prsa. Při tom se mi dokonce zdálo, že slyším i jeho těžký dech. Bojoval, jak bylo patrné, v nitru tuhý, těžký boj. Musel jsem v té chvíli vzpomenout na jeho slova: ‘Ach, kdybych se dovedl modlit, mnoho bych za to dal!’ Konečně rozhodil ruce, jako by chtěl něco odhodit, a zvolal: “Neslyším nic! Neslyším ani slovo, ani slovíčko, ani slabiku! Ani zvenčí, ani z nitra! Kde jsou duše, jež ke mně mají mluvit? Nechtějí? Nemohou? Nejsou snad a nebyly přítomny? Co mám dělat? Ke komu se obrátit? Kde je ten, jenž mi chce a může pomoci?” Ohlížel se při tom na všechny strany, jako by skutečně očekával odpověď. A tu zaznělo jemným a přece dobře slyšitelným tónem, jako by větřík zavanul k jeho sluchu:

“Modli se!” Emír se celý zhroutil do sebe. Rozhlédl se plaše, ale s obličejem oživlým. “Modlit?” tázal se. “Modlit? Slyšel jsem to zcela zřetelně! Kdo promluvil? Přišlo to zvenčí či se to ozvalo jen v mém nitru? Byla to některá z duší, co až dosud mlčely? Ale dovedu se modlit? Smím se modlit já, hříšník, obtížený vinami celého svého rodu? Já se mám odvážit takto obtížen předstoupit před svého Boha, jemuž jsem se tolikrát rouhal?” Udělal odmítavý pohyb, ale pak klesl na kolena a modlil se. Modlil se šeptem, zato tím vroucněji! Odvrátil jsem od něho oči a sepjal jsem ruce. Všední, kritický pohled neměl právo ho znesvětit. Pohlížel jsem na bělostnou ženskou postavu, jež se ustavičně víc a více nakláněla, aby jí ani slovo z emírových úst neušlo. Držela ruce vztyčené, sepjaté. Vystoupila nyní docela za pilířem, udělala krok kupředu, pak ještě jeden. Nyní stála před nejdolejším schodema zůstala tam stát. Ani já jsem nemohl zůstat sedět, musel jsem se bezděky zdvihnout. Připlížil jsem se poněkud blíž, abych zřetelněji viděl emírův obličej.

Nemodlil se již tiše, nýbrž polohlasně. Byl tak unesen svými pocity a myšlenkami, že je odíval ve slova. Ke konci mluvil hlasitěji a hlasitěji, až konečně vstávaje, zvolal: “O, nyní se již neobracím k zemi, k mrtvým a k duším zesnulých, nýbrž pozdvihuji svou naději k nebi, k věčnému životu, k duchu všudypřítomnému, k němuž jsem se modlil a který mi jistě v mém nitru dá odpověď na otázku: bylo správné mé dnešní rozhodnutí? Je zakázáno takto se modlit?” Odmlčel se uprostřed věty a ustoupil, překvapen, ne však polekán. Jeho pohled postřehl bílou ženskou postavu, která právě vystoupila na první stupeň a pak vystupovala dál. Když došla až k Abu Šalemovi, postavila se mu po pravici, položila ruku na velikou knihu před ním ležící a promluvila jasným hlasem: “Viny popsané v této knize budou o půlnoci nejblíže příští vymazány, budeš li chtít. Uslyšíš nejen vnitřní, ale i vnější odpověď. Zhasni světla!” Uposlechl, neodvážil se vznést k ní pohled. Bylo patrné, že ji považuje za nadpozemskou bytost. Když bylo poslední světlo zhasnuto a nebylo nic vidět, zaznělo opět jasným hlasem z temnot: “Co sis umínil, není pošetilé. Můžeš vzít celé břemeno na svá bedra, neboť tvá síla se vyrovná síle všech tvých předchůdců. Spolehni na Dobrotu a Milosrdenství, které jsou na cestě k tobě!” Nastalo ticho. Zdánlivě se nic nehnulo; ani já jsem se neodvážil pohnout. Pak se ozval v mé blízkosti jemný šustot, jako by se lem jemného šatu otíral o zemi. Sotva znatelný závan vzduchu mi ovanul obličej. Jemná vůně po něm zůstala, jako když o velikonocích zavoní z oltáře svěcené kočičky. Byla to ta záhadná postava. Přešla kolem mne, ale mnohem blíže než prve, kdy mě vůně nemohla dostihnout. Dala úmyslně zhasnout světla, takže nyní v úplné tmě ji nikdo

nemohl okem sledovat. A mně to konečně bylo docela vhod, že nepozorovaně zmizela. Rozuzlení té záhady by bylo minulý okamžik připravilo o všechnu poezii. Uvažoval jsem, jak se mám k emírovi zachovat a rozhodl jsem se v nitru, že klidně vyčkám, co mi sám sdělí a jaké pronese domněnky. Odplížil jsem se proto co možno tiše k svému loži a ulehl jsem tu jako prve. Po chvíli jsem zaslechl kroky. Emír přišel a hmatal po mně. Nehnul jsem sebou hned. Chtěl jsem, aby myslel, že spím. Zatřásl mnou, a teprve tehdy jsem se tvářil, jako bych se probouzel. “Spíš tvrdě,” pravil emír. “Usnul jsi hned, či teprve později?” “Ihned,” odvětil jsem. Bylo to celkem pravda. Že jsem se později probudil, jsem pro tuto chvíli zamlčel. “Vstaň a pojď!” vyzval mne. “Jsi již hotov?” “Ano.” “Se všemi knihami?” “Ano. Se všemi knihami! Co jsem chtěl vědět, vím!” “Zhasl jsi již všechna světla, jak vidím.” “Poněvadž odejdeme. Rozložíme si lůžka venku. Pak nebude nikdo tušit, až nastane ráno, že jsme zde byli.” Vstal jsem tedy, vzal svou pokrývku, jako on vzal svou, a následoval jsem ho. Uzavřeli jsme opět vchod balvanem a odebrali se na místo, kde jsme leželi večer. Cestou nepromluvil ani slova, teprve když jsme se položili k spánku, tázal se: “Effendi, věříš v duchy?” “Ano,” odvětil jsem. “Bůh je duch!” “To nemyslím. Věříš, že jsou strašidla?” “Ne.” “A věříš ve svaté a světice boží?” “Ano.” “A v blažené?” “Ano.” “Tedy slyš: viděl jsem blaženou ženu!” “Mýlíš se!” “Nemýlím! Nejen jsem ji viděl, ale mluvila také se mnou.” “A přece se mýlíš! Řekla ti, že je blažená?” “Ne, ale byla jí; vím to bezpečně. Nemůže být nikým jiným!” “Nechtěl bys mi vyprávět ” “Teď ne. Jsem tak šťasten, jsem tak bohatý, že vyprávět nemohu. Musím si vše v hlavě srovnat, než budu moci o tom promluvit. Dobrou noc!” “Spi dobře!”

Odvrátil se na druhou stranu, já však ne, neboť jsem ze zkušenosti věděl, že ještě není u konce. A skutečné, po několika minutách se ke mně obrátil a tázal se: “Spíš, effendi?” “Ještě ne.” “Jsi přesvědčen, že příští půlnoci bude zasedat džema živých?” “Řekl jsem ti již jednou, že v to věřím.” “Já také. Vím dokonce, že přijde i Abd el Fadl a Merhamé.” “Jak bys to mohl vědět?” “Vím to! Snad ti budu někdy později vyprávět, kdo mi to řekl. Mohu na Dobrotu a Milosrdenství spoléhat, neboť jsou již na cestě ke mně. Dobrou noc!” Opět se odvrátil, ale já ještě ne. A dobře jsem hádal, neboť po několika minutách se otočil opět ke mně a tázal se: “Teď jsi asi již usnul, effendi?” “Tak ze tří čtvrtin,

ale ještě ne docela.” “Promiň, že tě opět ruším! Musím ti říci něco důležitého.” “Je to něco pěkného?” “Velmi! Vzpomínáš na to veliké, srdečné přání, které jsem vyslovil dnes pozdě odpoledne, když jsem tě k sobě zavolal?” “Ano, vzpomínám.” “Jaké to bylo přání?” “Přání, aby ses modlil.” “Ano, bylo tomu tak! A pomysli si, effendi, já se modlil!” “Smím tomu věřit?” “Věř! Rád přiznávám, že je to víře nepodobné, ale stalo se to. Dovedeš si představit, co to znamená? Emír ardistanský se modlil! Můžeš odhadnout, jaké to bylo vítězství boží? ” “Jak to myslíš?” “Inu vítězství boží!” “Nad kým?” “Nad kým? Ještě se ptáš? Nade mnou zvítězil a nad nevírou!” “Ubohý!” řekl jsem nejsoustrastnějším tónem. “Koho tím myslíš? ” “Tebe.” “Proč?” “Poněvadž jsi ubožák, jeden z nejubožejších.” “Nerozumím ti. Cítím se bohatý nad všechny boháče! Upřímně jsem se ti k tomu přiznal, a ty, místo abys mne pochválil, nazýváš mne ubožákem. Proč?” “Poněvadž jsi v svém štěstí pyšný, místo abys byl pokorný!” Posadil se na loži, naklonil se ke mně a tázal se: “Pyšný? O tom nic nevím!” “Že ne? Což ses právě neporovnával s Bohem?”

“Já? Sebe? Jsi při smyslech, effendi?” “Doufám. A proto správně hodnotím tvé tvrzení, že Bůh nad tebou zvítězil. Uvážil jsi, že každé vítězství předpokládá předem boj?” “Zajisté. Však jsem také bojoval proti Bohu, a o Bohu jsem nechtěl ničeho vědět!” “Ubožáku! Dvojnásob ubohý. Domníváš se, že jsi Boha přinutil, aby s tebou bojoval? Mráček, který se musí rozplynout, se chlubí, že bojoval se sluncem! Bůh nebojuje nikdy s některým ze svých tvorů, pamatuj si to! Dobrou noc!” Neodpověděl mi. Položil se opět a pohazoval sebou sem i tam. Teprve po dlouhé chvíli zahořekoval: “Je hrůza tě poslouchat, effendi, hrůza! Právě v okamžiku, když se cítím být tak šťastný a bohatý, zasazuješ mi znovu ránu, bolestnou a krutou ránu!” “Ano, tak je to. Právě, když se cítíme být nejbezpečnějšími, spadneme z koně nejsnáz. A ty sis osedlal věru velikého a vysokého koně. Rozuměj bojujeme přece jen se sobě rovnými. Kdo bojuje proti přirozeným zákonům, nesmí se domnívat, že zákon bojuje s ním! Takový člověk bojuje jen sám proti sobě a příroda ho za to stihne svým trestem. A právě tak je tomu s tvým bojem s Bohem. Jen přemýšlej! Jsou to hlubiny, z nichž můžeš vynést ještě tisíce myšlenek, jako dobýváme ze země kameny a kovy. A teď doopravdy dobrou noc!” Neodpověděl a teprve když jsem už skorém usínal, opět se ozval: “Effendi, možná, že to přece nebyla od tebe hrubost. Snad jsi to se mnou myslel dobře a velmi upřímně!” Neodpověděl jsem mu. Pak jsem zaslechl, že pohlasitě praví: “Usnul! Dobrou noc, ty zlá, hrubá, milá upřímnosti!” Utichl konečně a já skutečně usnul. Když jsem se probudil, ležel klidně vedle mne a usmíval se ze spánku. Nebylo právě časně. Druzi se již dávno upravili. Pospíšil jsem si, abych je dohonil. Emír, když ho později probudil hluk, následoval mého příkladu. Náš plán pro dnešní den byl obsáhlý a zajímavý. Především jsme se chtěli vydat do průplavu a ohledat zařízení propadliště, které nás zaneslo tak neočekávaně do podsvětí. Pak jsme chtěli pátrat po tom, zda lze otevřít z průplavu zdánlivě zazděný východ k řece. Tušil jsem, že veliká rotunda jezera Maha lámova má asi nějaké spojení s citadelou; prozkoumat však toto tajemství nebylo právě nutné. Především bylo záhodno prozkoumat samo město a zjistit, jací lidé v něm bydlí, v jakém jsou poměru k vzbouřencům a jak se přičinili o naše zajetí. Není třeba dodávat, že bylo nutné počínat si při pátrání velmi opatrně. Na koních jsme jet nechtěli. Pěšák snáze všude projde a snáze uklouzne nebezpečí, jemuž je jezdec vystaven. Chtěli jsme se do města vydat jednotlivě a každý z nás měl propátrat určitou jeho část, ovšem k tomu mělo dojít teprve pak, až dokonale prozkoumáme průplav a vězení číslo pět. A na tuto výzkumnou cestu jsme se vydali ihned. Oba princové ussulští se uvolili zůstat na stráži

u koní, ostatní projevili přání zúčastnit se prohlídky kanálu a vězení. Otevřel jsem dveře vedoucí do starého průplavu, první dveře, které jsme objevili a šťastně otevřeli. V místnosti za nimi, opatřené sedadly, jsme opět rozsvítili svíčky, které nám ukázaly cestu až sem, a při jejich světle jsme došli až do těch míst, nad nimiž stála zrádná dvojitá brána. Pátrali jsme zde již dříve, ovšem nadarmo, protože nám nebyl tenkrát znám způsob zdejšího tajemného otvírání dveří. Teď, když jsme už v tom měli zkušenosti, doufali jsme, že i zde objevíme cestu z vězení. Tušení mne nezklamalo. Zpočátku se sice zdálo, že budeme hledat nadarmo, ale konečně mi přece jen bylo jedno místo na podlaze nápadné. Věnoval jsem mu pečlivou pozornost. Podlaha tu byla všude kamenná, jen na tomto jediném miste ji tvořila upěchovaná země, na první pohled teprve před nedávném na kypřená, jako by tu byl někdo hrabal. Vnořil jsem ruku hlouběji do země pak ještě víc a vytáhl jsem konečně klíč, docela stejný, jako byly všecky klíče až dosud nalezené. Jakmile jsme byli majiteli klíče, šlo ostatní samo sebou. Věděli jsme, v které výši máme asi hledat klíčový otvor, a netrvalo dlouho, skutečně jsme jej našli. Když jsme otevřeli, vešli jsme do hlubokého, úzkého prostoru, v němž jsme našli mechaniku, jíž byla spouštěna a vytahována plošina, která nás sem dopravila. Byl to primitivní kladkostroj, zatížený kamennými závažími. Stačil jediný hmat a byli bychom bývali hned vyneseni nahoru, ale vzdali jsme se tohoto pokusu. Ještě důležitější objev jsme udělali později. Prostor, v němž jsme nyní byli, hraničil jednou svou úzkou stranou s tlustou zdí průplavu, a to právě v těch místech, kde bylo třeba hledat východ do jeho ústí, jestliže zde totiž takový východ vůbec byl. Hledali jsme dost dlouho marně. Několikrát jsem vyšel ven, abych se poohlédl, vždycky jsem se však opět vrátil. Nebylo tu nic nápadného, leda dvě dřevěné trámové hlavice, které v místnosti určené pro závaží vyčnívaly ze zdiva, jedna asi tři, druhá pět stop nad podlahou. Dlouhé asi dvě stopy, vyznamenávaly se nadprůměrnou mohutností. Zamyslil jsem se nad nimi. K čemu zde byly ty hlavice? Měly snad sloužit jako konzoly či nosiče? Jistě ne. Kdyby tu něco podobného bylo třeba, byl by stavitel užil kamene, který měl spíše po ruce než dřevo. Hlavice měly jisté účel, jenž se sklepením neměl nic společného. Ten účel bylo patrně třeba hledat ne uvnitř, nýbrž zvenčí. Venku přiléhala ke štole příčná zeď, uzavírající průplav. Byl li některý z jejích obrovitých kvádrů známým nám způsobem upraven na dveře, byl to jistě ten, jenž venku přiléhal ke zdi, u níž jsme stáli. V tom případě byl účel obou trámových hlavic jasný. Bylo konečně možné vytušit to také z jejich neobyčejné mohutnosti a síly, která svědčila, že musí vydržet značný tlak a odpor. Snad tvořily držadla silných závor, jimiž byly dveře upevňovány zvenčí. Závory však bývají zpravidla pohyblivé, kdežto zde to vypadalo tak, jako by klády byly pev

ně zazděny. Pokusil jsem se jimi otřást. Nebylo to lehké, ale omítka se začala drolit. Pomohli mi druzi, a tu se ukázalo, že obě závory se jen zdály být zazděnými, ve skutečnosti byly volné. Jakmile opadala zevní omítka, která sloužila jen k tomu, aby oklamala zrak, podařilo se nám nejprve jednu, pak i druhou kládu vytáhnout. Závory tedy byly odstraněny; venku se však nic nehýbalo. Bylo asi třeba pomoci i zvenčí. Vyšli jsme tedy ven a zatlačili. Skutečně! Veliký kámen

povolil naším tlakem, nejprve pomalu, pak rychleji a rychleji. Byl právě tak založen, jako všechny ostatní dveře na Maha lámově jezeře. Když vjel dovnitř a zastavil se, pak stačil dost malý tlak z druhé strany a kámen zase vjel na své místo. Pospíšili jsme si vystoupit ven. Šli jsme dál a dál, sledujíce průplav pod vězením a volným prostranstvím až k jeho konci. Viděli jsme jeho ústí do řečiště, když jsme při příchodu sem sjížděli z pahorkatiny. Když jsme se dostali až k ústí, čekalo nás překvapení. Vřečišti byla voda! Byl to pravý zázrak! Po staletém suchu, po věčné vyprahlosti pojednou opět voda! A právě nyní, za naší přítomnosti! Nebylo jí ovšem mnoho, místy louže, tu a tam rybníček, ale mezi loužemi a rybníčky se už začínaly řinout praménky prozrazující, že je v zemi mnohem více vláhy, než by se dalo tušit a než může slunce, které právě dnes znamenitě pražilo, vysušit. Při spatření tohoto neočekávaného úkazu vypukl všeobecný jásot. “Tohle je to neustálé hučení vody v ‘Andělské vodárně’,” pravil Halef. “Voda, která odtamtud odtéká, dere se zde na světlo. Nemyslíš si to také, effendi?” “Ne,” odvětil jsem. “Příčiny tohoto úkazu nelze hledat ve studnici, nýbrž mnohem dále a v krajině vysoko položené. Požehnání, které zde vychází na světlo, bylo zemi svěřeno nahoře v Džinistanu.” “Zmizí tato voda opětně nebo zůstane či vystoupí ještě výš?” tázal se princ Čobanů. “Jaká bude vůle Boží! Lidským zrakem nemůžeme stopovat cesty Boží. Ve všem, co se zde děje, musíme hledat božskou prozřetelnost!” “I v této vodě?” “Ano, i v této vodě! Snad se dozvíme, dřív než se nadějeme, proč právě nyní a proč právě nárn byla seslána.” “Proč? Poněvadž se naplnil čas!” vykřikl vtom emír, jehož oči se leskly zvláštním způsobem. “Až se tam nahoře v horách budou denně otvírat brány ráje, nadejde doba, pro níž byl návrat řeky předpovězen. A přijde li pak opět Bůh po proudu řeky do Ardistanu pak pak ” Odmlčel se. Pocítil, že tím, co měl na jazyku, by vyvrátil veškeré své bývalé nazírání. Tu však k němu přistoupil rychlým krokem Džirbani a vyzval jej: “Mluv dále, mluv dále! Nebo snad se bojíš to vyslovit?” “Bát se? Já?” otázal se emír. Dívali se jeden druhému do očí, oba vážně a zkoumavě. Obličejem emírovým přelétl záblesk, jako by byl blízko tomu cítit se uraženým. Ale přemohl toto

nemalé pokušení. Zlostný výraz ustoupil mírnému úsměvu, když odpovídal: “Dříve bych se byl snad bál; to však bylo právě dříve. Nyní však jsem se přesvědčil, že není hanba, stane li se člověk rozumnějším, rozvážnějším a vyjasní li se mu v duši. Dříve by mi byla moje pýcha zakazovala přiznat se k omylu, ale nyní, nyní ” Odvrátil se od Džirbaniho ke mně a pokračoval: “Effendi, radil jsi mi, abych se modlil o dar skromnosti. Udělal jsem tak v době, když jsi usnul. Chtěl jsem celý Džinistan zaplavit válkou. Chtěl jsem dobýt ty hory, z nichž přichází voda, scházející celé mé říši. Považoval jsem se za velikého vojevůdce. Chtěl jsem vraždou a smrtí dobýt toho, co ještě nikdy nebylo dobyto sevřenou pěstí. Tak bylo dříve kdysi jindy. Dnes však, pravím tobě, kdyby přišel opět Bůh po proudu řeky, aby se tázal, chci li válku či mír, řekl bych mu, že si přeji, aby zavládl mír nejen mezi národy mé říše, ale i mezi námi a Džinistanem, jehož občané se mohou chlubit, že u nich nikdy ani kapka krve nevytekla. Jsi spokojen s tímto mým prohlášením, effendi?” Podal jsem mu radostně ruku a odvětil jsem: “Děkuji ti! Bůh přijde zcela určitě! Je tedy dobře, že víme všichni, jakou dostane odpověď. Teď však se opět pusťme do svého pátrání! Zavřeme dveře za sebou a až projdeme řečiště, vylezeme tam u mostu na břeh, abychom se pak odebrali k vězení číslo pět. Z toho pak, co se tam přihodí, určitě se vyvinou i další věci.” Druzi byli srozuměni a tak jsme se vrátili do nitra kanálu, zasunuli jsme uzavírací kámen a řečištěm jsme zamířili k mostu, přes nějž jsme při svém příchodu do Města Mrtvých přejeli. Tam byly totiž schody, jež nám umožnily vystoupit na nábřeží bez jakéhokoliv nepříjemného šplhání. Tento nový vstup na svobodu přinesl příhodu, která sice neměla nějaký dalekosáhlý význam, ale nás přece rozradovala. Když jsme totiž vystoupili na schody a ocitli se na předmostí, chtěl jsem se obrátit ihned k vězení a odvrátil jsem se proto od řeky; tu však zvolal Halef: “Stůj, neodvracej se, effendi! Pohleď za most!” Uposlechl jsem této výzvy a spatřil jsem šest velbloudů, kteří k nám přicházeli z druhé strany. Byli obtíženi vodními měchy a na tom, jenž kráčel v čele, seděl muž, jehož tvář nebylo možné dobře rozeznat, zvláště proto, že měl cíp svého haiku hluboko stažený do očí. Když se však přiblížil, poznal jsem v něm toho hodného hlídače studny a cisterny, který se mne tak laskavě ujal na cestě sem. On pak, když mne spatřil, seskočil v jízdě ze svého běhouna a aniž by ostatní velbloudy zastavil, běžel radostně ke mně a volal: “Hamdulillah, že tě vidím! Buď pozdraven! Jaký strach jsem měl o tebe! Jak mne těší, že ještě žiješ ty i ostatní! Chtěl jsem vás zachránit! Přináším vodu!” “Ach, dobrý, milý, věrný muži!” odvětil jsem. A pokynul jsem emírovi se slovy: “Tvůj vládce se ti odmění!” Hlídač poklekl před emírem, ten mu však poručil, aby vstal, a pravil:

“Viděl jsem tě jen krátký okamžik, ale proto přece tě opět poznávám. Seděl jsi v domku u cisterny a pak jsi vyšel ven. Dal jsi nám dobrou radu a nebudeš toho litovat. Dovedl jsi si zjednat čas při své službě u cisterny a donést nám vodu. Nebránil ti nikdo?” “Ne. Nebyl tu nikdo, kdo by mi mohl bránit! A také zde není ani človíčka, který by mne mohl dopadnout!” “Ani človíčka?” “Není tu nikdo! Všichni, kdo bydleli ve Městě Mrtvých, museli se vzdálit. Nikdo nesměl zůstat. Nesměla tu zůstat ani živá duše, která by s vámi mohla mluvit nebo vás spatřit! Nesměl tu nikdo zůstat proto, aby snad nepřipadl na myšlenku zachránit vás, neboť jste byli všichni zasvěceni smrti. Vy i ti, které sem chtěli ještě vlákat.” “Sem vlákat? Sem, do jisté záhuby? A kdo to měl být?” “Vojsko Džirbaniho! Ussulové a Čobani, kteří lstí a mocí budou přinuceni, aby se co nejrychleji vydali do Města Mrtvých!” “Je to pravda? Odkud to víš?” otázal se emír a díval se dotčeně na nás. Byli jsme právě tak zaraženi jako on, ale nijak polekáni. “Každý to ví,” odvětil strážce. “Pověst o tom je schválně rozšiřována po celém kraji, aby každý věděl, jak je veliký, smělý, statečný a chytrý nový vladař.

Pardál odejel do Ardu. Křesťané jsou zapuzeni a všichni ostatní se přidali k němu a kdo je ještě věrný .•” “Má žena! Mé děti!” skočil mu do řeči emír. “Musím ihned pryč odtud, pryč, pryč!” Obrátil se, jako by chtěl svůj úmysl ihned uskutečnit, ale Džirbani mu zastoupil cestu, chytil jej za rameno a varoval jej: “Kam? A sám, bez nás? Bez rady a rozvahy? ” “Pomysli však, má žena mé děti !” “Mašalláh! Já mám uvažovat! A ty snad ne? Tvá žena, tvé děti? Nemáme my snad nic, co bychom mohli ztratit? Nemají tu být vehnáni všichni spojení Ussulové a Čobani do zkázy? Jedná se o životy tisíců! Vidíš snad, že bych proto chtěl také prchat?” Tu sklopil emír, jenž se v té chvíli musel nadlidsky přemáhat, oči a zahanben obrátil se opět se zdánlivým klidem ke strážci: “Co víš ještě? Pověz mi všecko!” “Pardál zůstane v Ardu už jen několik dní,” pravil tázaný. “Pak povede všecko vojsko, které ještě zůstalo doma, za oddíly, které už byly vyslány proti emírovi džinistanskému a udělá jediným mohutným náporem válce konec.” “Dále!” “Dál už nevím

nic.” “A odkud víš, co jsi nám vyprávěl? Pardál ti to přece neřekl!” “Ne, on ne. Dozvěděl jsem se to od jeho vojáků, které nechal u studny, když s vámi odjel do Města Mrtvých. Přitrhli k nim ještě jiní vojáci, kteří měli za úkol

uzavřít celý okraj pouště na tak dlouho, dokud nebude možno předpokládat, že jste tu již zahynuli. Nemůže tedy semk vám nikdo, kdo by vás mohl zachránit, nepronikne živá duše. A těch několik lidí, kteří tu byli, vzal Pardál s sebou, když odtud se svým “generálem” a se svými padesáti jezdci odejel.” “Není tu tedy nikdo? Skutečně nikdo?” “Ani živá duše! Neboť bylo přece mým úkolem odměřovat a zasílat vodu pro každého jednotlivce, který se zde nalézal. Já jsem také obstarával napájecí stanice, které jste cestou nalézali, když vás sem dopravovali a opatřovali si vodu. Věděl jsem, kdy a v jakém pořádku se musí vracet. Když dorazili první, vědělo se nebo alespoň tušilo, že se úklad proti dosavadnímu vládci Ardistanu povedl a tu mne odehnali. Řekli mi, že už mne nepotřebují, abych si běžel, ale abych se snad neodvážil opět vrátit.” “Znali snad tvou oddanost k mojí osobě?” “Snad ji tušili a to jim postačilo. Šel jsem tedy, ale trochu jinak, než si mysleli. Když se setmělo, aniž by mne kdo pozoroval, dopravil jsem na svých velbloudech tolik zásob a vody, co jsem jen mohl pobrat, do pouště a k ránu jsem se opět vrátil, nikým neviděn, k studni. Když jsem se potom zrána rozloučil a odejel se zvířaty beze všeho nákladu na opačnou stranu, nemohl nikdo tušit, že velikým obloukem zajedu opět ke své skrýši, kde jsem vodu a zboží v noci složil a vydám se pak se zásobami sem. Nyní však vidím ke své veliké radosti, že jste volní a svobodní a že žízní nezahynete, protože se v řece objevila voda. Zázrak, jemuž bych nevěřil, kdybych jej na vlastní oči neviděl!” Strážce jednal moudře a věrně. Emír mu podal ruku a pravil: “Buď bez starosti! Tvá věrnost dojde odměny právě tak, jako bys nám byl zachránil život. Jsi tedy skutečně přesvědčen, že se tu kromě nás nenalézá ani živé duše?” “Ano, jsem o tom úplně přesvědčen!” “Ani tam ve vězení číslo pět? ” “Ani tam!” “Pak se tam tedy přece vydejme, abychom si je alespoň prohlédli.” Šli jsme. Strážce se svými velbloudy nás následoval. Brána byla zavřená, nemohli jsme dovnitř. Tu přelezl Halef zeď a otevřel nám zevnitř. Nechtěli jsme ho ještě zasvěcovat do svých tajemství. Budovy byly prázdné. Nebyly pro nás zajímavé. Naše pozornost byla věnována jen podlaze mezi oběma branami. Sestávala z dřevěných trámů, pokrytých hlínou a posypaných pískem. Ve dvoře vpravo i vlevo od brány byla upevněna dvě kola, s navinutými konci provazů od zdviže. Jedním kolem se zdviž dala spustit, druhým pak opět vytáhnout. To bylo celé umění, jehož jsme se měli stát oběťmi. Přeřezali jsme obě lana, nechali jsme je spadnout dovnitř a konce pak jsme zahrabali v hromadě hlíny, která byla nakupena v jednom rohu dvora. Tak zůstalo toto tajemství zahlazeno pro ty, kdo je neznali, a ti, kteří je znali, nemohli ho podruhé upotřebit. Na to jsme zavolali dovnitř i strážce studny. Vykázali jsme mu zde prozatím byt a poručili

mu, aby byl ustavičně připraven k našim službám. Pro pozdější dobu mu pak emír slíbil jiné, výnosné místo. Poněvadž si Pardál předsevzal vlákat vojska Ussulů a Čobanů do Města Mrtvých, mohli jsme se těšit, že uskuteční li tento svůj plán, shledáme se vbrzku se svými přáteli. Kde a jak je však umístíme, byla otázka, kterou jsme si museli ihned vyřešit. Místa sice bylo v celém městě dost, ale bylo třeba, abychomzůstali pohromadě a rozptylovali se co nejméně, a tu se mi zdála citadela nejvhodnějším shromaždištěm. Emír byl ihned ochoten nás tam uvést. Ujišťoval, že tam zná každičký kout a že mu můžeme pro tentokrát jako vládci zcela důvěřovat, neboť se jistě nemýlí. Nabídku jsme přijali. Když jsme pak procházeli mnohé ulice a uličky, vymřelé a beze stopy po nějakém životě, prohlížel jsem si vše, co se tu mým očím skýtalo, ze stanoviska člověka, který poznal tajemství Maha lámova jezera. Hořejší díl citadely se opíral o pevně uzavřený skalnatý kruh, jenž tvořil vnitřek někdejšího jezera. Že byly skály vyhloubeny, aby byly získány všechny místnosti, které jsme prohlédli, je nám známo. Tyto prostory mohly být od nejvýše položených místností citadely odděleny jen přírodními nebo i umělými zdmi, jež jistě nevynikaly zvláštní tloušťkou, a tu nebyla příliš vzdálená myšlenka, že bude existovat nějaké tajné spojení mezi skupinou budov citadely a jezera Maha lámova. Tato myšlenka mne neopouštěla, když jsme stoupali nahoru, otevřenou branou bez vrat vcházeli do citadely a když nás pak emír prováděl všemi jejími místnostmi, které znal. Nemohu se zabývat popisem pevnosti, ačkoliv by to nebylo bez zajímavosti. Stačí, podotknu li, že k účelu, k němuž jsme ji potřebovali, se znamenitě hodila. Nemohu však zamlčet malou příhodu, která mi způsobila tajnou radost. Sběhla se, když jsme se nalézali v tom díle citadely, jehož prostory patrně zaujímal kdysi byt nejvyššího velitele. V jednomz těchto krásně položených a vysoko vyklenutých pokojů jsem spatřil něco, co okamžitě vzbudilo moji pozornost, ačkoliv jsem o tom nepromluvil. Našel jsem tu totiž na zdi, zbudované z obrovských kvádrů, jež ležela proti oknu, právě takové slunce, jaké jsme objevili u vchodu do “vrátnice” či “administrativního pokoje” dole u Maha lámova jezera. Byl jsem ovšem ihned přesvědčen, že je tu spojení s tajemným “podsvětím”. Z oken tohoto bytu byla znamenitá vyhlídka a dala se odtud přehlédnout značná část města, jež leželo pod námi v plné sluneční záři. Nejjasněji však zářila ona mnohá a stále se množící místa, kde v řečišti vystupovala voda na světlo. Teprve odtud jsme mohli přehlédnout, jak četné jsou tyto “louže”, jež neobsahovaly vodu stojatou, nýbrž “živou”. Stáli jsme tu všichni pohromadě, hleděli dolů a těšili se tímto pohledem. “Kdyby to tak zůstalo, byla by poušť vrácena opět kulturnímu životu,” pravil prvorozenec čobanů. “Zůstane to tak!” tvrdil Džirbani tak určitě, že to působilo dojmem, jako

by to na něm záviselo, aby o těchto věcech rozhodoval. Oči emírovy se však zvětšily a vlhly, když promluvil: “Víš li, effendi, co jsi řekl prve dole u vchodu do průplavu?” “Nevím, co myslíš?” odvětil jsem. “Řekl jsi: ‘Ve všem, co se tu děje, musíme hledat božskou prozřetelnost. Možná, že se dozvíme dříve nebo později, proč byla tato voda právě nyní a právě nám seslána.’ Řekl jsi to nedávno a hle, již se tvá slova vyplňují. Tato voda přišla, aby zachránila vojska Čobanů a Ussulů, kdyby zde jiná voda nebyla nalezena. Cesty prozřetelnosti jsou obdivuhodné! Neměl jsi strach o svá vojska, když jsi slyšel prve mluvit strážce cisterny?” Touto otázkou obrátil se k Džirbanimu, jenž odvětil: “Ne. Šejk Čobanů je s vojskem a v mé nepřítomnosti velí můj opatrný Irád, setník Hukarů, mým lidem. Toho nelze obelstít.” “Skutečně ne?

Což jsi se nedal sám také přelstít?” Ne ” “ne. “A přece. Promiň. Což tě Pardál nezavedl do těchto míst?” Tu sáhl Džirbani do svého řasnatého roucha, vytáhl odtud složený dopis a odvětil s úsměvem: “Mlčel jsem až dosud, neboť jsem chtěl zachovat drahé a svaté tajemství; nyní však ať se aspoň effendi přesvědčí, aby mne i on nepovažoval za neopatrného člověka. Obdržel jsem toto psaní poslem, jehož jsem neznal, a který ihned po doručení zmizel; znám však

písmo i tajnou značku na konci posledního slova dopisu. Co jsem udělal, udělal jsem následkem tohoto dopisu a ne z jiných pohnutek. Budoucnost ukáže, že mohu za svůj čin zodpovídat.” Rozevřel dopis a podal mi ho. Četl jsem: “Pozdravuji tě dnes poprvé touto svou vlastní rukou a tímto písmem. Pardál tě bude chtít přelstít, vlákat do Města Mrtvých; dej se tam unést. Pardál, až odejdeš, bude chtít i tvoje vojsko zahnat do Města Mrtvých. Uděl svému Irádovi rozkaz, aby se tam dal zatlačit, ne však pouští, nýbrž kolem řeky. Najde vodu a vzdálí od ní žízní strádajícího nepřítele. Tvůj otec.” Složil jsem opět dopis a podal jej Džirbanimu a slova, která jsem pak promluvil, neplatila jen emírovi, nýbrž i všem ostatním: “Prohlašuji tímto, že náš přítel Džirbani jednal ne neopatrně, nýbrž moudře, ba dokonce velmi moudře. Jak z tohoto dopisu vidím, očekávají nás veliké a důležité události. Je velmi pravděpodobné, že Ussulové i Čobani přijdou ještě dnes. Navrhuji proto, i když nepřijdou, abychom jim jeli naproti, tedy abychom alespoň vyjeli na výzvědy dolů po vodě, a sice ihned.” “Myslíš, abychom si došli pro své koně?” otázal se emír. “Ano.” “Pak tedy budeme muset opět dolů k řece a vrátit se průplavem.” “Ne.” “Kudy chceš tedy jít? “

“Cestou kratší a pohodlnější, kterou nás ty povedeš.” “Neznám takovou cestu!” “Že neznáš? A přece jsi tvrdil, že zde znáš každý kout!” “Zde? Což je odtud nějaká podobná cesta?” “Ano, a dokonce z tohoto pokoje.” “Mluvíš v hádankách!” “Rozluštím tuto hádanku hned, ačkoliv jsem na tomto místě poprvé v životě. PojoTte!” Obrátil jsem se

ovšem k tomu kamenu a ostatní mne následovali. Hned prvním dotekem jsem se přesvědčil, že je i toto srdce z kovu a že je pohyblivé. Otočil jsem je zleva doprava. Ve zdi to krátce a tiše cvaklo, kámen ustoupil a dveřní otvor byl volný. Prostor, jenž se nyní před námi otevřel, neměl okna a byl úplně tmavý. Nyní však vpadlo světlo zvenčí dovnitř a tu jsme poznali, že je to prostor úzký a nijak hluboký. Tvořil krátkou chodbu, na jejímž konci se nalézaly opět postranní dveře, v jejichž zámku k našemu úplnému uspokojení trčel klíč. Otočil jsem jím a i tento kámen povolil, ale na tu stranu, kde jsme se nalézali, takže jsme museli rychle uskočit, abychom nebyli poraženi. Když byla cesta volná a mohli jsme jít dále, ocitli jsme se v místnosti osvětlené dleuhými, střílnám podobnými okny, jejíž zařízení nám bylo známo. Byla to nemocniční síň na Maha lámově jezeře, kterou jsme před krátkou dobou navštívili. Stačilo tedy vyjít předními dveřmi do sloupořadí a odtud jsme měli k našim koním už jen několik kroků. To je příhoda, o níž jsem chtěl vyprávět. Halef se ihned chtěl pokusit, aby jí použil k dlouhé duchaplné řeči o mé a své vynalézavosti a moudrosti, já však jsem mu v tom zabránil pokynem a pustil jsem druhy napřed, abych za nimi všecky dveře opět uzavřel. Oba ussulští princové se velice divili, když nás spatřili přicházet z této strany a ne z té, na kterou jsme odešli. Zpravili jsme je o všem, co jsme viděli a vypátrali; pak jsme osedlali koně a vyjeli jsme zadními západními dveřmi, které jsme včera objevili, opět ven. Zmínil jsem se již, že tu byla hromada drobného kamení a písku, po které jsme museli sjet dolů. Pak jsme obloukem objeli citadelu a zastavili se na jižním konci města, abychom se pak odtud pustili dolů po řece. Cestou pravil emír, jenž jel se mnou v čele: “Nediv se mi, effendi, že jsem tak mlčenlivý! Prožívám zlé, velmi zlé časy. Jsem z vysokého postavení, jež jsem až dosud zaujímal, ustavičné stlačován doleji a doleji. Dostává se mi naučení za naučením, takže jsem nucen neustále víc a více doznávat, že ” “Že neustupuješ, nýbrž vystupuješ,” přerušil jsem ho. “Protože jsem opět objevil nějaké dveře, které jsi neznal, nemusíš klesat na mysli.” “A přece! Vše, co se tu děje, neděje se z mého popudu, nýbrž z vůle někoho jiného. Cítím se tak nevědomý, tak neschopný, tak zbytečný! Začínám pociťovat,

že se kdokoli jiný hodí spíše na ardistanský trůn než já a to mne dělá ” “Bohu díky!” opět jsem mu skočil do řeči. “Zač?” otázal se emír. “Za to, že se považuješ za neschopného! Neboť to právě je pro mne důkazem, že jsi v nejvyšší míře schopen stát se ve skutečnosti tím, čím jsi byl posud jen zdánlivě. Vydrž! Tvoje dosavadní síla byla vlastně slabostí, nynější zdánlivá slabost změní se v sílu a proslulost. Nemysli si, že bys musel všechno vědět, vše provádět a vše konat! Panovat značí řídit, ne však vše.provádět sám. A především nech Pána Boha za sebe myslet, starat se a pracovat! Dělá to rád!” Tu se na mne emír usmál a zvolal vděčně: “Effendi, teď jsi opět jednou promluvil svým

způsobem; chtěl bych si jej také osvojit!” “Stane se tak! Věř mi!” “Ale těžko! U mne se hromadí vždy břemeno na břemeno. Pomysli jen na mou ženu a děti! Byli mi lhostejní, skoro cizí. Vaše vánoce mne s nimi spojily a toto spojení bylo den ze dne pevnější. Teď je miluji, vroucně, upřímně je mám rád! A právě teď se musí přihodit, že jsou bez obrany i ochrany v Ardu vydány na milost a nemilost takové šelmě jako je Pardál!” “Vydány na milost a nemilost?” otázal jsem se. “Bez ochrany? Kdybys měl moji důvěru, mluvil bys jinak! Což máš v Ardu jen nepřátele? Věř mi: Ti, které miluješ, jsou v dobrých rukou! Poznáš opět později, že mám pravdu. Myslím dokonce, že je spatříš dříve, než si myslíš, než tušíš, mnohem dříve!” “Chceš mne těšit, effendi. A je to skutečně podivné, že právě tvoje důvěra se tak často

osvědčuje a tvoje naděje se téměř zázračně vyplňují! Dnes ještě musím vydržet a musím ještě čekat, neboť o půlnoci je “Džema živých”; zítra však to již déle nevydržím, nedojde li nějaká zpráva o ženě a dětech, která by mne upokojila! Ale pohleď, nejsou to lidé, tam nahoře?” Ukázal přes město na výšinu, kterou jsme i my do města jako zajatci Pardálovi přijeli. Pohybovalo se tam cosi. Byl to průvod jezdců a velbloudů. Nebylo ho ještě úplně vidět. Vystupoval zvolna za zátočinou skal. Zastavili jsme se a dívali se všichni nahoru. Tu se objevila velbloudí nosítka, pak ještě jedna a opět jedna a za nimi řada velbloudů soumarů, za nimiž následovali ještě další jezdci. Byli jsme sice od průvodu značně vzdálení, ale přece jsme mohli zcela určitě rozeznat tvar nosítek. Také jsme viděli, že první nosítka byla vyzdobena vlajícími pštrosími péry, druhá pak rudě a třetí modře zbarvenými třásněmi. Tu vyrazil emír z hrdla radostně: “To jsou moje nosítka, naše! Přicházejí z Ardu! Moje žena, mé děti!” Stiskl koně ostruhou a hnal se odtud. My ho vzápětí následovali. Nejeli jsme k jihu, jak jsme chtěli původně, nýbrž k východu, nejprve vojenským městem, přes most a pak k občanskému dílu města a na výšinu, odkud nám přicházelo vstříc vyplnění mého proroctví. Emír hnal koně cvalem; my pak zmírnili krok

svých koní, abychom mu ponechali dost času na přivítání. Na místě k tomu vhodném jsme se zastavili a čekali. Trvalo to nějakou chvíli, než přišli. Emír se zářícím zrakem jel v čele, před sebou v sedle měl nejmenšího a za sebou většího hocha. Předního držel otec sám, zadní měl zastrčeny ruce za jeho pás, aby se mohl držet a nespadl snad z koně. Za tímto obrázkem štěstí přijížděly na koních dvě nám dobře známé osoby: Abd el Fadl a Merhamé. Zastavili se, aby nás srdečně pozdravili. Tím zastavili i všichni ostatní. V prvních nosítkách seděla emírova žena, v druhých obě děvčátka.

Ve třetích seděli prve chlapci. Jako zvláštní ochránci nosítek jeli tu šech el beled z el Haddu a jeho tři průvodci. Poznali jsme je podle těsně přiléhajících řemenových úborů, které působily dojmem rytířských brnění. Rysy jejich obličejů jsme nemohli rozeznat, protože byli zahaleni hustými závoji. Pozdravil jsem je všechny podáním ruky, které opětovali silným stiskem. Ostatní lidé byli věrní služebníci emírovi, jež si vládkyně vybrala za průvodce. Bylo to skutečně upřímné políbení, které jsem vtiskl vznešené paní na obé ruce. Její oči byly plné radostných slz. Odhodila stranou všecky starosti a bála se jen o život manžela. Pardál dal schválně rozšířit po městě zprávu, že bývalý emír byl zajat a zavezen do Města Mrtvých, aby tu zahynul, tak jako mnohá z jeho bývalých obětí. Když to uslyšela, nedala se zadržet. Zdálo se jí být nejsvětější povinností buď zachránit svého manžela, nebo zahynout společně s ním. Chtěla původně jet pro svého muže v čele věrného pluku ussulské gardy, ale zradili ji od toho Abd el Fadl, křesťanský velekněz a šech el beled. Proto podnikla jízdu tímto způsobem. Pluk ussulské tělesné stráže zůstal v Ardu, aby bránil do posledního muže zámek a

křesťanský chrám před obsazením Pardálovým. Starý, v Boha důvěřující a při tom právě tak statečný bas nažráni, nyní velekněz všech ardis tanských křesťanů, slíbil z vlastního popudu postavit pluk z dobře ozbrojených křesťanů, s nímž by vytrhl na první pokyn emírův proti Pardálovi. Povsta lecké vzbouřencovy tlupy, které ležely v poušti, aby zabránily útěku z Města Mrtvých, viděl průvod již zdaleka a proto se mu podařilo nepozorovaně v noci projet. Přitom se ukázal zvláště šech el beled z el Haddu velice prospěšným. Panovnice ho chválila jako muže velikého rozhledu, velmi moudrého a statečného, který s naprostým klidem dovede čelit i největšímu nebezpečí. Když uslyšel, že se chce vydat do Města Mrtvých, nabídl se jí ihned za průvodce a ochránce a složil na to i proslulou “džinistanskou přísahu”, na niž bylo možno spoléhat v životě i smrti. “Džinistanskou přísahu?” otázal jsem se. “Jaká je to přísaha?” “Je to přísaha taková: zahalit svou tvář a neukázat ji dříve, dokud to, co jsme přísahali, nebude do posledního písmenka splněno.

Není jediného obyvatele v el Haddu a Džinistanu, který by dovedl tuto přísahu zrušit.” Takto mi džinistanskou přísahu ještě nikdo nepopsal. Patrně to souvisí s tím, že v Džinistanu panuje zvyk stát se tajným ochráncem někoho, kdo to sice tuší,

svého ochránce však nesmí nikdy poznat. Tím byly krátké zprávy o věcech, jež panovnice pokládala za nutné nám

sdělit, vyčerpány, a průvod se opět dal do kroku. “Nu?” otázal jsem se emíra, když jsem se přidružil opět k němu v čele průvodu. “Vyplnilo se! A tak brzy!” zajásal. “Effendi, teď už jsem proti všemu, co ještě může přijít, obrněn! Máš pravdu, úplnou pravdu: Bůh nepotřebuje bojovat; poddám se dobrovolně, poddám se z vlastního popudu!” Mezi jízdou popohnal šech el beled svého koně k nám do čela a ohlašoval: “Effendi, když jsme prve vyjeli na výšinu, spatřili jsme obrovské zástupy jezdců, blížících se sem podle řeky.” Pak zůstal vzadu a ponechával rozhodnutí o své zprávě mně a vladaři. Jednal krátce a skromně. Tento muž se mi líbil. “Je to vojsko Džirbaniho,” pravil emír. “Řekni mu to.

Vždyť jsme je vlastně jeli vyhlížet. Jedte jim naproti! Zavedu zatím svoje lidi městem a zadní branou do maha lámova paláce. Prosím, dej mi klíč! Ussulům a Čobanům pak řekněte, že budou ubytováni v citadele. Voda, zásoby a vše, co potřebují, jim bude dodáno dveřmi, které jsme dnes objevili. Klíč, až se vrátíš, nebudeš potřebovat; nechám otevřeno.” Stalo se, jak si přál. Emír pak odjel se svou rodinou a všemi jejími průvodci směrem k mostu. My zůstali na této straně řeky, tedy na levém břehu, po kterém, pokud jsme byli v městě, jsme jeli krokem, později však, když jsme z města vyjeli, poklusem a konečně tryskem, abychom co nejdříve dostihli ty, jimž jsme vyjeli’ vstříc

Kapitola čtvrtá PROTI SOBĚ

Toho dne zvečera panoval na Maha lámově jezeře zcela jiný ruch, než v době dřívější i dávno minulé. Vládce Ardistanu rozbil svoji rezidenci v Městě Mrtvých a město oživlo tak, jako by byla smrt z jeho okrsku navždy vyhnána. Panovnice s dětmi byla ubytována způsobem, odpovídajícím jejímu postavení. Emír a my ostatní také. Neboť z ohledu na přítomnost vojska jsme zavrhli bývalou skromnost uprchlíků a ukazovali nyní, že jsme se nevzdali jakéhokoliv práva, které jsme měli dříve. Vznešenější Čobani a Ussulové bydleli u nás na jezeře. Proto zde měli umístěné i koně. Vše, co v evropských poměrech nazýváme generálním štábem, zásobovacím štábem, hlavním stanem, to vše muselo být umístěno zde. Bylo tu otázek, pochůzek a odpovědí, že člověk neměl pokojnou chvilku. Zásobárny byly otevřeny a zatímco přívrženci Pardála byli přesvědčeni, že tu všichni zajdeme hlady, měli jsme potravy k nevyjedení a vody více, než jsme potřebovali. Vojsko bylo umístěno v citadele a poněvadž nestačila, i ve vojenském městě. Koně všech těchto lidí byli napájeni u řeky, jejíž voda nejenže neopadávala, ale k naší veliké radosti ustavičně stoupala. Do Ardu a do

pouště byly vyslány hlídky, jež nesměly být spatřeny a měly nám ohlásit každý pohyb nepřítele. Tyto hlídky byly pravidelně střídány. Jak bylo možné toto vše tak rychle zařídit a uspořádat, nikomu, jak se zdálo, nelámalo hlavu. Však ten, kdo měl oči otevřené, viděl, že to byl skromný, tichý a zdrženlivý šech el beled, který byl duší všeho toho pořádku. Já sám jsem to ovšem také nezpozoroval hned prvního dne, nýbrž až následujícího večera. Když jsem však objevil, jak dovede v tichu a nenápadně vše ovládat a ochraňovat, sledoval jsem jeho vliv ještě hlouběji a poznal jsem brzy, že nás všechny inteligencí předčí a že má na zdejších událostech patrně větší podíl, než by se zdálo.

Na emíra učinilo obrovský dojem, že se všichni ti, kdo byli na bíle popsaných lístcích pro “Džemu živých” předurčeni, dostavili, ačkoliv by tomu byl člověk jen těžko mohl uvěřit. Dal je svolat a sdělil jim, oč se jedná. Odešli pak s námi do obou sálů “Džemy”, aby obhlédli situaci. Jejich jednání a chování odpovídalo vážnosti okamžiku; všichni byli tiší, vážní a hluboce dojatí. Abd el Fadl, Merhamé a šech el beled nemluvili vůbec. Za to mluvil tím více šejk Čobanů. Chtěl vědět vše možné, aby mohl dostát své povinnosti, která mu, jak se zdálo, ležela tuze na srdci. Při tom však, jak jsem pozoroval, neměl ani zdání o pravém významu dnešní půlnoci. Považoval zajisté vše za pověrečnou hru s mrtvými.

Neřekl to však, právě tak jako všichni ostatní nemluvili o ničem z osobních dojmů, které na ně tato věc měla. Ať si jednotlivci o věci mysleli co chtěli, v jednom se všichni zajisté shodovali, že se totiž jedná o blaho emírovo a celého jeho pokolení, a očekávání, jak si bude emír počínat, bylo tak napjaté, že při večeři nikdo z nich neměl na jídlo pomyšlení a jen ti si hleděli mís, kdo v “Džeme” neměli co dělat. Byl udělen rozkaz, že hodinu před půlnocí musí se

každý uložit k spánku. Hodiny byly totiž oznamovány hlavně kvůli Čobanům, kteří byli mohamedány a nesměli zanedbat své předepsané modlitby. Měli tu za tím účelem i svá modlicí prkna, na něž hodinu co hodinu bylo odtloukáno. Přiznám se upřímně, že i já jsem byl v neobyčejném napětí. Důvody nemusím snad ani udávat, neboť vyplývají z událostí samy sebou. Když odbila jedenáctá hodina, panovalo kolem již hluboké ticho. Za půl hodiny po tom jsem odešel s emírem ke dveřím předpokoje, z něhož se vcházelo do “Džemy mrtvých”. Nebyl neklidný, nýbrž tichý a odhodlaný. Ostatní se již dostavili a čekali zde na nás. Vešli jsme a rozsvítili několik světel, abychom si do velikého sálu “Džemy mrtvých” posvítili. Tam pak jsme rozsvítili všechny svícny a totéž jsme učinili i venku, v “Džeme živých”. Tam ležely dosud všecky lístky, takže každý věděl, kde má zaujmout místo. Sedadla byla dosud prázdná. Odešli jsme do sálu “Džemy mrtvých”, kde seděl Abu Šálem a oba nejbližší předkové emírovi, kteří se měli zúčastnit našeho shromáždění. Všichni jsme byli velmi zvědaví, jak a kým bude uskutečněno přenesení těchto mrtvých. Tu bylo venku udeřeno nejprve šestkrát a pak dvanáctkrát na modlicí prkna a polozpěvavý hlas muezínův zazněl: “Nastala půlnoc.

Šestá a dvanáctá hodina smrtelníků. Tma na zemi a světlo nad hvězdami, člověk budiž spravedlivý, Bůh však je milosrdný!” Jakmile tento hlas dozněl, nevydržel to již déle Halef, jenž byl z nás nejživější a nejnetrpělivější a nedovedl se již déle ovládat. Vydechl zhluboka a pravil: “Teď to musí přijít! Teď musí být rozluštěna největší hádanka života!

Teď musí mrtví oživnout, nejméně tři z nich, aby s námi ” Byl vyrušen v řeči. Stalo se cosi neočekávaného, skoro zázračného. V tu chvíli vstal totiž Abu Šálem, nejproslulejší, nejspravedlivější a nejdobrotivější ze všech maha lámů, ze svého sedadla, otevřel rty a promluvil:

“Oni oživnou! Tma na zemi, světlo nad hvězdami! Jdu před vámi, pojďte za mnou!” Vzal velikou knihu hříchů a sestupoval s ní slavnostně ze stupňů svého trůnu. Jeho dlouhé, do copů spletené vlasy se při chůzi pohybovaly. Vous, jehož konec byl skryt pod stolem, když seděl, splýval mu až ke kolenům. Velké, široce rozevřené oči byly na nás upřeny a zdály se nás pronikat. Tak prošel řadou ostatních maha lámů, kteří zmrtvělí seděli dále. Přešel i celou řadu obviněných vládců ardistanských. Před oběma posledními se zastavil, zdvihl ruku a vyzval je: “Vy oba půjdete se

svým synem!” “Půjdeme!” odvětil emírův děd a vstal. “Půjdeme!” řekl emírův otec a vstal také! Vzali emíra mezi sebe a následovali předsedajícího do sálu “Džemy živých”. Tam vystoupil Abu Šálem opět na své vyvýšené sedadlo, položil knihu hříchů na stolek před sebe a posadil se. Emír poslouchal své předky. Dal se jimi vést na místo určené pro obžalované a usedl tu mezi nimi takovým způsobem, že se zdálo, že není duševně přítomen. A my ostatní? My soudcové? Mohu mluvit jen za sebe a tu se musím přiznat, že jsem se necítil soudcem, nýbrž člověkem, jenž vzhledem k přítomné situaci nevěděl, na čem je. Myslím, že bych byl ve svém údivu snad zůstal stát venku přede dveřmi, kdyby mne nebyla Merhamé uchopila za ruku a nebyla mi zašeptala: “Chceš se snad zapomenout, effendi? Pojď a seber se!” Doprovodila mne pak do druhého sálu a nepustila dříve, dokud jsem nestál před místem označeným mým jménem. Pak odešla k svému otci. Myslím, že nikdo z nás nebyl na tom lépe než já sám. Měl jsem jen jedinou myšlenku, že totiž musím vědět, jakým způsobem se mohli tito dávno již zemřelí lidé vrátit do života. Stálo mne to obrovské namáhání, abych tuto myšlenku dovedl vyhnat a stal se schopným vyhovět požadavkům přítomného okamžiku. Sebral jsem se tedy a namluvil si, že se musím na předsedajícího dívat jako na muže přítomnosti a že se nesmím zabývat jeho dávno prošlým prvním životem. Seděl tu nyní právě tak, jako seděl dříve v předním sále, naprosto nehybně, s očima upřenýma na tři obžalované. Když však se dalo tušit, že se naše vnitřní pohnutí poněkud usadilo, pohlédl po řadě na nás, dal rukou znamení ke klidu a promluvil: ,,‘Džema živých’ je zahájena! Přijmi spravedlnost; milost vyjde od Boha!” Zde udělal malou pomlčku a pak pokračoval: “Obžalovaným je Šehid el Ghalabi, nynější emír ardistanský. Spoluobžalo váni jsou jeho předkové, oba předchozí vládci ardistanští. Obhájcem je Abd el Fadl, kníže halímský. Obhájkyní Merhamé, princezna halímská. Kdykoliv byl některý emír ardistanský v této síni obžalován, vždycky se ho ujímal některý Abd el Fadl z Halímu a Merhamé halímská. Budiž tak i nyní!”

A opět se odmlčel, pohlédl na nás po řadě zkoumavým pohledem a pokračoval v řeči: “A kdykoli tu nad některým emírem zasedal soud, vždy se musel některý ze soudců přihlásit, aby převzal obžalobu. Táži se vás dnes: Kdo z vás chce být žalobcem?” Nedostal odpověď. Mlčeli jsme všichni. “Táži se po druhé,” ozval se opět Abu Šálem. Tu povstal Džirbani a pravil: “Nikdo z nás se neodváží vyslovit obžalobu. Jsme všichni hříšníci. Jen kdo je bez hříchu, může žalovat!” Pak se opět posadil. Po obličeji předsedajícího přeletěl vtom milý úsměv, jako by si jasný, teplý paprsek sluneční pohrál v jeho rysech, ale hlas, jímž dále mluvil, byl vážný: “Nehlásí li se nikdo k obžalobě, bude Džema rozpuštěna a osud náš zůstane i nadále nerozhodnut. Jen třikrát mohu položit otázku. Táži se tedy po třetí a naposled: Kdo z vás chce být žalobcem?” Tu vstal kdosi, nikdo však z nás, nýbrž emír sám a pravil: “Nemohu trpět, aby můj i váš osud zůstal nerozhodnut. Je zde žalobce, a sice nejpřísnější ze všech, co jich může být!” “Kdo?” tázal se Abu Šálem. “Já, Šehid el Ghalabi, emír ardistanský! Doufám, že nebudu odmítnut, ačkoliv nejsem žádným z pozvaných soudců.

Nikdo nezná mé hříchy tak dopodrobna a tak přesně, jako já sám!” A opět zahrál v tváři Abu Šalemově úsměv jako paprsek sluneční, když odpovídal: “Obžaloba vlastní osoby je vlastně ideálem lidství. Ještě nikdo z těch, kteří tu na tvém místě seděli před tebou, to však nepochopil. Tys první z nich. Neodmítám tě, nýbrž děkuji ti. Z čeho obviňuješ sebe a své předky?” “Ze všech hříchů, jež jsou zaznamenány tam v tvé knize! Ze všech jediný nevyjímaje!” “A žádáš trest?” “Ano.” “Jaký?” “Takový, k němuž mne tato Džema odsoudí.” Usedl. Pak mluvil Abu Šálem: “Žaloba je pronesena. Slyšte tedy, co stojí v knize psáno, od počátku do konce! Budu předčítat.” Otevřel knihu hříchů. Tu se však vztyčil opět emír ze svého sedadla a protestoval: “To není zapotřebí! Nemluvím nyní jako žalobce, nýbrž jako žalovaný. Přiznávám se ke všemu, ke každé stránce, ke každé větě, ke každému slovu!” “Toto přiznání stačí pro tebe, ne však pro ostatní. Nejsi obžalován sám.”

“A přece jsem! Neboť prohlašuji tímto, že beru hříchy celého svého rodu na sebe a pouze na sebe!” Tu se opřel Abu Šálem o stůl oběma rukama, vstával pomalu, takže se zdálo, jako by každým okamžikem o píď vyrůstal, předklonil se tělem nad stůl a otázal se: “Víš, co mluvíš? Co chceš podniknout?” “Vím to!” ujišťoval emír. “Pak to tedy opakuj!

Musíš toto těžké a následků plné slovo vyslovit třikrát.” “Prohlašuji tedy po druhé a po třetí, že beru hříchy svých

otců na sebe. Oni nechť jsou volní a já sám obžalován a viníkem!” “Nejen hříchy, ale i tresty?” “I tresty!” Tu povolilo napětí v držení těla i v obličeji předsedajícího. Vztyčil se opět, jeho oči zazářily a rysy jeho tváře se vyjasnily, jako by nyní byly přímo sluncem zalité. Abu Šálem zvolal: “Taková džema ještě nikdy nebyla! Táži se tě ještě jednou: Rozvážil jsi si dobře, co jsi tu pravil? Pomysli jen na všecky války, krveprolití, na nepřetržité vraždění lidí. Jen za to by musel následovat tisícerý trest smrti! Nezrušíš ani nyní své slovo?” “Nezruším!” “Pak jsi tedy skutečně jediným obžalovaným. Ostatní mohou odejít!” Tu se zdvihli otec i dědeček a odcházeli ven. Nespěchali, šli krok za krokem, aniž by promluvili slova. Emír však zůstal stát, ačkoliv se Abu Šálem opět posadil a radostně pohnutým hlasem pokračoval: “Kdykoliv v těchto místech byl odbýván soud proti některému z emírů, musel být třikrát tázán, přijímá li hříchy otců na sebe a přece nikdo z nich neměl tolik víry, lásky a statečnosti v sobě, aby zprostil své předky hříchů. Šehid el Ghalabi, nynější emír, však nečekal, až bude tázán, předešel otázku sám, jako muž, jako hrdina, jenž dovede tíží snést a těžké věci podniknout. Proto můžeme s ním také jednat jako s mužem a hrdinou a můžeme mu jako jeho soudci důvěřovat. Musím se ho otázat: Lituješ toho, co spáchali tvoji předchůdci proti Bohu a lidem?” “Lituji!” Emír promluvil toto jediné slovo takovým přízvukem, že bylo ihned patrné, jak upřímnou lítost chová. Abu Šálem se tázal dále: “A jsi hotov smířit jejich viny před Bohem a lidmi sám i ve svých nástupcích?” “Jsem hotov!” přisvědčil emír. “Slibuješ sobě i nám ode dneška působit především k tomu, aby ve tvé zemi a mezi národy zavládl věčný mír, právě tak, jako se tvoji předkové prohřešovali proti tomuto míru? “

“Slibuji!” Tu povstal nejproslulejší, nejspravedlivější a nejdobrotivější ze všech maha lámů rychle a energicky ze svého sedadla a zvolal: “Pak tě tedy osvobozuji ode vší viny a snímám z tebe hříchy i trest, které jsi vzal na sebe. Veškerou tíži tohoto trestu odevzdávám do rukou nejspravedlivějšího soudce. Nechť padne na toho ze tvých nástupců, jenž bude jednat proti slibu, jejž jsi nám tu dnes za sebe a své budoucí složil! Jste srozuměni vy, soudcové, kteří jste se také dali dnes jako “hříšníci” označit?” Tato otázka platila nyní nám, kteří jsme vyskočili rychle ze svých sedadel a volali jeden přes druhého: “Jsme srozuměni srozuměni srozuměni!” Pak obrátil se Abu Šálem k Abd el Fadlovi a Merhamé: “Chce snad Dobrota a Milosrdenství ještě něco namítnout?” “Ne, ne!” odvětili oba. “Je tedy můj rozsudek uznán, potvrzen, a vynáší jej Džema! Tato kniha hříchů náleží tobě! Vezmi ji, nenič ji však. Zachovej ji sobě i budoucím, aby viděli, jaké břemeno hříchů by na sebe uvrhli, kdyby proti tvému dnešnímu slibu v budoucnosti jednali! Půlnoc minula! Světlo nejen nad hvězdami, nýbrž i světlo na zemi. Nejen Bůh je milosrdný, ale i člověk budiž! Džema je rozpuštěna. Pozdravuji vás!” Vzal knihu, sestoupil z trůnu, prošel mezi námi až k emírovi, jemuž ji podal, a kráčel dále a clále. krok za krokem, slavnostně a aniž by se ohlédl. Nezůstali jsme déle než minutu stát. abychom se vzpamatovali z dojmů; pak jsme ho následovali ven, do sálu “Džemy mrtvých”. Byla tam tma. Světla nehořela. Ale shora, kde bylo křeslo Abu Šalema, zazněl jeho hlas: “Vy, kdo bez svíček nevidíte, rozsviťte si je!” Udělali jsme to, ale několik světel nestačilo, a teprve když už jich hořelo velké množství, proniklo světlo i k němu nahoru. Při plápolu svíček vznikal dojem, jako by se ještě hýbal, ale pak tu seděl opět tak nehybně a tiše, jak jsme jej prvně spatřili. Byli bychom rádi podrobili jeho tělo prohlídce, ale jakási lehko pochopitelná hrůza nám v tom bránila, Emír však, o něhož se tu jednalo a který k takovému kroku byl jistě z nás nejoprávněnější, ohmatal co nejpozorněji svého otce i děda, kteří jako prve seděli opět na svých místech, a prohlásil pak: “Jsou mrtví, naprosto mrtví, a také opět chladní, ba skoro studení! Když však seděli vedle mne, cítil jsem zřejmě jejich teplo!” Pak vystoupil i k Abu Šalemovi, aby i u něho pokus opakoval, ale výsledek byl stejný. “Také mrtev! Bez nejmenší známky života!” oznamoval nám. “Tak, jak tu nyní sedí, není možné, aby to byl býval on, který Džemu řídil a promlouval slova tak hlubokého smyslu. To je naprosto nemožné!” “A přece to bylo tak!” tvrdil šejk Čobanů. “Viděl jsem zcela zřejmě, jak

vystoupil tam, kde nyní stojíš, a jak se zvolna posadil. Byl živý a nyní je opět mrtvý! Vím to určitě. Mohu to

dosvědčit!” V tomtéž okamžiku byla venku udeřena hodina a muezín vyvolával zpěva vým hlasem: “Po půjnoci! Sedmá a první hodina smrtelníků. Bída na zemi, blaženost na nebi. Člověk hledá útěchu v naději; ale splnění je v moci jediného Boha!” Tu sestoupil emír opět dolů a sáhl po knize hříchů, kterou na chvíli odložil, aby ji vzal s sebou. Zhasli jsme

světla a vzdálili se. Minula právě hodina od té doby, co jsme sem přišli. Mlčeli jsme všichni. Nikdo nepromluvil ani slova. Sotva jsme si popřáli dobré noci, když jsme se rozcházeli. A když jsme vešli do bohatě zařízené jizby, v níž jsem s Halefem bydlel, prosil mne, aniž bych mu byl dal k tomu popud: “Mlč, effendi, prosím tě, mlč! Nemluv! Něco ve mně zvoní. Není to píseň, je to spíše kázání a to nesmím rušit. Je pravda, půlnoc minula, bude den! Jasný den!” Ulehl jsem, aniž bych mu odpověděl. I ve mně zněly nějaké hlasy. Slyšel jsem je ještě dlouho, dlouho, dokud mne spánek neukolébal. Druhého dne ráno pozval mne i Halefa emír k sobě a své rodině na snídani. I Džirbani byl pozván a dostavil se. Když byla snídaně odbyta, dostavil se šech el beled, jenž nás vyzval, abychom ho následovali na plošinu nad chrámem, že nám musí něco důležitého ukázat. Tázali jsme se ho, oč se jedná, prosil nás však, abychom měli strpení a

sami pohlédli, neboť překvapení, jež nás očekává, nelze vylíčit slovy. Odebrali jsme se tedy s ním do chrámu a vystoupili spirálovitou cestou nahoru na plošinu. Město Mrtvých leželo tu před námi v plném slunečním světle, jako by slavilo dnes zmrtvýchvstání. Šech el beled měl i dnes, jako vždy, obličej zahalený závojem. Neviděli jsme ho, slyšeli jsme jen jeho hlas. Nejprve ukázal k řece, jíž bylo možno celou shora přehlédnout, a pravil: “Hleďte nejprve sem, voda přichází! Řeka se vrací. Snad se blíží okamžik kdy se vrátí i Bůh opět do Ardistanu, aby vlastním hlasem ohlásil spásu. Voda již začíná proudit.” Spatřili jsme k své velké radosti, že mluvil pravdu. Jednotlivé kalužiny si našly spojení. Slily se dohromady a vytvořily souvislý proud velikosti potoka, který se jako stříbřitý pás vinul v mnoha zátočinách vyschlým řečištěm. Pak ukázal šech rukou k severozápadu a otázal se: “A kdo to asi tam přichází?” Sledovali jsme svými zraky

směr, který nám naznačil, a spatřili jsme druhý potok, který zářil ještě jasněji, skoro jako stříbro zlatými blesky protkané, a pohyboval se také v mnoha zátočinách po úbočí horstva do údolí. Nemohla to tedy být voda, která by spadala jistě v bouřlivých vodopádech a ne klidnými a pomalými zátočinami a byla by tekla nepřetržitě, ale zde jsme viděli, že stříbřitý pás měl na některých místech přerušení a tmavé mezery.

“To jsou lidé!” pravil Halef. “A sice jezdci!” připojil Džirbani. “Přicházejí v tlupách, v jednotlivých odděleních vojensky

uspořádaných. Avšak jsou to samí bělouši, kteří je nesou! Není tam ani jediný tmavý kůň!” “Ano, samí bělouši,” přisvědčoval Halef. “Také jezdci jsou bílí, úplně bílí. Mají však třpytné přilby, jak se zdá.” “A jsou ozbrojeni kopími, na jejichž hrotech se láme ranní slunce.” “Bylo mi řečeno, že vojska emíra džinistanského jezdí na tak bělostných koních a jsou oblečena v tak běloskvoucích pláštích. Je to tak?” Tu nám začal vysvětlovat šech el beled: “Ti, které zde vidíte, jsou el haddští kopiníci.” “Tedy oni to jsou?” otázal se emír a rychle se k němu obrátil. “Ano,” odvětil šech. “A proč přicházejí do Ardistanu a do Města Mrtvých, o němž je přece známo, že zde nenajde jednotlivec vodu pro sebe, natož pro celé vojsko?” “Děje se tak podle mého rozkazu. Věděl jsem, že voda přijde.” “Podle tvého rozkazu? Myslím, že zde mohu jen sám udílet rozkazy!” Znělo to trochu ostrým tónem. “Jak se mohla tvoje vojska odvážit překročit ardis tanské hranice?” “Myslím, že se toho mohla odvážit, neboť se to stalo k tvému blahu,” odvětil klidně šech el beled. “K mému blahu? Jak to?” “Slyšel jsem o vzpouře proti tobě. Byl jsem dokonce i vyzván, abych se přidal ke spiklencům. Tu jsem tedy odejel do Ardistanu a poručil jsem svým vojskům, aby mne, nedostanou li nějaký jiný rozkaz, určitého dne následovala. A teď jsou zde. Dávám ti je k použití proti Pardálovi a proti všem, kdo se proti tobě prohřešili.

Nepotřebuješ li je, stačí jediný pokyn a vrátí se zase tam, odkud přišla.” Znělo to velice prostě, skromně a poctivě! Emír jistě nahlédl, že jeho pře náhlení bylo za daných poměrů nejen neoprávněné, ale i trochu směšné. Odvětil proto zcela jiným, srdečným tónem: “O, ne, vrátit se nemají! Jsou velmi, velmi vítáni. Proti všemu očekávání je tu pro ně vody dostatek a jídla je tu také dost; bude jim to ze srdce přáno!” Toto poslední ujištění znělo poněkud zvláštně. Šech el beled nemusel zajisté potlačovat úsměv, který mu určitě ve tváři zahrál, měl ji zastřenou závojem. Zatímco mi toto napadlo, podíval jsem se na něho jen letmým pohledem, ale když jsem opět pohlédl směrem, odkud vojsko přicházelo, jezdci zmizeli, nebylo je vůbec vidět. “Zmizeli! Tak najednou? Kam?” otázal se Džirbani. “Což se může tolik lidí tak najednou schovat? Tak dlouhá řada jezdců? To není možné!” “Jsou právě tam, kde byli,” odvětil šech el beled, “udělali se však neviditelnými.”

“Jak? Čím?” “Svými širokými plášti, které jsou sice na povrchu světlé, ale uvnitř tmavé.” “Měli snad k tomu příčinu? ” “Zajisté! Patrně spatřili něco, co se jim zdálo podezřelé.” “Co by to mohlo být? Objevit nás a naše vojsko v Městě Mrtvých přece nemohh, neboť pohled na město je jim stíněn horským hřbetem. To, co je nutí k opatrnosti, musí tedy být mimo město a sice ve směru, kterým se prve dívali.” “Tedy na východě,” pravil Halef. “Byl by snad někdo z města směrem přes studni na cestě sem? Toho by musely spatřit přece naše hlídky, které jsme v padesáti mužích vyslali na výšinu, ze které jsme přijeli sem. Myslím Mašalláh! Pohleď, sídi! Nemám pravdu? Tu se již jeden z nich blíží! A nedbá stoupání, blíží se co nejrychleji. Spatřily tedy naše hlídky totéž, co spatřili kopiníci! Posílají nám tohoto posla, aby nám to oznámil. Má naspěch. Musíme mu tedy vyjet naproti, neboť se zdá, že nelze mařit čas.” I my ostatní jsme měli stejný názor. Než by byl posel dorazil až sem a doptal se po nás, mohla minout dobrá půlhodina. Proto jsem s Halefem, protože jsme meh nejrychlejší koně, slezl rychle z našeho vyvýšeného stanoviště dolů a ve třech minutách jsme cválali na svých koních zadním východem ven a pak vojenským městem na most a naproti muži, jehož jsme konečně cestou zastavili. Ohlásil nám, že od východu, tedy směrem od Ardu, se blíží tlupa jezdců na koních a velbloudech a že směřuje do Města Mrtvých. Kolik osob to je, nemohl oznámit. Nemohl čekat, až to bude přesně zjištěno, protože mu bylo nařízeno, aby vše ihned oznámil. Poradil jsem mu, aby jel dále a zprávu předal i emírovi, o němž jsem mu řekl, kde ho najde, a pustil jsem se pak s Halefem naznačeným směrem dále. Když jsme se ocitli nahoře na výšině, otevřel se nám rozhled k východu. Spatřili jsme ovšem ihned tu tlupu jezdců, jejichž jednotlivé osoby jsme již rozeznávali. Tlupa sestávala z deseti jezdců na koních a tří, kteří vedli několik velbloudů, obtížených vodními měchy. Naše hlídka tedy byla mnohem četnější než příchozí. Skládala se z polovice z Ussulů a z polovice z Čobanů, kteří byli skryti v rozlehlé budově, kterou kdysi obyvatelstvo města užívalo jako rozhlednu. Přidružili jsme se k nim. Když se tlupa jezdců přiblížila tak, že jsme už mohli rozeznat i rysy jejich tváří, poznal jsem v jejich vůdci toho Pardálem na plukovníka povýšeného majora, jenž za mnou přišel do cisterny, když jsem mluvil s jejím strážcem a pak tak krásně a upřímně vyčetl emírovi levity. Byl pak velitelem té tlupy, která nás dopravila do Města Mrtvých. Co ten tu opět chtěl? Když dojel až na místo, kde jsme na něho čekali, vyšel jsem k němu ven, zatím co ostatní zůstali ještě skryti. “Mašalláh!” zvolal udiveně, když mne spatřil a poznal. Zastavil koně a připojil: “To je přece cizinec z Džermanistanu! Ty máš vězet tam dole ve vězení číslo pět! Jak sem přicházíš?”

“Na koni,” odvětil jsem. “Na koni? A kde máš toho koně?” “Tuhle uvnitř!” Ukázal jsem při těchto slovech na stavení. “Vyveď ho ven! Zatýkám tě! Musím tě opět dopravit dolů. Musíš mi ukázat, jak jsi se dostal ven. Kde jsou ostatní?” “Ti jsou ještě dole.” “Všichni?” “Ano, všichni až na hadžiho Halefa Omara. Ten je tu se mnou.” “Kde je? Nevidím ho!” “Je zde uvnitř u koní.” “Pak musí tedy také ven a s tebou dolů! A především: je emír ještě dole?” “Ano.” “A oba princové ussulští?” “Ano.” “Sešli jste se v průplavu s Džirbanim a starším princem čobanů? ” “Ano.” “Jsou ještě naživu?” “Ještě nejsou docela mrtví!” “Jak jsi se mohl dostat s Halefem ven?” “Našli jsme si díru a tou jsme prolezli!” “Tu díru mi musíš ukázat. Bude zazděna! A když se vám podařilo uniknout, jeli jste městem?” “Ano.” “Spatřili jste tu snad nějaké lidi?” “Ano, a velmi mnoho lidí!” “Koho?” “Ussuly a Čobany.” “Celé vojsko Džirbaniho?” “Celé vojsko. Neschází ani jeden.” “To je dobře, velmi dobře! Vězí tedy všichni v pasti, všichni do jednoho.” Tato slova promluvil obrácen ke svým lidem, z nichž dojeli i poslední, totiž ti s velbloudy. Pak se opět obrátil ke mně a otázal se: “Viděl jsi snad ještě více lidí? Snad ženy?” “Ano, i ženy!” “Které?” “Emírovu choť a její služebnice.” “Tedy přece! A snad i Merhamé, princeznu halímskou?” “I tu!” “A jejího otce?” “Ano.” “Víš snad, kde možno oba nyní nalézt?”

“Ano.” “Řekni to tedy! Kde?” Stál jsem od něho úmyslně ve slušné vzdálenosti, aby musel přidat na hlase tak, aby slyšel Halef i stráž, co mluvil. To se také stalo a tak vystoupil nyní i můj malý hadži a pravil místo mne: “Chceš se zvát plukovníkem a byl jsi kdysi majorem a nedovedeš ani trochu bystřeji myslet a klást jen trochu souvislé otázky! Styď se! Jsme li my na svobodě, jsou jistě svobodní i všichni ostatní!” “Effendi však řekl, že jsou ještě dole!” “Ano, dole ve městě, ale ne již dole v průplavu! Chceš nás opět zavřít a slyšíš přece, že je tu celé vojsko Džirbaniho!” “Jistě však už ze tří čtvrtin sklíčené hladem a žízní!” bránil se důstojník. “A kdyby tomu tak i bylo, nemohl bys přece jednat tak, jak

bys chtěl. Jsi skopec, hloupý veliký skopec a přijíždíš rovnou cestou řezníkovi pod nůž. Ukáži ti, jak jsou Ussulové a Čobani vysušeni hladem a žízní! Dej si pozor!” Dal znamení a naše hlídka vyjela na koních ze stavení a pospíšila si hrstku nepřátel i s vůdcem obklíčit. Plukovník sáhl po své šavli, ale Halef ho varoval: “Nech ji v pochvě! Jsi naším zajatcem. Budeš li se bránit, budeš zastřelen! Pravím ti, že není žertem upadnout do rukou nejvyššího šejka Haddedihnů Sammarských! Dejte sem zbraně a hezky rychle, jinak vám pomůžeme!” Ostatní poslechli bez odmluvy; viděli, že jsou v menšině. Důstojník však dbal především o svoji čest. Tasil a pobodl koně, až se vzepjal, a chtěl se probít. Ovšem zatímco na jedné straně zdvihl šavli, přiskočil jsem z druhé strany a srazil jej ze sedla. Zřítil se na zem a než se mohl vzchopit, byl odzbrojen. “Alláh si nepřeje, abych vám unikl,” zvolal. “Ale budete toho litovat! A ty, effendi, mi dosvědčíš, že jsem se nepoddal bez boje!” “Dosvědčím a rád,” odvětil jsem. “Udělal jsi cti i povinnosti zadost a můžeš panovníkovi směle pohlédnout do tváře.” “Kterého panovníka myslíš?” otázal se ihned. “Samozřejmě emíra.” “Emíra? Je jen jediný emír, totiž nový emír!” “Mýlíš se. Je jen jediný emír, totiž starý, k němuž tě nyní dovedeme.” “K tomu nechci!” “A ke komu tedy?” “K Abd el Fadlovi, knížeti halímskému.” “Jsi k němu vyslán?” “Ano.” “Kým?” “Novým emírem ardistanským.” “Není nový emír. Myslíš zajisté druhorozeného prince Čobanů, kterého jmenují Pardálem? Kde se nyní nalézá?” “Nemám rozkaz, abych ti to sdělil!”

“Povíš to tedy někomu jinému! Poznal jsem tě jako statečného a čestného člověka, ale vedle odvahy dlužno zachovávat i rozvahu. Vaše plány byly nerozvážné a Pardál jedná v pravém slova smyslu ztřeštěně! Což jste v celém Ar distanu nemohli nalézt lepší náhradu za starého emíra než tohoto vášnivého, nezkušeného, cizího chlapce? Mohli jste věnovat tomuto nejnevděčnějšímu mezi nevděčníky důvěru, zatímco vám bylo známo, jak zklamal důvěru emírovu ?” “Nás nepodvede!” přerušil mne plukovník. “Už vás podvedl!” “Jak?” “Brzy se to dozvíš. Každý národ je hoden svého panovníka. Nelíbil li se vám náš emír, buď ujištěn, že jste se ani vy jemu nelíbili. Bylo by bývalo spíše na místě, kdybyste se byli vzájemně sblížili, vzájemně si odpustili, vzájemně se vzdělávali a polepšili, než abyste emíra hned z trůnu svrhli a vložili svůj osud do rukou Pardálových!” Zasmál se nedůvěřivě a pravil: “Emír by se nebyl nikdy polepšil a nebyl by se dal vzdělat!” “Snadněji než ty a snadněji než vy všichni! Ty se ho musíš ještě naučit znát. Nikdo z vás ho neznal. Dovedu tě k němu.” “Ale já přece nechci jít k němu!” “Chceš li či nechceš, to je mi lhostejné! Je nyní nejvyšším velitelem Města Mrtvých a mou povinností je, abych tě jemu vydal.” “Nejvyššímu velitelem v Městě Mrtvých!” smál se důstojník, tentokrát skoro ironicky. “Titul je docela pěkný, ale voda k němu schází a není to jistě slast velet umírajícím a mrtvým! Ostatně mám vodu, kterou v měchách s sebou vezu, vydat pouze knížeti halímskému. Snad mi v tom nebude bráněno!” “Kdo by ti chtěl bránit?” “Vy všichni, kteří zmíráte žízní!” Tu však zvolal Halef: “Ty jsi skutečně beran, veliký tupohlavý beran! Podívej se přece na nás! Vypadám snad jako někdo, kdo umírá žízní? A podívej se na tyto tlusté, okrouhlé prakoně Ussulů! Kdo může v tomto případě mluvit o nějakém zmírání, ten má sám umírající mozek! Tady nepomohou slova, jen skutek pomůže! Effendi, navrhuji, abychom se vydali na cestu do města. Jaký průvod vezmeme s sebou?” “Průvod?” otázal jsem se. “K čemu?” “Abychom dopravili tyto zajaté, kam patří.” “Ti nám neutečou! Zbraně, které jsme jim vzali, zůstanou zatím zde. Přiveď jen naše koně, to postačí!” Naši koně zůstali stát ve stavení. Halef je přivedl. Nasedli jsme. vzali plukovníka mezi sebe a odjížděli. Jeho lidé následovali s koňmi i velbloudy, aniž by se byli nějak vzpírali. Byli unaveni a neměli vlastní vůli, jemu však se nedalo příliš věřit, alespoň ne tak dlouho, dokud se nezbavil svého předsudku, že se

nám vede špatně. To však trvalo jen několik okamžiků, než jsme se dostali na okraj vysočiny a než se město rozprostřelo před námi. Tu spatřil řeku a spatřil i množství lidu v ulicích. “Alláh mne ochraňuj!” zvolal a zastavil koně. “Vždyť je to voda!” Zastavili jsme se také, ale nepromluvili jsme. Po chvíli opět počal jako by k sobě mluvit: “Voda, mnoho vody velmi mnoho vody!” Ani nyní jsme neodpovídali. Přejel si několikrát rukou čelo, jako by chtěl své

myšlenky uspořádat, a pak se obrátil na mne: “Pověz, effendi, je to skutečně voda? Skutečná, pravá voda?” “Ano, je to skutečná voda!” odvětil jsem. “Pak tomu musím věřit! Nechtěl jsem věřit vlastním očím. Ale je li tohle skutečná voda, pak jsou všecky naše plány, které jsme spojili s Městem Mrtvých, obráceny v prach!” “To ovšem jsou.” “Máte vodu, víc vody, než potřebujete, nemůžete tedy žízní zajít. Ale hlad vás zahubí.” “Ani hlad ne, neboť i tu máme víc než potřebujeme.” “Kde?” “Brzy uvidíš. Pojď!” Sjeli jsme pak z návrší východní částí města přes most a vojenským

městem, až jsme západním vchodem a východem přibyli na prostranství Maha lámova jezera. Zde jsme byli již očekáváni. Naše jízda byla shora pozorována a nyní tu stál emír se všemi ostatními, aby spatřil, koho to přivádíme. Ještě než jsme před ním zastayili, poznal důstojníka. “Alláh, Valláh, Talláh!” vykřikl udiveně. “Náš dobrodinec, který nás dopravil sem, abychom tu zahynuli! A tak dobře s námi smýšlel! Jsme mu velikými, velmi velikými díky zavázáni! A budeme vděční jistě budeme velice vděční!” Chudák se nyní nalézal ve velikých rozpacích. Díval se k zemi a neodvažoval se povznést zrak. Emír mluvil ironickým tónem; najednou však začal zostra a otázal se jako panovník: “Co zde hledáš?” “Jsem vyslán k Abd el Fadlovi, knížeti halímskému.” “Kým?” “E e emírem.” “Emírem? Ty se odvažuješ toho lháře a podvodníka zvát takto v mé přítomnosti? ” Plukovník neodpověděl. Emír se tázal dále: “Co máš vyřídit Abd el Fadlovi?” “Mám mu doručit dopis.” “Co dále?”

“Doprovodit jej i jeho dceru do hlavního města.” “Jen je dva, nikoho s nimi?” Ne ” “ne. “Ah! Mají tedy být zachráněni! Ale jen oni dva?” “Ano.” “Měl jsi je tedy vyhledat potajmu? ” “Ano.” “Znáš obsah dopisu, který neseš?” “Neznám ho doslovně, jen podle obsahu.” “Dej ho sem!” Emír natáhl ruku. Důstojník však potřásl hlavou a pravil: “Promiň! To neučiním. Mám odevzdat dopis Abd el Fadlovi a bude li mi v tom zabráněno, pak jej odevzdám zase tomu, kdo mi jej dal.” “Mohu tě dát ihned zastřelit, budeš li se zdráhat!” “ílaději to udělej! Přísahal jsem věrnost novému emírovi ardistanskému a dokud mne nepřesvědčíš, že je zrádcem a podvodníkem, věrnost mu také zachovám! ” Tu k němu emír přistoupil, položil mu ruku na rameno a pravil: “To jsem očekával. Běda tobě, kdyby ses byl jinak zachoval. Zde stojí Abd el Fadl se svou dcerou, odevzdej mu dopis!” Důstojník se zachoval podle tohoto rozkazu. Abd el Fadl vzal dopis, neotevřel jej však, podal jej emírovi a pravil: “Cti jej sám! Neznám před tebou tajností.” Na dopise bylo patrné, že nebyl psán ve městě, nýbrž někde cestou na kuse pomačkaného, snad i zamazaného papíru, jaký důstojník našel ve své

sedlové brašně. Emír dopis otevřel a četl. Četl ještě jednou a vrátil jej pak knížeti halímskému. Tento jej přelétl zrakem a pak jej hlasitě předčítal, abychom jej všichni slyšeli. Pardál připomínal knížeti halímskému poslední scénu v Cha tarské soutěsce, kde prohlásil Merhamé za svou nevěstu. Žádal ji nyní za ženu. Není prý příčin, proč by ji neměl dostat. Je nyní emírem ardistanským a rovná se nyní nejen hodností Abd el Fadlovi, nýbrž ho i převyšuje. Abd el Fadl se bude moci zachránit, napíše li svoje “ano” na neupotřebenou stranu papíru a vyjde li tajně s plukovníkem z města. “Znal jsi tedy obsah dopisu, který byl nyní předčítán? ” otázal jsem se důstojníka. “Ano,” přisvědčil. “A byl bys provedl, co se ti jím ukládalo?” Tázaný přisvědčil. Poněvadž mi na tom záleželo, abych jej pokud možno ‘ nejdříve získal pro nás, neváhal jsem se vyptávat dále: “Neznal jsi smlouvu, kterou uzavřel Pardál s vaším bas islami?” “Jakou smlouvu?

Neznám ji dodnes,” odvětil plukovník.

“Bas islami vyzdvihne Pardála na trůn ardistanských emírů a Pardál, jakmile se tak stane, bude zetěm bas islamiho; pak budou vládnout společně.” Tu se na mne důstojník udiveně zadíval a pak stihl podobným pohledem i ostatní. “Kdyby kdyby tohle bylo pravda,” pravil a úlekem skoro koktal, “pak pak ” “Je to pravda,” ujistil jsem ho, když se odmlčel. “Je to pravda, je to pravda,” pospíšili si s ujištěním i druzí. “Promiňte!” pravil překvapeně. “Postačí mi, potvrdí li to pouze jediný z vás, totiž tento effendi!” Ukázal na mne a pak ke mně obrácen mluvil dále: “Effendi, víš zcela určitě, že je to tak, jak pravíš?” “Zajisté, zajisté!” odvětil jsem. “Byl jsem při tom, když Pardál s dcerou bas islamiho mluvil. A ještě něco ti povím: bas islarni mi v rném vlastním bytě v Ardistanu sdělil, že má být emír ardistanský sesazen. Emír, aniž by to byl velekněz tušil, byl přítomen. Slyšel tato slova. Mohl bas islamiho dát ihned zatknout, nechal ho však na moji prosbu odejít.” “Je to pravda? ” otázal se důstojník a díval se na emíra vytřeštěným zrakem. “Je to pravda,” přisvědčil emír. “Slyšel jsem každé slovo, které bas islami promluvil, nechal jsem jej však uprchnout.” “Pak pak pak jsi však ” Nedomluvil, rozběhl se k emírovi, jenž opět odstoupil, klesl na kolena a zvolal: “Pak jsi tedy přece lepší, než jsme mysleli, jsi dobrotivější a šlechetnější, než se zdálo! Odpusť mi, pane, odpusť!” “Vstaň, nedávno jsi prohlásil, že tvoje věrnost patří novému emírovi.” “Nevěděl jsem nic z toho, co mi nyní sdělil effendi! Nyní však vím, že je Pardál nehodný naší důvěry, že pro svůj prospěch klame a obelhává své přátele. A takovému muži nemohu být k službám já se svou šavlí!” “Odříkáš se tedy Pardála?” “Ano. Neboť věřím effendimu. Co ten mluví, je pravda. Pardál tě obelhal a oklamal, ale po tom mně nic není, to je tvoje věc. On však klame a obelhává i baše islami, svého nejvyššího a nejlepšího spojence. Do toho je mi tuze mnoho, poněvadž jsem i já přítelem a důvěrníkem baše islami ” “Jsi li jím, pak by ti mělo být také známo, že je jeho dcera zaslíbena Par dálovi,” vpadl jsem mu do řeči. “Bude to asi tajným bodem jejich úmluvy, takže báš islami považoval za nutné o tom mlčet,” odvětil důstojník. Pak se prosebné obrátil k emírovi: “Pane, dej mi krátký čas na rozmyšlenou! Musím se poradit se svým svědomím, smím li ti sdělit, co vím. Pak se mnou nalož, jak vyžaduje spravedlnost. Vzbouřil jsem se proti tobě a na to je smrt!” Emír odvětil vážně, ne však hněvivě:

“Měj si dobu na rozmyšlenou. Předám té našemu hadži Halefovi, šejku Haddedihnů. Ať tě všude provede a ukáže ti, že nám nehrozí smrt hladem ani žízní. Za dvě hodiny chci pak vědět, máš li mi co říci, či ne.” To bylo něco pro maličkého Halefa! Nehodil se nikdo jiný lépe než on k tomu, aby důstojníka v nitru přeměnil. Vzal ho také ihned za ruku a vzdálil se s ním, aby začal s prohlídkou. Právě v tom okamžiku zazněl z výše citadely táhlý, hluboký a jednoduchý tón, který se zatřepetal nad jezerem Maha lámovým. Byl to zvuk ussulských válečných rohů. “To je znamení, že kopiníci el haddští přijeli blízko,” vysvětloval mi vladař. “Odeberme se opět na horní chrámovou plošinu, abychom jejich příchod i přijetí mohli lépe přehlédnout!” Všichni jsme pak vystoupili na plošinu. Bylo to skutečně tak, jak jsme tušili; kopiníci spatřili prve malou plukovníkovu karavanu a udělali se ihned neviditelnými, poněvadž nevěděli, mají li před sebou přítele či nepřítele. Teď však opět pláště obrátili. Přijeli nyní přímo ze severu a zabočili právě k tomu místu, kde se nalézal námi používaný východ. Byl to zcela zvláštní pohled, který se nám naskytl. Bělostné pláště jezdců se odrážely od šedavých skal, že člověk musel skoro vzpomenout na “vojska nebeská”, o nichž je v mnohých starých zbožných knihách řeč.

Měl jsem skutečně v nitru jakýsi posvátný pocit, když jsem se díval na toto pomocné vojsko. Když čelo vojska

dospělo až k bodu, který byl jen údolím oddělen od vchodu, zastavilo se. Spatřili jsme pozouny a trouby, jak se v slunci lesknou, a jejich forma byla úplně shodná s tou, která byla užívána před staletími, ba před tisíciletím. Zatroubili dlouhou, daleko se rozléhající fanfáru, která jako by byla otázkou, bude li jim dovoleno vstoupit, či chceme li bránit jejich vjezdu. Z nejvyššího bodu citadely odpovídaly jim trouby Ussulů hlubokými tóny radostně na uvítanou. Pak se zase průvod “bílých jezdců” dal do pohybu. Byli všichni stejně oblečeni jako šech el beled v těsně přiléhajících oděvech z řemení; zdálky dělaly dojem rytířského brnění. Řemeny byly z vydělané, ale nebarvené kůže, tedy přirozené barvy. Nádherné přilby byly zhotovené z lesklého, zlatově blýskavého kovu. O pláštích jsem se již zmínil. Ozbrojeni byli jen dlouhým, za to velice nebezpečným kopím a dlouhým nožem v kožené pochvě. Jinak neměli ani bodné, ani

sečné, ani palné zbraně. I obě zbraně, které měli, zdály se sloužit spíše pokojným než válečným účelům. Koně byli, jak jsem se již zmínil, bělouši, persky sedláni, s dlouhými nastříhanými ohony a hřívami. Včele jel silný, hrdý, stříbrovousý obr, který se rozhlížel kolem pyšným pohledem a tvářil se tak, jako by mu bylo vše, co tu vidí a co se tu bude dít, předem známo. Za ním jel štáb důstojníků, byli čtyři. Pak také v čtyřstupu jelo samo vojsko, vždy sto jezdců vedených vůdcem. Když tak vjížděli a objížděli v kruhu nádvoří a stavěli se konečně podél severního sloupořadí, spatřili jsme, že za nimi jede také množství soumarů, nesoucích zásoby, stany a veškeré vojenské potřeby.

Spatřili jsme ještě více. Za soumary vjeli na nádvoří opět jiní jezdci, také na bílých koních, jenže jejich odění nebylo z řemenů přírodně zbarvených, nýbrž z řemenů blankytně modrých. “Druhé vojsko!” vykřikl emír udiveně. “Kdo to asi je?” Odpověděl mu Abd el Fadl: “To jsou kopiníci halímští.” “Tedy tvoji?” “Ano. Dávám ti je k použití proti všem tvým nepřátelům!” “I ty, i ty! Jací jste to lidé, jací zachránci; ty i šech el beled! Děkuji ti! Rád přijmu i tvoji pomoc. Ale dovol mi otázku: Kde máte pěchotu, dělostřelectvo, pušky, šavle a děla?” “Těch jsme se vzdali.” “A proč?” “Poněvadž je považujeme za zbytečné tam nahoře v horách, kde se bitvou rozhodne.” “Proč tam nahoře? Jsem rozhodnut neválčit s Džinistanem. Jedná se mi pouze o to potlačit revoluci, a to se může stát jenom zde.” “Ne. I to se stane tam nahoře, kde všechny vaše zdejší zbraně ztratí na ceně. Promluvíme si ještě o tom. Teď věnujeme pozornost tomu, co se děje dole

pod námi. Navrhuji, abychom sešli dolů; musíme pozdravit svoje lidi a pak dovol, abych ti je představil.” Opustili chrámovou plošinu. Zůstal jsem nahoře sám. Spatřil jsem je, jak dole vsedli na koně a jeli k el haddským důstojníkům. Ti právě dojeli na východní bod velikého prostranství, když poslední vojáci procházeli západní branou. Kopiníci šech el beleda tvořili tedy nepřetržitou čtyřnásobnou řadu, právě tak dlouhou jako celá severní strana obrovité stavby. Z toho možno posoudit, jak byla tato pomocná jízda silná. Soumaři, tedy to, co u nás nazýváme vozatajstvem, se zásobovacím sboremzůstali venku. Toto oddělení zabočilo před vchodem vlevo, aby se utábořili pod širým nebem. Pak následovali halímští jezdci. I oni zatroubili na návrší fanfáru, na niž odpověděly ussulské rohy. Spatřil jsem, jak Merhamé v trysku odcválala k bráně a když se jejich vojska přiblížila, sama se jim postavila do čela, aby je emírovi předvedla. Obrátila se s nimi k jižní straně náměstí, kde jsem byl i já. Nemohl jsem proto dobře vidět pohyby nově příchozích a proto jsem se rozhodl opustit plošinu a najít si dole nějaké lepší pozorovací místečko. Spatřil jsem ještě, že i jezdci halímští meh sebou množství soumarů, kteří venku zabočili napravo, aby tu rozbili tábor. Když jsem sešel dolů, zastavil se právě emír s Abd el Fadlem a Džirbanim i s ostatními ve středu prostranství, u stupňů andělské studny.

Spěchal jsem ke svému koni, vsedl na něho a jel za nimi. Také Halef se k nám přidružil. Jemu svěřený důstojník byl sice s ním, ale nyní mu nikdo nevěnoval pozornost. Ukázalo se, že halímské zástupy byly právě tak početné jako zástupy el haddské. Když se jejich čela setkala na východním konci prostranství, vcházely právě poslední čtyřstupy západní branou. Tvořila tedy nyní obě pomocná vojska kolem nás dva čtyřnásobné polokruhy, z nichž severní byl el haddský a jižní halímský. V jejich středu stál pak se svými přáteli muž, jemuž přichvátali ku pomoci, aniž by je byl o to žádal a aniž by si toho i zasloužil. Když Merhamé dostihla v čele svého vojska důstojníky el haddské, pozdravila je a přijela opět tryskem k andělské vodárně, aby se k nám přidružila. Přitom mi teprve napadlo, že je nyní zcela jinak oblečena, než obyčejně. Měla totiž roucho právě tak blankytné barvy, jako halímští vojáci. Co tu bylo přirozenějšího, než to, že jsem se v duchu tázal, jak se toto vše mohlo sběhnout s tak podivuhodnou, ba jistě předvídanou přesností. Pozoroval jsem od té chvíle co nejostřeji šech el beleda, aniž by byl sám měl o tom tušení, a tu jsem poznal, že on to byl, kdo všechno věděl, vše uspořádal a podle něhož se také vše řídilo. V okamžiku, kdy se čela obou vojsk na východě a jejich konce na západě sešly, provedl na svém koni několik figur, k nimž nebyl zdánlivě nejmenší důvod. Bylo to snad smluvené znamení? Ano, skutečné! Jakmile to totiž udělal, spustily pozouny a trouby z obou stran a současně se objevili i trubači ussulští na svých nejsilnějších prakoních a jeli k nám. Podíval jsem se tázavě na Džirbaniho. Ten mi s úsměvem odpověděl: “Šech el beled mne o to prosil; svolil jsem. Emír má vykonat při hudbě přehlídku.” A tak byla také přehlídka vykonána. Když byla odbyta, zmizel opět šech el beled. Bylo ho totiž všude vidět, ale nebylo jej lze nikde dostihnout. Celé to množství lidí bylo ihned umístěno, zásobeno a uspokojeno, aniž by se byl musel někdo z nás o to starat. Než se to stalo, uprchlý ovšem dávno dvě hodiny, které byly jako lhůta povoleny plukovníkovi na rozmyšlenou. Nastalo poledne. K obědu pozval emír k sobě všechny osoby, jež mu k této pozornosti zavdaly příčinu. Tu mi přivedl Halef svého chráněnce a otázal se mne, může li se odvážit předvést ho teď emírovi. Poskytnutý čas že už dávno minul. “Bude se divit, ” pravil, “velice se bude divit, až uslyší, co mi plukovník vyprávěl. Tušíš, kde se teď Pardál nalézá?” “Není v Ardu? Nebo tam ještě není?” otázal jsem se. “Už tam není! Byl tam, aby tam strávil jen jediný den. Měl při tom však spíše spadeno na Merhamé a jejího otce, než na město samo. Myslel si totiž, že mu město později jako vítězi spadne

samo do klína. Spojení s knížecím domem halímským se mu zdálo důležitější. Plukovník jej musel od studny v poušti doprovodit do Ardu. Cestou se dozvěděli, že se emírově choti podařilo uniknout do Města Mrtvých a že ji Abd el Fadl s dcerou doprovázel. Pak ” “Ach, teď už tuším vše!” vskočil jsem Halefovi do řeči. “Ne, všechno ještě netušíš!” odmlouval mi Halef. “Dozvěděl totiž, že emír džinistanský odpověděl na vyzvání emíra ardistanského tím, že se svými sbory

vtrhl rychle do Ardistanu a že se rychlými pochody blíží k Ardu, aby město překvapil. Nesmělo tedy být otáleno. Bylo nutno vytáhnout mu naproti a porazit ho již cestou, dříve než bude moci své oddíly rozvinout do bitevního pořádku. Proto se odebral Pardál jen na několik hodin do Ardu, aby tu sebral pokud možno co nejvíce zbylého vojska a s ním se vydal za sbory už dříve k hranicím vyslanými.” “A co se stane s městem? Myslí, že je má tak jisté?” “Ano. Věří tomu pevně. Nechal v městě starého bas islami jako velitele. Má za úkol v nepřítomnosti Pardálově zorganizovat novou vládu a starat se o dodávky záložních oddílů, zásob, munice a všeho ostatního.” “Víš to z jeho vlastních úst?” otázal jsem se plukovníka. “Ano, řekl mi to sám, když nikdo nebyl přítomen,” odvětil plukovník. “A myslíš, že tento plán zachová a nevymyslí jiný?” “Jsem o tom přesvědčen, úplně přesvědčen. Rozvinul plán přede mnou do všech podrobností. Za jízdy pouští měl k tomu dost příležitosti.” “Víš, kde předeslané sbory nyní stojí a kterou cestou z Ardu je chce dostihnout?” “Ano. Chce se na svém tažení držet pokud možno dál od řeky, v jejíž blízkosti číhá jen zkáza.

Netuší, že se v ní zatím objevila voda, která by stačila napojit celá vojska.” “To je důležité, velmi důležité! Musíme se odebrat co nejrychleji k emírovi. Hned musí být porada, ještě před obědem! Mám jen jedinou ještě otázku; totiž: Co teď zamýšlíš dělat? Komu teď chceš zachovat věrnost? Starému emírovi nebo tomu, koho nazýváš novým emírem?” “Starému, to se rozumí, že starému! Mám přece otevřené oči i uši! Oči, abych viděl, že se nám tu vyvíjí zcela nová, netušená budoucnost, a uši k tomu, abych slyšel, co mi hadži Halef, šejk Haddedihnů, vyprávěl. Změnil totiž moje

smýšlení. Jsem ochoten vyprávět emírovi vše, co vím. Ať se mnou pak naloží, jak bude chtít!” “Pojď tedy! Nesmíme ztrácet čas. Vyhledáme ho.” Panovník byl brzy nalezen. Vyslechl plukovníkovo vypravování s velkou pozorností a souhlasil pak se mnou, že musí být ihned svolána porada. Výsledek pak bude všem velitelům vojenských oddílů sdělen při obědě. O průběhu porady i oběda není třeba vyprávět, a proto sdělím jen výsledek porady. Byl tento: Dnes den odpočinku, zítra však odchod z Města Mrtvých. Naše strategická úloha byla dvojí. Předně jsme se měli zmocnit pokud možno rychle hlavního města, aby bylo získáno opět pro emíra a zřídit v něm pevný, opěrný bod pro další operace. Tím ztratí Pardál pevnou půdu a bude nadále budovat jen ve vzduchu. Za druhé usneseno hnát Pardála pokud možno na sever, takže by se dostal mezi naše vojsko a formace emíra džinistanského a byl by nucen se vzdát, nechtěl li by být poražen. Neboť bylo jisté, že emír džinistanský jistě nepřekročil hranice proto, aby pomáhal vzbouřencům; tím nás

ujistil šech el

beled, Abd el Fadl i Merhamé. Věřilo se jim, neboť bylo zřejmé, že by nám kníže halímský i šech el beled nebyli přišli na pomoc, kdyby s tím emír džinistanský nesouhlasil. Byli jistě lépe zpraveni než my a věděli zajisté mnohem více, než nám směli sdělit. Bylo třeba rozdělit naše vojsko na tri části. Na střed, pravé a levé křídlo. Středu měl velet Džirbani v čele zástupu ussulských a čobanských, kompaktní a těžké masy lidstva, které již svou tíží měly Pardála přinutit, aby ustupoval k severu. Pravé křídlo měli zaujmout halímští kopiníci, kteří měli za úkol pod velením Abd el Fadlovým zabránit, aby Pardál neodbočil snad ze severního směru a nemohl se na východě, kde byla země úrodná a vodnatá, znovu vzpamatovat a zásobit. Levé křídlo měli pak obsadit el haddští jezdci pod velením svého nevyrovnatelného šech el beleda. Měli vzdalovat vojsko vzbouřenců od řeky a upoutávat ustavičně jeho pozornost na sebe. Neboť hlavními zbraněmi, kterými jsme chtěli Pardála porazit, byl hlad a především žízeň. Vrchním velitelem těchto tří částí byl ovšem emír ardistanský, o jehož bytí a nebytí, o jehož panství, zemi i lid se jednalo. Aby mohl být náš plán proveden, bylo třeba vyslat obě křídla napřed. Byla pohyblivější než těžká jízda středu a bylo skutečně naspěch. Mělo tedy vytrhnout hned zítra zrána, za prvního rozbřesku. Džirbani měl ihned následovat za nimi. Bylo vypočteno, že dojde do Ardu snad o den později, ale v tom nebyla žádná chyba, neboť jsme nejméně tolik času potřebovali, abychom si hlavní město zajistili. Jemu byla také svěřena emírova rodina, neboť jsme ji chtěli uchránit obtíží rychlé jízdy. Merhamé byla žádána, aby zůstala s ní, prohlásila však, že to není možné, neboť ji váže povinnost, aby zůstala s otcem u vojska. Toho večera se mi přihodilo cosi, co nemohu čtenáři zatajit. V zájmu brzkého ranního odchodu bylo nařízeno, aby se všichni co nejdříve odebrali na lože a aby byl zachován úplný klid. Proto se rozhostilo na prostranství Maha lámova jezera už brzo po večeři naprosté ticho. Uložil jsem se také k odpočinku. Halef se mnou. Usnuli jsme brzy, neboť jsme byli překotnými událostmi dne jak náleží unavení. Právě když muezín vyvolával půlnoční hodinu, probudil jsem se. Bylo mi, jako bych se byl dosyta vyspal. Zavíral jsem sice oči, ale neusínal jsem. Vstal jsem tedy a vyšel ven. První čtvrt měsíce se v posledních dnech značně zvětšila. Vrhala tajemný, jasný přísvit na andělovu sochu, která se ve středu prostranství tyčila, jako by mi kynula rukou na pozdrav. Abych si sochu náležitě vryl do paměti, udělal jsem několik kroků ke dveřím, které byly otevřeny, právě v okamžiku, kdy se kdosi chtěl okolo nich proplížit, tiše a tajemně, jako hádanka, jež nechce být rozluštěna. Kdybych nebyl na půl kroku uskočil, byla by se ta postava se mnou srazila. Vyrazila polekaný výkřik a uskočila k nejbližšímu sloupu, aby se za ním skryla. Ucítil jsem opět tu tajemnou vůni kočiček, jako v “Džeme”, když mne míjela ta záhadná postava. Již jsem zdvíhal nohu, abych ji za sloupem vyhledal, ale opět jsem ji stáhl’zpět, neboť jsem si uvědomil, že se jedná o ženské stvoření, které patrně má příčinu halit se do tajemství. Obrátil

jsem se tedy, abych vešel opět do svého příbytku, když v tom jsem uslyšel za sebou výzvu: “Stůj! Počkej ještě!” Obrátil jsem se tedy. Tu jsem opět zaslechl: “Nemohu tě rozeznat; zdáš se však být cizincem z Džermanistanu!” “Ano, jsem to já,” odvětil jsem. “Viděl jsi mne a chtěl jsi mne propustit, aniž bys mne zadržel?” “Ano.” “Proč?” “Jsem tvým přítelem.” “Mým přítelem?” Řekla to pomalu a tázavě. Vystoupila opět za sloupem a právě tak pomalu se ke mně blížila. “Znáš mne snad?” otázala se. “Ne, jistě ne; ale tuším!” “Co tušíš?” “Že jsem stál před tvým prázdným hrobem.” “Co ještě?” “Že je šech el beled otcem tvého syna.” Tu stanula přede mnou, zdvihla ruce a pravila s odmítavým posunkem: “Zadrž, nemysli více! Tvé tušení mluví pravdu, ale ta nesmí být vyslovena. Musím mlčet a vím, že dovedeš mlčet i ty. Proto jsem tě nyní zavolala, ačkoli nemám být nikým spatřena.” “Viděl jsem tě již!” “Kde?” “V Džeme mrtvých, když jsi mluvila k emírovi.” “Komu jsi o tom vyprávěl?” “Ještě nikomu.” “Máš pravdu. Znám tě. Marah Durimeh tě doporučila. Spatříš ji opět, dříve než tušíš. Musím však jít, ale neodejdu, aniž bych ti poděkovala.” Vzala mne za ruku, pozvedla ji k svému obličeji a vložila do ní svoji tvář, chvíli ji tak podržela, že jsem cítil zřejmě její teplo; pak pravila: “Cítím tvoji tepnu. Tak máme pociťovat tep srdcí všech smrtelníků i celého lidstva. Miluji tě, neboť jsi člověkem, skutečným člověkem. A miluji tě proto, že miluješ i jeho, víš, koho myslím. Žij blaze! Spatříme se zase!” Pustila moji ruku a vzdálila se. Díval jsem se za ní, až zmizela ve stínu sloupořadí, kam za ní nemohl proniknout paprsek všetečného měsíce. Vrátil jsem se do svého pokoje, uložil se a ihned jsem usnul. Zdálo se mi, jako bych se byl jen proto probudil, abych tuto domnělou mrtvou mohl spatřit a s ní promluvit. Krátce před prvním paprskem dne mne Halef probudil. Nakrmili a napojili jsme své koně i psy, posnídali sami a naplnili sedlové brašny vším potřebným

na cestu. Mezitím zazněl i budíček pro ostatní. Nastal okamžik loučení s tímto zvláštním a záhadným městem, které se nám stalo nezapomenutelným. Měli jsme se také rozloučit s oběma ussulskými princi a princem čobanským, protože se připojili k vojskům Džirbaniho. S manželkou a dětmi emíra jsme se rozloučili zvlášť. Když jsme pak s ním opouštěli Maha lámovo jezero a vyjížděli známou zadní branou, uviděli jsme, že jezdci el haddští a halímští již odjeli. Spěchali jsme po mostě za nimi a jeli jsme pak kolem nich, abychom se po boku šech el beleda, Abd el Fadla a Merhamé postavili do jejich čela. S námi jel i plukovník, jenž přinesl dopis Pardálův. Nebyl už zajatcem, mohl se pohybovat jako volný a svobodný člověk, ale jeho osud ještě ovšem závisel na emírově rozhodnutí, které dosud nebylo vysloveno. Dostal jiného, lepšího koně a nemohl nás tedy zdržet v rychlosti, jež byla nutná, abychom mohli dosáhnout svého cíle.

Nebudu líčit jednotlivosti této rychlé jízdy. Koně kopiníků se osvědčili způsobem vpravdě obdivuhodným. Také soumaři, kteří vedle zásob nesli ještě množství vody, nutné pro potřebu všeho mužstva i zvířectva, se ukázali jako

zvířata nad pomyšlení vytrvalá. Tento zásobovací sbor ovšem poněkud naši rychlost zmírňoval, ale přesto jsme dorazili k studni, kam velbloudi potřebovali obyčejně dva dny cesty, již ve čtyřiadvaceti hodinách, tedy k ránu následujícího dne. Zastihli jsme tu maličký hlouček jezdců, kteří spali. Náleželi k vojsku Par dálovu a měli za úkol zabránit spojení s Městem Mrtvých. Zajali jsme je jednoduše, odzbrojili je a svěřili jsme nad nimi stráž oddílu el haddských kopiníků, kteří je měli odevzdat Džirbanimu a pospíšit pak rychle za námi. U studně bylo ovšem napojeno vše, co mělo žízeň. Přitom jsme si my i zvířata odpočinuli, takže jsme mohli vydržet až do večera opět na nohou. Odtud nás cesta vedla ponejvíce stepnatou krajinou, v níž jen tu a tam se vyskytlo lidské obydlí. Později však, když se step proměnila v travnatou krajinu, množila se pole, k nim se družily domky. Přicházeli jsme i k uzavřeným osadám a tu bylo nemožné postupovat společně a bylo nutno se rozdělit. Měli jsme ostatně v plánu překvapit město ze dvou stran, ze severu a z jihu

současně. Rozdělili jsme se tedy. Šech el beled se vydal se svými jezdci poněkud severněji, aby odřízl Pardálovi spojení s městem, a pak aby v předem určenou hodinu od severu vnikl do ulic současně s námi, kteří vjedeme do města od jihu; cílem obou našich oddílů bylo především dobytí zámku. Od této chvíle se množila obydlí a vesnice. Kudy jsme jeli, budili jsme strach, téměř hrůzu. Někde se dokonce obyvatelé dávali před námi i na útěk. Čím dále byl lid vzdálen od hlavního města, tím méně se staral o politiku a méně se účastnil povstání, čím však jsme se více blížili k Ardu, tím nejistější bylo obyvatelstvo a byla patrná jeho snaha zmizet nám co nejrychleji z očí. Příčina byla ovšem také v tom, že halímští jezdci tu nebyli známi. Jejich těsně přiléhající, z řemení pletené modravé obleky se podobaly pancéřům, přilbice, které měli na hlavách, nebyly tu vůbec dříve viděny, a koně svou ušlechtilostí budili obdiv ardistanských obyvatel.

Jednou se však přece přihodilo, že před námi neutíkali, naopak, že nám vyšli vstříc. Stalo se tak za pozdního odpoledne ve vzdálenosti asi šesti hodin jízdy od hlavního města, v rovinaté krajině, obklíčené několika věžovitými skalisky, z jejichž vrcholků nás, jak se zdálo, již vyhlíželi. Spatřili jsme totiž tam nahoře lidi, kteří sotvaže jsme přijeli na dohled, slézali rychle dolů a běželi nám vstříc. Když nás první z nich doběhl, poznal jsem v něm ministranta našeho důstojného baše nažráni křesťanského velekněze. Ostatní byli dělníci, kteří pracovali s námi na vánoční výzdobě. Ministrant na nás už z dálky radostně volal: “Budiž Bůh pochválen, že jste přijeli právě touto cestou, na níž jsme na vás čekali.

Neviděni jste ovšem nemohli zůstat, neboť i ostatní cesty jsou obsazeny.” “Přáteli? ” otázal se emír. “Ano, přáteli. Nepřátelé o tom neví, neboť vše podnikáme tajně.” “Kdo to nařídil?” “Můj zbožný, důstojný pán, bas nažráni. Věděl, že přijedete. A přál si, abyste ještě před příchodem do města věděli, co se tam děje. Proto vyslal stráže. Prosím, abyste sestoupili a odpočinuli si. Místo je příhodnější k odpočinku než kterékoli jiné. Je odlehlé, nikdo vás tu nespatří.” “Proč sesedat a odpočívat? Chceme dále.” “K tomu také dojde, ale ne hned. Chtěli jste jet jistě celou noc a odpočívat, až se rozední?” “Ovšem.” “To není možné, bylo by to chyba. Tak byste přijeli do města až v poledne; pravá chvíle však pro vás je zrána, jakmile nastane den.” “Proč?” “Poněvadž se tak spiklenci usnesli.” “Kteří spiklenci? ” “Netřeba se lekat, nejedná se o mohamedánské spiknutí, nýbrž o křesťanské. Mohamedáni a lamaisté se proti tobě vzbouřili, aby tě svrhli z trůnu; nyní se všichni křesťané smluvili proti Pardálovi, aby tě na trůn opět dosadili. Všichni křesťané v městě i v dalekém okolí jsou již připraveni na jediné znamení povstat jako jeden muž pro tebe, ovšem bez prolévání krve a jiných činů, které jsou zapovězeny. Dovedli jsme vše zařídit tak tajně, že nikdo, komu nelze úplně důvěřovat, nemá o tom tušení. Víme však, že s Pardálem jde jen lůza, ať již vznešená nebo sprostá a že obojí by se chtěla na tvůj účet obohatit. A jsme přesvědčeni, že všichni lamaisté a mohamedáni, kteří nenáleží k této zištné lůze, se k nám přidruží, jakmile začneme své dílo. Vánoční slavnost ti získala nejen srdce křesťanská, ale i přízeň velikého množství jinověrců. A .když přišla zvěst, že tě vlákali do Města Mrtvých, aby tě tam umučili hladem a žízní, litovali tě všichni nezkažení lidé do jednoho. Pak se rozšířila zpráva, že vládkyně s dětmi uprchlá za tebou, aby tam zahynula s tebou; i to proměnilo mnoho tvých

nepřátel v přátele. Mohu té tedy ujistit, že budeš srdečně vítán množstvím nespočetných obyvatel Ardu, vtáhneš li ráno slavnostně do města.” Muž mluvil s nadšením; prováděl dobře svoji věc. Rty emírovy se chvěly, slzy mu zalévaly oči. Nemohl se ubránit pláči, ale potlačil konečně své pohnutí tak, že se zmohl i na odpověď: “Tedy zítra zrána? Jak jste to mohli tak pevně a předem určit? Když jste i věřili, že nezhynu v Městě Mrtvých, jak jste mohli určit hodinu mého návratu?” “Hodinu jsme určit mohli, i když ne den! Přijdeš li dnes, zítra nebo pozítří, to je lhostejné, ale musíš vjet do města ráno, za zvuku zvonů a ozářen ranním sluncem, které nad vrcholky východních hor bude s námi vítat našeho panovníka.” Opět bojoval emír s vnitřním pohnutím, a proto jsem se tázal místo něho: “Kdo tak určil?” “Emír džinistanský,” odvětil ministrant. Tu zvolal vládce, třebaže byl dojatý, rychle a hlasitě: “Jakže? Kdože? Emír džinistanský? Odkud to víš?” “Bas nažráni mi to sdělil.” “Což je s ním ve spojení?” “Už dlouhou, předlouhou dobu!

Miluje a váží si ho nade vše. Nic nepodniká, aby se neporadil dříve s ním, jenž je tvým nejupřímnějším přítelem na celé širé zemi. Vždyť i myšlenka spiknutí proti Pardálovi nevyšla z nás, nýbrž z jeho hlavy. Tvrdí, že si nepřeje, aby v Ardistanu vládl jiný panovník než ty. Ty že jsi ten pravý.” Emírův obličej prozrazoval nový boj. Upíral pohled do dálky, tupě a téměř bezvýrazně. Ve skutečnosti však zkoumal své nitro. Pak otupělost pominula. Matný, rozpačitý úsměv se mu objevil kolem úst, když promluvil k Abd el Fadlovi, Merhamé a mně s Halefem tato slova: “Slyšeli jste to? Můj velekněz neposlouchá mne, nýbrž toho, jehož považuji za svého nesmiřitelného nepřítele! A dělá dobře! Neboť tento domnělý nepřítel nechtěl nikdy nic jiného než mé a mého národa štěstí. Já však jsem byl nesmyslný a bezmyšlenkovitý bloud, netvor, jenž je trestán jeho velkomyslností mnohem více, než kdyby mne i s mými vojsky porazil na hlavu. Dal mi poučení pro celý další život!” “Nejen tobě, ale všem, kteří přijdou po tobě,” upozorňoval ho jinak mlčen livý kníže halímský skoro prosebným hlasem. “Vzpomeň na “Džemu mrtvých a živých”. A pomysli i na slib, který jsi jménem

svým i svých nástupců složil!” “Myslím na to v každé době, v každém okamžiku, který prožívám s otevřenýma očima. Nikdy nezapomenu na ten okamžik a na svůj slib nikdy a nikdy!” Seskočil z koně a pokračoval: “Poslechněme tedy džinistanského emíra! Zůstaňme zde a rozbijme ležení! Buďme poslušní!”

Nebyla v tom ironie či sarkasmus nebo snad výsměch, nýbrž skutečně sebezapření. Netušil, jak velice nám touto pokorou, v níž se vyjadřovala velikost jeho duše, imponoval! Halef, jehož zajímaly věci praktičtější více než psychologie, začal se, sotvaže seskočil z koně, vyptávat ministranta: “Pověz přece, proč máme právě zde čekat a tábořit? Proč ne na jiném místě?” “Poněvadž je toto místo odlehlejší a příhodnější než kterékoliv jiné,” zněla odpověď. “A poněvadž je to místo předem určené, aby mohlo být pozorováno z města i z ostatních stanic.” “Jakých stanic?” “K mluvení do dálky. Jakmile se setmí, oznámíme veleknězi do města, že jste sem dorazili. Přeje si, abyste zde počkali do půlnoci, až dojde jeho odpověď. Ve stejném okamžiku, kdy obdrží naše znamení, vypukne revoluce a naši přívrženci všechny důležitější a významnější spřežence Pardálovy jednoduše zavřou. Policie, kterou jste o vánocích zřídili, dosud pracuje a byla značně posílena. Ona učinila v tichu všechny přípravy. Město usne jako rezidence uchvatitele a probudí se jako sídelní město emíra starého. Bude si snad zprvu udiveně protírat oči, ale pak, jak doufáme, radostně přikývne k tomuto obratu.” “A což bas islami? Je skutečně vrchním velitelem města? ” “Ano, ale on bude také první, kterého

zatknou.” “Jak se mají věci v zámku?” “Nic se tam dosud nezměnilo. Pardál se neodvážil ani tam vstoupit, ani podniknout nějakou změnu. Věrná ussulská garda má zámek dosud obsazený a byla by odrazila každý pokus zbraní.

Pardálovi nezbyl čas, aby stráž násilím odstranil. Patrně dal bas islamimu rozkaz, aby to zkusil lstí.” “Ti lidé jsou až

ztřeštěně neopatrní!” zvolal emír. “Vše, co jsem až dosud považoval za krvavě vážné, za skutečnou revoluci, zdá. se mi teď být skoro šprýmem, jako přemety, jež ve vzduchu provádí nějaká opičí společnost. Bojím se, že se zrána zklameme! První, s nímž budu chtít promluvit, je bas islami. Dopis, v němž žádá Pardál o ruku halímské princezny, bude na něj hlouběji, rychleji a jistěji působit než vše ostatní. Nalézá se stanice, z níž chcete dávat svá znamení, zde nahoře ve skalách? ” “Ano,” odvětil ministrant, jemuž platila tato otázka. “Přeješ si, abych ti ji ukázal?” “Později, zatím můj dík!” Podal mu ruku. To byla pro skromného muže mnohem větší odměna, než jakýkoli dar. Místo, na němž jsme se zastavili, bylo rozsáhlé a porostlé svěží trávou. Úzký, ale bystře plynoucí potůček se vinul jeho středem. Byla tu dobrá pastva i dobré opatření pro naše koně. Přáli jsme jim zotavení, neboť jsme museli cválat, pokud jsme chtěli přijet včas, ještě plných šest hodin jízdy. Když se setmělo, dali jsme se vést na vrcholek hory, kterou ministrant ozna

čil jako telegrafní stanici. Shora byl širý rozhled. Zařízení, na které nás upozornil, sestávalo z kůlu do země zaraženého a jistého počtu raket různé náplně, podle toho, co jimi mělo být vyjádřeno. Soumrak v těch krajinách trvá velice krátce.

Nebylo tedy třeba dlouho čekat, než se úplně setmělo. Potom byla vypálena první raketa. Druhá nebyla třeba. Ard ležel od nás přesně na východ. Dívali jsme se tímto směrem a spatřili jsme asi za minutu, jak tam září podobný paprsek.

Dávali tedy dobře pozor. V následující minutě jsme spatřili mnohem dále opět raketu stoupající k nebi, vzdálenost byla však veliká, proto se nám raketa jevila maličká a spatřili jsme ji jen proto, že jsme se upřeně dívali tím směrem. Poselství bylo tedy sděleno dále. “Za čtvrt hodiny bude bas nažráni zpraven o vašem příchodu do těchto míst,” pravil ministrant. “A čtvrt hodiny nato bude bas islami zatčen. Hodinu před půlnocí nám pak bude sděleno, můžete li jet dál či ne.” “Jet dál či ne?” otázal se emír. “Pojedeme za každou cenu dále. Neotevřeli se mi město vaším způsobem, přinutíme je, aby se nám otevřelo po našem způsobu! Dáváte tedy zde nahoře dobrý pozor?” “Ano. Neunikne nám žádné znamení, které dostaneme.” “Můžeme tedy klidně spát?” “Ano. Probudíme vás, jakmile nadejde čas.” Slezli jsme tedy opět dolů, povečeřeli jsme a uložili se ke spánku. Spal li emír tak klidně, jak pravil, nevím; že jsem spal já, vím bezpečně. Důvěřoval jsem pevně revoluci dobrého baše nažráni. Spal jsem tedy a neprocitl dříve, dokud mne Halef, který ležel vedle mne, neprobudil: “Vstávej, sídi!” pravil. “Znamení je zde.” “Jaké?” otázal jsem se. “Nevím. Ale lidé tam nahoře na skále jásali, když je obdrželi. Musí tedy být dobré. Hleď, už odpovídají!” Ministrant dal vypálit hned tři rakety za sebou a pak volal dolů na nás: “Probuďte se! Vzhůru! Zvítězili jsme! Vše se podařilo, ještě lépe, než jsme doufali.” Poslechli jsme jeho volání, napojili koně a vyrazili jsme na cestu. Ministrant obdržel rezervního koně, aby jel s námi a sloužil nám za vůdce. Jeho přátelé se však pustili bližšími cestami k městu, ke kterému jsme dojeli, když úsvit dne nad východními horami zvěstoval východ slunce. Poprvé jsem s Haléřem vjížděl do Ardu z jihu. Dnes jsme přicházeli ze západu. Byli jsme tedy na jiné straně města, ale terén se nám jevil stejně. Vyjeli jsem na výšinu a město leželo právě tak jako tehdy před námi. Něco však bylo jiné, úplně jiné. Na výšině bylo totiž shromážděno nepřehledné množství lidu, které přivítalo emíra obrovským jásotem. Ale přes toto množství lidu byla silnice, vedoucí do hlavního města, volná a otevřená,~třebaže lemovaná z obou stran obecenstvem, které se tu tísnilo hlava na hlavě. A u tohoto volného silničního vchodu nás očekávali důstojníci tělesné stráže, úředníci a důstojný bas nažráni

na nádherně sedlaném mezku, kteří se pak postavili do čela průvodu. Velekněz, když jsme se zastavili, přijel k emírovi a přivítal jej radostnými, daleko slyšitelnými slovy. Vládce sklonil pokorné hlavu, aby políbil ruku duchovního, jednou, dvakrát, ba třikrát. V tomtéž okamžiku vystoupilo slunce jakoby mocným, radostným skokem nad protějším pohořím; milióny, miliardy jasných paprsků zaplavily město; lid propukl v ohlušující jásot a z výšin chrámových zazněly zvony mocným hlaholem. Emír plakal; Abd el Fadl plakal. Plakala Mer hamé, plakal Halef a plakal jsem i já sám! I v očích velekněze se třpytily slzy, ale v jeho krásném výrazném obličeji se obrážela jasná, milá sluneční záře jako prorocký první přísvit nových, lepších časů. Průvod se dal do pohybu. Před ním znělo provolávání a jásot davů plných nových nadějí. Nad ním se vznášelo požehnání víry. A za třpytným zástupem modrobílých kopiníků se ubíraly davy lidstva, které se netázalo druh druha, ke které politické straně náleží, a svorně dnes vítali panovníka, jehož by byli ještě včera považovali za největšího nepřítele. Dnes jásali všichni, že přišel že je opět mezi nimi!

Kapitola pátá BITVA NA ALLÁHOVĚ DŽEBELU

Bylo po emírově vjezdu do města. Nic neporušilo jeho slavnostní okamžiky, ačkoliv jsme byli připraveni na ojedinělé projevy nespokojenosti a nenávisti. Jak podivná věc! Byla revoluce, byl sesazen panovník a dosazen nový a přece jsme našli v zámku vše na místech tak, jak to emír opustil. Růžek koberce v mém pokoji byl právě tak přehnutý a miska s vodou pro psy stála na tom miste, kde stála, když jsem pokoj opouštěl. A podobný stav shledal ve svých pokojích i emír. Člověk měl dojem, jako by se v jeho nepřítomnosti nebylo dělo nic neobyčejného. Bohužel nezměněný zůstal jen zámek, venku mimo jeho zdi bylo změn dost. Zde bděla věrná osobní stráž, a proto se nikdo neodvážil přeložit stéblo křížem. Ale i venku bděl jeden muž nad tím, aby změny způsobené revolucí trvaly jen dočasně. Tento moudrý, obezřelý a prozíravý muž byl křesťanský velekněz. Jemu byl emír zavázán nezměrnými díky. Proto jej nyní jmenoval, nehledě nijak k jeho duchovnímu důstojenství, nejvyšším velitelem města, právě tak jako Pardál ustanovil dříve baše islamiho

svým zástupcem. Bas islami byl ještě do včerejšího večera nejvyšším pánem ve městě; doufal, že si i v budoucnosti podrží ve vládě nejvyšší pozici, neboť považoval Pardála za pouhou loutku ve svých rukou; nyní však seděl zavřený v hlubokém sklepě a přišli pro něho, aby se odebral k výslechu. Byl zatčen ve středu své rodiny a na otázky se mu vůbec nedostalo odpovědi. Neměl tedy tušení, že jeho plány doznaly tak nepříznivé změny. Emír si přál, abych byl výslechu přítomen a aby pokud možno Halef vedl hlavní slovo. Emírovi se líbil způsob, kterým dovedl malý hadži odbývat osoby, jež nemiloval, a byl přesvědčen, že právě bas islami mu taková Haléřová lekce nebude škodit. Halef byl ovšem

na toto vyznamenání nadmíru pyšný. Bas nažráni přítomen nebyl. Zřekl se taktem sobě vlastním účasti na tomto výslechu, neboť nechtěl jako nejvyšší nad křesťany být přítomen pokoření nejvyššího mohamedánského kněze. Abd el Fadl však měl být přítomen a stejně tak důstojník, jehož Pardál povýšil z majora na plukovníka. Toho jsme však umístili zatím ve vedlejší místnosti. Spiklenec byl přiveden dvěma obrovitými Ussuly, kteří se nevzdálili a zůstali mu stát po pravici i levici. Přišel se vztyčenou hlavou a najeho tváři bylo patrné, že chce žádat pyšně úplné zadostiučinění.

To však trvalo jen okamžik, neboť jakmile nás spatřil, zarazil se nejprve, jako před holou nemožností, ale zhroutil se pak do sebe, jako by se byl stal najednou někým docela jiným. Jeho zděšení muselo být obrovské, neboť se zdálo, že rázem zestárl o celá desetiletí a stál tu, jako by neměl páteř a kosti v těle. Jeho oči i tváře vpadly. Rukama hledal kolem sebe nějakou oporu a ohnul koleno, aby se posadil, ale oba Ussulové, sotvaže zpozorovali jeho úmysl, popadli jej pod rameny a přinutili ho, aby zůstal stát. Vylíčil jsem ho sice již jako bigotního fanatika, ale také jako spravedlivě cítícího a blahosklonného muže. Tyto dvě poslední vlastnosti to byly, které na mne působily, když jsem se u emíra za něho přimluvil, aby ho nechal bez trestu uniknout. Ostatně musela mu být jeho nynější situace jako spravedlivému člověku nad jiné trapná. A teď musím ke chvále Haléřově přiznat, že jeho předsevzetí, potrápit toho muže, jak náleží, v něm pokleslo právě tak rychle, jak viděl klesat toho nešťastníka na mysli. Potřásl hlavou a zvolal: “Alláh mne chraň před

neštěstím, abych někdy měl na sebe přijmout tak smutný úděl, jako tento nejvyšší nad šejdíři a ardistanskými hříšníky! Chtěl jsem ho pokořit, ale on to dělá sám! Chtěl jsem se popást na jeho mukách, ale koho by mohl pohled na takovou zhroucenost potěšit? Chtěl jsem ho zdrtit důkazy; on však se už bez důkazů třese na celém těle! Prosím proto o dovolení, abych s ním směl jednat pokud možno krátce. Není pro mne ani pro vás ctí, abychom spojenými silami ničili člověka, který se už strachy sám hroutí do sebe. Myslím, že by stačilo jen nepatrné ťuknutí, aby se svalil, a proto do něho nyní jen ťuknu.” Vzal dopis Pardálův, který ležel před emírem na stole, podal jej veleknězi a vyzval jej: “Pojď sem a čti!” Nejvyšší nad všemi muslimy se pomalým krokem přiloudal, vzal dopis a začal číst. Jeho oči hleděly užasleji a užasleji; krev mu zmizela z obličeje a začal se očividně motat, až se nám zdálo, že v nejbližším okamžiku upadne. Ale nemotal se sám, i my jsme se začali motat. Půda se nám začala pohybovat pod nohama. Bouřlivý otřes projížděl zámkem a projížděl i našimi těly. Pociťovali jsme jej až ve špičkách prstů. Zvláštní tichý, ale úzkost vzbuzující zvuk, jakoby vzdálený náraz větrů, pronikl zdmi paláce. “Zemětřesení!” zvolal emír a vyskočil se svého sedadla. “Zemětřesení! Alláh nás ochraňuj!” přisvědčoval Halef a chytil mne za paži.

A právě v tom okamžiku se odhrnula zvenčí opona u dveří a my spatřili šech el beleda z el Haddu stát na prahu. Zjevil se tu, jako mistrovský obraz v rámu dveří. Jeho obličej byl zahalen závojem, nemluvil a nepozdravil, ale dával nám všem rukou znamení, abychom se tvářili tak, jako by zde nebyl. Jen jeden z nás ho neviděl, totiž bas islami, který stál ke dveřím obrácen zády. Zdvihl ruce, jako člověk, který se velice ulekl, a zvolal právě v okamžiku, když se šech el beled objevil: “První!” Co chtěl tímto slovemříci, nikdo nevěděl. Stál tu se zdviženýma rukama a hlavou nakloněnou stranou, jako by naslouchal. Čemu? Naslouchali jsme bezděčně s ním. Tu se nám opět zdálo, jako bychom stáli na vodě, která se přelévá z jedné strany na druhou. Opřeli jsme se jeden o druhého, abychom se udrželi na nohou. A tu se nám zdálo, jako bychom jeli na voze bez per, silnicí plnou hrbolů a kamení, taženi cválajícím spřežením. Kdyby to bylo trvalo déle, byli bychom bývali ztraceni. Snad by se bylo všechno zbořilo. “Druhý!” vykřikl při tom bas islami s výrazem hrůzy.

Klesl na kolena, stále však naslouchal. Nastal třetí náraz, jímž jsme byli všichni povaleni na zem, jen šech el beled stál pevně a nepohnutě, jako by mu bylo třesení a chvění země něčím obyčejným. “Třetí náraz!” vykřikl bas islami a vyskočil opět na nohy. “Nebezpečí tedy pominulo. Malé, maličké nebezpečí, ne však to obrovské nebezpečí, jež nadejde nyní a je předvídáno jen těmi, kdo ho znají a vědí o něm! Tři měsíce soptí již džinistanské hory oheň. Tři měsíce roztávají ledovce a bystřiny se ženou do údolí a po těchto třech měsících projede trojnásobné zemětřesení zemí, aby lidstvo připravilo na to, co má přijít. To je pověst! Pověst o vrátivší se řece! O ráji otevírajícím se vždy po sto letech! O otázce archandělově, zda už nastal konečně mír na zemi! O objevení se andělů mezi lidmi! O vrácení se řeky! A o

návštěvě Boha v Ardistanu a Ardu!” Jeho tváře zčervenaly a oči mu planuly zimničným ohněm! Byl to pohled blázna nebo nadšeného člověka, jímž nás nyní jednoho po druhém měřil? “Vám není známo, co vím já!” pokračoval v řeči. “Vy, o nichž jsem myslil, že jste zahynuli, jste se zde shromáždili, abyste mne soudili. Dostal jsem se do vašich rukou, ale ne vaší vlastní mocí, nýbrž silou vyšší, kterou i já musím poslouchat. Jsem hotov se jí podrobit a za to, co jsem spáchal, i zemřít. Prosím však, odpovězte mi na mou otázku! Byli jste v Městě Mrtvých. Je tamřeka dosud vyschlá?” “Ne,” odvětil emír. “Dostala opět vodu. Už se opět rozproudila!” “Dovedli jste uniknout z průplavu, musíte tedy znát i dveře. Byli jste snad na jezeře Maha lámově? ” “Ano.” “Snad i v Džeme mrtvých a živých? ” “Ano.”

Nejvyšší nad muslimy se na okamžik odmlčel. Díval se jakoby zoufale k zemi a pohyboval rukama, jako by jej nějaká vnitřní síla nutila, aby s nimi lomil. Pak se obrátil k Abd el Fadlovi, oblečenému nyní do modrého kroje el haddských kopiníků. Kníže halímský, pravé tak jako Merhamé, nosil tento kroj od prvního dne, kdy jsme vyjeli z Města Mrtvých, a tento kroj poutal, jak se zdálo, pozornost bas islamiho. Otázal se ho: “Ty jsi Abd el Fadl, jenž se svou dcerou Merhamé pozdvihl o křesťanských vánocích hlas dobroty a milosrdenství?” “Ano,” odvětil tázaný. “A jsi snad knížetem halímským?” “Jsem!” “Alláh! Alláh! Jaký to osud? Kdo by to byl tušil? Jaký je to osud! Když jsem sem do sálu vstoupil, ulekl jsem se nejprve vás, jež jsem považoval za mrtvé, ale ještě více jsem se ulekl halímského kroje, který jsem tu spatřil a který mi dal ihned vytušit osud, jemuž jsme propadli my, “mečem vzdorující”, jak nám náš islám káže. Prosím, sděl mi, jsou li tu tvoji kopiníci s tebou?” “Jsou zde! Emír ardistanský s nimi vtáhl za hlaholu zvonů a jásání všeho lidu do města!” “Mašalláh! A Ussulové a Čobani, celé vojsko Džirbaniho je snad také zachráněno?” “Ano.” “Pak běda nám! Pak by se mohli objevit už jen kopiníci el haddští a džinis tanští, a ” Byl přerušen v řeči: “Jsou zde!” ozvalo se ode dveří. Obrátil se. Spatřil šech el beleda. Účinek byl neobyčejný. Vyrazil hlasitý, více než hlasitý výkřik, uskočil zděšeně až ke zdi a opřel se o ni. Volal: “To je přísaha džinistanská, přísaha džinistanská, jíž nikdo nemůže odolat! Kdo jsi, že se takto zahaluješ? Jsi snad šech el beled z el Haddu? Jsi emír džinistanský? Nebo jsi snad obojí? Kde máš své zástupy?” “Moje zástupy jsou všude, kde je zapotřebí pomoci,” pravil šech el beled a vstupoval zvolna do dveří. “Dnes jsou po

boku toho, jehož jsi zradil, a zítra přišlápnou spáry Pardálovi, a toho poženou nyní tak dlouho, až podlehne.” “Pak je ztracen!” vykřikl bas islami. “A on se přece právě na emíra džinis tanského spoléhal!” “Na něj že spoléhal? To je šílenství! Jak se toho mohl odvážit?” “Emír ardistanský vypověděl emírovi džinistanskému válku a ten poslal ihned své zástupy přes hranice. To se mohlo stát jen proti emírovi Ardistanu a tak jsme doufali, že budeme mít v emírovi džinistanském spojence.” “A kdyby vám nechtěl být po vůli, co byste byli udělali?” “Pak jsme měli v plánu považovat ho za nepřítele a potřít ho jednoduše jedinou ranou.”

“Považovat jej za nepřítele? Zničit a potřít jednou ranou! Jeje!” Tato slova promluvil šech el beled hlasem, v němž zápasil smích s bolestí. Pak pokračoval: “Vy pošetilci! Jste li sami tak slabí a krátkozrací, že odpovídáte na nepřátelství nepřátelstvím, myslíte, že musí být emír džinistanský téhož smýšlení? Říkám vám: Jeho myšlenky nejsou myšlenkami vašimi a jeho cesty nejsou cestami, jimiž jste zvyklí kráčet vy! Jeho vítězství se k vám blíží na perutích lásky a ne na netopýřích letkách nenávisti a násilí. Poslal své zástupy přes hranice, aby nepřítele chránil a ne aby ho zničil. Nechce vítězit porážkou, nýbrž vítězstvím nepřítele. To se naučte od něho vy, kteří nechcete už být násilníky a chcete jednat šlechetně! Jen nízkost podlehne, zvíře v člověku, šelma Pardál, který zuří proti vlastnímu bratru a ustavičně číhá, aby mohl rozsápat své dobrodince!” “Jak správně, jak správně je to řečeno!” přisvědčoval bas islami. “Je nepřítelem vlastního otce a vlastního bratra! Plazil se kolem trůnu emíra ardistan ského, jenž mu prokazoval jen dobrodiní, aby se pak na něho vrhl a rozsápal jej. A právě tak se plížil kolem mne. Slíbil udělat moje dítě panovnicí a my mu uvěřili! Měl však úmysl zmocnit se princezny halímské. Nás by byl nechal později padnout a zmizet právě tak, jako měl zmizet emír v Městě Mrtvých! Odříkám se ho, úplně se ho odříkám!” “A myslíš snad, že tím ujdeš trestu?” otázal se ho šech el beled. “Ne. Na to nepomýšlím. Jsem rozhořčen jeho padoušstvím a jeho zradou a pravím jen to, co mi duše káže. Není v tom žádná vypočítavost. Jsem vaším vězněm a znám osud, který mne očekává. Jednou mne nechal emír uniknout, podruhé již to neudělá, neboť jsem se mu špatně odměnil. Vyslovuji však přece jen prosbu, ne k vůli sobě, ale k vůli vám. Snad bude znít bláhově, ale je právě tak dobře promyšlená, jako odůvodněná.” “Vyslov ji!” vyzval ho emír. “Jsem nejvyšší hlavou mohamedánského duchovenstva, jsem tedy tím, čemu se v jiných zemích říká šejk úl islám. Co rozkáži a co učiním, má platnost pro všecky moje podřízené. Vyvolal jsem vzpouru proti svému vládci; mohu ji však opět odvolat a jsem k tomu také ochoten. Dejte mi pero a papír, abych mohl napsat rozkazy pro své nejvyšší úředníky, kteří je ihned rozšíří! A dejte přinést i mou pečeť, jež dodá těmto dokumentům platnost! Chcete to udělat?” “Co žádáš, lze jen schválit,” odvětil emír. “Ale podle zdejších zákonů neplatí to, co bylo pouze psáno a nebylo i tebou samým ústně v hlavním chrámu z kazatelny prohlášeno a potvrzeno. A hlavní chrám je zde v Ardu.” “A o to právě jsem chtěl prosit. A tuto prosbu jsem hned předem prohlásil za bláhovou. Dejte zaznít modlícím prknům; svolejte věřící do mešity a doveďte mne tam pak, abych mohl promluvit a všem věřícím oznámit, že Pardál je podvodník a zrádce a dosavadní emír Alláhem zvolený panovník! Vím však, že tuto prosbu vyslovuji nadarmo. Nemůžete k tomu svolit!”

“Jsi zajatcem, a kdyby bylo tvé přání splněno, musel bys zajatcem také zůstat,” pravil šech el beled. “Jsem k tomu ochoten. Dopravte mne do mého vězení a nechtě mne tam napsat potřebné rozkazy. A doveďte mne pak se

spoutanýma rukama na kazatelnu v mešitě. Povím tam, co povědět musím, a vrátím se pak bez odporu opět do žaláře.” “Co tomu říkáš?” otázal se šech el béled emíra. “Rozhodneš o tom?” Emír stál u okna a vyhlížel k západu. Neodpověděl hned, nýbrž až po chvíli. Ukazoval rukou k západu: “Tam vede cesta k Městu Mrtvých. Myslím nyní na ně a na vše, co jsem tam slíbil. Dodržím slovo! Ano, dodržím slovo!” Obrátil se pak k bas islamimu a mluvil dále: “Nebudeš zajatcem, nýbrž volným, úplně volnýmčlověkem až do dnešního večera. Nebudeš psát v žaláři, nýbrž doma ve vlastním domě u svého dítěte, které bylo tak trpce zklamáno. A vejdeš v čele svého duchovenstva do mešity, abys mluvil k věřícím.

Žádá to důstojnost tvého úřadu. Nikdo, žádný hlídač tě při tom nebude stopovat. Ale tři hodiny před půlnocí se sem vrátíš, abys se u mne ohlásil a vrátil se opět do svého žaláře. Teď můžeš jít!” Tu přistoupil k němu šech el beled několika rychlými kroky a stiskl mu ruku. Pravil: “Tak a nejinak jsem to očekával. Děkuji ti! A ještě mnozí a mnozí jiní ti budou děkovat!” Bas islami tu stál bez pohnutí, jako by byl ztrnul, tak byl překvapen. Pak nešel, ale letěl v pravém slova smyslu k emírovi, klekl před ním, políbil mu obě ruce a volal nadšeně: “Hamdulillah, hamdulillah! Chvála budiž Alláhovi, který mi nyní oči otevřel, aby mi ukázal, jak jsem byl slepý! Dnes poprvé vidím, kdo a jaký jsi! Žaluji na sebe, a nejen na sebe, ale na nás všechny, všechny! My byli otroci předsudků a omylů; avšak ty jsi panovníkem, jehož mohou těšit jen volní poddaní a ne sluhové. Proto jsi námi pohrdal. Přijímám tvou milost a tvou dobrotu a půjdu nyní, abych působil k tvému dobru a ve tvém zájmu a vrátil se pak poslušně do žaláře. Snad bych vyplnil svou úlohu lépe a zdárněji, kdyby mi bylo známo, co se dělo v Městě Mrtvých za vaší přítomnosti, to však mi asi sotva sdělíte? ” “Nemáme příčinu něco tajit,” odvětil emír. “Džirbani, který se sem nejpozději zítra ráno s vojskem dostaví, uzavřel opět vchod k jezeru Maha lámovu a nechal v citadele posádku. Věrný strážce cisterny byl prozatím jmenován pořičným; bude pravidelně podávat zprávy o stavu vody. A co bys se chtěl dále dozvědět, poví ti kdokoliv z těch, kdo byli s námi přítomni. Nejlépe by tě však zpravil náš hadži Halef Omar, šejk Haddedihnů, který byl svědkem všeho, co se tam dělo. Myslím, že na sebe vezme úlohu zpravodaje, pozveš li ho k sobě jako hosta, a že tě ihned domů doprovodí. A ještě někdo je tu, kdo ti může mnohou otázku zodpovědět; znáš ho dobře. Vezmi si ho s sebou!”

Šel ke dveřím vedlejšího pokoje, odkryl záclonu a pokynul plukovníkovi, aby vstoupil. Bas islami ho dobře, ba výborně znal. Nebyl však nijak na rozpacích, nýbrž rnu bylo naopak příjemné, že je mu jako důvěrník přidělen právě tento dřívější přívrženec Pardálův. Emír volbou hadžiho a tohoto důstojníka prozradil opět jednou svůj diplomatický talent. Nikdo kromě těchto dvou nemohl příznivěji na obrat bas islamiho působit a zvláště Halef se radoval z důvěry, kterou ho emír zahrnoval. “Ano, půjdu s tebou,” pravil; “velmi rád půjdu s sebou. Podám mu zprávu. Dříve však se musím podívat ke svému koni. Večer se s veleknězem opět vrátím.” Nato tato trojice odešla. Když jsme se cestou oddělili od šech el beleda a jeho jezdců, sjednali jsme s ním, že přesně jako on dnes tři hodiny po poledni vtáhneme do města, abychom se s ním v zámku, tedy právě ve středu rezidence, opět spojili. Netušili jsme, že budeme očekáváni a že nás přimějí k tomu, abychom vtáhli do města již zrána. Divil se tedy emír, že se šech el beled dostavil již nyní. Panovník

chtěl nyní vyřídit jen to nejdůležitější a pak mu vyjet s námi naproti, aby jej do města přivedl. Abd el Fadl však a já jsme se nedivili. Abd el Fadl ovšem věděl více, než jsem tušil, ale mně bylo jasné, že vševědoucí a všemohoucí šech el beled i v tomto případě asi byl navrhovatelem celého plánu baše nazraniho a ne li, tedy že jej znal. Sdělil nám, že hned prvého dne provedl svou úlohu a Pardála od města úplně odřízl. Že postavil celý řetěz hlídek od vyschlého řečiště až nahoru do východního pohoří, takže každé Pardálem snad vyslané poselství bezpečně padne do našich rukou. Sdělil dále, že zatkl už v noci a dopoledne řadu osob, které po zprávě o protirevoluci a vítězství starého emíra chtěly uprchnout z města k Pardálovu vojsku, aby mu podaly o tom všem zprávu. Byli to ovšem lidé špatného svědomí, které bylo třeba útrpně vyslechnout, aby prozradili další spřežence. Neboť bylo především nutné, protože město bylo středem naší operační opory, zbavit je všech podezřelých a dvojakých živlů. Bylo proto usneseno dopravit je všechny do Města Mrtvých a zde je ubytovat v citadele, ovšem pod bezpečnou stráží. Ukázalo se, že náš pobyt v Ardu nemůže být tak krátký, jak jsme si původně představovali. Bylo by bývalo lehkomyslné, kdybychom byli odjeli po jediném dni a spoléhali na zdejší neuspořádané poměry. Proto jsme se usnesli, že pochod na sever má sice už následujícího dne začít, ale prozatím jen jezdci z el Halímu a el Haddu. Ussulové a Cobani měli se svými vojsky zůstat ještě den ve městě, neboť skutečně potřebovali odpočinek. Emír se však rozhodl zůstat ještě několik dní ve městě, aby jeho správu mohl vložit do nejspolehlivějších rukou. Tím, že jsme ponechali posádku ussulskou a čobanskou o den déle ve městě, sledovali jsme i ten cíl, abychom imponovali obyvatelstvu a pozdvihli v jeho očích našeho starého, milého baše nazraniho jako velitele města. Z téhož důvodu

vjely i el haddské zástupy odpoledne dodatečně slavnostně do města, ačkoliv k tomu nebyl jinak ani strategický, ani praktický důvod. Nádherné, jasné a přece tak vážně se tvářící postavy kopiníků se neminuly účinkem na obyvatelstvo, a když pak druhého dne odjeli a zaujali jejich místo Ussulové a Cobani, působící opět svou mohutností a tíží, mohli jsme si být jisti, že emír, kvůli němuž se to vše dělo, má opět dostatečnou vážnost. Pokud se baše islamiho týče, musím podotknout, že byl jako proměněn. Nemýlil jsem se v něm. Byl to člověk spravedlivého smýšlení, který, když se

přesvědčil o změně, jež se s emírem stala, vystupoval nyní právě tak nadšeně pro něho, jako dříve bojoval proti němu. Četli jsme jeho nařízení. Byla velmi vážně míněna a rozletěla se do rukou všeho mohamedánského duchovenstva země. Sám jsem šel do mešity, abych si poslechl jeho řeč. Postavil jsem se tak, že mě nemohl spatřit. Přišel v čele celého imamátu (duchovenstva) města. Mešita byla tak naplněná, že nebylo možno spatřit ani píď kamenné dlažby. Halef opět jednou zapůsobil, a to se znamenitým výsledkem. Ani náš nadšený bas nažráni by byl nemohl lépe pro emíra promluvit, než to učinil bas islami; když pak byla slavnost u konce, rozproudilo se celé toto množství muslimů do ulic města, aby tu rozšiřovalo slávu a chválu emíra. Večer se dostavil nejvyšší mohamedánský kněz do zámku k emírovi a prohlásil, že je ochoten vrátit se do žaláře. Emír s úsměvem přisvědčil a pravil: “Od této chvíle jsi jen mým osobním vězněm, vůči jiným jsi volný. Doprovodíš mne do pole a do války, abych nepostrádal tvou radu, kdyby jí bylo zapotřebí. Tak budeš ke mně vázán na tak dlouho, dokud mi nedokážeš, že tvojí rady nejsem hoden. V tom případě té propustím. Teď jdi domů ve jménu Alláhově a zítra se u mne opět ohlas. Musíš mi pomoci naučit lidi Pardálem svedené opět pořádku a úctě před zákonem.” Nebudu popisovat účinek tohoto rozhodnutí na toho, koho se týkalo. Bas islami byl získán provždy. Když se dostavil Džirbani se svými Ussuly a Čobany, byl po slavnostním vojenském vjezdu ubytován u emíra v zámku. Byl jeho hostem, on, který vytáhl, aby ho porazil. Neznal dosud Ard. Podnikli jsme s ním proto, vyjížďku městem, která by se byla podobala triumfálnímu průvodu, kdybychom se byli nesnažili vyhnout se pokud možno všeobecnému nadšení tam, kde začínalo přesahovat meze. Večer se konala knížecí hostina, k níž byli pozváni všichni čelní Ussulové, Cobani i Ardistanci, pokud si toto vyznamenání ovšem zasloužili. Po hostině mne ještě před spaním navštívil Džirbani na půl hodinky v mém pokoji. Mluvili jsme o posledních událostech, zvláště jsme ovšem vzpomínali na pobyt ve Městě Mrtvých. “V poslední noci strávené na jezeře Maha lámově jsem měl zvláštní sen,” pravil mezi jiným Džirbani. “Nebo snad to bylo vidění? Nevím. Spatřil jsem totiž svou matku.” “Kde?” otázal jsem se.

“V měsíčním paprsku.” “V měsíčním paprsku? Tedy venku, na volném prostranství? Myslím, že jsi spal a že se ti to jen zdálo!” “Ne venku, nýbrž ve svém pokoji. Znáš přece ta úzká, střílnám podobná okna ve zdech. Jejich otvory spadají šikmo dovnitř. Měsíc stál na nebi, ne v úplňku, nýbrž jen v první čtvrti. Tato čtvrt však jasně zářila. Vysílal dva ze svých nejjasnějších paprsků oběma střílnami. Padly mi právě do obličeje. Probudily mne ze sna. Chtěl jsem odvrátit svou tvář na druhou stranu, ale vtom jsem pocítil nádhernou vůni, která mne obklopila jako pozdrav ze šťastnější doby. Znal jsem ji. Je to vůně vrbových květů, zamilovaná vůně mé nebožky matky. A sotvaže jsem na ni pomyslil, stála najednou přede mnou uprostřed těch dvou měsíčních paprsků, tedy ne jasně, nýbrž jaksi tajemně ozářená, jako duše zesnulých, když vystupují z hrobu. “Synu, synáčku milý, drahý synu!” zašeptala ozářená měsícem. Pak zmizela. Za několik okamžiků jsem však pocítil rty na rtech. Naklonila se nade mnou a políbila mne na ústa i na čelo. “Matko, drahá matko!” vykřikl jsem a vztyčil se, abych ji zadržel. Sáhl jsem však do vzduchu do prázdna. Ozval se výkřik, sotva slyšitelný, potlačovaný výkřik. Cosi se kmitlo napříč mezi oběma paprsky. Zdálo se mi, že slyším tiché, tichounké kroky, ty se rychle vzdalovaly. Pak pominul sen spal jsem dále.” “A volal jsi také ze sna?” otázal jsem se. “Ne, volal jsem ve skutečnosti,” odvětil Džirbani. “Jak byla oblečená?” “Bíle, pouze bíle.” “Byly otevřeny dveře tvého pokoje?” “Ano. Nezahradil jsem je dveřním kamenem, abych ráno nepřeslechl budíček. Nikdy jsem ještě takto nesnil, neboť když jsem se ráno probudil, zdálo se mi, že dosud cítím vůni vrbových květů, že se dosud vznáší nad mým ložem. Tázal jsem

se pak sám sebe, bylo li to vidění, nebo byla li to skutečnost.” Byl bych mu mohl tuto záhadu vysvětlit, ale chránil jsem se toho. Když ho opouštěla, byla překvapena mnou. Touha obejmout syna byla patrně silnější než opatrnost, ke které byla vázána. Kde asi nyní byla? Zůstala snad tam. Tato myšlenka se mi vnucovala, ale odmítl jsem ji, neboť jsem neměl ani právo, ani dostatečný důvod, abych ji chtěl rozluštit. Nebylo pro mě těžké mlčet, neboť Džirbani změnil téma, zabočil k jiným věcem. Hlavním bodem naší rozmluvy byly spojky, řekl bych poštovní spojky, které zřídil z území Ussulů až do Ardu. Hlídky stály vzdáleny jedna od druhé na dvě hodiny jízdy a umožňovaly spojení s domovinou, a to spojení v těchto poměrech rychlé a bezpečné. Toto zařízení ovšem bylo zaváděno i dále, když jsme pak vytáhli z Ardu k

severu. Následujícího dne odtáhl Džirbani se svými sbory, aby obsadil střed našich pozic. Emír zůstal ještě tři dny v Ardu a s ními my dva s Haléřem, poněvadž

se od nás nechtěl odloučit. Nám to bylo vhod. V jeho rukou se sbíhaly nitky všech událostí, a proto jsme se rádi drželi v jeho blízkosti. V těchto dnech došla od vojska dvakrát důležitá zpráva. Poprvé ohlašoval Džirbani a po druhé šech el beled, že byl polapen posel, jehož posílal Pardál k bas islamimu do Ardu. Tito poslové nám byli ovšem předvedeni a emírem zvláště vyslechnuti. První z nich měl ohlásit, že Pardál šťastně dostihl vojsko a začne ihned s operacemi. Že se nachází ještě v dobře vzdělané provincii Šima listanu, kde mu zásobování vojenských těles nepůsobí obtíže. Později však, až vnikne do pahorkovité a téměř vody prosté krajiny, že bude spoléhat na zásobování, které s bašem islamim vyjednal. Druhý posel měl bas islamimu podat zprávu, že emír džinistanský dorazil se svými černými pancéřníky na džebel Alláh a že se nehodlá s vojsky Pardálovými spojit, nýbrž že spěchá na pomoc starému emírovi ardistanskému. To však že je jen vítaná příležitost pojistit si vítězstvím nad emírem džinistanským vděčnost a uznání všech obyvatelů Ardistanu. Emír džinistanský prý vypravil do boje jen jízdu a ještě k tomu nejlehčí jízdu, která působí až směšně. Proti tomuto vojsku stačí prý postavit jen těžké ardistanské oddíly, zvláště dělostřelectvo, aby toto vojsko bylo naprosto potřeno. Nepřítel bude zahnán až k patě džebelu Alláhova, kde bude naprosto rozprášen. Vyptával jsem se emíra na tuto důležitou horu, o níž jsem četl u Marah Durimeh, aniž bych se byl však něco podrobnějšího dozvěděl. Řekl mi následující: “Džebel Alláh je nejjižnější z džinistanských sopek, patří k nim však pouze svým geologickým složením, ne však politicky, neboť neleží v Džinistanu, nýbrž na hranici mezi el Haddem a Ardistanem. Nesoptila, pokud lidská paměť sahá, avšak tohoto léta rozžhavila se i ona, ale pouze pokojným ohněm. Září třemi plameny, které sice vydávají mocné světlo, avšak nekouří a nesoptí popel. V dřívějších dobách, když ještě v naší řece bylo dost vody, byl džebel Alláhův do poloviny zalesněný a od poloviny pokrytý šťavnatými pastvinami. Teď je holý, jako celá krajina kolem.

Tvoří jednu mohutnou kamennou masu, která se tam, kde dříve přestával les, dělí na tři vysoké homole, z nichž každá má na vrcholu kráter. Lidé nazývají tyto tři kužely Otcem, Matkou a Synem. Syn je prostřední z nich, Otec a Matka oba postranní. Široká cesta vede nahoru. Nahoře, kde se hora dělí, dělí se i cesta na pravou a levou stezku. Pravá vede mezi Otcem a Synem, levá pak mezi Synem a Matkou nahoru. Za Synem se opět tyto stezky spojují a tvoří velikou a dlouhou náhorní rovinu, z níž je možno sestoupit do prvního nízkého údolí el haddského. Na této planině by mělo tisíc tisíců lidí dost místa. Praví se, že tu ve starověku byly konány bohoslužby, k nimž poskytovaly ty tři sopky světlo. I cesta vedoucí odtud do údolí je sice široká, ale přesto nebezpečná. Z obou stran zejí rokle a propasti. Praví se, že džebel Alláh nikdy nevyhazoval škváru a popel, nýbrž že vydával vždy jen pokojné a jasné světlo. Avšak v dlouhých intervalech, když nečistota z ostatních

sopek do něho pronikne a nashromáždí se tu, rozzuří se prý také a tu prý to v něm vře a rachotí a hora vyhazuje množství vřelé vody, aby se opět vyčistila. Co říkáš této báchorce, effendi?” “Není to báchorka. Má to jistě hlubší

smysl, než si myslíš.” “Tvrdí se dokonce,” pokračoval, “že z Ardistanu do el Haddu a Džinistanu se jen dobrým lidem podaří přejít přes úbočí džebel Alláhu. Kdyby se však zlý člověk pokusil vynutit si buď lstí nebo násilím přechod, pak prý je jistě ztracen. Buď zmizí v propastech pohraničních hor, nebo se utopí v el haddských vodopádech.” “O těch jsem slyšel. Přicházejí prý z džinistanských výšin? ” “Ano. Jsou největší na světě. Řítí se z džinistanského pohoří a tvoří dole jezero, jehož hloubku nelze změřit. Na tomto jezeře leží zámek šech el beleda z el Haddu; dosud však do něho nevkročila cizincova noha. Je li pravda vše, co se tu vypráví, pak by se měl Pardál chránit džebelu Alláhova!” Tolik jsem se zatím o této věci dozvěděl. Když jsme se již nalézali na cestě, abychom dohonili napřed jedoucí Ussuly a Čobany, dorazil k nám nový posel, jehož vyslal kníže halímský, aby nám sdělil, že Pardál postupuje v rychlých pochodech na sever a že žije, jak se zdá, v domnění, že před sebou žene zástupy džinistanské, ačkoliv je právě jejich úmyslem vlákat ho co možná nejdále do země a právě tímto směrem. Když jsme pak dostihli ležení Džirbaniho, tedy svého centra, byl právě opět zachycen jeden posel Pardálův, který měl bas islamimu do Ardu donést zprávu, že bude překročen džebel Alláh, tudy že si pak Pardál vynutí průchod el Haddem, aby potrestal šech el beleda, o němž se dozvěděl, že se spojil s emírem džinistanským, aby svrhli nového emíra ardistanského. Za tím účelem bude prý však nutné, aby bas islami neprodleně vyslal za vojskem hojné zásoby potravin. Téhož večera, kdy jsme dorazili do středu naší operační armády, dostavili se velitelé obou křídel, aby emíra pozdravili a poradili se s ním, ačkoliv nebylo třeba se radit, neboť Pardál se hnal jako šílený své záhubě vstříc a my jej mohli následovat, abychom dosáhli svého cíle s naprostou určitostí. Pospíchal ustavičně kupředu a nepokusil se ani v nejmenším odbočit vpravo nebo vlevo. Proto jej naše obě křídla lehce předstihla a vešla do styku s černými pancéřníky emíra džinistanského, zatímco on sám nic netušil o tom, co se děje v jeho týle a že je vlastně pronásledován. Z rozmluvy s Abd el Fadlem a šech el beledem jsme se dozvěděli, že nejen ta známá široká cesta vede na džebel Alláh a z něho do údolí. Zatímco tato cesta se dělí mezi Synem a Otcem a Synem a Matkou, aby se za Synem opět spojila, vedly tu ještě dvě tajné cesty na vnějších stranách Matky a Otce dolů do el Haddu, takže ležely tyto tři kužele v jejich středu. Byly položeny výše než cesta hlavní, takže z nich se tato cesta dala přehlédnout a pozorovat. Po těchto skrytých cestách se měla pohybovat naše obě křídla, hlavní voj měl následovat Pardála cestou hlavní. Pro lehké jezdce byly tyto stezky ještě sjízdné,

ale naprosto se nehodily pro těžkou jízdu a děla. A pokud se černých pancéřníků týče, o nichž podával Pardál zprávu, je třeba podotknout, že i oni vypadali jen zdálky jako jezdci v brnění, neboť byli právě tak odění jako jezdci halímští a el haddští, jen s tím rozdílem, že řemení, z něhož byl jejich oděv pleten, bylo černé. K účelu, který sledovali, připravit totiž porážku nepřítele či neodbornicky řečeno, zavést ho, byla ovšem tato tmavá barva nejvhodnější. Polní tažení tedy začalo. Vyvíjelo se mnohem lehčeji a rychleji, než jsme mohli považovat za možné. Pardála skutečně nenapadlo, aby se snažil odbočit vlevo ke starému řečišti nebo vpravo do zalidněného pohoří; hnal se ustavičně před námi a my za ním. Vše se dělo tak samozřejmě a k našemu prospěchu, že jsem se už skoro ani nezabýval vojenskými záležitostmi, ale obrátil jsem svou pozornost k jiným, své osobě bližším věcem. Porážka vzbouřence byla pro mě nyní vedlejší věcí.

Tento člověk neměl nejmenší schopnosti, aby provedl úlohu, kterou si ve své domýšlivosti uložil. Moje pozornost byla

nyní trojnásobně upoutána jinam. Jednak jsem pozoroval nádhernou přírodu, za druhé lidi, s nimiž jsem podnikal tento pochod, a konečně hlubokou souvislost, kterou jsem viděl ve všem, co se tu v této přírodě a s těmito lidmi dělo. Čerpal jsem z toho poučení pro sebe. Po několika dnech jsme meh vlastní Ardistan za sebou a jeli jsme Simalista nem. Cesta, kterou se Pardál ubíral, byla jedinou pouští. Obyvatelstvo uprchlo. Vojsko Pardálovo je rozehnalo, jako sněžný pluh rozhazuje závěje. Obě naše křídla ovšem sebrala tyto uprchlíky, ošetřila je a přiměla, aby se opět vrátili domů. Před námi se hnala válka, za námi se šířil opět požehnaný mír. Šimalistan stoupá nepřetržitě k severu. Kdysi to byla země velice úrodná, když však Vyschla řeka, která tvoří její západní hranici, vyschla a zpustla během století, a jen ve východní části bylo několik významnějších řek, ty svlažovaly Šimalistan a Ardistan, pak se však v Džunubistanu začaly ztrácet, aby v poušti Čobanů docela zanikly. Touto východní částí země útočil nyní Pardál a šířil hrůzu a zděšení. Náš příchod však vzbudil pravý opak, všeobecnou radost. Stačilo k tomu jen, abychom rozšířili mezi lidmi zprávu, že řeka opět má vodu a již se kolem rozléhal všeobecný jásot. Nejzazší naše levé křídlo bylo na pochodu ustavičné s řekou ve styku. Odtud jsme se dozvídali, že voda nejen neubývá, ale že jí den ze dne přibývá. Proto jsme svoje spojovací hlídky s Ussuly přeložili nyní k řece a tím jsme je pasovali na jakýsi druh poříčního úřadu. Blížili jsme se nyní očividně k horám, jejichž záři jsme ustavičně zdaleka pozorovali. Tyčily se před námi jako zástup obrů, z nichž jeden byl vždy větší, širší a masivnější než druhý. Postřehli jsme také, že všechny byly zalesněné, a sice tím více, čím vzdálenější byly od hranic.

To potvrzovalo povést, že v Džinistanu nelze nalézt neúrodné místečko. Čím však byly hory blíže k hranicím, tím byly chudší na vegetaci, až ta z nich, jež nám byla nejblíže, totiž džebel Alláh, byla úplně holá, bez jediné travinky, bez jediného stébélka.

Až dosud jsme se úzkostlivě chránili dát Pardálovi vědět, že je pronásledován. To nám umožnil tím, že vůbec nepomýšlel na to, aby si chránil týl. Nyní se však věci změnily. Pardál si totiž zřídil zadní voj, ne snad proto, aby se chránil, nýbrž z jiné příčiny. Byli to totiž nespokojenci a neduživci. Nedostatek se již začínal citelně jevit. Zásoby došly. A voda se držela jen v nemnohých, porůznu roztroušených loužích, které se nalézaly v bývalých, pískem úplné za vátých řečištích, v nichž se opět začalo objevovat vlhko po několika staletích sucha. Pardál byl nucen taková místa hledat. Proto jsme se nemohli ubránit tomu, abychom nenaráželi ustavičně na podobné hledače vody, na nemocné a nespokojence, kteří chtěli od vojska zběhnout. Chránili jsme se ovšem podobné lidi do svého vojska přijímat, nebo se jich ujímat, neboť by to bylo znamenalo totéž, jako že jsme jich Pardála zbavili a sobě uvázali na krk. Ne, zaháněli.jsme je jednoduše k němu zpátky, abychom rozmnožili jeho starosti a tíseň. Tak se ovšem dozvěděl, že za ním táhnou sbory, které ho pronásledují, ale nadešel čas, kdy se to už jednou dozvědět musel. Co se dále dělo, jsme sice předvídali, ale ne takovým způsobem, jakým se nám začaly věci ukazovat. Když jsme totiž již po několikrát zběhy a opozdilce k jeho vojsku zahnali, spatřili jsme najednou přijíždět tři jezdce, z nichž jeden měl na kopí upevněný bílý šátek. Dostavil se až k našim předním strážím a projevil přání mluvit s naším nejvyšším velitelem. Odzbrojili ho tedy a dva ostatní jezdci, kteří byli Čobané, ho k nám přivedli. Emír se nechtěl dát poznat, neboť bylo v našem zájmu, aby se Pardál hned nedozvěděl pravdu. Proto bylo ustanoveno, abych přijal parlarnentáře sám a promluvil s ním. Tak se i stalo. Odloučil jsem se od ostatních a dal si ho předvést. Byl to dost starý, kostnatý člověk, jehož plnovousem věnčená tvář nevzbuzovala právě velikou důvěru. Ostře mne měřil zrakem, když jsem se k němu blížil. Pozdravil krátce a otázal se: “Kdo jsi? Neviděl jsem tě ještě nikdy!” “Ani já jsem tebe ještě nikdy neviděl, ale neptám se tě, kdo jsi,” odvětil jsem. “Slez z koně!” Rozmluva se totiž konala v táboře, a proto jsem nejel na koni. “Proč nemám zůstat v sedle?” vyptával se opět parlamentář. “Poněvadž se mi nelíbí, abys se mnou mluvil tak zpatra. Byl ti slíben volný odchod?” “Ano. Co uděláš, neseskočím li?” “Kdyby ti nebyla zaručena svoboda, byl bych tě jednoduše ze sedla sestřelil. Takto ale sestřelím jen tvého koně.

Slezeš tedy dobrovolně nebo ne?” Zamumlal tichou kletbu, slezl pomalu z koně a pravil: “Chci vědět, jací jsou to lidé, kteří se odvažují za námi ” “Mlč!” skočil jsem mu do řeči. “Zde jsem jen já oprávněn se tázat! Ty máš k tomu právě nejmenší právo! Kdo je ten, který tě vyslal? ” “Nový ardistanský emír.” “To není pravda!”

“Oho! Chceš snad tvrdit, že lžu?” “Ano. Nový ardistanský emír je v našem vojsku a ne s vámi. Myslíš snad tak řečeného Pardála, druhorozeného čobanského prince? ” “Ano.” “Vzbouřence! Pak tedy věz, že je ztracen a vy všichni s ním! Líbil se snad vám, ale nelíbil se křesťanům. Proto provolali někoho jiného emírem v zemi a tento nový emír byl již také s jásotem uznán nejen v Ardu, ale i v celém Ardistanu. A tento skutečný emír nyní spěchá za Pardálem, aby ho potrestal a potřel.” Muž se mi podíval nejistýma, planoucíma očima do tváře a otázal se: “Je tohle pravda?” “Oho!

Chceš mne snad vinit ze lži?” odvětil jsem mu jeho vlastními slovy. “Veď mne tedy k němu!” žádal posel. “Žádal jsem mluvit s vaším nejvyšším velitelem!” “Ty zde nemáš čeho požadovat. Emír mi uložil, abych s tebou promluvil. Nelíbí li se ti to, vyskoč jen hezky rychle na koně, abych tě mohl dát dopravit opět tam, odkud jsi přišel!” Chránil se tedy, aby mne uposlechl. Představoval si ovšem, že věc dopadne zcela jinak. A pomyslel si zajisté, že je teď jeho úkolem vyzvědět pokud možno nejvíce, aby mohl Pardálovi podat o tom zprávu. Tohoto účelu by byl ovšem nedosáhl, kdyby byl mluvil nadále tónem, kterým začal. Proto prosil nadále zdvořilým způsobem: “Promiň, pane! Kdybys mi byl sdělil, kdo jsi, nebyl bych ti zavdal příčinu, abys mne odbýval tak břitkým způsobem!” “Buď tedy skromnější a mluv zkrátka! Co nám Pardál vzkazuje?” “Že chce mluvit s velitelem tohoto vojska.” “Kdy?” “Ihned.” “Kde?” “Ve svém stanu.” “Náš velitel má tedy přijít k němu? Do vašeho tábora? ” “Ano.” “K takovému lháři a zrádci? Ne, ne! Budiž Pardálovi rozmluva povolena, ale jen z milosrdenství a útrpnosti, z jiného důvodu ne. Měl by se vlastně dostavit k nám do tábora, ale on je z lidí, jejichž pověst nedovoluje jednat s nimi ve stanu, nýbrž pod širým nebem. Proto ať se tato rozmluva odbude na polovině cesty mezi naším a vaším táborem. Náš emír se dostaví beze zbraně a přivede padesát neozbrojených průvodců s sebou, Pardálovi povolujeme totéž. Kdybychom u něho nebo u některého z jeho lidí spatřili jen jedinou zbraň, dojde k ošklivému zúčtování. To mu vyřiď! Dávám jemu i tobě výstrahu! Teď je polovina dopoledne, přesně tři hodiny po poledni bude náš emír na místě. Kdyby na něho Pardál už nečekal, obrátí se okamžitě opět k odchodu a běh

osudu vám určeného nebude pak ani o minutu zdržen. Teď vsedni opět na koně a následuj mne! Ukáži ti místo, na něž

se Pardál musí dostavit.” “Mám tedy odjet?” otázal se. “Ano,” odvětil jsem. “Mám však ještě celou řadu otázek!” “Podrž si je jen pěkně pro sebe, nejednáš s chlapci, kterých se můžeš vyptávat podle chuti. Nasedni a pojď!” Zašel jsem k nejbližšímu oddělení Čobanů a dal jsem si osedlat koně. Na svého vraníka jsem nesměl nyní ani pomyslet, neboť by byl Pardál podle jeho popisu ihned poznal, s kým má co dělat. Nejel jsem pak s ním a s průvodci, kteří ho sem přivedli, rovně na místo určené pro schůzku, nýbrž volil jsem schválné malou zajížďku tím způsobem, aby na něho udělal náš tábor pokud možno mocný dojem, pokud se početnosti lidí i výhodného postavení týká. Spatřil Ussuly i Čobany a spatřil také široce na východ a západ rozestavené hlídky jezdců halímských a el haddských. To prozatím

postačilo. Když jsem pak našel místo, jež se mi zdálo být ke schůzce příhodné, musel tu zabodnout kopí s bílým šátkem do země. Když se tak stalo, odjeli s ním oba Čobani, kteří se ovšem chránili sdělit mu mé jméno, kdyby se po něm byl tázal. Vrátil jsem se k emírovi, u něhož byli i Džirbani a Halef. Když jsem jim řekl, kdo ten muž byl a jakou nese nyní s sebou zprávu, pravil emír: “Jsem milerád srozuměn se vším, co jsi zařídil a ustanovil. Pardál tedy přijde: mně se však hnusí ukázat tomuto člověku svůj obličej.” “To také nebudeš muset,” odvětil jsem. “A kdo tedy?” “Halef.” “Já?” vykřikl maličký hadži, který vyskočil, jako by byl dostal elektrickou ránu. “Jak to myslíš, effendi?” “Pojedeš na skvostném emírově bělouši. přijmeš však Pardála svým vlastním způsobem a sdělíš mu, že jsi byl zvolen ardistanským emírem a že jsi také tuto hodnost přijal. Vyzveš ho pak, aby se ti bez průtahů vzdal na milost a nemilost.” Halef vyskočil se svého sedadla a udělal pohyb, jako by chtěl oběma nohama vylítnout do vzduchu, ale ihned se opanoval a zvolal: “Alláhovi buďte vzdány díky! Už jsem chtěl rovnýma nohama vyskočit do vzduchu, ale rozpomněl jsem se, že se to nesluší na ardistanského emíra, k jehož hodnosti jsi mne vyzdvihl. Děkuji ti, effendi! Děkuji ti z plna srdce! Teď

dostanu opět práci, jež způsobí mojí duši náležité potěšení. Zahraji svěřenou úlohu, že nebude mít vaše chvála konce. Máte li někdo zvláštní přání, co mám Pardálovi vyřídit, prosím, sdělte mi je. Vyplním je rád!” “Co máš mluvit, nelze předem určit,” vysvětloval jsem mu. “Museli bychom předem vědět, s čím Pardál přijde. Znáš naše postavení a znáš i naše úmysly. Pardál není chytrák, je to člověk snadno vznětlivý a neopatrný. Na tvoji chytrost se však, myslím, můžeme spolehnout.”

Přijal tuto chválu blahosklonným pohybem ruky. Emír se však otázal: “K čemu tento žert? Což nemáme všechny důvody k tomu, abychom byli vážní? ” “Jsou žerty, které nám právě jenom vážnost okamžiku ukládá,” odvětil jsem. “Já už dávno nepovažuji Pardála za člověka, s nímž musíme jednat vážně. Jen proto, že byl tento přepjatý paňáca přeceňován a považován za někoho, kým není, mohl si jej bas islami zvolit k něčemu, k čemu se naprosto nehodí.

Nebylo by ctí pro nás vstupovat s ním ve vážně míněné vyjednávání. S ním budeme jednat jednoduše jako s kašparem lidské komedie. Musí, až s ním budeme hotovi, mít pocit naprosté nejistoty. A musí považovat právě jen to za správné, co nepřinese užitek jemu, nýbrž nám.” “Máš pravdu, naprostou pravdu,” přiznal emír. “Náš Halef ať tedy svou úlohu sehraje. Tak mne tedy Pardál nespatří. Chtěl bych však přece být při tom a slyšet ho!” “Já také,” pravil Džirbani. “A já také,” řekl jsem i já. “Připojíme se tedy k těm padesáti průvodcům Haléřovým.” “Pak nás však Pardál uvidí a pozná,” pravil Džirbani. “Spatří nás, ale nepozná. V zavazadlech kopiníků je dost zásobních obleků. Dva se oblékneme jako jezdci halímští a dva jako jezdci el haddští. Tváře si zahalíme právě takovými modrými závoji, jako šech el beled; pak nás nepozná. ” “Jak to, čtyři osoby?” otázal se emír. “Jsme mimo našeho hadži Halefa Omara jen tři!” “Přiberui ještě bas islamiho.” “Proč?” “Poněvadž považuji za správné, aby svého bývalého miláčka a chráněnce poznal takového, jaký ve skutečnosti je. Možná, že v něm zbyl ještě nějaký malý zbytek důvěry, nebude tedy škodit, jestli ji nyní ztratí docela.” “I v tomto případě máš pravdu. Uděláme to tedy tak, jak jsi navrhl. Vsedněme tedy rychle na koně, abychom si opatřili obleky!” Emír jel s bašem islamim k zavazadlům halímským, jas Džirbanim k táboru el haddskému. Trvalo to ovšem dost dlouho, než jsem nalezl oděv příhodný pro svého průvodce, byl však přece nalezen. Když jsme se do tábora vrátili, dostavil se vyjednavač Pardálův ještě jednou, aby docílil nějaké změny v mých podmínkách. Odmítl jsem ho. Dostavil se pak zakrátko opět a pokoušel se znovu o úspěch, ale pochodil jako ponejprv a po druhé. Když spatřil, že nepořídí nic, prohlásil konečné, že tedy Pardál přijde přesně tak, jak jsem určil. Když odbila podle evropského času druhá hodina, převlékli jsme se. Emír a bas islami do modrých, já s Džirbanim do bílých jezdeckých oděvů. Obličej jsme si zahalili modře. Také koně jsme měli kopinické, abychom nebyli podle vlastních poznáni. Halef dostal nádherného bělouše emírova. Nafintil se co

nejkrálovštěji, ovšem do vypůjčeného oděvu, a ovinul si hlavu turbanem, který měl, jako turbany některých kurdských náčelníků, nejméně dva lokte v průměru. Také závoj si vzal, avšak bílý, zdobený při dolejším okraji střídavě modrými a červenými třásněmi. Pocházel patrně z harému některého musulmanského Ar distance. Krátce před třetí hodinou jsme vyrazili. Včele jel Halef, za ním pak my čtyři. Za námi jelo šestačtyřicet Ussulů a Cobanů. Když jsme dojeli na místo, kde trčelo kopí v zemi, byl Pardál už tady. Seděl sám. Jeho lidé za ním tvořili půlkruh. Halef by nebyl býval Haléřem, kdyby byl svůj příchod odbyl jednoduše a krátce. Poučil nás, jak si to přeje zařídit, a my jsme mu byli po vůli. Přijeli jsme v trysku a tvářili se tak, jako bychom chtěli nepřátele zadupat do půdy koňskými kopyty, ale na několik kroků před nimi jsme koně strhli a opakovali jsme tento zdánlivý útok ještě dvakrát. Pak jsme zaujali takové postavení, že Halef usedl právě na šest kroků před Pardálem. Vlevo usedl emír s bašem islamim, vpravo pak já s Džirbanim. Za námi pak utvořili naši průvodci půlkruh o stejném průměru, jako byl ten, jejž tvořili lidé Pardála. Nějakou dobu bylo úplné ticho. Obě hlavní osoby se navzájem vůbec ne pozdravily. V tomto ohledu byl můj Halef nevyrovnatelný. Ani ho nenapadlo, aby promluvil první slovo. Byl by snad mlčel až do rána, a možná že ještě déle, jen aby si nemusel odepřít odseknout hned na první oslovení svého protivníka. Ale tak dlouho to přece netrvalo. Pardál byl značně netrpělivý a nedovedl se ani pět minut opanovat. Neminula ještě ani polovina této doby a už netrpělivě vykřikl: “Jak dlouho ještě má toto mlčení trvat? Začněme přece! Jsem ardistanský emír.” Halef mlčel. “Neslyšel jsi?” otázal se Pardál. “Jsem ardistanský emír!” Halef opět mlčel. “Jsi hluchý?” pokračoval ustavičně jeho protějšek. “Řekl jsem ti už, že jsem ardistanský emír!” Teď konečně zakroutil Halef pomalu, velmi pomalu, svým obrovitým turbanem, zdvihl právě tak pomalu obě ruce k nebi a promluvil: “Ó Alláh, Alláh! Jak dlouho ještě budeš na světě živit lidi, kteří nedovedou chvíli mlčet a musejí ihned do

celého světa vytrubovat, že jsou blázni. Přicházím tu se svými 163.000 pěšáky, 290.000 jezdci a 385.000 děly a houfnicemi přímo z Ardu, abych ubohého podvodníka a povstalce rozvál do všech úhlů světa. Byl jsem zvolen emírem ardistanským. Byl jsem vsazen na trůn a vstavena mi na hlavu koruna, přijal jsem žezlo i šavli, abych byl jediným a

samostatným panovníkemříše, a tu se teď přede mne posadí na šest kroků taková žába a kváká mi do uší, že ne já, ale ona je emírem ardistanským!” Když začal Halef mluvit, zbystřil Pardál sluch, neboť si malý hadži nijak

nedával práci, aby změnil hlas. Teď však vjel Pardál rukou do opasku, ve kterém neměl ovšem zbraň, a otázal se: “Koho jsi tou žábou myslel?” “Tebe!” odvětil Halef velmi klidně a velmi upřímně. Tu vyskočil Pardál ze země, napřáhl proti němu ruce a zvolal: “Pse! Buď rád, že nemáme zbraně. Neboť kdyby tomu tak nebylo, zastřelil bych tě jako prašivého šakala nebo smrdutou hyenu. Jsi mi vůbec protivný. Máš postavu i hlas jistého mého známého, který byl ze všech hlupáků nejhloupějším na světě. Střež se! Jinak se ti povede právě tak, jako se jemu vedlo!” “A co se mu přihodilo? ” otázal se Halef. “Dal jsem ho zavřít. Zcepeněl hlady a žízní. Dříve však zakusil tisícerá muka. Chceš se snad dožít podobného osudu, jaký byl jemu údělem? ” “Ano, to zajisté chci. Nemohu mít vůbec jiný osud než on. A jsem s jeho

osudem právě tak spokojen, jako on sám. Neboť za prvé: nevypadá ani tak vyhladovělý, ani žízní ztrápený, jak si myslíš, a za druhé se stal emírem ardistanským, který ti nyní ukáže, co jsi. Tak se podívej!” Zdvihl závoj a přehodil ho dozadu přes turban, takže se objevil jeho obličej v plné kráse. Pardál se chystal právě opět usednout, ale vyskočil znovu a vykřikl: “Haddedihn, prokletý, devětkrát prokletý Had ” Ustal v proudu řeči. Děs, který ho pojal, nedovolil mu dále mluvit. Usedl pomalu na zem, zakryl si rukama tvář, svěsil hlavu a seděl tu jako hromádka neštěstí. Halef neměl porozumění pro podobné vnitřní pohnutí, obrátil se k nám a pravil: “Neměl jsem pravdu, když jsem ho prve nazval žábou? Brzy vyskočí, brzy si opět sedne, hned se nafukuje, hned zase splaskne. A je ještě tak drzý, že se chce nazývat emírem ardistanským!” Pokynul jsem Haléřoví, aby mlčel, neboť Pardál se již vzpamatoval z prvního leknutí. “Haddedihn žije!” zvolal. “Ten blázen, kejklíř! A je li živý on, jsou živí i ostatní! Vyvázli! Emír měl štěstí, nelidské štěstí! Vrátil se opět do Ardu. Spojil se s Džirbanim! To vše poznávám podle těchto jezdců, kteří nejsou ze staré ussulské ardistanské gardy, nýbrž z jezdectva Džirbaniho. On tedy také uprchl z Města Mrtvých! Patrně za pomoci toho podlého džermanistance, jehož rozemelu mezi pěstmi, tak tak !” Třel si pěstí o pěst, aby nám patrné znázornil, jak to myslí. Pak pokračoval: “Pak se pustil za mnou emír, starý emír! Emír džinistanský se nad ním smiloval a spojil se s ním, poslal mu pomoc! Fuj! A šech el beled z el Haddu se k němu přidal a kníže halímský také!” “Jehož dceru jsi si žádal za manželku!” vpadl mu rychle Halef do řeči. “Jak to víš?” obořil se na něho Pardál. “Četl jsem tvé psaní,” odvětil Halef. “Které psaní?”

“To, které jsi po plukovníkovi poslal knížeti halímskému!” “Lháři! Kníže halímský by ti nikdy nepředkládal podobný dopis ke čtení!” “Chceš snad zapírat?” ozvalo se v tom po boku Halefově. Byl to bas islami, který se nedovedl déle krotit. “Kdo jsi? Jak si můžeš dovolit mísit se do rozmluvy?” otázal se Pardál. “Podívej se, kdo jsem! Všichni jsme četli tvé psaní, všichni do jednoho! Také já já!” Odstranil závoj se svého obličeje, leč nemělo to naprosto jím očekávaný účinek. Pardál se sice zprvu zarazil, ale jen na chvíli, a pak zvolal s ironickým smíchem: “Hlupáci, hlupáci jste všichni, ať už jste kdokoli! Chtěli jste si se mnou zahrát komedii, komedii! Bláznivý Haddedihn chtěl představovat emíra, panovníka! Z toho je patrné, jak směšnou představu máte o muži, jehož úkolem je udržet Ardistan v kázni a pořádku!

Hahahahaha!” Smál se z plna hrdla a poněvadž se při tom obrátil i ke svým průvodcům, smáli se s ním. Pak pokračoval: “Ano, komedie, podvod a šalba! Mysleli jsme skutečně, že máme před sebou kopiníky el haddské a halímské. Ba byli jsme dokonce přesvědčeni, že vaše vytí značí “přísahu džinistanskou”. Nyní však, když se tento stařec, který si namlouval, že se stane otcem ardistanské vládkyně, odhalil, vím, na čem jsem. Přijímám tedy tuto maškarádu, ale zatočím s vámi zkrátka, mnohem kratčeji, než si myslíte!” Zdvihl se ze země, postavil se s rukama zkříženýma na prsou, aby si dodal vojevůdcovského vzezření, před Halefa a otázal se: “Tys tedy emírem ardistanským? ” “Ano,” odvětil Halef. “Dobře! Poněvadž tvrdím totéž o sobě, musí jeden z nás padnout, to snad chápeš?” “Tedy boj?” otázal se Halef rychle. “Ano.” “Jsem hotov! Ihned! Dejme si podat zbraně! Nebo se bijme prostě pěstmi! I to by mi bylo vhod, velmi vhod!” Malého Halefa ani nenapadlo, aby se bál. Věděl, že se v každém případě Pardálovi vyrovná a obratností že jej i předčí. Byl dokonce nadšen pomyšlením, že by se mu mohla naskytnout příležitost tohoto člověka v pravidelném souboji porazit. Ten však vpadl stejně rychle: “Ne tak, ne tak! Ani mi nenapadne, abych se s takovýmčlověkem, jako jsi ty, tímto způsobem tahal. Jsi li skutečně emírem, stojí tvoje vojsko tam, moje opět na druhé straně. Myslím na boj mezi oběma vojsky a ne mezi námi dvěma! S trpaslíky nebojuji. Zvu tě k bitvě, k bitvě zítra ráno. Začne, jakmile se rozední. Jsi srozuměn?” Měřil si hadžiho velmi pohrdlivým pohledem. Hadži si dával s odpovědí

na čas. Poznámka o jeho malé postavě se ho dotkla tak citelně, že nemohl hned nalézt dost silnou odpověď, kterou by Pardála zdrtil. Mimoto byla jeho pozornost právě tak jako naše odpoutána tím, že se obloha pojednou zatemnila, ačkoliv jsme na ní neviděli mrak, jenž by byl slunce zastiňoval. Současně se zdvihl i ostrý vítr, který však nevál určitým směrem a rozfukoval písek na všechny strany. “Ke koním!” zvolal jsem. “Rychle ke koním! Uchopte je za uzdy krátce při tlamách a držte je pevně, pevně, aby se navzájem nepotloukli! Jak se zdá, chystá se zemětřesení!” Naši lidé ihned vyskočili a udělali, jak jsem řekl; průvodci Pardálovi zůstali však klidné sedět na svých místech. On sám se ironicky zasmál a zvolal: “Zemětřesení! Ano, nabízíme li sketám bitvu, skutečnou bitvu, pak nechtějí hrát s sebou a předstírají, že se bude třást země! Hanba vám! Trojnásobná hanba!” Po této ještě větší urážce se konečně Halef pustil do Pardála, ale skutečný emír ho nyní zarazil: “Prosím, mlč! Slovo bitva již padlo, tím se rázem změnila věc jinak, než jsme si mysleli a než jsme chtěli. Od této chvíle budu mluvit sám!” Odstranil závoj z obličeje, předstoupil před Pardála a otázal se ho: “Mluvil jsi vážně? Jsi odhodlán k bitvě? ” Tázaný ustoupil o několik kroků. Ať tušil nebo netušil, kdo jsme, v tomto okamžiku se přece ulekl. I my ostatní jsme odhalili tváře, takže nás spatřil tváří v tvář. “Všichni unikli, do jednoho!” skřípal zuby. Ustoupil ještě o několik kroků a pozoroval nás blýskajícíma očima, pak se skrčil jako kočka před skokem a oslovil emíra: “Povíš mi pravdu, budu li se té tázat?” “Lidi tvého druhu ueobelháváme,” odvětil emír hrdě. V tomtéž okamžiku začalo hřmít. Hřrní li nad zemí, nebo pod zemí jsme ještě nerozeznávali. “Jsou skutečně s vámi el haddští

kopiníci?” vyptával se Pardál. “Ano,” přikývl emír. “Kolik?” “Spočítej si je v bitvě!” “A el halímští jezdci?” “Ano.” “Máte pro všechny dost vody?” “Ještě pro víc!” “Alláh tě zatrať! Mne však chcete přemoci hladem a především žízní?” “Ano.” “Mám být odříznut od všeho zásobování! Bez vody, mám zahynout hladem a žízní, právě tak, jako jste měli v Městě Mrtvých zahynout vy! To si patrně

myslíte? Ale mýlíte se. Neznáte mne ještě. Dojdu si pro vodu i pro chleba. A víte kam? K vám! Mluvil li jsem prve k Haddedihnovi o bitvě ironicky, mluvím o ní nyní vážně. Zvu tě k rozhodné, zoufalé bitvě mezi námi dvěma. Přijímáš ji?” “Ano,” odvětil emír. “Zítra ráno?” ,.Ano.” “Kde?” “Kde tě napadnu.” Tu zabouřilo podruhé. Nyní to vypadalo, jako by bouřilo pod zemí i na nebi. Koně našich odpůrců začali frkat a jevili nepokoj. Tu ukázal Pardál k severu, kde se tyčily k nebi tři kužele džebelu Alláhova, a pokračoval: “Tato bitva, která mezi námi rozhodne, bude vybojována u paty džebelu Alláhova. Ráno, sotvaže se rozbřeskne den. Je ti to vhod?” “Ano.” Tu projel vzduchem ostrý, jemný hvizd, právě tak, jako když se roztrhne tající ledová plocha, a nám se zdálo, jako bychom stáli na houpačce, která se začíná pohybovat. Koně znovu projevovali úzkost. “Pak jsme tedy dojednali,” pokračoval Pardál. “Zítra ráno, jakmile se dost rozjasní, aby rozeznal přítel nepřítele, bude rozhodnuto. “As nevyrovnatelným posměškem k tomvi dodával: “Doufám, že se dostavíš! Neboť v tom nebylo právě mnoho hrdinství, jestliže jste mne chtěli přemoci žízní a hladem. Ne vaše voda, meč ať rozhodne!” “Ne, ani voda ani meč, ani ty ani já nerozhodneme, nýbrž někdo vyšší!” zvolal emír. “Někdo vyšší?

Kdo?” “Bůh!” “Bůh!” smál se Pardál. A bylo tolik pohrdání v tom jeho smíchu. “Jen lidé pátého či šestého stupně ceny spoléhají na toho, kterého jmenují Bohem, Alláhem či jiným podobným jménem. Já však, nový emír ardistanský,

nemohu se tak snížit. Nepotřebuji tuto pomoc, po které žebrají jen slaboši a neschopní lidé. Zvítězím sám sebou, vlastní silou a ne ” Nemohl dokončit začatou větu. Hromová rána, jako by se země i nebe bořily, projela vzduchem a země se začala otřásat. Pardál se skácel k zemi. Chtěl sice ihned vyskočit na nohy, ale nové a nové otřesy jím znovu smýkaly po zemi. Koně jeho průvodců řehtali strachy a hnali se odtud. Tu vykřikl Pardál: “Pryč odtud! Zde se šejtan, vtělený ďábel, žení! Kéž vás vezme všechny dohromady! Pryč, jen rychle pryč!” Sám pak velikými skoky běžel za prchajícími a nepadal už k zemi, neboť otřesy zatím ustaly a neopakovaly se. Jeho koně zmizeli rychle za obzorem. Pokud se našich koní týká, nechovali se všichni stejně. Koně kopiníků se ani nehnuli. Byli ze své domoviny zvyklí na tuto “nespolehlivost pevné půdy” pod

nohama. Koně Ussulů se sice zprvu báli, ale jejich vrozená lhostejnost jim záhy pomohla opět strach překonat. Stáli pálí klidně a ohlíželi se jen po příčinách tohoto hluku, aniž by se jím dali podruhé z klidu vyrušit. Bělouš emírův byl vpravdě ušlechtilým zvířetem. Otřesy vzbudily sice i u něho hrůzu, ale uklidňující slova Haléřová i emírova mu vrátila úplně klid a rozvahu. Jinak se však chovali koně Cobanů, kteří je museli vší silou držet, aby neuprchli, a při tom dávat pozor, aby nebyli pokopáni, neboť zvířata bila kopyty na všecky strany. Bylo proto dobře, že uposlechli mé rady a že byli koně tak daleko od sebe rozestaveni, že nemohli jeden druhého poranit. A právě tak, jako v těchto místech, zachovali se koně celého našeho ležení všech našich hlídek na celé bitevní čáře. Koně kopiníků halímských i el haddských byli klidní, právě tak jako koně Ussulů; také Syrr a Assil ben Rih zůstali připoutáni ke kůlům. Zježili sice hřívy a několikrát divoce poskočili, ale pak zůstali klidně stát a neutrhli se. S čobanský mi koni bylo však mnoho práce a námahy, aby byl mezi nimi zachován pořádek. Nejhůře se však vedlo, jak jsme se později dozvěděli, vojsku Pardálovu. Nastal tu nepopsatelný zmatek, při němž bylo poraněno mnoho lidí i koní. Nemusím tuto poloviční zkázu jeho vojska nyní popisovat, neboť to provedu později, při jiné příležitosti. Právě tak rychle, jak se nebe zatemnilo, se opět vyjasnilo.

Sotvaže úprkem utíkající Pardál zmizel na obzoru, zmodralo opět nebe nejčistším azurem a slunce právě tak jako před tím do nás opíralo své paprsky. Otřesy země nepůsobily jen na Pardála a jeho lidi, nýbrž i na nás, ovšem opačným

způsobem než na něho. Všichni jsme měli pocit, že na naší straně bojuje s námi i někdo vyšší, neviditelný, který nám zemětřesením chtěl naznačit, že jen na něho a jeho pomoc můžeme spoléhat. Jak rychle jsme se museli vzdát mého plánu ironizovat Pardála a jak rychle musel i emír prozradit své zprvu zamýšlené inkognito! A nyní jsme tu stáli všichni, kteří jsme si chtěli zahrát divadlo, a dívali jsme se udiveně druh na druha. Co jsme dokázali? “Effendi, vícekrát už nebudu hrát emíra!” pravil Halef. “Provedl jsem svou věc tak neskonale špatně, že se i země pode mnou zlostí rozechvěla! Zůstanu šejkem Haddedihnů z kmene Šammarů. Kdo se vydává za něco víc, než je, a podniká více, než dovede, ztrácí půdu pod nohama a něco podobného nechci podruhé zažít! Pardál nám nabízel bitvu právě tak, jak to dělávali starověcí hrdinové. Budeme tedy moci později vyprávět o bitvě na džebelu Alláhově. Avšak myslíš, že dodrží slovo?” “Ne,” odvětil jsem. “Ne? Máš k tomu důvody?” “Myslím, že správné.” “Jen jestli se nemýlíš? Je přece nucen bojovat s námi. Musel by bez vody zahynout žízní. A vodu si může nabrat jen u nás. Sám to řekl.” “Právě proto, že to řekl, nevěřím mu. Je dost vody a ne právě daleko.” “Kde?”

“Hned na druhé straně na džebel Alláhu. Všechny tyto vrchy, které před sebou vidíme, jsou holé jen k jihu, odkud působí ještě vlivy ardistanské. Slyšel jsem tak z úst Mary Durimeh a také jsem o tomčetl v jejích knihách. V roklinách za džebel Alláhem je dost proudící vody; nemůže však prorazit sem, do této vyschlé a zkomírající země. Divil bych se velice, kdyby to nebylo známo i Pardálovi, a to mnohem lépe než mně, cizinci.” “Ví o tom,” vpadl nám do řeči bas islami. “Sám jsem s ním o tom mluvil a upozornil jej na to.” “Pak se tedy chce jistě dostat na druhou stranu. Především aby se dostal k vodě a zachránil si drahocenný život. Jinak ovšem i z jiných důvodů. Myslí si totiž, že vojska emíra džinistanského prchají a že je žene před sebou. Chce je dohonit a potrestat. Ví, že jezdci halímští a el haddští jsou u nás a domnívá se, že jejich země zůstaly bez ochrany. Chce do nich vpadnout a zmocnit se jich smělým útokem.” “Správně, velmi správně!” přisvědčil Džirbani. “Kdyby dobyl el Haddu, seděl by v teplém hnízdě, my však bychom byli uzavřeni zde na holém džebel Alláhu a nemohli bychom na druhou stranu. Neboť jedinou cestu, která podle jeho mínění vede na druhou stranu, zatarasí děly. Proto se vyptával při první příležitosti, a ne bez úmyslu, jsou li kopiníci s námi. I já jsem téhož mínění, že o bitvě jen mluvil, ale že ji nechce podstoupit. Vraťme se do tábora a povolejme Abd el Fadla i šech el beleda, abychom se s nimi poradili!” Tento návrh jsme provedli. Oba jmenovaní se večer dostavili. Když jsme jim podali zprávu, projevili ihned souhlas s mým a Džirbanim domněním. Poradili jsme se s nimi co nejdůkladněji, a když

pak opět odjeli, věděl již každý z nás, jak se zachovat, ať už se sběhne cokoli. A od tohoto okamžiku se přiostřovala situace tak, jako by to prozřetelnost ustanovila: Pardál volal po bitvě na džebelu Alláhově; má ji tedy mít! Značnou výhodou pro nás byly ovšem obě postranní, Pardálovi neznámé cesty, obsazené kopiníky, kteří pozorovali každé hnutí jeho vojska. Krátce před soumrakem k nám totiž přivedli posla Pardálova, který přinesl lístek, na němž stálo pouze:

“Vyzvání k bitvě na džebelu Alláhové.” A sotvaže tohoto posla z tábora odvedli, bylo nám hlášeno jedním z kopiníků, že byly v táboře Pardálově učiněny ve vší tichosti přípravy k tajnému přechodu sou tésky; černí pancéřníci že mu nebudou bránit, aby došel až nahoru na planinu. Bude li však radno pustit ho i dolů, že se teprve ukáže. Po dvou hodinách dostavil se opět posel a přinesl lístek s týmiž slovy. Pardál ani netušil, jak dětinsky si počíná. Důvody k této jeho hře byly nasnadě. Chtěl se také od těchto poslů dozvědět, jsme li na stejném místě, nebo provádíme nějaké pohyby. A těšil se zajisté už předem, že se nám vysměje, dáme li se oklamat. Vždy po dvou hodinách se dostavili ještě dva poslové s podobnými lístky. Ale právě tak jsme dostávali zprávy od el haddských a halímských. Dozvěděli jsme se, že přechod již začal. Pardál vyslal napřed značnější zástup jezdců,

který mu měl donést zprávy o schůdnosti cesty a vlastnostech krajiny, a když tyto zprávy zřejmě příznivé dostal, vyslal hned za jezdci i dělostřelectvo, aby obsadilo průsmyk a zabránilo našemu pochodu za ním. Za dělostřelectvem pak následovaly ostatní oddíly, a sice tak rychle, že když k nám vysílal posledního posla, bylo jeho ležení již úplně vyprázdněné. Poslu bylo uloženo, aby tryskem vojsko dohonil. To se sběhlo, podle evropského času, ve tři hodiny v noci. My ovšem leželi tam, kde jsme leželi předešlý den. Ani nás nenapadlo podnikat pod pláštěm noci něco, co jsme mohli mnohem rychleji a s větší jistotou provést za bílého dne. Měli jsme však ještě jeden důvod k vyčkávavé opatrnosti. Tento důvod nekotvil však ve vojenské situaci, nýbrž v okolní přírodě. Měsíce právě ubývalo a blížil se zvolna k novému měsíci. Tato poslední čtvrt stála zvečera jasně a zřetelně na obloze a i hvězdy svítily tak jasně, že by se byly daly velmi snadno počítat. To však se měnilo co chvíli. Hvězdy zmizely, nebo lépe řečeno, byly dosud na obloze, ale staly se nezřetelnými; splývaly jedna s druhou. Také měsíc se stával neustále nejasnějším a ztrácel ostrost svých obrysů. Tato nejasnost se vystupňovala k půlnoci tak, že ho nebylo naprosto vidět, ačkoli mohl člověk bezpečně určit, kde právě stojí. Koně Čobanů byli nepokojní. Také lidí se zmocnil zvláštní těžko vyslovitelný nepokoj a nejistota. Vzduch se dýchal nyní docela jinak než před chvílí. Ne snad, že bychom byli dýchali těžce, ale zdálo se nám, že se vzduchem vdechujeme do duše i jakousi stísněnost, která nás nechtěla od té chvíle opustit a zvětšovala se od hodiny k hodině. Velmi často se nyní stávalo, že se země zachvívala, řekl bych skoro, že zcela tiše, jako by na zkoušku, že to sotva bylo patrné. Také dnes jsme pozorovali záři hor, která stoupala k nebesům tím více, čím vzdálenější byly v Džinistanu. Nejbližší hory, zdálo se, odpočívaly. Zcela výjimečně se choval nejbližší k nám, džebel Alláh. Jeho prostřední kužel, Syn, trčel temný k obloze, jako by byl mrtvý, odumřelý a v nitru ztuhlý, jako by ho vnitřní zemský žár už nemohl přivést k životu. Oba postranní krátery, Otec i Matka, oddechovaly, ale jen těžce, jako by se dusily nějakou vnitřní nemocí. Jen podzemní dunění, které se od hodiny k hodině stupňovalo, prozrazovalo, že to v sopkách vře a kvasí. Asi o třetí hodině přijel do tábora jezdec. Když jsme se o tom dozvěděli, mysleli jsme, že se jedná opět o posla Pardálova. Nebyl to však posel, nýbrž sám šech el beled. Muselo se tedy jednat o cosi velmi důležitého. Sotvaže skočil z koně, tázal se, nestalo li se u nás něco neobvyklého. Ukázali jsme mu nejprve Pardálovy lístky. Přečetl si je. “Neopatrný lhář!” pravil pak. “Což nechápe, že ležmá krátké nohy? Což nepochopil, že bitvě na džebelu Alláhově neunikne, že ji bude muset vybojovat buď s námi, nebo s Tím, jemuž se rouhal?” “Co tím chceš říci?” otázal se emír. “Naznačuješ nám, že se děje něco neobyčejného!”

“Chci říci,’ že džebel Alláh dokončí dílo, jež Pardál začal.” “Jaké dílo? A kdy?” “Nyní! V noci! Za ranního úsvitu. Pardál tak pravil.” “Nerozumím ti dosud!” “Džebel Alláh vybuchne dnes plnou silou. Podívejte se nahoru, a pozorujte, jak nám to vře pod nohama. Znám tyto hory a znám také jejich zvyky. Znám zvláště džebel Alláh. Poslouchejte a dívejte se!” Zdvihl ruku vzhůru, odkud k nám vanul ostrý vítr a odkud se ozývalo ustavičně dunění hromu. “Viděli jste?

Slyšeli jste to?” otázal se. “Pocítili jste ten chladný vítr, který se žene ustavičně vzhůru, k otepleným výšinám? Tak ukazuje nám smrtelníkům všemohoucí Bůh svou sílu. On, který džinistanské vody shromažďuje pod svým trůnem, aby je pod zemí vysílal k andělům Města Mrtvých a Chatarské šíje.” “Odtud přišla voda, která nás zachránila?” otázal jsem se. “Ano, odtud, z džebelu Alláhova,” odvětil šech el beled. “A jsi přesvědčen, že můžeme očekávat výbuch této sopky? ” “Ano.” “Dnes? Nyní?” “Snad již za několik minut.” Tu zvolal Halef zděšeně: “Pak je tedy Pardál s celým svým vojskem neodvolatelně ztracen! Alláh se smiluj nad ním i nad námi. Musíme k nim, abychom je zachránili!” “Ano, musíme je zachránit. Musíme je alespoň varovat!” přisvědčil jsem. “Naši koně jsou nejrychlejší, pojedeme spolu ” “Zadržte! Nepodnikejte žádné šílenství!” pravil šech el beled, zatím co Džir bani zadržel Halefa, který chtěl odběhnout. “Už je pozdě. Hnali byste se jen do vlastní záhuby. Necítíte to? Žádný smrtelník se teď nesmí odvážit na tu horu!” Země se pod námi chvěla. A přece zvolal Halef: “Pojedu však i přesto. Sídi, pomoz mi. Chci na koně! Chci pryč!” Zápasil s Džirbanim, který ho svou obří silou držel na místě. “Pusťte ho,” prosil jsem, “musíme pryč! Musíme nahoru, abychom jim dali výstrahu, je to lidská povinnost!” “Lidská povinnost?” otázal se Džirbani. “Effendi. vážím si tě a miluji tě. ale zde ti musím odporovat, zde jsi tuze slabý a krátkozraký. Vezme li Bůh soud do vlastních rukou, je snad povinností lidskou, aby mu chtěla vzdorovat a chránit viníka?” “Nejsou vinní všichni, jimž teď hrozí zkáza,” namítl jsem. “Všichni jsou viníky, všichni do jednoho,” tvrdil Džirbani. “Pomysli na Město Mrtvých! Zde máš svého Halefa! Chcete li vzdorovat vůli Boží a nasazovat život pro nějakého Pardála, udělejte to. Já však zůstanu zde!” Pustil pak Halefa a přistoupil na stranu šech el beleda. Ten mu stiskl ruku, přitáhl jej blíže k sobě a zvolal:

“Tak to bylo správně! Tak tě rád slyším a právě tebe! Láska k bližnímu nemá se nikdy poddat nemístné slabosti. Čím šlechetněji člověk smýšlí, tím neúprosnější má být proti vší špatnosti a sprostotě. Dejte pozor! Hleďte! Už se to blíží, nejvyšší vrcholky již hasnou!” Pustil ruku Džirbaniho, jíž prve uchopil. Stáli tu vedle sebe úplně stejně odění, neboť jsme dosud v návalu událostí neměli čas odložit kopinické obleky. Šech el beled byl poněkud nižší postavy a užší v ramenou, jinak se však zdálo, jako by nejen smýšlením, ale i svými těly k sobě náleželi. Neměl jsem čas, abych se tímto

pozorováním dále zabýval a neměl jsem také čas, abych s Halefem jel dát nepřátelům výstrahu, neboť se ukázalo, že šech el beled prorokoval dobře a že je na to už pozdě. Hlas srdce musel umlknout, neboť se rozpoutaly jiné hlasy, a to hlasy tak mohutné, že je nebylo možno lidským hlasem umlčet. Sloupy, kužele a kupky na severu až dosud všechny zářily, nyní najednou do jedné zhasly. V horách nastala tma. Vítr, který se dříve zdvihl, opět se utišil. Ticho, hluboké a příšerné ticho se rozhostilo kolem. “Pojistili si Cobani své koně?” otázal se náhle šech el beled. “Ano,” odvětil emír. “Udělil jsem nejpřísnější rozkazy, a všichni uposlechli. Poslyšte! Co to bylo?” V dálce padla rána. “Dělová rána?” zvolal Džirbani, napůl tázavě, napůl udiveně. Opět se ozvala rána a pak ještě třetí. Tu se obrátil šech el beled, jenž až dosud naslouchal napjatě do noci, k nám, a pravil: “Ano, jsou to děla! Jsou to triumfální rány Pardálovy! Nechtěl jsem tomu zprvu věřit, ale nyní pozoruji, že je to pravda. Obdržel jsem totiž zprávu, kterou donesl emírův pancéřník mým předním strážím. Když předvoj Pardálův vystoupil na horu, ustoupili “černí” pomalu, ale jen tak daleko, aby mohli vše pozorovat. Podařilo se jim to dokonale. Vyslechli mnoho hlasitých výkřiků, řečí a rozmluv. A slyšeli také, že Pardál dal rozkaz, aby bylo vypáleno třikrát po deseti dělových ranách, jakmile se ústup podaří.” “K jakému účelu? ” otázal se emír. “Patrně nám na posměch,” odvětil Halef. “Nebo abychom myslili, že je ještě dole a začíná bitvu. Aby nás tedy popletl,” mínil Džirbani. “Ano, tak je to,” přisvědčil šech el beled. “Tento okamžik nastává právě s ranním úsvitem, kdy slíbil Pardál bitvu zahájit. I to vyslechli černí pancéřníci z úst Pardálových lidí. Očekávají, že teď budeme dělat hlouposti a pak že se budeme stydět a zlobit! Jaký je to blázen! Trojnásobný, desateronásobný bloud! Ani zde, ani tam nahoře není nikdo, kdo by se jím dal oklamat. Přesvědčí se o tom! Myslím, že mu nebudeme muset vůbec odpovídat!” Zatímco jsme setrvávali v ustavičném očekávání, roztahovala se nahoře nad Džinistanem stále větší temnota. Nad námi mělo nebe olověnou barvu. Obloha vypadala tak přetížená a masivní, že se zdálo, že se každým okamžikem může prolomit. Teď se však začalo tmít i nad námi. Podržel jsem si ruku na pětadvacet centimetrů před obličejem a neviděl jsem ji. Bylo to nepřirozené. Můj i Halefův kůň tiše řehtali. Prosili nás tímto způsobem, abychom je k sobě pustili.

Vyplnili jsme jejich přání a došli jsme si pro ně. Tu se položili vedle svých pánů a přitulili se k nám, a tak přečkali hroznou hodinu, jež nám nastávala. Stačilo jen vlídné slovo nebo pohlazení, aby se upokojili, když se o ně pokoušel strach. Sotvaže jsme svá výborná a nenahraditelná zvířata měli u sebe, v bezpečí, nastala katastrofa. Jinými slovy, drzá a několikrát opakovaná výzva k bitvě na džebelu Alláhově začala vážně sklízet ovoce. Hrozivé hřmění se z dálky blížilo, ne rychle, pouze pomalu, jako se plíží neodolatelný osud. Hřmělo to pod námi, jako by obrovská, na míle dlouhá želva prolézala zemskou kůrou. Zdvihla nás svým skalnatým krunýřem, prolezla pod námi a nechala nás opět spadnout dolů. Pociťoval jsem to velmi zřejmě, neboť když se ta ničivá vlna země přiblížila, ulehl jsem vedle svého Syrra, abych mu dal na srozuměnou, že se nemá čeho obávat, jsem li přítomen. Halef tímtéž způsobem uklidnil Assila ben Riha. Emír a bas islami klesli k zemi. Šech el beled stál však vysoko vztyčen, držel ruku Džirbaniho ustavičně ve své ruce a volal: “Slyšíte ještě střelné rány? Ne! Ustaly, ačkoliv jich ještě nepadlo třicet. Mluví li Ten, jehož slyšíme mluvit nyní, musí umlknout hlasy ostatních. Jediný tento náraz stačil, aby zničil celé dělostřelectvo Pardálovo a možná, že snad i celé jeho vojsko. Slyšíte, jak to praská a řítí se?” I přesto, že jsme byli ve značné vzdálenosti, slyšeli jsme praskot bortících se a řítících se skal. Hned na to jsme zaslechli jediný výkřik jako by spojených hlasů lidských i zvířecích, který však nedozněl zmlkl pojednou, jako by uťal. Byl to výkřik hrůzy z hrdel tisíců, který letěl rovnou k nebi a nás se dotkl jen nepatrným záchvěvem. “To je strašné, hrozné!” zvolal emír. “Jsou mrtví, všichni jsou mrtví! Jsou Co dále řekl, přehlušila strašlivá rána, jako by ztisíceronásobený výstřel, který mne na několik minut naprosto ohlušil. Měl jsem pocit, jako by mi bylo prasklo vnitřní ucho. Viděl jsem, že šech el beled ukazuje na vrchol hory a něco praví, ale nerozuměl jsem ani slovu. Výbuch nastal v kráteru Syna otevřel jeho nitro. Trosky skal však nevyletěly ven, nýbrž řítily se dovnitř. Bylo to zřejmé cítit. Pak se zdálo, jako by se byla ta obrovitá želva obrátila a vracela. Prolézala opět pod námi z druhé strany, směrem k hoře. Bylo téměř jisté, že co nezničila a nerozdrtila poprvé, zničí a rozdrtí teď. Následovala opět hromová rána a pak se stalo něco, ne snad hrozného nebo děsného, ale něco hrůzně krásného, co sotva lze vylíčit lidskou řečí. Z kráteru totiž cosi vystoupilo, a to tak rychle, tak náhle, že jsme vznik toho úkazu nemohli sledovat očima a ocitli se před hotovou věcí. Toto cosi se podobalo jasnému, bezvadně vybroušenému skleněnému kalichu, přetékajícímu perlícím se šampaňským. Tato skleněná číše měla dole sotva dvacet metrů a

nahoře jistě dvě stě metrů v průměru, výška její se však nedala prostě odhadnout, byla obrovská. Šampaňské, jež

šumělo v této křišťálové sklenici, bylo dole jasně zlatového, výše pak stříbřitého, pak jasně zeleného a nahoře konečně jemně modrého zabarvení. Tyto různé barvy hrály kovovým leskem a nebyly přesně odlišené, nýbrž přecházely jedna do druhé jako v duze. Měnily také svá místa, takže zlato šumělo chvílemi až na povrchu a modř u dna. Překypující pěna měla barvu zralé broskve, protkávané zlatými a stříbrnými blesky. Při mysleme si k tomu tmu hluboké noci a budeme mít matnou představu tohoto nádherného přírodního divadla. Pěna z číše nestékala dolů, bylo patrné, že se rozplývá ve vzduchu. Byla teplá. Snášela se na nás jako neskonale jemný, teplý déšť, ustavičně víc a více houstnoucí, takže nám ponenáhlu naprosto zahalila okolí i svoje prameniště. Zjev nám náhle zmizel, aniž by byl před naším zrakem zničen.

“Vodu, vodu, drahocennou vodu nám dává Syn, vodu dávno žádanou!” volal šech el beled. “A co nám dává, to nám již nevezme, můžeme to podržet!” Slyšel jsem tato slova, neohluchl jsem tedy, díky Bohu! Šech el beled pak pokračoval: “Nám přinese požehnání, nepřátelům přinesl zkázu. Zde je voda teplá, tam nablízku však byla vařící. Kdo by teď chtěl být na jejich místě a s nimi ” Byl přehlušen opět hromovým úderem. Tentokráte to však byla skutečná, vzdušná bouře a ne podzemní dunění. Blesky se křižovaly. Nové údery hromu následovaly. Mlžnatý závoj, jenž nás obklopoval, se srážel do těžkých, dešťových kapek. Spustil se liják, ale bouře neustala. Byl to přírodní úkaz, zde tak nezvyklý, že se koně více děsili obyčejné bouře než dříve podzemního hřmění. Nikdo zde nepamatoval bouřku. Mnohé z nich se podařilo upokojit, mnozí se však plašili a prchali na naši stranu. Proběhli kolem nás. Jeden z nich dokonce běžel

středem našeho ležení. Neřičel, nefuněl, ale řval, vyl, troubil, takže i hřmění přehlušil. Emíra i baše islamiho tento splašený kůň porazil. “Mašalláh!” divil se Halef. “Viděl jsi toho koně, effendi?” “Ano, ale ne zřetelně,” odvětil jsem. “Bylo to obrovské zvíře!” “Ussulský prakůů, ano.” “Nejtlustší, jakého jsem kdy viděl! A ten hlas! Tohle řvaní, vytí a

sloní troubení! To přece známe! Nebo snad ne?” “Hm!” “Chtěl bych tvrdit, že tento kůň nebyl nikdo jiný, než náš znamenitý tlouštík Smík! Co tomu říkáš?” “Jeho hlas to ovšem byl. Ale jak by se byl dostal Smík sem, k džebelu Alláhovu, on, který je nyní doma, v pravlasti všech nejtlustších prakoní a pra valachů? ” “Kdo může vědět, co se tam stalo, či co se Ó, Alláh, sídi, pomoz!” Nedomluvil větu, neboť nyní následovala celá řada blesků a hromových ran. takže se zdálo, jako by to byl blesk jen jediný. A teď se stalo něco, co se stává i u nás, v Evropě, vybije li se silně elektřina. Sotvaže blýskání a hřmění ustalo, ustal najednou i déšť. Netrval ani dvě minuty. I mlžnatý závoj kolem nás se rozptýlil a džebel Alláh se svými třemi kužely tu stál najednou v celé kráse opět před námi, ale ne už v nočním temnu, ozářený měsícem a hvězdami, ale zářící na vrcholech ranními červánky, které ho zalévaly svou září, která dosahovala až k nám. Každý z nás si ulehčil výkřikem obdivu. Před našimi zraky se rozvíjelo nejkrásnější ráno. Horstvo i rovina, určená za bitevní pole, ležely nyní před námi v klidném ranním světle naprosto nezměněné. Vrcholky sopek se leskly v pokojných červáncích probouzejícího se dne. Nebylo nikde ani stopy po vulkanickém žáru, ani stopy po kouři či popelu! Ba zdálo se, jako by se na džebelu Alláhově i kolem něho nebylo nic zvláštního dělo. Bylo nám, jako bychom se byli probudili ze sna. Zatím však, co se po posledních blescích a hromech před námi rozvinul tento příjemný obraz pokoje a míru, způsobily právě tyto poslední hromové údery mezi našimi koňmi mnohem větší zmatek, než bylo prve za tmy patrné. Mnozí oři se utrhli. Běhali nyní zděšeně kolem, mlátili se navzájem kopyty, chvílemi se zastavovali a za okamžik opět šílené prchali. Museli jsme se pokusit opět je schytat. Nejztřeštěněji si ovšem počínal ten masitý prakůň. který povalil prve emíra a baše islamiho. Poslední úder hromů jej znovu vyděsil a kůň se k nám opět blížil. “Sídi, tuhle se vrací!” zvolal Halef. “Nedej se také povalit! Ten chlapík je strachy celý bez sebe. Právě jako ” “Jako Smík!” přerušil jsem ho. “Je to on! Skutečně, je to on!” “Myslíš?” “Ano, je to on! Poznávám ho!” “Alláh, Valláh! Jak se sem dostal?” “To je vedlejší! Hlavní věc je, jak ho zadržíme?” “Jako vždycky! Zná tvůj hlas! A vidí tě přece také. Snad strachy ještě neoslepl!” Tu jsem rozevřel náruč a postavil jsem se cválajícímu kolosu rovnou do cesty. “Smíku! Smíku! Smíku!” vykřikl jsem. A podobně řval i Halef. “Ty ne, ty ne!” poručil jsem mu. “Musí slyšet jen můj hlas! Smíku! Smíku! Smíku!” A skutečně! Podařilo se mi Smíka na sebe upoutat a zastavit! Ze se to neod bylo bez jeho líbezného zpěvu a točení ohonem, rozumí se samo sebou. Rozesmál všechny, kdo byli přítomni této scéně našeho shledání. I emír se dostavil a

smál se s námi. “To je přece ten hroší kůň, který nás porazil!” pravil. “Znáte jej snad? Komu patří?” “Je to jezdecký kůň našeho přítele Amína, šejka Ussulů,” odvětil jsem.

“A kdo na něm jezdí zde u vojska?” “Jistěže nikdo. Kůň je jeho miláčkem, kterého jisté nikomu nesvěří. Kde je tlouštík Smík, tam je jistě i jeho pán.” “Amin zde? O tom nic nevím!” “Určitě se brzy dozvíme, proč se tu kůň tak náhle objevil. Hleď! Tam přicházejí dva jezdci. Myslím, že je to kníže halímský se svou dcerou.” Byli to skutečně oni dva. Kníže i Merhamé byli odění v modrých jezdeckých oblecích z pletených řemenů a za nimi vlály ve větru světlé pláště. Jeli rychle a brzy byli u nás. Oběma plály tváře rozčilením, ale oči jim zářily radostí. “Tak tedy dopadla bitva na džebelu Alláhově, kterou jsme měli být oklamáni,” pravil Abd el Fadl. “Podobenství se stalo pravdou. Měli jsme zástupce, kterého není možno oklamat. Teď je už po všem. Děla byla svržena do propastí a roklí, a kdo neměl dost času uprchnout, leží roztříštěn pod skalními úlomky nebo v prohlubni. Z džebelu Alláhova vyprýštily však teplé, léčivé prameny a u Synovy paty proudí znovuzrozená řeka dolů do údolí, aby svlažila a oživila vyprahlou step. Tak trestá vyšší spravedlnost! A tak proměňuje současná dobrota nebes trest v dobrodiní a laskavou pomoc!” “A dělá to pouze dobrota nebes?” tázala se Merhamé. “Což není na světě i lidská dobrota? Jmenuji se Merhamé, milosrdenství, a nechci se tak pouze jmenovat, ale i milosrdnou být! Obracím se k tobě, emíre Ardistanu, i k tobě, emíre Džin ” odmlčela se v polovině slova, aby je rychle změnila “i k tobě, šechu el belede el haddský. Bitevní pole dnešní noci je právě v polovině proťato hranicí vašich území. Musím se tedy obrátit k vám oběma a prosím: Přísný člověk je i dobrotivý. Teď ať tedy zavládne lidskost, dobrota a milosrdenství. Darujte mně a mému otci všechny trpící a raněné! Lidé halímští jsou zvyklí nejen se bít a ničit, nýbrž i hojit a znovubudovat. Dovolte nám, abychom je mohli zavést tam nahoru na místo zkázy, aby dnes, kdy padlo slovo odplaty, mohlo i srdce promluvit!” “Pokud se mého území týká. svoluji k tomu rád,” odvětil emír ardistanský. “I já na svém,” přisvědčil šech el beled. “Zde přichází Irád, vůdce vašich Hukarů. Co asi chce ohlásit?” Irád, který velel výhradně Ussulům, přiváděl jiného ussulského jezdce, který právě dorazil z hlavního města a jehož kůň byl zpěněný rychlou jízdou. Tento muž se obrátil k Džirbanimu, vykřikl však se smíchem, sotva spatřil tlustého Smíka: “Tu je ten křikloun, ten řvou, ten zbělí! Musel se sem hnát v přímé čáře a v nepřetržitém trysku, neboť jsme hned po jeho útěku opustili Amína a Taldžu.” “Amína a Taldžu?” otázal se Džirbani. “Jsou tedy na cestě, jsou snad nablízku?” “Ano. Dorazí sem za půl hodiny s celým průvodem. Byl jsem vyslán napřed, abych vám to sdělil.” “S celým průvodem? Jaký je to průvod? “

“Zástup opatrovníků a opatrovnic nemocných, které za vámi vyslal bas nažráni, velekněz křesťanů.” “To je zvláštní! A přece, jak jsou vítáni, jak jsou vítáni! My jsme však o tom nevěděli, nenařídili jsme nic podobného. Jak ho to jen mohlo napadnout?” “Dává ti na vědomí, že se tak rozhodl následkem rozmluvy s princeznou Merhamé. Učinil sám přípravy, aniž by té byl jimi obtěžoval. Prosí tě v mé osobě, abys mu prominul.” “To udělám rád, velmi rád! Avšak Amin a Taldža jsou také u nich. Jak ti se dostali do Ardu? A proč?” “Dozvěděli se řetězem hlídek, že oba jejich synové a s nimi i emír ardistanský byli vlákáni do Města Mrtvých, že tam byli vlákáni i Džirbani, Kára ven Nemsi, hadži Halef a celé vojsko, aby tam bídně zašli hladem a žízní. Úzkost je vyhnala z domova. Spěchali co nejrychleji mohli do Ardu. A tam ke své radosti zjistili, že všichni, kteří byli obětováni smrti, vyvázli bez pohromy, a že jsou na cestě, aby vrahy a vzbouřence potrestali. Připojili se proto ihned ke sboru “Milosrdných”, který se chystal vypravit na rychlých mezcích za vojskem. Od stanice ke stanici dostávali stále dobré zprávy. Zvečera doufali, že vás dostihnou. Ale když už byli od vás vzdáleni sotva hodinu cesty, spatřili, jak se blíží živelná katastrofa, a museli rozbít ležení. Nebyla to bouře, ani zemětřesení, čeho se naše koně ulekli, ale řev mezků, jejichž hrůza neznala mezí. Zvláště Smík se poplašil. Začal řvát s mezky a když mu už řvaní nestačilo, utrhl se a odběhl kam, to vidím teď.” “Budou ho hledat?” “Ale ne. Známe ho. Ten se dovede sám probít a zde po boku svého zvláštního oblíbence se cítí jistě blažený.” Vše se smálo, neboť Smík, jako by slovům

rozuměl, začal mi znovu prokazovat nejgrotesknější pozornost. Posel chtěl ve své zprávě pokračovat, když se tu ze severozápadu blížil nový jezdec, který přicházel rovnou z tajné stezky a od el haddských zástupů. A současně ukázal Halef k jihu: “Hle, tam přichází, jak se zdá, nějaká velmi dlouhá karavana.” pravil. “Kdo to asi je?” “To jsou oni,” odvětil Ussul. “Následovali za mnou rychleji, než jsem si myslel.” “Jak mne to těší!” zvolala Merhamé. “Zde se blíží “dobrota lidská”, o níž jsme před chvílí mluvili. Je přece zákonem v říši lásky: Sotvaže jsme zatoužili po dobru, už je na cestě!

Pojď, otče, pojedeme jim naproti, chtěla bych být první, kdo je uvítá!” Přikývl na srozuměnou a oba odjeli. Zatím přijel i el haddský jezdec, obrátil se ke svému veliteli a ohlašoval: “Pardál, jak se zdá, unikl; s jak velkým množstvím lidí, nedá se dosud určit. Stalo se to asi v okamžiku, kdy jsme i my museli před zkázou ustoupit, abychom nebyli také postiženi. Džinistanští jezdci se opět stahují nahoru na planinu. My ostatní se s nimi z obou stran spojujeme. Cesta je podrobena důkladné prohlídce, aby se nic nepřihodilo, až na ni vstoupíte vy. Neboť to, co vás tam očekává, vyžaduje silná srdce a neochvějné nervy. Výstřel vám oznámí, kdy můžete nastoupit další cestu.” “Jaký výstřel?” otázal se šech el beled. “Dělový výstřel z jediného děla, které jsme až dosud nalezli. Ostatní zmizela. Jen toto jediné zbylo a nebylo rozbité.” “Přijdu tedy nejprve sám v průvodu Kára ben Nemsi a hadžiho Halefa. Ostatní zůstanou zde, aby vyčkali příchodu sboru “Milosrdných” a vydají se pak za námi, aby na úpatí džebelu Alláhova rozbili tábor. Unikl li Pardál skutečně, budiž mu to přáno pouze jako lhůta z milosti. Jakmile tato lhůta projde, nebudeme znát milosrdenství.” “Až dosud bys se byl snad nad ním smiloval?” otázal se bas islami. “Ano. Totiž v tom případě, kdyby byl vybojoval bitvu u džebelu Alláhova, kterou nám ohlásil. Ne však bitvu proti nám, nýbrž bitvu s vlastním nitrem! Když se dostavil, aby s námi jednal, spatřil všechny ty, které chtěl zničit, stát proti sobě. V tom okamžiku měl nahlédnout, že páchal až dosud jen zločiny, měl se doznat k vlastní vině, měl probojovat boj s ďáblem ve svém srdci. Pak by byl mohl jako vítěz sám nad sebou spoléhat i na naše milosrdenství. Jeho však nenapadlo vztáhnout ruku proti sobě samému. Byl zaslepený a zbabělý k tomu. A tak se vrátil, když nás opustil, na cestu vlastní záhuby.” Stáli jsme obráceni obličeji k džebelu Alláhovu. Tu jsme spatřili, jak se na úpatí Syna zdvihl malý obláček, který se ihned zase rozplynul. Následoval výstřel. “Výstřel, o němž jsem mluvil,” upozornil nás el haddský jezdec. “Po této ráně bude i toto poslední dělo svrženo dolů do hlubiny. Nesmí být podobný vražedný nástroj tam naproti v el Haddu a Džinistanu!” Slunce vyskočilo nad džebelem Alláhovým. Vyskočili jsme jako na povel na koně. “Vzhůru! Hle, nový den! Nová doba nadchází!” zvolal šech el beled, ukazuje rukou k slunci. “Hory vydají opět vodu, poušť se promění v ornou půdu a mír vchází k nám otevřenými branami! Pojedeme mu vstříc!” Pobídl koně do klusu. Následovali jsme ho nejprve krokem, pak klusem a konečně tryskem…

Kapitola šestá VZHŮRU KE HRANICI!

El Hadd je zemí, která od jižních hranic s Ardistanem ustavičně stoupá k severní hranici Džinistanu. Dříve spojovaly el Hadd s Džinistanem dvě cesty, jedna pozemní a jedna vodní. Jižními pohraničními horami vedou jen dvě brány, jedna na východě a druhá na západě. Západní bránu si prodrala řeka Ssul, o níž šla, když vyschla, pověst, že obrátila své vody do Džinistanu. Východní branou vedla široká silnice přes džebel Alláh. Kdysi panovalo na obou těchto cestách čilé spojení mezi Ardistanem a Džinistanem; později však, když se ardistanští panovníci stávali panovačnějšími a násilnějšími, ubylo spojení nejen na řece, ale i po silnici, a konečně styky přestaly docela. Vřece konečně nebyla už voda a silnice sloužila jen ke spojení mezi Džinistanem a el Haddem, takže se rozšířila i zpráva, že je ardistanským obyvatelům zakázáno vstoupit na džebel Alláhův, natož jej překročit. Dříve byl, když i ne Džinistan, tedy alespoň el Hadd zemí dostatečně známou, nyní však tomu tak nebylo. Nežil nikdo, kdo by tam byl pobýval a na něhož by bylo spolehnutí, neboť se říkalo, že se tam nahoře v horách stalo tolik změn, že o nich dole v nížině nikdo neměl tušení.

Proto byl také úmysl emíra ardistanského vést válku s Džinistanem bláznovstvím, které teprve teď poznal. A proto to bylo desateronásobnou šíleností i od Pardála, že tento emírův úmysl nyní přijal za svůj a pokusil se o jeho provedení, aby si snad vítězstvím nad Džinistanem pomohl ze zoufalé situace. Jeho vojsko bylo nyní zmučeno tak, že mu zbylo sotva tisíc mužů. s nimiž se zachránil. Tato záchrana byla však umožněna jen tím, že černí pancéřníci museli ustoupit, aby sami nebyli zničeni, z cesty, a tím mu otevřeli průchod. Když se rozednilo, poslali za ním takové množství jezdců, které postačilo sledovat každý jeho krok a nepouštět jej z očí. Rozumí se, že pak začalo teprve pravidelné pronásledování. Předvoj tvořilo oddělení černých pancéřníkú, za nimiž ve

středu následovala stará ussulská garda z Ardu, jíž velel Džirbani. Tato garda se měla tak dlouho zdržovat na široké silnici, dokud na ní zůstane i Pardál. Po obou stranách gardy se vydali postranními a tajnými stezkami na pochod el haddští kopiníci, kteří jako domorodci cesty dobře znali a k tomuto úkolu se výborně hodili. Jim zvláště velel, jak se samo sebou rozumí, šech el beled, který měl současně i vrchní velení. Vzít s sebou více vojska nepovažoval šech el beled za nutné, a proto zůstali ostatní v táboře na džebelu Alláhově, kde byl velitelem Abd el Fadl, jehož dcera Merhamé s Taldžou převzaly péči o raněné a ostatní pomoc potřebující lidi. My čtyři, emír ardistanský, Amin, šejk Ussu lů, hadži Halef Omar a já jsme se směli připojit k pronásledovatelům Pardála, o výsledku jejichž poslání nebylo

nejmenší pochyby. Zvláště však šech el beled nás ujišťoval, že pro takové vpády je na el haddském území zřízena past, ze které nemůže uniknout žádný nepřítel. Tuto past pojmenoval “Pastí pardálí”. Pokud se výzbroje a výstroje našeho protivníka týče, nebyla právě nejskvělejší. Byl nucen vydat se na útěk náhle a s prázdnýma rukama. Nezbývalo mu tedy nyní nic jiného, než hledat svou obživu u obyvatelstva nepřátelské země, a že mu nijak nevycházelo vstříc, bylo nabíledni. Přesvědčili jsme se o tom už druhého dne po zahájeném pronásledování. Dorazili jsme do první velké vesnice na el haddském území, jež ležela při cestě, a našli jsme ji zpustošenou. Pardál nejen že tu “rekvíroval”, ale také vraždil, pálil a loupil. Domy byly spáleny. I zásoby, které nemohl vzít s sebou, byly spáleny. Kdo nechtěl ihned vydat svůj majetek, byl mučen a týrán. Mnozí obyvatelé byli zabiti. Když to šech el beled spatřil, rozhodl se nejen zrychlit pronásledování, ale změnil i jeho způsob. Par dálovi měla být vzata příležitost takovéto zločiny opakovat. Musel být

zatlačen do krajin kde nebyli ani lidé, ani obydlí, jež by mohl vyloupit. A to bylo západní el haddské území, které bylo následkem vyschnutí řeky proměněno v poušť. Bylo tam sice nyní opět vody dost, což mohlo Pardálovi přijít jen vhod, ale tam také byla umístěna past, o které se šech el beled zmínil. Obyvatelé vesnic se schovali, neboť jim bylo řečeno, že se zakrátko dostaví ještě další zástupy nepřátel. Když však poznali, že přijíždějí jejich vlastní kopiníci, proudili k nám ze všech stran a podávali nám zprávy. Tu jsme se také dozvěděli, že byli vyslýcháni. A z otázek, jež jim Pardál kladl, mohli jsme poznat plán, v jehož zdar skládal poslední naděje. Chtěl se dostat k předělu vod, známému už ze starověku, a chtěl se tu zmocnit el haddského “vodního zámku” smělým přepadem. Doufal, že tím se pak zmocní celé země a vlády v ní.

Kdyby se mu to bylo podařilo, byl by získal znamenitou základnu k dalšímu boji proti Džinistanu a také mohl odtud pokračovat ve výbojích proti emírovi ardistan skému. Z jeho otázek bylo však zjevné, že si nedovede udělat představu ani o tom předělu vod, ani o “vodním zámku” šech el beleda. Věděl o obojím jen tolik, co pověst vyprávěla, a to naprosto nestačilo k tomu, aby se mohl odvážit válečného tažení tam nahoru. Jen to jediné bylo na jeho plánu chytré, že jej chtěl provést co nejrychleji. A

tento jeho spěch se hodil právě šechu el beledovi do rozpočtu, aby jej vlákal do zprahlé krajiny na západě. Bylo jen třeba přesvědčit nějak Pardála, že tamtudy vede pravá cesta k předělu a k “vodnímu zámku “. A nebyla to snad lež, nýbrž skutečná pravda, neboť řeka přicházela právě odtamtud, a voda, která se v ní opět před krátkou dobou objevila, pocházela jen z tajemného pramene, jehož klíč bylo nutno hledat právě ve “vodním zámku”. Bylo povoláno několik kopiní ků, kterým uložili, aby se dali, ovšem převlečeni, Pardálem zajmout a upotřebit za vůdce. Dostali právě tak obšírné, jako přesné instrukce. Na to bylo pancéř níkům uloženo, aby hleděli oklikami Pardála předstihnout, aby se postavili na některém vhodném místě proti němu a přinutili jej odbočit k západu. Vedla totiž z hlavní silnice postranní cesta na západ, a kdyby se bylo podařilo přinutit nepřítele, aby na ni odbočil, byla by mu ihned vzata i příležitost páchat nová zvěrstva. A náš plán se podařil. Příštího dne jsme sice opět narazili na vesnici, která byla vyloupena, ale zpozorovali jsme současně, že tu nepřátelé odbočili, a sice směrem, který jsme jim předem určili. Černí pancéřníci nebyli ani nuceni, aby se jim ukázali a přinutili je k tomu. Pardál zajal již vůdce, které jsme mu poslali, a přinutil je, aby ho vedli na cestu k předělu a “vodnímu zámku”. Tato cesta znamenala zkřížit západní část země. Nebyly to, jak již bylo řečeno, kraje úrodné, a přece působily dojmem zámožnosti a blahobytu, což jsme naprosto nečekali. V celém Ardistanu byla tato pohraniční krajina považována za pustou a její obyvatelé za chudobné. Jednoduché a skromné vystupování šech el beleda i jeho průvodců, když jsem je o Vánocích poznal, vzbudilo i ve mně dojem, že jejich vlast nijak neoplývá bohatstvím. Nyní jsem však čírn dále tím více poznával, na jakém jsem byl omylu. Tyto hory byly jen na ardistanské straně holé a neúrodné, na džinistanské byly však více než dostatečně zavodněné. Bylo tu nesčíslné množství průplavů, tu a tam zcela maličkých, jinde velkých i větších, jimiž byla požehnaná vláha rozváděna všude tam, kde jí bylo zapotřebí. Nahoře v horách, odkud veškeré tyto průplavy přicházely, muselo být nevyčerpatelné bohatství vody. Jeli jsme po celé hodiny lesy, jejichž existence byla umožněna jen tímto zařízením. Viděli jsme zelená luka a pastviny, jež se rozprostíraly vysoko nad nimi; čistotou svítící domy a domky, obklopené výborně vzdělanými polnostmi a zahradami; doly, které skýtaly množství zlata, stříbra, mědi, železa a jiných kovů. Postranní silnice, po které jsme nyní táhli, nebyla oživena většími osadami, ale byl obydlen a vzdělán každičký vrch, každé údolí, každé místečko, každičký koutek, kam jen oko dohlédlo. Tichá píle náš pozdravovala ze všech stran. Zámožný blahobyt se na nás díval odevšad. Svornost a spokojenost kráčely ruku v ruce po všech cestách i stezkách. Štěstí sedělo na prahu každé chaloupky. Sotvaže se však Pardál se svou hordou přiblížil, prchal blahobyt na všechny strany; cesty byly opuštěny, obydlí opuštěna, neboť

hrůza jej předcházela. Ano, předcházela jej. Neboť jsme jej nejen pronásledovali, ale my jej i před

honili svými postranními křídly a vyslali jsme své posly před ním, aniž by to pozoroval. Kde se naše oddíly objevily, byli v nich poznáni třpytní kopiníci, které kdekdo miloval a rád vítal a které vše poslouchalo na slovo; Pardálovi však zůstali naši jezdci kryti černých povrchem svých plášťů. Emír ardistanský se choval zcela zvláštním způsobem k šechu el beledovi. Jak se zdálo, vyrůstal šech el beled v očích emírových den ze dne. Emír s ním jednal jaksi uctivě, s jakousi tajemnou bázní, kterou by byl u něho, jako u bývalého despoty a násilníka, nikdo nehledal. Oba jeli neustále druh vedle druha a rozmlouvali o věcech, jež mohou zajímat každého vládnoucího knížete. My ostatní jsme je při tom pokud možno co nejméně vyrušovali, neboť jsme dobře pozorovali, že se šech el beled stává učitelem emírovým a těšili jsme se z toho upřímně. Pokud se týká Džirbaniho, musím podotknout, že byl téměř úplně zaměstnán vedením a zásobováním svých Ussulů; nastala li mu však volná chvíle, byl právě tak jako emír jakýmsi vnitřním pudem ustavičně hnán do blízkosti šech el beleda. Poslouchal tento cit, ovšem svým nevtíravým způsobem, a byl šťasten, slyšel li muže, k němuž jej vázala jakási nevýslovná sympatie, alespoň mluvit, aniž by vyžadoval být sám osloven. “Mluví li, zdá se mi, že slyším mluvit svého vlastního otce. Patrně dodává závoj zvláštní kouzlo a intimnost jeho hlasu, avšak mně se zdá, že zní právě tak, jako ten, který ke mně mluvíval v dětských letech.” Tak tvrdil Džirbani mezi jízdou několikrát a já pozoroval vzrůst této osobní sympatie se zvláštním zadostiučiněním. Proto mi ovšem neušlo, že tato sympatie je oboustranná. I šech el beled se zálibou naslouchal řeči Džirbaniho. A mnohé, co mluvil zdánlivě k emírovi či k někomu jinému, bylo zvláště určeno pro ucho tohoto jeho oblíbence. Bylo to pozdního odpoledne, když jsme dosáhli brány boží, čili jak ji domorodci nazývají, Bab Alláh. Tak se totiž jmenuje vysoká a široká skalní brána, jejímž otvorem se kdysi valily vody Ssulu. Široký otvor, vyhloubený řekou do tvrdého kamení, byl i značně hluboký. Spadal příkře dolů. Stopy nám prozradily, že zde Pardál konal poradu, než se odhodlal svěřit se vyschlému korytu řeky, které nevypadalo nijak lákavě. Nyní se v něm však objevila voda, a dokonce proudící voda, a to jej snad přimělo, aby věnoval sluch výkladům svých průvodců. “Zde se pustil dolů,” pravil šech el beled. “Nahoru však nedojde.” “Je tohle tedy snad ta past?” otázal jsem se. “Ne,” odvětil šech. “K té se dostaneme až později. Ale cesta k ní začíná na tomto místě. Břehy jsou tu vysoké, takže nelze po celé dva dny jízdy vystoupit z koryta. Budeme dnes ještě nocovat nahoře, abychom se tudy dolem pustili za nimi až zítra.” Musím podotknout, že i zde, na el hadclském území, jsme cestou stavěli hlídky, abychom udrželi spojení se svým týlem. Na místě, kde začínal sestup do

koryta, ukázalo se pak nutností postavit větší oddíl vojska. Bylo to mínění šech el beleda, a jak se ukázalo, mínění správné. Koryto řeky bylo naprosto pusté. Nebylo tu ani stopy po nějaké vegetaci, nebyla tu tedy obživa pro koně Pardála. Cesta nedělala obtíže našim koním, kteří dovedli po skalách šplhat jako veverky, nebo ussulským prakoním, trpělivým a flegmatickým jako jejich páni. Mimo to jsme byli dobře zásobeni, a kdyby nám i něco ze zásob došlo, opatřily nám naše stanice z vnitra země ihned náhradu. Toto všechno postrádal však Pardál, jeho koně byli nervózní, mužstvo pak vysílené a reptající. Že v neschůdném a pustémříčním korytě se poměry jeho lidí a zvířat ještě zhorší, o tom nemohlo být nejmenší pochyby. Již v první polovině pochodu jsme druhého dne našli nemocné lidi i koně, kteří nemohli nebo nechtěli Pardálovo vojsko následovat. K večeru téhož dne nám pak bylo hlášeno našimi křídly, která postranními stezkami ustavičně Pardála sledovala, že se jeho vůdcům, námi vyslaným, podařilo uniknout, pod pláštěm noci jeho pomstě. Pardál je totiž jako cesty znalé vyslal napřed do “vodního zámku” s rozkazem, aby mu bylo odtud posláno naproti vše, co k zásobení lidí potřebuje, jinak hrozil krvavou pomstou. Již z toho je patrné, v jakém se asi nalézal postavení. Následujícího rána jsme se setkali se zástupem asi jednoho sta mužů. kteří mu utekli a zřekli se ho, k polednímu pak téhož dne potkali jsme dvě oddělení ještě silnější. Obě jsme vrátili, ale brzy jsme je dohonili opět, protože nemohli pro hlad a žízeň snášet dále svízele cesty. Považovali jsme je tedy za válečné zajatce, ujali jsme se jich a dozvěděli jsme od nich vše, co jsme vědět chtěli. Pak jsme je odzbrojili a dali černými pancéřníky dopravit k hlídce, stojící na vysokém břehu při vchodu clo “pasti”. Veliteli tohoto oddílu zajatců bylo však šech el beledem nakázáno, aby se na cestě déle iiež dva dny iiezdržel, neboť pak bude naplněno říční koryto vodou, jejíž dravý proud vše, co se ještě mezi břehy bude nalézat, strhne s sebou. Smysl této výstrahy nám nebyl dost jasný; ten však, jemuž byla dána, věděl patrně, oč se jedná. Odvětil, že nemá chuť zemřít Pardálovou smrtí a že tou dobou, kdy se voda objeví, jistě nebude již se svými lidmi prodlévat v řečišti. Odpoledne téhož cíne nařídil pak šech el beled, aby byly naplněny všechny naše vodní měchy, protože dneškem počínaje až k cíli své cesty již nenarazíme nikde na vodu. Rozumí se, že bylo okamžitě uposlechnuto jeho rozkazu. Nikdo se při tom netázal, odkud ví, že řeka opět vyschne. Vše, co předpověděl, se navlas vyplnilo. Koryto skutečně ještě před večerem bylo opět bez vody a suché. A nyní se vyjádřil šech el beled zřetelněji: “Pardál musí nyní také žíznit, aby byl tím spíše vehnán do pasti.” “Cožpak tak vládnete řekou, že ji můžete zbavit vody nebo zaplavit opět proudem, kdy se vám zlíbí?” otázal se Halef. “Ano,” odvětil šech el beled velmi prostě. “Uvidíš to. Vše je předurčeno a předem uváženo.”

Kvečeru jsme objevili místo, kde byli poráženi koně, dvanáct koní celkem, jak se dalo ze zbytků zjistit. Vedlo se tedy jezdecké tlupě velmi špatně, když se musela zbavovat svých koní, aby nezemřela hlady. Třetího dne dostalo říční koryto úplně nové vzezření. Ubývalo nahromaděných skalisek a kamenných úlomků, až nakonec úplně zmizely. Velké koryto sice vedlo stále kompaktním čedičovým ložiskem, ale jeho dno nebylo už pokryté pískem a skalisky, nýbrž bylo úplně volné a hladké jako jeho stěny. Celé řečiště bylo vybroušené proudem kamení. Bylo vidět, že tu vodní spousty musí proudit ohromnou silou, dovedou li před sebou hnát masu takové váhy. Když jsem o torn pronesl poznámku, pravil šech el beled: “Tato síla, jako vůbec každá jiná síla, přichází shora. Odkud, spatříte již zítra.” Teď už nebyla v tomto pustém a vyprahlém skalním korytě ani kapka vody. Sluneční paprsky nás tu bodaly jako jehly. Jak bylo dobře, že jsme byli zásobeni vodou! A jaká asi muka zakoušeli Pardálovi lidé! Jejich stopy nás zavedly na místo, kde v noci tábořili. A podle těchto stop jsme poznali, že se tu sběhlo cosi, výsledkemčehož byla proměna Pardálova jezdectva v pěchotu. Bylo to stampedo, jak nazývají hromadný útěk koní obyvatelé amerických prérií. Koně. když se něčeho uleknou nebo jsou jinak znepokojení, se utrhnou a uprchnou. Když jsme se tázali, z jaké příčiny se to asi stalo, pravil šech el beled: “Voda byla příčinou. Koně žíznili. Tu zvětřili za noci chladivý, vlhký vzduch. Co nepostřehnou nikdy lidé, to poznala zvířata, že totiž tam kdesi před nimi je voda v nadbytku. Nedala se udržet a uprchlá.” Že měl šech pravdu, poznal jsem na chování svého Syrra, který nyní svou jemnou, krásnou hlavu zvedal mnohem sebevědoměji než před chvílí a který labužnicky sál vlahý vzduch svými nozdrami. Na další cestě jsme podrobně sledovali půdu. Spatřili jsme pouze stopy cválajících koní, ani jedinou stopu koně jdoucího krokem, Z toho bylo patrné, že koně uprchlí do jednoho. Naši tlustí ussulští obři byli na vlhko zvláště citliví. Vyrazili o vlastní vůli nyní tak zostra kupředu, že nám cesty ubývalo rychleji, a to zvláště proto, že nám neležely v cestě žádné úlomky skal. Při tom jsme také pozorovali, že břehy řeky mají zcela jiné vzezření jež dosud. Začaly se zdobit zelení, nejprve jen travinami a křovinami, později již keříky a stromovím. Po nějakém čase jsme už viděli i schůdné stezky. Spatřili jsme na nich nejen své kopiníky, ale i jiné lidi, kteří nás shora se zájmem pozorovali, zachovávali však naprosté ticho. Ani jediné dotěrné slůvko na nás nepadlo. Naše cesta nás vedla přesně na sever. Odbočili jsme obloukem na východ a pak se vrátili opět k původnímu směru.

Najednou se rozšířily břehy kolem nás a spatřili jsme úžasné panoráma. Ve velké kotlině, jejíž stráně zvolna stoupaly vzhůru, jsme v terasovitých zahrádkách spatřili spoustu staveb zvláštního ojedinělého slohu. Zahrada střídala zahradu a mezera, kterou v kotlině tvořilo koryto řeky, byla překlenuta mostními oblouky, vystavěnými z tak obrovských kvádrů, že se člověk mimoděk sám sebe musel ptát, jak bylo možné takovou tíží pohnout a dopravit ji až nahoru. Kdysi dosahovala voda řeky až nahoru k silnici a k domům okolo ní. Odkud však řeka tekla? I dnes, po stu letech, bylo jasné, že “řeka míru” Ssul vytékala z této kotliny už v plné mohutnosti. Na celém světě není podobný příklad. Některé říčky v Rocky Mountains v severní Americe sice také vyvěrají proudem ze skal, ale ty jsou proti Ssulu nepatrnými potůčky, jejichž vznik lze si snadno vysvětlit. Ssul však nebyla říčkou, nýbrž pravým veletokem. Jak jsem přemýšlel o této věci, spatřil jsem přesné v severovýchodním a severozápadním bodě kotliny vodovody, které zřejmě odpovídaly na tuto otázku. Nebyly to vodovody umělé, nýbrž přírodní. Lidský důmysl tu jen poněkud přírodě napomohl. Klenuly se nad dvěma mohutnými otvory, které se otvíraly právě na úpatí vysoké hory. Byla to snad místa, z nichž kdysi voda vytékala a patrně i nyní téci měla? A byla snad s tímto návratemřeky ve spojení ta plavidla, či spíše říční čluny, které

jsme viděli ležet v jihovýchodním a jihozápadním bodě kotliny? Tam totiž byly dva hluboké “zálivy”, na jejichž dně tato plavidla ležela. Byla asi ve velikosti našich labských říčních lodí, pokud se délky a šířky týče, jejich stavba ovšem byla jiná a ozdoby orientální. Na každém z nich bylo napsáno i jeho jméno, přečetl jsem pouze jediné; znělo Marah Durimeh.

Objevení se našich kopiníků na obou stranách pobřeží bylo důkazem, že šech el beled je nablízku. A když se nyní objevil v čele svého průvodu a vyjížděl z řečiště, ozval se ohromný jásot, který vzrůstal a nesl se až k výšinám, z nichž k nám shlížel obrovský anděl nad vodárnou, poslední a největší ze všech, které jsme na této své cestě spatřili. Jásot působil na nás na všechny hlubokým dojmem, zvláště když se několikrát opakoval. Šech el beled se k nám obrátil: “Hle, el haddský “vodní zámek” a anděl nad předělem vod, o němž pověst vypravuje. A dole, tam v popředí, vidíte Pardála, který se chtěl odvážit stát se zde vladařem!” Dole, zhruba ve středu kotliny, zvedalo se cosi podobného ostrovu, obklopenému křovím a stromy. Byla tam asi voda. Tento ostrov byl od nás vzdálen asi na tři čtvrtě hodiny cesty, od severního okraje kotliny však pouze čtvrt hodiny. Tam vedlo kamenné schodiště z pobřežní silnice dolů na dno skalnatého řečiště. A od schodiště vedla schůdná cesta právě k tomu ostrovu, na němž nyní Pardál se svým oddílem tábořil. “To je ta “Pardálí past”, do které vběhl, poněvadž mu jiná cesta nezbývala,” vysvětloval nám šech el beled. “Tento ostrov je jen jakousi ochrannou ohradou cisterny, která spadá hluboko, až k přirozenému vodnímu toku, který se vine odtud k džebelu Alláhovu a odtamtud ke všem andělským vodárnám, které kdysi veliký maha láma Abu Šálem vystavěl. Je jich ovšem mnohem více, než jste poznali. Do této cisterny lze sestoupit, chceme li zjistit, jsou li studny dostatečně zásobené vodou. Pardála zahnala k cisterně žízeň. Jak pozorujete, je

celá kotlina dokonale obsazena lidmi. Z řečiště není jiný východ nahoru než po schodech na severní straně. Jeho koně

sem jistě dorazili dávno před ním. Byli napojeni a pak po schodech vyvedeni nahoru. Půjdeme toutéž cestou. Když sem Pardál dorazil, musel ihned uznat, že nezná ani v nejmenším krajinu a její lid. Nemohl nikudy nahoru. Schody byly pro něj uzavřeny. Bylo by šílenstvím, aby je chtěl dobývat. Teď táboří u cisterny. Řeka přijde. Musí přijít, neboť nastal určený čas. Voda bude stoupat a pohltí ostrov se vším všudy, co se na něm nalézá, neboť mu zúmyslně nebyla dána výška vodního stavu řeky Ssulu. Pojedeme nyní po dně řečiště na druhou stranu. Zastavíme u cisterny a zeptáme se Pardála, chce li se vzdát či ne. Udělá li to, může mu snad ještě být udělena milost. Pokud ne, zlomí mu to vaz, který nechce sehnout. Nuže tedy ” Odmlčel se, neboť na ostrově padl výstřel a po něm následovalo hned několik jiných.

Ozval se křik a hlomoz, který pak přešel v zuřivé vytí boje. Zpozorovali jsme, že se naši protivníci pustili do zuřivé šarvátky sami mezi sebou. Měli jsme sice v úmyslu jet rychle na druhou stranu, nyní jsme však postupovali pomalu a opatrně. Černí pancéřníci jeli v čele, a tak jsme vytvořili širokou linii, kterou jsme se chystali ostrov obklopit. Když to na ostrově spatřili, stal se tam boj zuřivějším. Rány padaly ze všech stran a řev a hluk boje se zdvojnásobil. Ozval se hlasitý, velitelský hlas, jiný velitelský hlas mu odpovídal. Objevil se mezi stromy muž se šavlí v ruce. Mnozí jiní za ním následovali a všichni běželi k nám. Někteří z nich se cestou skáceli k zemi a nevstávali, byli poranění nebo mrtví. Ten, jenž běžel v jejich čele, když doběhl k nám na dohled, zvolal: “Vzdáváme se; vzdáváme se! Pardál se zbláznil! Střílí po vlastních lidech!” Poznali jsme toho, který volal, byl to ten na generála povýšený plukovník, který se na cestě do Města Mrtvých dostal s Pardálem do našeho zajetí. Šech el beled mu pokynul, aby se svými lidmi odešel až ke

schodům a tam čekal na další rozhodnutí. Raněné aby vzal s sebou. Poslechl tuto výzvu, aniž by si kladl nějaké podmínky. Jeho příklad nezůstal bez vlivu na ty, kteří ještě byli na ostrově. Následovalo jich za ním ještě mnoho, kteří ostrov opustili a odebrali se za ním ke schodům. Oba hlasy, které jsme prve slyšeli, byly hlasy Pardála a generála. Hlas Pardálův se rozléhal po ostrově ještě nyní, když jsme se k němu blížili. Řval skutečně jako zuřivý blázen. Sevřeli jsme ostrov v kruhu a vyslali z našich řad Iráda, aby se tázal, chce li se buřič vzdát nebo ne. Pak nastalo ticho. Trvalo to nějakou chvíli, než se zmohl na odpověď. Zdálo se, že se radí. Výsledek byl, že přistoupil na krátkou rozmluvu se šech el beledem. Každý z hlavních vyjednavačů si směl přibrat dva důvěrníky, ale bylo určeno, že musí být obě strany beze zbraní. Rozmluva se měla odbýt na polovině vzdálenosti mezi naší pozicí a ostrovem. Šech el beled si zvolil emíra ardis tanského a mne za průvodce. Pardál přišel s dvěma, jež jsem dobře znal, totiž s “Mečem princovým” a “Pérem princovým”, s těmi dvěma Čobany, kteří s ním byli našimi zajatci. Protože bylo určeno, že se rozmluva odbude v půli cesty mezi naší pozicí a ostrovem, domnívali jsme se, že touto vzdáleností je

míněn střední bod mezi námi a ostrovem. Bylo mi proto nápadné, že se Pardál se svými dvěma kumpány zastavil dříve, než na toto místo došel. Chtěl tedy, abychom se přiblížili pokud možno blízko k ostrovu. To ve mně vzbudilo podezření. Sdělil jsem je emírovi a šech el beledovi, a proto jsme také nepostoupili ani o krok dále, než jsme byli povinni. Tím jsme donutili Pardála, aby se přiblížil až k nám. Jeho obličej se podobal v tom okamžiku nehybné masce; jen jeho oči žhnuly. Patrně proto, že jsme se nedali přinutit, abychom se vzdálili dál od svého vojska. Zůstal stát, neposadil se; následovali jsme tedy jeho příkladu. Prohlédl jsem si jej i jeho průvodce co nejostřeji, abych se přesvědčil, nemají li při sobě nějaké skryté zbraně, ale neobjevil jsem nic podobného. Ale přece mi bylo nápadné, jak se tito tři postavili a pohybovali.

Vyhýbali se totiž nápadně tomu, aby nás svými postavami kryli proti ostrovu. Abych to zjistil, změnil jsem několikrát za rozmluvy, třebaže byla velice krátká, své postavení, ale vždycky změnili i oni postavení svoje, a sice takovým

způsobem, že jsem ihned ztratil hledaný kryt. Měli tedy v úmyslu dát na nás z ostrova střílet, a proto jsem upjal svoji pozornost k tomuto nebezpečí, ačkoliv jsem to byl právě já, kdo měl být mluvčím, neboť emír i šech el beled chtěli zachovat mlčení. “Co chcete?” zasyčel na nás Pardál, sotvaže jsme byli na doslech. Odvětil jsem: “Chceme se té ptát, zda ” “Mně se chcete ptát?” přerušil mne. “Zde mohu jen já klást otázky, ne vy! A nejméně jsi k tomu oprávněn ty! Co tu chcete? Co tu hledáte? Proč se tak na mne díváš, jako bys nechápal moji otázku? Nedovedeš li dát odpověď, udělám to za tebe! Váš osud se naplnil. Žene vás do mých rukou! Bije tvá poslední hodina; zasloužíš si poctivě smrt, právě tak jako emír! Šech el beled bude mým zajatcem. Přinutím ho, aby se vzdal vlády a dosadil mne na své místo. Musí to rozkázat, chce li si zachovat život, a jeho lid ho poslechne.” Bylo to snad šílenství, nebo se jednalo o nějaký rychle nadhozený plán? Snad to bylo obojí. Jeho oči zářily neklidným, odhodlaným a velmi nebezpečným leskem. Pokračoval s naprostou vážností dále: “Táži se vás: Chcete se dobrovolně vzdát? ” “My vám? Nebo vy nám? ” otázal jsem se. “My vám?” zahřměl na mne. “Ty jsi se zbláznil? Myslíš snad. že se vás bojíme? Nebo že snad máme strach z těchto nahých skal kolem? Či z těch lidí. kteří stojí tam nahoře, jako by nás chtěli pobít? Pravím ti, že jste v mojí moci. Vaše domněnka, že zajdu žízní, je klamná, neboť v této cisterně zde na ostrově je vody mnohem více, než potřebuji. A lid,

který se na mne teď tak pyšně dívá shora, bude mne už zítra vítat jako svého nového panovníka!” Mluvil s

přesvědčením muže, který skálopevně věří svým halucinacím. Byl to snad následek hrůzné noci na džebelu Alláhově? Snad to byl psychologický pochod jeho utkvělé myšlenky, že se musí stát jednou velikým panovníkem? Propuklo tímto pochodem tedy skutečně u něho šílenství?

“Mýlíš se,” odvětil jsem. “Nezemřeš ovšem nedostatkem vody, nýbrž naopak, jejím přebytkem. Utopíš se!” “Kde? Kdy?” otázal se. “Nyní! Zde! Řeka přijde a bude stoupat. Voda v cisterně bude stoupat. Voda zaplaví ostrov, a tebe i všechny, kdo budou s tebou, strhne do proudu!” “Zaplaví ostrov? Odnese nás?” vykřikl s ohyzdným smíchem. “Chceš mne snad tímhle nesmyslem svést k tomu, abych se vám nepředložené vzdal? Raději bych podstoupil tisícerou smrt a vytrpěl miliónkrát po sobě nejhorší muka, než bych se vydal do rukou, jako jsou vaše! Nebojím se smrti, nikdy jsem se jí nebál a nebudu se jí bát v tomto okamžiku; směji se jí. Vás však postih teď, teď, teď!” “Ne, nás nepostihne,” odvětil jsem. “Tebe však popadne právě tak, jako tě teď popadnu já!” Poněvadž jsem ostře pozoroval ostrov, spatřil jsem, že mnozí z jeho lidí. skrytí za stromy, právě v okamžiku, když na ně volal: “Ted, teď, teď!” zalícili na nás pušky a chystali se ke střelbě. Popadl jsem ho rychle a přitiskl jej k sobě tak, že se nemohl ani pohnout, a vyzval jsem emíra a šech el beleda: “Kryjte se za mnou! Zde budete v bezpečí!” “Krýt se mám?” otázal se mne šech el beled. “Krýt a před kým?” Sevřel pěst a rozpřáhl se. Dvě rány a “Meč princův” i “Péro princovo” se skáceli k zemi, jako by byli bývali zasaženi palicí. “Šech el beled z el Haddu nikdy nehledal ochranu za zády jiného člověka!” dodal. “Že to nepotřebuje, vidíte zde a tam!” Ukázal při tom na černé pancéřníky, kteří přichvátali, aby nás obklopili ohradou svých těl, a ukázal i k ostrovu, kde opět vypukla šarvátka mezi těmi, které Pardál postavil do zálohy, a ostatními, kterým o tom nic nebylo známo a kteří bránili útočníkům na nás střílet. A tím se nám naskytla příležitost, abychom ustoupili neobtěžováni k

svým lidem. Držel jsem Pardála neodolatelným hmatem za týl a poháněl jsem ho tak dlouho před sebou, až jsme se dostali mimo dostřel. Tu jsem s ním pořádně zatřásl a otázal se ho: “Poddáš se dobrovolně? ” “Ne!” vydechl Pardál, ačkoli mu obě paže visely bezvládně podél těla a moje pěst svírající mu hrdlo mu vháněla krev do obličeje. “Utopíš se, hanebně se utopíš, člověče!” “Udělám to s rozkoší!” pokusil se o ironický smích; nepovedlo se mu to však. “Vzdáš li se, bude ti odpuštěno!” “Alláh té zatrať i s tvým odpuštěním! Psi nemohou odpouštět! Pusť mne. Dej mi svobodu!” “Ano! Tuhle máš tedy svobodu!” Odrazil jsem ho pořádným kopancem od sebe, že se na zemi ještě převalil. Zdvihl se rychle ze země, ale nezůstal snad stát s klením a láteřením na rtech, jak jsem očekával, ale rozběhl se úprkem k ostrovu.

My jsme odjeli, ať už se

na ostrově dělo cokoli. Stříleli taní dosud po sobe, ale nevšímali jsme si toho, až jsme zpozorovali, že zástup Pardálových lidí běží za námi. Černí pancéřníci dostali tedy rozkaz, aby na ně počkali a přivedli je za námi. Buřič měl tedy nyní ze svého posledního tisíce lidí při sobě sotva celých dvě stě. Od těch posledních, kteří přišli za námi, jsme se dozvěděli, že jsem měl být já s emírem z ostrova odstřelen. Pardál chtěl, jakmile by tyto dvě rány padly, pomocí svých kumpánů uchopit šech el beleda a odvléci jej na ostrov. Kdyby jej byl dostal do své moci, byl by od něho mohl vynutit svou svobodu a možná, že ještě mnohem víc, nebo získat dokonce jeho spojenectví. Každým způsobem by pak býval Ardistan opět bez panovníka a intriky a zmatky mohly začít znovu. Nebylo to jistě špatně vymyšleno člověkem, o kterém se nám zdálo, že ztratil rozum! Když jsme dospěli ke kamennému schodišti, nebyl šech vítán hlasitě, nýbrž hlubokým, uctivým tichem. Zastře li vládce el Haddu svou tvář závojem a složili džinistanskou přísahu, je považován za “tabu”, dokud přísahu nesplnil a závoj opět neodložil. Proto bylo ticho všude, kde jsme se objevili. Bez obtíží jsme se dostali na schody, jen tlouštík Smík si při tom zase trochu zabláznil, ale jeho jankovitost nás přitom spíše rozesmála než rozzlobila. Když jsme dorazili až nahoru k “vodnímu zámku”, čekalo nás největší překvapení. Za zámkem totiž nepokračovalo město, nepokračovalo ani pohoří, ale rozkládalo se tu širé, jasně modré jezero. Na jezeře se pohybovala loď zvláštního starověkého tvaru s bílými plachtami, na nichž nebylo poskvrnky. Stanuli jsme na břehu jezera v obdivu a ustrnutí; nikdo z nás nepromluvil slova. Mlčení přerušil však šech el beled; ukázal rukou na loď: “Jak přesná!

Nekonečně přesná! Má ráda i přesnost u jiných! Hle, přichází!” “Kdo?” otázal se Halef. “Podivíš se,” odvětil šech el beled, aniž by byl řekl nějaké jméno, ale jeho hlas zněl velmi radostně. “Tam už přivádějí koně, viděli, že se blíží. Nemá ráda nosítka, obě cestují raději v sedle.” Ze zámku přiváděli dva rozkošné bělouše s dámskými sedly. “Pojedeme s sebou, abychom je přivítali. Pojďte!” vyzval nás šech el beled a pobodl koně do klusu. Následovali jsme ho a celý zástup kopiníků jel za námi. Dojeli jsme k malému přístavu a spatřili jsme, že na lodi vše připravují k svinutí plachet.

Když se to stalo, spatřili jsme na lodi čtyři osoby, dva muže a dvě ženy. Muži svazovali plachty a chopili se vesel, z žen jedna zasedla ke kormidlu. Druhá stála vztyčená na přídi a nařizovala, kudy má loď plout, aby nenarazila na útesy při pobřeží. Byla oděná do šedých šatů, ale bílý závoj jí vlál kolem hlavy a její vlasy spadaly vpředu ve dvou stříbrobílých pletencích až k zemi. “Mašalláh!” vykřikl Halef. “Je to vidění? Je to pravda? Effendi, vidíš ji?” “Marah Durimeh!” odvětil jsem. “A Sakara je u kormidla! Poznáváš ji? ” “Ano! Je to ona!”

Nepocítil jsem jen překvapení, bylo to více, mnohem více. Ale utajil jsem to ve svém nitru. Přistáli. Vystoupili. Šech el beled podal při tom Marah Durirneh ruku, aby jí pomohl. Já jsem pomohl vystoupit Sakaře. “Přicházíme v pravý čas?” tázala se mne při tom dívka. “Pokud jste chtěly sem dorazit zároveň s námi, pak ano,” odvětil jsem. Byla tak vážná a při tom tak srdečná. Dovedla řídit loď a při tom měla dětsky nevinné oči. Marah Durimeh mi podala pravici, pozdravila mne polibkem na čelo a pravila: “Komu je snad moje objevení se zde hádankou, tomu bude brzy rozluštěna. Jeďme přímo k andělské studni.” Emír ardistanský tu stál nepohnutě, ani na chvíli od ní neodvracel svůj pohled. Tak hluboce ho dojal zjev mé královské přítelkyně. Jeli jsme k vodárně. Z města znělo slavné vyzvánění zvonů, když jsme vešli dovnitř.

Marah Durimeh se obrátila k šech el beledu: “Nyní přistupte ke kolu! Ty a emír ardistanský!” Oba uposlechli jejího vyzvání; šech rychle a cílevědomě, emír jakoby ve snách a pomalu. “Ani jedinou loukotí tohoto kola nesmí být pohnuto bez vědomí emíra dži nistanského,” pokračovala královna dále. “Ví o dnešku?” “Ví vše a také vše schvaluje,” odvětil šech a jeho hlas zněl tak, jako by se při tom usmíval. I na jejím starém, krásném a současně i mladém obličeji zahrál šotek čtve ráctví, načež zvážněla a rychle poručila: “Začni tedy sám! Emír ardistanský ať ti pomáhá!” Oba

poslechli. Obrovské kolo se začalo otáčet rychle a lehce, jako by se jednalo o hračku. “Pojď a dívej se!” zašeptala mi Sakara. Vyvedla mne ven na ochoz. Podíval jsem se dolů. Z obou vodovodů se vyvalily dva obrovské proudy vod, zvětšovaly se a padaly s hlukem dolů do kotliny. Zvony dosud vyzváněly, ale byly přehlušovány jásotem el haddského lidu. “Ještě je čas zastavit proud,” pravila Marah Durimeh. “Pak však nebude už možno couvnout. Byli ti lidé varováni? Nestalo li se tak, přinesl by tento proud místo požehnání zkázu.” “Dostalo se jim výstrahy,” pravil šech el beled. “Dal jsem k tomu rozkazy již na džebelu Alláhově, a rychleji než voda sama roznesly zprávu o tom naše hlídky až do země Ussulů. Zde v el Haddu ví každé dítě, co se dnes a zítra bude dít, jen Pardálovi o tom není nic známo!” “Dokončete tedy svoje dílo!” Kolo se pohybovalo dále a proudy vod bouřily do údolí. Prošlo několik minut, čtvrt hodiny, půlhodina a tu ohlásil šech el beled: “Hotovo! Kolo se zastavilo!”

Tou dobou vešla do vodárny žena vysoké postavy, také zahalená závojem “džinistanské přísahy”. Marah Durimeh, když jí spatřila, pokynula jí jen hlavou a přikázala šechovi: “Ať tedy kolo stojí nyní až do věčnosti, podle světské časomíry! V tomto okamžiku je naplněna “přísaha džinistanská”. Rodiče se mohou ukázat svému synu. Odhalte

závoje!” Díval jsem se do hlubiny, když byla tato slova promluvena. Spousty vod už nebyly vidět, jen sluchem jsem vnímal jejich hukot. Tma večera se snesla na všecko okolí. “Pojď!” prosila mne Šakara. “Kam?” otázal jsem se. “Do zámku. Nebudeme zde rušit. Tyto svaté okamžiky nejsou naším vlastnictvím. ” Vzala mne opět za ruku a vyváděla mne vodárnou opět ven. Jen mimochodem jsem spatřil, jak vysoká žena odhalila závoj. Poznal jsem obličej, který jsem viděl v Džeme mrtvých. “Matko!” zvolal Džirbani a rozpřáhl náruč, aby se k ní rozeběhl. Pokynula klidně na šech el beleda, který také odložil svůj závoj. “Otče, drahý otče!” zajásal Džirbani. A zde končí moje vypravování. Měl bych snad ještě vylíčit hanebný konec Pardálův, avšak upustím od toho. Nebudu také čtenáři prozrazovat, že šech el beled nebyl nikdo jiný než sám emír Džinistanu, neboť vím, že to čtenář již dávno uhodl. Podotknu jen, že mír byl skutečně uzavřen, a to na věčné časy.