Karel May

V zemi Mahdiho 3. - Otec pěti set

KAPITOLA I FESSARSKÉ OTROKYNÉ Kdo přijíždí k Muratově studnici od severu, dorazí nejdříve do údolí, zalesněného palmovými háji. Po dlouhé cestě vyprahlou, suchou písčitou poušti je pohled na zeleň tohoto údolíčka vskutku osvěžující. Zemdlená duše poutníka zde na chvíli pookřeje. Bir Murat leží v dalším údolíčku sevřeném příkrými skalisky. Má celkem šest pramenťi, vyhrabaných v čisté hlinité pťidě a dost mělkých - každý z nich Je”hluboký sotva tři metry. Voda tu není zrovna nejčistší, má silnou příchuť po anglické soli a právě takový účinek. Poblíž těchto pramenťi se kdysi usadilo několik Beduinťi s rodinami, aby jménem svého šejka vodu střežili a - rozumí se - vybírali za ni poplatek. Jsou to Beduíni bídného vzhledu, hubení, vyschlí skoro až na kostry - snad účinkem zdejší vody, na niž jsou výhradně odkázaní. Na jih od Muratovy studny stoupá terén přes skály a štěrkoviště málo schťidnou roklí v délce několika hodin cesty. U této rokle jsme se zastavili právě ve chvíli, kdy se schylovalo slunce k obzoru. Byla tu přirozená skrýš, kde jsme se mohli v klidu utábořit a dovolit velbloudťim jisté pohodlí. Než se setmělo, vypravil jsem se z tábora, abych se krátce rozhlédl po okolí, neboť jsem chtěl za tmy sestoupit roklinou a slézt ke studnici, což nebylo zrovna lehkou úlohou. Krátkým rozhledem jsem chtěl získat vodítko k té nebezpečné cestě. Poručík reise effendina se mne ze všech sil snažil přemluvit, abych se od svého úmyslu navštívit studnu upustil, ovšem marně. Vrátil jsem se z obhlídky, pojedl jsem několik datlí a kus sušeného masa, pohovořil jsem si přitom s ben Nilem, který naléhal, aby mne směl doprovodit. Jeho přání jsem vyhovět nemohl, ač bych byl rád. Byl bych toho hocha chtěl mít u sebe, neboť byl nejen zmužilý nýbrž i rozvážný a čtyři oči a uši slyší a vidí víc než dvě, avšak cesta byla obtížná a hoch se nevyznal v plížení. Jediný chybný krok nás mohl prozradit. Za hovoru se setmělo tak, že jsem již mohl vyrazit. Víc než pťil hodiny jsem potřeboval, než jsem se po svahu rokle sešinul k její úžlabině. Hvězdy nesvítily a mé šplhání bylo tedy skoro krkolomný výkon. Pak jsem ovšem kráčel a lezl pohodlněji, občas na pochybných místech rukama ohmatávaje pťidu, dřív než jsem se odvážil vykročit. Konečně mi slabá záře prozradila, že jsem již blízko svého cíle. Mťij starý, šedý oděv, jejž jsem nosil v Kairu, byl návštěvou jeskyň Maabdašských a prolézáním královských hrob(ťi tak pocuchaný, že jsem musel v Siutu koupit oděv nový, téže barvy a téhož střihu. Světlý haik jsem ponechal v táboře a k zastření obličeje jsem měl kafuji, totiž šátek v rozměru téměř čtvereční metr. Je-li používán mužem, překládá se v cípech ve dva trojúhelníky a připevňuje se pak tkanicí na tarbuš, takže jeho dlouhé cípy je možné uvázat nad čelem. Krátké svislé cípy chrání šíji před úpalem slunce. Za zvlášť velkého vedra nosí Beduin pod fezem ještě čepičku k zachycování potu. Chudí nosí vlněné, nebo též bavlněné kafuje. Bohatí si pořizují hedvábné šátky, mající v Kahiře značnou cenu. Tyto hedvábné kaffije se zhotovují v Zuku nebo Bejrutu a mají obyčejně na zlaté nebo bílé pťidě modrý a červený vzorek. Mťij šátek byl tmavý. Ručnici jsem rovněž zanechal v táboře, aby mi nepřekážela a vyzbrojil jsem se jen nožem a revolvery. V případě nebezpečí bylo ovšem nutné nejdříve tasit nťiž. Revolverťi jsem mohl použít, chtěl-li jsem se vyhnout povyku, jen v nejkrajnější obraně. Zahlédl jsem, před sebou slabou záři, vycházející z ohně, živeného uschlým velbloudím trusem, jediným palivem pouště.

Šetří se jím všemožně a proto nikdy ta-borové ohně příliš jasně neplanou. Pro mne to bylo výhodné, neboť při jasném ohni jsem mohl být snadno spatřen. Údolíčko nebylo příliš prostorné. Ohníček jen doutnal, poněvadž jsem jej však přece viděl, bylo jisté, že jsem nebyl od něho daleko. Přivázal jsem kafuji okolo hlavy a zastřel jsem si tvář, takže jen oči volně žíraly. Položil jsem se na zem a plazil jsem se dopředu. Skalní stěny, dosud úzce souvislé, se rozestupovaly, takže jsem uzřel před sebou a ještě napravo dva ohně, kdežto oheň první se mě zdál nyní více vlevo. Kam jsem se měl především obrátit? Podle tří ohnišť jsem mohl soudit, že zde táboří tři rťizné tlupy. Chtěl jsem vyslechnout hovor otrokářťi, kteří sem patrně dosud nedorazili, ale jejichž brzký příchod se dal jistě očekávat. Kde se utáboří? Patrně poblíž studnice, neboť se dalo očekávat, že budou po strašném pochodu horkou pouští žíznit.

Především jsem však musel vyzvědět, kdo zde už vlastně je. Při nejmenším jsem se mohl domnívat, že sem dorazil tlustý mu rad Nassir a proto jsem lezl nalevo, kde se v té chvíli ozvaly dumavé zvuky rababy, nemotorných houslí o jediné struně. ” Po několika okamžicích vpadly hlubší zvuky kamandží, houslí o dvou strunách, jejichž tělo je vyrobené z kokosového ořechu. K těmto nástrojťim se pak přidružily zvuky za-mary a šababi, totiž flétny a píšťaty jednoduchých soustav. Celý ten hudební přednes nemohl být, vlastně podle našich pojmťi nazván hudbou. Nebyl v něm takt, melodie ani harmonie. Každý ze čtyř umělcťi vrzal a pískal podle své odvahy a chuti, ale poněvadž se ozývaly současně čtyři nástroje, byla to “hudba” a pro zdejší lidi to byl koncert. Tahalo mne to za uši, než přes to mně ty zvuky byly velmi vítané, neboť jsem se mohl volněji pohybovat, bez obav, že se prozradím šelestem. Přiblížil jsem se k ohni a zpozoroval jsem na zemi něco beztvárného. Leželi zde velbloudi a mezi nimi se válela břemena, která z nich byla sňatá. U ohně sedělo dvanáct mužťi, z nichž čtyři páchali právě zmíněný hudební zločin, dva další lidé kuchařili, patlajíce jakousi moučnou kaši

k večeři, druzí přihlíželi a poslouchali s velkým uspokojením. Tito lidé mne nezajímali. Proto jsem lezl napravo, kde jsem vbrzku spatřil několik stanťi. Podrobnější pozorování mne poučilo, že to jsou příbytky ababdešských Beduinťi, jimž byl svěřen dozor nad studnou. Také zde jsem neměl co dělat a proto jsem se plížil po kolenou a dlaních k třetímu ohni. Tento oheň zářil před stanem, vedle něhož byl druhý stan, pěknější. Před ním dřepěly na bobku dvě ženy, zaměstnané přípravou večeře. Právě se jedna z nich naklonila, aby rozdmýchala uhasínající plameny, takže se její tvář ozářila. Poznal jsem Fatmu, zamilovanou kucha-řinku, jejíž vlasy byly přivařeny v Kahiře do mého pilafu. Tyto stany patřily tedy mému příteli-nepříteli Muradu Nassirovi. Přední byl určen pro něho, druhý pro jeho sestru a její služebnice. Přiblížil jsem se ještě víc a uzřel jsem Turka s,edět před stanem ve skupině velbloudářťi, které si najal v Korosku. Zde tedy na mne rovněž nečekala práce, neboť mi bylo lhostejné, o čem Turek hovoří se svými námezdníky. Kam tedy? Ano - kdybych věděl, zdali očekávaní usednou u studnice. Studna byla poblíž druhého ohně, i zdálo se mi, že bude nejlépe, pťijdu-li tam. Již jsem se obracel, abych svťij úmysl provedl, ale zťistal jsem přece na místě, neboť jsem zaslechl kroky blížícího se velblouda. Jezdec byl dobře obeznámený s okolím, neboť v takové tmě by ujížděl volněji. Směřoval patrně ke studni a z dupotu velblouda jsem usoudil, že tam dorazí dříve než já. Nemohl jsem se již plížit ke studni před jeho příjezdem a skrýt se tam. Byl bych zkřížil jeho cestu, nemoha se mu vyhnout. Kam se tedy uchýlit, abych nebyl spatřen? Za stan Murada Nassira, který byl nejblíž skále. Skočil jsern tedy v tu stranu a vtom se již ozval hlas příchozího: “Holá! Strážcové! Kde je vaše svítilna?” Ten hlas jsem znal. Kde, probťih, jsem jej slyšel? Byl mně hned nápadný, avšak nevzpomínal jsem si v tu chvíli. Dovtípil jsem se po zvolání, že bude rozžehnuté světlo a uznal jsem za nutné stát se neviditelným. Vplížil jsem se tedy za zmíněný stan, ačkoli jsem se tam necítil úplně bezpečně. Mezi stanem a skaliskem jsem zpozoroval houštinku, ale když jsem se do ní vedral, zpozoroval Jsem, že zde rostly trnité citlivky. Že však jsem již vykonal první kroky, nezbývalo mi, chtěl-li jsem být v bezpečí, než vniknout, mezi citlivky docela. Bylo to velmi nepříjemné, neboť ostré hroty dlouhých trnťi mi skrze oděv vnikaly do kťiže, pronikaly šátkem, jímž jsem si zahalil tvář a bodaly mne do nahých rukou. Mimo to byl zde pobyt nebezpečný, protože tu mohli žít škorpioni a snad také assaleh, nejjedovatější hadi nubické pouště. Uštknutí těch háďat za stávajících okolností by pro mne bylo patrně smrtelné. Tak to bývá, prohání-li se člověk pro dobro jiných lidí v poušti a po oázách a zvláště v noční době. Uschován jsem byl dostatečně a mohl jsem se rozhlížet kolem stanu a dopředu až k Muradu Nassirovi. Na volání příchozího přinesli strážcové studny pochodeň z palmového lýčí a smolyi Rozdmýchavše hranici zažehli pochodeň o plameny a zamávali s ní několikrát ve výši. Plamen ozářil značný kruh před a mezi stany, na štěstí však Turčínťiv stan stínil mťij úkryt mezi citlivkami. Jezdec sestoupil z velblouda a obrátil se ke mně zády. Strážcové skřížili paže na prsou a klaněli se mu hluboce. Byl to tedy patrně významný muž, vynikající věhlasem a zbožnosti. Bylo podivné, že neměl prťivodce a že se pustil poušti v noci sám. , Po chvíli se obrátil tváří k stanťim Turkovým Murad Nassir ho spatřil, vyskočil a zvolal: “Abd Asi! Vše je možné Alláhovi a v Alláhovi. To jsem se však přece nenadal, že tě zde uvidím.” Jezdec se obrátil po hlase a nyní jsem spatřil také já jeho tvář. Skutečně! Byl to Abd Asi, “světec”, který mne a Selima vlákal do staré studny u Slutu, abychom v ní zahynuli. Něco mi zasvrbělo v dlaních, nutíc mne popadnout starého darebáka, ovšem pro tu chvíli jsem od toho upustil. “El Ukkazil,” odpovídal udiveně fakir. “Vidí dobře mťij zrak? Ty jsi u studně Muratovy? Sám Alláh tě sem přivedl, neboť chci s tebou promluvit.” Popošel hbitě k Turkovi, který hovořil: “Ano, sám Alláh chtěl našemu setkáni a rná duše se raduje z tvého pohledu. Jsi sám, kdežto já rnám při sobě služebnice. Buď mým hostem a posaď se ke mně.” Fakir mu vyhověl. Poručil Beduínťim, aby sňali jeho velbloudovi sedlo a zvíře napojili a posadil se vedle Turka. Měl jsem dvě příčiny k svrchovanému údivu. Především jsem obdivoval jeho velblouda, neboť v záři pochodně jsem poznal, že je mnohem drahocennější než mťij. Jak se dostal tento fakir, muž zdánlivě chudobný, k tak drahému zvířeti? A pak oslovoval Turka nikoli Muradem Nassirem, nýbrž el Ukkazi. Ukkazi, toť tolik, co berla a v přeneseném smyslu znamená chromého, mrzá-ka. Kde dostal Turek toho příjmení? Vždyť měl tělo zdravé a souměrné. Turek vešel do stanu, odkud se vracel s čibuky, z nichž jeden dával fakirovi. Mně kdysi řekl Abd Asi v Siutu, že nikdy nekouří, nyní však vzal čibuk a dýmal, jako by nekouřil sto dní. “Světec” byl zkrátka licoměmík, pokrytec, darebák, jako tak mnohý jiný zdánlivě svatý.

Nezlobil jsem se již, že mne citlivky bodaly. Ležel jsem od obou darebákťi sotva na pět krokťi a doufal jsem, že uslyším zajímavé věci. Nejdříve hovořili o všedních a obyčejných věcech, pak večeřeli, a nato velbloudaři poodešli. Jakmile byly odnesené zbytky večeře, rozhlédl se fakir pátrayě a pravil: “Co ti chci dťivěrně oznámit, se nehodí pro sluch jiného. Máš zde harém. Mťiže tam být náš hovor slyšet?” “Tento stan je obydlen dcerou mého otce. Ona mťiže slyšet všecko, protože však jsou u ní čtyři otrokyně, bude lépe, vstoupíme-li do mého vlastního stanu.” Vskutku vešli do stanu, za nímž jsem ležel. Uvnitř byla tma Beduíni zatím již pochodeň uhasili a venku bylo rovněž temno, zato počaly svítit hvězdy stále jasněji. Plížil jsem se z křoví až ke stanu a naslouchal. Hovořili však šeptem, a plátno nepropouštělo jasně jejich rozhovor. Poněvadž jsem však slyšet chtěl a musel, pokusil jsem se nadzvednout plátěné stěny mezi dvěma kolíky. Podařilo se mi to tak dokonale, že jsem mohl prostrčit do stanu hlavu. Neviděl jsem nic, zato podle zvuku hlasťi jsem poznal, že mohu jen rozpřáhnout náruč, abych je oba popadl. Škoda, že jsem neslyšel začátek jejich rozhovoru, neboť jsem byl jejím předmětem. Naznačila mí to příští slova fa-kirova. “Dávám ti před ním výstrahu. Ten člověk je ve spolku 10 s reisem effendlna, který se plavil proti proudu do Chartumu, aby tam chytal otrokáře.” “Dáváš mi výstrahu před člověkem, jehož sám znám dobře!” odpovídal Murad Nassir. “Znám ho dobře a dávám ti před nim rovněž výstrahu.” “Alláh! Ty ho znáš? Kde jsi se s ním seznámil?” “V Kahiře, avšak znám ho již z Džezajir, Alžíru. Kterak jsi ho poznal ty, vím dobře, neboť mi to vyprávěl v Siutu.” “Viděl jsi se s ním tedy nejen v Kahiře, nýbrž i v Šiutu?” “Ovšem, neboť tam na mne čekal a chtěl mne doprovázet do Chartumu a dál proti proudu Bahr el Abiadu. Je to odvážný, zchytralý člověk a pro nás by byl neocenitelným náhončím. Proto jsem mu také nabídl mladší dceru svého otce.” “Alláh kerim. Jak jsi mohl tak nesmyslně jednat? Nyní je tvým přítelem a svakem, a má pomsta ho nesmí stihnout.” “Ničím není, než mým nejurputnějším nepřítelem. Odmítl mou nabídku.” “Co pravíš? To by byla urážka, kterou mťiže smýt jen jeho krev.” “Tak je a běda mu, padne-li mně do rukou. Především ti však musím podrobně říct, proč jsem ho, chtěl k sobě připoutat.” Jeho zpráva obsahovala události od našeho setkáni v Kairu až do rozchodu v Korosku. Když dospěl k líčeni slibťi a vyhlídek, jež mi nabízel, přerušil ho fakir: “Tvá hlava věru churavěla zaslepeností. Jak jsi mu mohl nabízet sestru i bohatství?

Nenáleží ti již ani sestra ani její jmění, neboť mťij syn má nyní podíl na všem, co je tvé. Dáváš mu starší sestru svého otce. Jak jsi mohl mladší sestru nabízet prašivci, jehož nechť dá šejtan spalovat a vysušit hladem a žizní? Což by mohl takový pes mít sestru ženy, která patří mému synu?” “Ale uvaž to. Jeho vlastnosti -” “Co je mi po vlastnostech ďaura?” “Uložil jsem mu podmínku, aby přestoupil k islámu.” “Mohl jsi vědět, že podobný šakal to neučiní. Šel jsem za ním již z Gizeh, aniž o tom měl potuchy. Kadirina ho vydala do mých a muzabirových rukou. Tvťij Selim, jemuž úplně chybí mozek, byl naším spojencem, nevěda 11 o tom. Ďaur měl zahynout již v jeskyni krokodýlťi v Maabdahu, protože však s ním byl pašťiv štolba, byl jsem nucen hledat jinou příležitost.” “A Selím?” “Selim je hlupák, na němž mi nezáleží. Vlákal jsem je oba do staré studny, přesvědčený, že mi neuniknou. Ale sám šejtan je s ďaurem ve spolku a ukázal mu tajný východ, o němž jsme nevěděli. Unikli nám a já a muzabir jsme utíkali, aby nás nestihla jeho

pomsta. Konzulové těchto psťi mají mnohem větší pravomoc, než sám khedive. Teprve za několik dnťi jsme se odvážili po něm pátrat a zvěděli jsme, že ďaur a Selim podnikli plavbu proti proudu na sandálu, který se nazývá et Taar.” “Má loď, kterou jsem najal.” “Nevěděl jsem to. Netušil jsem vťibec, že bys byl zase v Egyptě. Říkal jsi, že přivedeš dceru své matky mnohem později.” “A já jsem zas netušil, že patříš ke kadirině. Měl jsem věru nehoráznou radost, když se tomu ďaurovi podařilo zbavit mne strašidel.” “To bylo prvým drzým vniknutím do našich tajností. Pak byla na jeho zakročení zabavena naše loď a byly zde tedy dvě příčiny, aby jeho život propadl. Ušel nám, ale žvatiá-li všude tak, jako tobě, co se mu přihodilo, mťižeme být připravení na nejhorší - proto musí ďaur zmizet. A teď se tedy ještě dopustil smrtelné urážky tvé osoby. Zdrtím ho.” “Oh! Vyhrožoval jsem mu jako ty, ale vysmál se mi.” “Nechť se vysmívá. V krátké době se octne mezi mnou a muzabirem, ano, on vběhne zcela jistě do rukou mně nebo jemu. Kejklíř je mu v patách po řece, kdežto já jsem si vypťijčil nejrychlejšího velblouda od svého přítele, abych se záhy dostal do Abu Hamed. Tam mi ho kejklíř přižene.” “Klameš se. Nedomnívej se, že je na mém sandálu. Urazil mne těžce. Jsme nepřátelé na života na smrt.

Myslíš, že bych mu dovolil použít mou loď?” Fakir se asi tvářil zklamaně. Sice jsem ho neviděl, zato jsem slyšel, když ohromně rozpačitým přízvukem řekl: “Jakže? On není na sandálu? Byli bychom tedy na nepravé stopě?” 12 “Ano. Zkrátka ušel vám. Máš pravdu. Ten ďaur je spolčený s peklem a všemi devíti sty devadesáti devíti tisíci devíti sty devadesáti devíti šejtany.” “A kam se poděl? Víš to?” “Nevím, ale soudím, že bude v Abu Hamed dřív než ty - jestliže totiž měl v úmyslu pustit se tam. Myslím, že se vypravil z Koroska do Korti, aby se skrze poušť Bajuda dostal přímo do Chartumu.” “Proč tak soudíš? Vypustil snad o tom neprozřetelné slovo? Byl jsem při jeho odjezdu?” “Nebyl. Vypravil jsem se z Koroska dřív než on, ale záhy mne dohonil, což si nemohu vysvětlit. Seděl totiž s poručíkem reise effendina před khanem a -” “S kým že seděl?” přerušil ho fakir. “Reis effendina vyslal svého poručíka do Koroska?” “Tak je. Poručík mne viděl a tvrdil, že mne zná. Popřel jsem ovšem, ale pak jsem bez výběru najal první velbloudy, které jsem viděl a práskl jsem do bot. Záhy nato mne předstihl ďaur v poručíkově prťivodu. Jeli na krásných hedžinech a měli u sebe Selima a ben Nila.” “Ben - Nila? Alláh! Alláh! Znal jsem člověka toho jména, ten však je mrtev.” “Lodníka z Gubatoru?” , “Ano. Kterak - - což - - ty snad víš?” “Všechno vím. Mluvím právě o tom, jehož máš za mrtvého. Vyprávěl mi sám, že jsi ho vlákal do studnice, ale ďaur ho vysvobodil a přijal za sluhu.” “To - to - není - možné,” slyšel jsem fakira. “Vypravuji ti pravdu. Ďaur ho zachránil a má ho u sebe.” “Alláh kerim. Sešli se tedy tři zasvěcenci smrti. A my > jsme všechno tak bedlivě promysleli a projednali. Máme zas o jednoho nepřítele víc. Ale ještě se nebojím. V mých rukou je dost síly a moci, abych je zničil všechny a přísahám při prorokovi a jeho bradě, že tak učiním. Budu jim v patách, poženu je před sebou, i kdybych měl ujíždět za nimi až k Bar el Ghazal.

Vyhledám svého syna a vydám je do jeho rukou. Nemáš vskutku ani domněnku, kde bych ty tři mohl dopadnout?” “Nemám. Po karavanní cestě putovali jen krátce, pak uhnuli napravo, jak jsem viděl ze šlépěji jejich velbloudťi.” “Pospíším si tedy, abych byl záhy v Abu Hamed. Ne-zastihnu-li je tam, rozešlu posly do Berberu, Korti a Deb-beh. V jednom z těch míst je musím najít.” “Toho lituji. Když jsem tě uviděl, těšil jsem se, že pocestujeme společně.” “Nemožné. Máš u sebe harém a mťižeš se pohybovat jen zvolna, mně však nezbývá než hnát se o překot. Kdy se vypravili z Koroska?” “V pondělí ráno.” “Dnes je čtvrtek. Řekl jsi, že měli dobré hedžiny - oh! Mají velký náskok, jejž sotva zdolám. Já -” Další jsem nezaslechl, zato zaduněla země klusem četných kopyt a rozlehlo se volání: “Vzhťiru, vzhťiru, synové pouště a ochráncové studny. Rozžehněte světla, neboť potřebujeme vodu.” Vytáhl jsem hlavu ze stanu a skryl se rychle mezi citlivkami. Hvězdy svítily jasněji a jejich záře stačila, abych byl spatřen, ale abych také viděl, že se k studni přihrnula celá tlupa jezdcťi. Velbloudi klekali a jezdci seskakovali ve tmě ze sedel. Pak byla zažehnutá pochodeň. Mohl “sem napočítat sedm mužťi, kteří přijeli na pěti velbloudech. Nepodivil jsem se tomu divnému poměru jezdcťi ke zvířatťim, neboť jsem poznal - čtyři otrokáře, jímž jsem daroval svobodu, postřílev jim velbloudy. Druzí tři mužové byli patrně předeslaní hlavním oddílem otrokářťi, aby na pěti velboudech přivezli vodu z bir Murat a na cestě zastihli své druhy. Nabyl jsem tím jistotu o správnosti své domněnky: ti čtyři vskutku náleželi k lupičťim, po nichž jsme pátrali. Karavana si tedy zvolila severnější cestu a musela padnout do našich rukou. Rozumí se, že mne to těšilo, zato mne pramálo uspokojovalo mé nynější postavení. Přišel jsem ke studnici na zvědy a vězel jsem teď za stanem, nemoha ven. Otrokáři se sotva zdrží dlouho a mně se nenaskýtala příležitost přiblížit se k nim. Tak jsem usuzoval, než na štěstí utvářely se okolnosti příznivěji, mnohem příznivěji, než jsem doufal. Murad Nassir vyšel s fakirem ze stanu, aby si příchozí prohlédl, sotva se však ukázal, zvolal: “Alláh, Alláh! Divy boží. Zde je opět přítel, jehož mé oči rády vidí.” A fakir přizvukoval: 14 “Tak je, přítel, jehož příchodu jsme se nenadali. Holá! Malafe, přistup k nám, napoj se z naší číše a vykuř s námi čibuk.” Malaf přistoupil ke stanťim. Byl to náčelník těch čtyř, jimž jsem odňal zajatého poručíka a ben Nila. “El Ukkazi a Abd Asi, otec našeho velitele,” zvolal udiveně. “Alláh vám popřej milost a štěstí v každém podniku a v každém kroku. Dovolte svému sluhovi, aby vás pozdravil.” Přikročil k nim a uctivě se klaněl. “Přišel jsi ke studnici náhodou?” ptal se fakir. “Nikoliv. Měli jsme přinést vodu pro karvan ér rekvik, otročí karavanu.” “Přikaž tedy svým mužťim, aby naplnili měchy a posaď se zatím k nám do stanu. Rád bych se tě vyptal na svého syna.” Ta slova mně byla milejší, než kdyby mně někdo v té chvíli daroval tisíc mariaterezianských tolarťi, ježto jsem byl přesvědčený, že se dozvím nejen to, po čem jsem pátral, nýbrž i o jiných, ještě zajímavějších podrobnostech. Pochodeň hořela a měla zajisté hořet dokud nebudou měchy naplněné. Nebyla to vítaná okolnost, než* pozoroval jsem, že mne stan dokonale zastiňuje a že houština je dost hustá, aby mne zakryla. Mohl jsem tedy znovu podlézt pod plátno a naslouchat, aniž kdo zvenčí mohl rné tělo na zemi zpozorovat. Malaf vyhověl pobídce fakirově, udělil svému mužstvu stručné rozkazy a vešel do stanu. Právě když jsem tam vstrčil hlavu, sedal Malaf na houni. V odlesku pochodňové záře jsem rozeznával Turka, fakira i Malafa. Rohož o-tvoru byla poněkud odsunuta. Jakmile se Malaf posadil, ozval se fakir: “Domníval jsem se, že jsi na hořejším toku Bílého Nilu. Povedl se tedy váš lov velmi rychle a doprava byla jistě pohodlná, když jste sem tak záhy dorazili.” “Nebyli jsme vťibec na Bar el Ghazal, neboť jsme se pustili přímo na západ.” “Do Kordofanu? Tam se nedá nic ulovit.” “Byli jsme dále.” “V Darfuru? Eh! Kdo by koupil otroky zrozené v Darfuru? Dříve snad, nyní však nikoli.” 15 “Nebyli jsme ani v Kordofanu ani v Darfuru, nýbrž došli jsme si pro arabské ženy a dívky.” “Alláh, Alláh! Arabské - -! Beduinky?” “Ano.” “Oh! Ty jsou přece vyznavačkami pravé viry a nesmějí být kupovány a prodávány!” “Ptej se jich,” smál se Malaf. “Povědí, že islám neznají.” “Tak? Hm. Jste věru obratní a chytří obchodníci. Strachem lze arci udělat z kohokoli pohana. Který kmen jste navštívili?” “Ten, který je krásou svých žen nejproslulejší, Beduínťi beni Fessara.” “Při bradě prorokově, příliš jste se odvážili. Bojovníci Fessara jsou známí svou statečnosti a loupež jejich dívek vás jistě stála několik životťi.” “Nikdo z nás nebyl raněný ani usmrcený. Beni Fessara se vypravili k džebelu Modjaf, aby tam prováděli fantazii a v duaru zbyly jen ženy a děti pod ochranou starcťi. Obklíčili jsme duar, vybrali šedesát dívek a ostatní obyvatelstvo jsme poslali tam, odkud nás už nemťiže prozradit.” “Bylo to moudré?” pravil fakir zachmuřeně. “A což cestou? Měli jste rovněž štěstí?” “Dokonalé. Již při pochodu do duaru jsme měli dobré vyzvědače, abychom se vyhnuli každému setkání a na zpátečním pochodu jsme se zařídili podobně. Pak přišla větrná smršť, která zahladila v pouští naši stopu, takže nikdo nyní neví, kdo podnikl tak smělý lov.” “Kdo vymyslel ten plán?” “Kdo jiný než Ibn Asi ed džasúr, tvťij syn a náš velitel.” “Ano! Myslel jsem si to. Je a bude největším lovcem otrokťi a jsem věru na něho

hrdý. Ale proč mu napadlo brát beduinské ženy? To je nejdivočejší kousek, jaký dosud provedl. Kdyby byl prozrazen, kdyby někdo zvěděl, že se toho dopustil, povstanou proti němu nejen světšti soudcové, nýbrž i všichni imamové a vykladači písma a pak s ním bude zle.” “Nic nebude prozrazeno. Lidem se dostalo tak dobré kořisti, že nikdo z nich neotevře ústa, aby pachatele jmenoval. Jeden z našich odběratelťi ve Stambulu chce Arabky a psal, že černošky jsou šeredné a Nubičanky už naprosto nemoderní. Arabky nebyly dosud trhovým zbo-16 žím a protože jsou dcery pouště vzácnosti, očekává tvťij syn velmi slušný výtěžek.” “Tedy do Stambulu. A jakou cestou pťijdete a kudy jste šli?” “Pustili jsme se přes vadi Melk a vadi el Gáb. Proti ostrovu Argo jsme přešli Nil a nyní pťijdeme k předhoň Rauai proti Džiddě. Tam přistane loď našeho odběratele a převezme zboží.” Řeč toho muže potvrdila mou domněnku do všech podrobností. Šedesát otrokyň, Arabek, mohamedánek. Starý fakir, svatý muž, se tím nepohoršil. Jak se mi jeho ctihodná tvářnost zamlouvala v Maabdabu a Slutu. Byl všude považovaný za světce a přece byl praobyčejným lotrem, ničemou, zralým pro šibenici. Fakir, marabut, jenž připustil hromadnou vraždu starcťi, žen a dětí a loupež šedesáti žen téhož náboženství, k němuž se hlásil. Ó, proroku Mohamede, ó, svatí kalifové. Vypťijčete si honem některé z Kristových bičťi a vyčistěte své mešity! “A nyní hlavní věc,” pokračoval starý lotr. “Mťij syn je u karavany?” “Ano. Pojede s námi do Ras Rauai, aby přijal peníze.” “A k Muratově studnici nepřijde?” ” “Ne, neboť nechce, aby ho vidělo mnoho lidí. Zajisté víš, že v poušti máme několik tajných studnic, jež nám usnadňují skrytý pochod. Ale šedesát otrokyň, padesát prťivodcťi a k tomu náležitý počet zvířat, to je množství, které potřebuje mnoho vody. Než přesto vš,echno bychom neodbočili až sern, kdyby se nám nepřihodila nehoda. Někdo totiž objevil a vyprázdnil jednu z našich tajných studnic.” “Kdo ji mohl objevit?” “Považoval jsem to sám za nemožné a neuvěřitelné, ale nějaká náhoda musela být příznivá tomu bídnému ďaurovi “Ďaur -l Zastihl jsi na poušti při studnici ďaura?” “Proklatého šakala s dvěma prťivodci. Ale ten šakal nebyl zbabělec, nýbrž byl drzý jako hladový pardál. Sebral nám nejen naše zajatce, nýbrž všechno, co jsme měli u sebe, kromě oděvťi.” “Nerozumím ti. Z tvé řeči vysvítá, že se vám přihodila nehoda. Vypravuj podrobně, co se vlastně udalo.” 17 Malaf vypravoval. Přidržoval se celkem pravdy, nepřidával mnoho, jen snad stavěl svou osobu do mnohem příznivějšího světla, než jak to vskutku bylo. Nadobyčejně vynašel i mne, byl by mne málem vylíčil jako nepřemožitelného džina. Pak přidal dodatek, jenž byl novinkou. Ibn Asi ed džasúr totiž po nás dorazil ke studnici a ne-rv nalezlvodu. Proto vyslal tři bdi s pěti velbloudy a několika měchy do bir Murat a tito vyslanci zastihli na poušti Malafa s druhy. Putovali pak dál ke studni a za úsvitu se chtěl vrátit ke karavaně, která zatim postupovala pouští. Posluchači nerušili jeho vyprávění, jakmile však Malaf domluvil, tázal se Murad Nassir: “Kolik mužťi měl při sobě ďaur?” “Dva.” “Kcjo to byl? Jak vypadali? Odkud přišli a kam směřovali?” “Nemohu říct, leda přibližně, neboť darebové na mé dotazy neodpovídali.” “By by to snad náš známý ďaur? Popiš nám ho i ty druhé!” Malaf vyhověl, jak uměl a popsal poručíka, ben Nila a posléze mne. “Je to on, proklatec!” rozkřikl se fakir divoce. “Nikdo jiný to nemohl být. Omyl je vyloučený. A ti druzí dva byli ben Nil a poručík reise effendina, jen Selim chyběl. Kde zťistal? Kam se ukryl ten dlouhý chlap?” “Na to lze lehce odpovědět,” prohodil Turek zkušené. “Selim je zbabělec. Patrně hlídal a skryl se dřív, než jste ho zpozorovali a zanechal své druhy v louži. Je mu to podobné.

Ten ničema se nazývá největším hrdinou svého kmene, je však zbabělec, jemuž není na světě rovno.” “Že by se snad vskutku skrýval někde nablízku?” tázal se Malaf. “Jistě. Vždyť jsi zajal také jeho velblouda. Jen ďaur nebyl přítomen, vrátil se však později ke studnici, vypátral Selima a pustil se za vámi. Selim mu pověděl, co se přihodilo. To je naprosto jasné, ale co vlastně chce ten nevěřící pes uprostřed pouště? Po čem se pídí? To bych rád věděl.” “To ti zas povím já,” ozval se fakir. “On ví, že ukládáme 18 o jeho život a proto se pustil mimo karavanní cestu, aby se našemu pátráni vyhnul, ale ztratil cestu a bloudí.” “A co znamená přítomnost poručíkova?” “Jejich setkání je asi zcela náhodné, tak jako jejich zastávka u studnice.” “A kde vzal tak -výtečné hedžiny pro sebe, Selima a ben Nila?” “To je ovšem záhada. Není nemožné je koupit, zaplatil-li dobře. To však nemohl, nemaje peněz. Řekl jsi přece, že ti vrátil, co jsi mu v penězích daroval.” “Zajisté a vím zcela dobře, že neměl v Kahiře více peněž, než co potřeboval k plavbě do vlasti. - A ještě něco. Kdo si velbloudy jen najímá, musí přibrat na cestu majitele nebo prťivodce, ale s ním nebyl nikdo a jeho tři velbloudi nebyli tudíž najatí. A koupit je nemohli.” “Snad si pro ně došel na pastviny a koupil - za pět prstťi,” pravil fakir. “Vyloučeno! Je to pes, ďaur, ale spíše by zemřel, než by kradl. Považuji ho za člověka, který spíš daruje sto piastrťi ze své kapsy, než by přijal jediný zadarmo. Je mně úplně nepochopitelné, jak se stal majitelem tří velbloudťi v tak krátkém čase, když jsem já sotva sehnal nákladní zvířata po mnohém jednání a slibování. Ale ať tak či onak, nemohu jinak, než radit k opatrnosti. Je nevyhnutelné, aby tvťij syn byl varován.” “Považuji to za zbytečné. Myslíš, že by se ten Frank odvážil čelit slavnému Ibn Aslovi ed džasúr?”, “Proč by se neodvážil?” “Vždyť nemá ani mlhavé potuchy o blízkosti mého syna a jeho lidu.” “Jen příliš nevěř. Slyšel jsem o něm vyprávět v Džeza-jiru kousky. Sám jsem zažil a od něho slyšel vyprávět příhody, nad nimiž jsem žasl. On ovšem vypravuje stručně, ale náhodou umím číst mezi řádky. Má čich jako sup a zrak jako orel.” “A patrně umí také dobře hádat.” “On nehádá a nic neuhodne, všechno si na vlas vypočítá. V jeho mozku jsou myšlenky, jak jiní lidé nemají. Jestliže si toho člověka, jeho zvyky, zpťisoby a jeho přemýšlení náležitě nyní uvědomuji, skoro bych přísahal, že dřepí někde nablízku a vysmívá se nám. Z rvačky s Malá-19 fem si jistě vypočítal, že se tu někde ubírá otrokářská karavana a snad již v této chvíli ví, kde odpočívá.” “Nemožné!” zvolal fakir. “A kdyby to i věděl, co by škodilo? Myslíš snad, že by mohl pronásledovat celou karavanu?” “Proč ne? Tento pes myslí a jedná docela jinak než my, pravověrni.” “Čtyři lidé proti padesáti, jimž velí ed džasúr. Směšné.” “Nu, nevím. Dejme tomu, že ďaur se tajné plíží za karavanou. V tom případě zpozoruje velmi záhy, že cílem pochodu je Ras Rauai. Předjede-li ji rychle a přeplaví-li se do Džiddy, pobouří tam konzuly, tvému synovi budou otrokyně odňaty a jemu nezbude než útěk do pouště.” “Při všech šejtanech tmavé džeheny, pravdu díš. Musím dát synovi výstrahu, neboť něco podobného lze při povaze toho.ďaura vskutku očekávat i kdyby to učinil jen proto, aby se mi mstil.” “Tobě? Jak při tom mťiže pomýšlet na tebe?” “On ví, že jsem otcem Ibn Asla. Na cestě k studnici, v níž jsem ďaurovi připravil smrt, mi vyklouzlo, že mťij syn je otrokářem. Byl jsem si jistý tím, že mé sdělení nebude mít následky, ale pak mu jistě ben Nil prozradil, že se jmenuji Abd Asi. Abd Asi a Ibn Asi - tito dva jsou zajisté otec a syn - to patrně pochopil.” “Oh! Máš o dťivod více, abys dal synovi výstrahu a’ to rychle, Jak jen možno. Také já s ním chci promluvit. Neví, že jsme tu a že mu přivádím jeho budoucí manželku. Chce za úsvitu pokračovat v pochodu a nyní musím spěchat lim víc. Proto s ním promluvím ještě tuto noc. Chci vědět, kam vlastně mám dopravit svou sestru a pak s ním musím jednat o prodeji otrokťi. Kde táboří?” “Nedaleko odtud na sever při okraji palmového lesa,” odpověděl Malaf. “A vy zde máte zťistat až do rána?” “Až do úsvitu. Pak opustíme studnu směrem na jih, zahneme později na severovýchod a setkáme se s Ibn Aslem ve směru vadl el Berd.” JV v tomto vadl bude tábor?” J”no. Chceme tam dorazit zítra večer. Je tam voda.” “A já vždycky považoval toto vadi za pouhý suchopár bez vody,” prohodil fakir. 20 “Není bez vody - pro znalce. Asi uprostřed jeho délky poblíž skalního srázu je díra, kde se shromažďuje voda ještě dlouho po období dešťťi. Zakryli jsme ji kamennou deskou a štěrkem, aby ji nikdo nenalezl. Kdosi z našich ji náhodou objevil před mnoha lety. Spatřil tři akácie a z jejich svěžesti soudil, že je pod nirni voda. Stojí tam dosud jejich ohořelé pahýly, neboť jsme je sami zapálili, když naši velbloudi ohryzali jejich listí a větve.” Toto sdělení bylo pro mne velmi dťiležité. Mohlo být podkladem celého válečného plánu. Kdyby tak tito mluvkové

tušili, že za nimi ležím a poslouchám je. “Jsem znepokojený a starostlivý promluvil pak fakir. “Chtěl bys nás hned dovést k mému synovi?” “To dobře nejde. Kdybychom opustili všichni tři studnu na delší dobu, bylo by to nápadné a toho se chci vyvarovat. Nemám sice obavy pokud jde o zdejší strážce studny, přece však bude lépe nebudit pozornost. Až všechno usne, bude jinak.” “Tak dlouho máme čekat?” “Zajisté. Pak pro vás přijdu a tajně vás odvedu. Vzbudilo již zajisté pozornost, že zde tak dlouho sedím, proto raději pťijdu ke svému mužstvu.” “Učiň tak, ale pověz nám ještě, zdali jsi pozoroval, že by se onen Frank za tebou plížil.” “Z daleka jsme viděli, že se posadil ke svým druhťim. Pak jsme chvátali, abychom co nejdříve dorazili k této studnici, vědouce, že zde zastihneme naše lidi. Ti nás však dostihli cestou. Jsem přesvědčený, že se již ďaur o nás víc nestaral.” “Proč tak soudíš?” “Vždyť nás nezdržoval. Kdyby měl jiný úmysl, nepropouštěl by nás. Kdyby se později za námi pustil, jistě by nás záhy na svých velbloudech dohonil, neboť jsme šli pěšky. Ten muž, jak jsem se přesvědčil, je velmi odvážný, ale nám není již nebezpečný.” Malaf odešel. Za chvíli se ozval jiný hlas, zvučný a táhlý, jako by se tu odbývala přednáška. “Vťidce mých velbloudťi vypravuje pohádky,” vysvětloval Turek fakirovi. “Neslyšel jsem dosud lepšího vypravěče nad toho muže. Nemáme teď nic dťiležitého na práci. Proto vyjděme a poslouchejme ho.” 21 Orientálce nikdy neunaví naslouchání pohádkám. Také Abd Asi byl hned srozuměný. Vyšel s Turkem ze stanu, odebral se ke studni, kde se již utvořil kruh posluchačťi kolem vypravěče. Bylo mi to velice vhod. Vysunul jsem hlavu ze stanu a přemýšlel jsem, co nyní podniknout. S tím, co jsem dosud vyslechl, jsem mohl být spokojený, než přece bych se jen rád ještě zdržel. Záleželo mi totiž na tom, abych zvěděl, jak se pověstný Ibn Asi zachová k výstraze svého otce. Ale mohl jsem vyčkávat fakirťiv a Turkťiv návrat? Sotva. Pohádky mohly zabrat několik hodin. Pak mohlo ještě chvíli trvat, než všechno usne a pak se Turek i fakir mohli zdržet u Ibn Asla až do ranního šera. Vyčkávat tak dlouho v houštině jsem nemohl. Bylo by to bezúčelné a nepříjemné. Až dosud měly výzvědy pěkný prťiběh, ale> malá nehoda mohla vše pokazit a poněvadž jsem již dost získal, nechtěl jsem odvážnou sázkou pozbýt dosavadní zisk. Rozhodl jsem se tedy pro ústup, který mně byl usnadněn pohádkářem. Každý, kdo měl uši, poslouchal ve stoje nebo v sedě -ano i jiěžné pohlaví se ostýchavě blížilo do kruhu posluchačťi, aby vzalo svťij podíl na vábném požitku. Cesta byla uvolněná a protože jsem v té chvíli příliš nadšeným posluchačem pohádek nebyl, lezl jsem po kolenou a dlaních asi pět minut, pak jsem se zvedl a klidně odcházel. Brzy jsem měl údolí za sebou a vkročil jsem do rokle. Nečekal jsem zde sice hlídku, ale přesto jsem si počínal opatrně. Na nebi zářily hvězdy, v rokli však byla tma jako v pytli. Kráčeje tiše, zaslechl jsem pojednou před sebou někde nahoře slabý šelest a stanul jsem, abych naslouchal. Bylo úplné ticho aspoň na pět minut. Pak jsem se plížil vpřed. Vtom se shora zřítil kamének, za ním několik jiných a náhle jako by se na mne valila celá kamenitá lavina. A v tom náhlém hromobití jsem zaslechl skuhravá slova: “Alláh kerim.” Musel jsem uskočit, abych nebyl řítícím se kamením zasažený, tím jsem se však dostal z deště pod okap, neboť se na mne svalilo něco velkého, těžkého, nikoli však tak tvrdého a pádného jako balvan. Byl jsem sražený k zemi. Chtěl jsem se vzpřímit, ale nešlo to. 22 Zasažený těžce do hlavy, šije a zad, pocítil jsem tíživou, divokou bolest. Přede mnou ležel jakýsi dlouhý, tmavý předmět, který na mne shora sletěl. Vztáhl jsem ruku a nahmatal jsem - noc. Tedy člověk - bytost lidská a patrně mužská. Kdo byl tento neomalenec? Ani se nepohnul. Byl mrtvý, omráčený nebo v mdlobách? Popadl jsem ho za hlavu a stiskl skráně, abych vycítil tlukot tepny. Mťij dotek měl neočekávaný výsledek. Chlapík zařval, vyskočil jako pstruh a letěl - na štěstí nikoli ke studni, nýbrž opačným směrem do rokle. Hnal jsem se za ním, uvědomuje si, že skoky, které prováděl svými končetinami, jsou úplně “selimovské”. Chlapík klopýtl o kámen a padl jako tyčka. Okamžitě jsem přiskočil. Sevřel jsem mu hrdlo a poručil jsem, aby nekřičel. Nehýbal a nebránil se. Ohmatal jsem jeho tvář, neboť byla příliš tma, abych mohl rozeznat, jeho rysy prostým zrakem. A vskutku -nemýlil jsem se. Pustil jeho hrdlo řekl jsem tiše: “Buď zticha, Selíme. Mluv šeptem. Jsi raněný?” “Jsem zabitý” zalkal - a již vyskočil a tázal se udiveně: “Ty, eíFendi? - Nemusil jsem se tedy tvářit mrtvý.” “Ne. Odkud se hrabeš?” “Shora dolťi,” pravil, mávnuv k úbočí rokle. “Děkuj Alláhovi, že jsi dopadl na mne. Jsem sice napolo přelomený, ale kdybys dopadl na štěrk, ležel bys tam nyní s přeraženými údy. Který kozel tě prohání v noci po rokli? Co hledáš? Proč slídíš?” “Chtěl jsem se spustit do rokle, abych tě zachránil.” “Nebyl jsem v nebezpečí.” “Zdržel jsi se dlouho a nastala obava o tebe. Jako nejstatečnější rek jsem se za tebou pustil, abych tě vysvobodil. Při sestupování jsem náhle uklouzl, pťida mi pod nohou povolila a tak jsem se dostal na dno rokle rychleji, než jsem chtěl.” “Provádíš zase nesmysly. Kdybych byl vskutku v nebezpečí, byl bys poslední, kdo by mne mohl zachránit.” “Effendi, jsem pro podobné činy přímo stvořený.” “Nemusíš mne o tom ujišťovat. Vím to již dávno, že jsi zaznamenaný v knize osudu pro nejhloupější kousky. Mohl jsi mne i sebe přivést do největšího nebezpečí. Nyní však mám naspěch. Umíš lézt po skalách?” 23 “Ano. Stoupání je vždy příjemnější než padání.” “Ale také obtížnější. Drž se za mnou. Tudy jsem slezl dolťi.” Byl bych se vyšplhal nahoru velmi rychle, avšak mťij rozhazovač hnátťi byl sice rychlým běžcem, zato však bídným šplhounem. Táhl jsem ho víc za sebou, než on sám stoupal a když jsem konečně nahoře na srázu stanul, lapal jsem po vzduchu úplně vysílený. Selim vlastně zasluhoval kázání a káráni, věděl jsem však, že by to bylo zbytečné.. Byl nepolepšitelný. Jeho činy se mi stávaly trvale nebezpečné, ale slíbil jsem mu, že ho u sebe ponechám a musel jsem tedy slibu dostát. Uvažoval jsem také o tom, že se odvážil do rokle z obavy o mne. Má snad chlapík přece odvahu? Anebo tak učinil z lehkomyslnosti nebo z neznalosti nebezpečí? Když jsme došli do tábořiště, přesvědčil jsem se, že tam měli starost nejen o mne, nýbrž ještě víc o Selima. Náš návrat je však upokojil. Selim ovšem neměl na práci nic lepšího, než žvatlat o svém dobrodružství, při čemž jsem se dozvěděl, že se vlastně nezřítil, nýbrž, vida mne v nebezpečí, skočil s bezpříkladnou odvahou do hluboké rokle,z niž mne vynesl na vlastních ramenou. - Vskutku: nepolepšitelný. Poručík rnne vítal s přesvědčením, že má rozvědka byla úplně marná. Byl však poučený o opaku, když jsem jemu a onbašimu vyložil, co jsem vyslechl. Oba navrhovali poradit se hned o dalším postupu, já jsem trval na tom, abychom se hned vypravili do vadl el Berd, kde jsme mohli přípravy včas projednat. Nahlédli konečně, že mám pravdu. Onbaši na štěstí znal polohu toho vadí a ujišťoval, že se ani v noci neuchýlí od pravého směru. Velbloudí byli tedy osedlaní a noční jízda zahájena. Ale hned na začátku jsme narazili na překážku. Měli jsme se totiž přepravit přes roklinu a poněvadž podobná jízda na velbloudím hřbetě není možná ani za bílého dne, tím méně v noční tmě, nezbylo nám, než učinit značnou okliku. Jeli jsme roklí na jih, až konečně skály klesly a srovnaly se s okolím, takže jsme je mohli překročit. Dospěvše na rovinu, zabočili jsme na severovýchod, neboť v tom směru bylo asi zmíněné vadi. 24 Vystavoval jsem dosud svého hedžina velké námaze. Poněvadž jsem však očekával v příštích dnech nové veliké pochody, bylo třeba, abych ho šetřil a proto jsem se posadil na jiné zvíře. Jízda byla velmi obtížná. Jeli jsme v pahorkatině mezi rťiznými chlumy a táhlými svahy, které se zauzlovaly do džebelu Šigr a teprve k ránu jsme se z nich vymotali. Pak jsme již pochodovali lépe. Měli jsme jasný rozhled a viděli jsme před sebou poušť rovnou jako stíxl. K polednímu jsme po pravé straně uviděli proti jihu bir en Náběh, takže jsme urazili již tři čtvrtiny celého pochodu. Za hodinu po el asr, tedy asi ke čtvrté hodině odpolední jsme spatřili nízký horský hřbet, táhnoucí se od severovýchodu na jihovýchod. Onbaši tvrdil, že máme před sebou vadl el Berd. Nyní bylo třeba zdvojené opatrnosti. Jednali jsme vťibec obezřetně, držíce se daleko napravo, stále na východ od otrokářské karavany, takže bylo nemyslitelné, že by otrokáři narazili na naše stopy. Protože se však mohla jejich dráha s naším pochodem poblíž vadí křižovat, jeli jsme husím pochodem jednotlivě a poslední velbloud za sebou vlekl plátno mého stanu,

takže vydupané šlépěje zvířat byly poněkud smetené. , Horský hřbet vadi byl sestavený z jednotlivých nízkých pahorkťi, vystupujících přímo z písku a celé údolí ochraňujících před záplavou písku. Vadi, to je vlastně jen široké řečiště, v němž se v dobách dešťťi shromažďuje horská voda, která pak buď splyne s nilským veletokem anebo zmizí v horském písku. Řečiště se pak mění účinkem slunečních paprskťi v suché koryto nepravidelné šířky a hloubky. Vadi el Berd se rozkládalo velmi nepravidelně do široka a jeho skalnatá úbočí měla místy slušný sráz. Oba “břehy” si byty velmi podobné. Sejít do údolí bylo velmi obtížné a jen na několika málo místech byla pohodlnější cesta. V údolí nebyl písek, zato tam byl štěrk zřítivších se a rozpadlých balvanťi. Bahnitý písek, stržený ze skal y době dešťťi, byl uložený pod štěrkem velmi pevně, takže nebylo možné rozpoznat stopy návštěvníkťi. Bylo třeba zjistit polohu tajné studny, ale nevěděli 25 jsme, máme-li se pustit údolím vzhťiru nebo dolťi. Chvíli jsme se o to přeli. Ppručík a onbaši navrhovali pochod vpravo, já odťivodňoval směr opačný a vysvětloval jsem: “Karavana nepťijde oklikou, nýbrž pustí se přímo ke studni.

Poněvadž jsme napravo od jejího směru, musíme se obrátit vlevo. To je jasné.” “A jestliže se mýlíš, effendi?” řekl poručík. “Zbude nám dost času obrátit nalevo. Doufám však, že má domněnka je správná.” Pustili jsme se údolím na severozápad a za pťil hodiny se ukázalo, že jsem měl pravdu. Poblíž skály, vystupující stupňovitě, jsme spatřili pahýly akaciových stromťi bez listí a větví. Stanuli jsme ú nich. Nejnižší stupeň skály měl dvojnásobnou výšku muže a poněvadž ostatní stupně, velmi nepravidelné, byly mnohem nižší, mohlo se po nich vystupovat a sestupovat k protějšímu břehu ‘ dosavadního našeho pochodu. Zmiňuji se o tom jen proto, abych mohl mé pozdější vypravování lépe vysvětlit. Spodní a nejvyšší stupeň vyčníval tak daleko dopředu, že člověk; který by na něm ležel, nemohl být od akaciových pahýlťi spatřen. Stromy jsme tedy nalezli, ale kde je studnice? Ve skále či pod ní je prý díra, ovšem zasypaná. Zkoumali jsme pilně pťidu, ale marně. Na štěrkovišti nebyla ani nejmenší známka vlhkosti a také nebylo možné rozeznat nějaké umělé nasypávání a rozhazování štěrku. Nezbylo, než spoléhat na čichový smysl mého velblouda, který odpočíval mezi ostatními zvířaty. Přivedl jsem ho. Hedžin sklonil hlavu, očichával pťidu rozechvělými chřípěmi a počal pak pomalu hrabat vedle pahýlťi. Bylo to těsně u skály. Odvedl jsem zvíře, a vojáci se pustili do hrabání sami. V hloubce tří stop narazili na kamennou desku, jejíž prťiměr byl tak značný, že jsme potřebovali čtvrt hodiny, než jsme ji uvolnili. Vyzvednuvše ji, uzřeli jsme kotlinku, naplněnou až po okraj svěží a jasnou vodou. Ochutnal jsem a shledal, že je lepší, než voda ze studnice Muratovy, neboť neměla sodnatý obsah. Proto jsme se rozhodli, že ji vypijeme sami, kdežto velbloudi měli dostat vodu z měchťi. Měli jsme několik prázdných měchťi-Naplnili jsme jich šest, než jsme stud-26 nici vyčerpali. S dobrou vodou - v poušti hlavní věc, -jsme byli vťiči otrokářťim ve značné výhodě. “Co teď?” tázal se poručík. “Myslíš, effendi, že otrokáři přijdou ještě dnes?” “Zcela jistě,” odpověděl jsem. “A vyčkáme je zde?” “Ne! - Přijde-li karavana k protějšímu břehu a spatří nás v tomto údolí, mohli by nás její lidé velmi pohodlně postřílet. Nikoliv. Tento poměr sil obrátíme. Vystoupíme na břeh sami, necháme nepřítele sestoupit do vadí a skryjeme se za vrcholky severního břehu. Především však zakryjeme studnici. Jakmile se zde lidolovci utáboří, napadneme je ze dvou stran, takže budou mít vpředu i za sebou skály.

Padnou nám do rukou, ovšem neumějí-li létat.” “Ano. Uznávám správnost toho plánu. Kdy však vystoupíme na břeh?” “Čím dřív, tím lépe. Zde nemťižeme ,nic podniknout a je radno vzdálit se co nejdříve, neboť nevíme, co se mťiže přihodit. Je možné, že karavana vyšle několik jezdcťi dopředu a ti nás nesmí spatřit. Přikryjte studnici, ale dokonale, aby nebylo zřejmé, že zde někdo čerpal vodu. Já se zatím rozhlédnu po vhodném místě,’ kde bychom nebyli viděni.” Zanedlouho jsem vypátral poblíž dvě taková místa, a to vždy asi na tisíc krokťi od studny vpravo a vlevo. Bylo zřejmé, že karavana se octne ve dvou ohních, jestliže se večer rozdělíme a z obou stran zahájíme útok. Vrátil jsem se ke studnici, shledal jsem ji už zasypanou a vyrovnal jsem pečlivě okolní pťidu, aby nebylo vidět stopy naší návštěvy. Pak jsme odešli, vedouce velbloudy za uzdy a vystupujíce s nimi na severní břeh. Kráčel jsem poslední, abych zahladil šlépěje a urovnal štěrk. Vystoupivše na břeh, rozhlíželi jsme se po úkrytu. Na štěstí byly pahorky tak uspořádané, že jsme se mezi nimi mohli utábořit, aniž nás bylo z jižního břehu vidět. Podélné návrší, dotýkající se těsně břehu, mělo na severním svahu vyschlou dešťovou nádržku, v níž bylo pro naše zvířata místa až dost. Pak jsem se postaral o dobrou hlídku, kterou jsem 27 umístil na nejvyšší bod návrší, takže se nikdo nemohl k vadl přiblížit nepozorované. Učinil jsem tak z opatrnosti, i když jsem neuznával nevyhnutelnost hlídky. Za dne nebylo možné očekávat poutníka v osamělé pustině, a karavana mohla dojít až večer, kdy již hlídka valný výhled mít nebude. Ale přece jen to opatření bylo dobré, neboť sotva v oddílu zavládl klid, hlásil již voják z hlídky: “Effendi, na jihu tři jezdci.” “Jakým směrem jedou?” “Nemohu ještě rozeznat. Jsou to tři bílé body a jejich pohyb není určitý.” Vystoupil jsem k hlídce, a nasadil jsem si dalekohled. Vskutku, tři jezdci na velbloudech přicházeli z jihu a to přímo ke studnici. To bylo na pováženou. “Zdá se, že znají tuto studnici,” pravil jsem. “Náleží patrně k očekávané karavaně,” soudil voják. “Ne, neboť karavana přijde od jihozápadu. Spíše se domnívám, že jsou to přátelé lidolovcťi, neboť ti prozrazují tajemství svých studní jen dťivěrníkťim. Skloň se k zemi, aby, tě nespatřili.” Voják okamžitě poslechl. Poručíka zatím polechtala zvědavost a než jsem se nadál, jíž se krčil ke mně. Podal jsem mu dalekohled. Chvíli se díval, pak mumlal: “Nevím, co o tom soudit. Zde se přece nemťiže potulovat nikdo než náhončí Ibn Asla, neboť cizím tato studnice není známá. Byl by se snad přece pustil ten lupič jiným směrem, než jsme se domnívali?” , “Záhada bude brzy objasněná, jakmile se jezdci přiblíží nad dohled. Mají namířeno přímo k údolí, a jak se zdá, nejsou zde po prvé. Vyčkejme.” Chopil jsem se dalekohledu, pozoroval jsem jezdce znovu. Seděli na velmi dobrých velbloudech a blížili se rychle. Záhy jsem mohl rozeznávat jejich pohyby, pak Jsem rozeznal také jejich tváře. “U kozla!” uklouzlo mi ze rtťi překvapením, ačkoliv nebývá mým zvykem lát. “Co je?” ptal se poručík. “Samí dobří známí. První z nich jest Abd el Barrak, mokkadem svaté kadiriny, o němž jsem ti vyprávěl, a druhý je muzabir, kejklíř, který mi strojil úklady.” “Alláh! Nemýlíš se?” 28 “Nemýlím. Vidím jim do tváří tak zřetelně, Jako by stáli přede mnou.” “A třetí?” “Neznám ho. Patrně nějaký šejk, neboť si přehodil právě kapuci dozadu a vidím, že má na fezu arabský chvost.” “Je jejich vťidcem?” “Nezdá se. Mokkadem patrně zná studnu sám, neboť jede vpředu Šejk je snad majitelem velbloudťi.” “Možná věc. Divím se však, že oba tvoji nepřátelé přicházejí právě k tomuto vadi. Co zde mají na práci?” “Nevím, ale dozvím, se to. Bude-li možné, doplížím se k nim a vyslechnu je, navštiví-li totiž studnu.” “Kde jinde by se zastavili?” “Nutno uvážit všechny okolnosti. Není vyloučené, že toto vadl a studna jim známé nejsou a že tudy jedou jen náhodou. Vyčkejme, zťistanou-li, nebo pojedou-li dál.” O něco později dorazili jezdci k protější obrubě skalnatého údolí a sjížděli na vhodném mírnějším svahu k řečišti. Nemohl jsem nyní do hloubky vidět a čekal jsem tedy asi pět minut. Poněvadž se pak na úbočí severním neobjevovali, soudil jsem, že dole sestoupili <a odpočívají. , Rozkázal jsem hlídce, aby znovu bedlivě střežila obzor a neukazovala se, pak jsem s poručíkem sestoupil k tábořišti. Tam jsem poručíka zanechal, aby dohlédl na své vojáky. Pokynul jsem ben Nilovi, aby mne následoval a opustil jsem tábořiště a kráčel jsem podél břehu vadi k místu nad studnicí. “Zde se posaď a čekej,” řekl jsem mladému muži. “Jakmile zaslechneš mťij hvizd, vyskočíš, poběžíš do tábora a přivedeš několik ozbrojených mužťi přímo ke studnici. Budu vás potřebovat.” “Zase se odvažuješ v nějaké nebezpečí, effendi,” ozval se ben Nil. “Pťijdu raději hned s tebou.” “Nesmysl. Jsem ve větším bezpečí bez prťivodu než s prťivodem, ovšem počnu-li hvízdat, chvátej.” “Nebylo by rozumnější, kdybych šel pro vojáky hned a čekal zde s nimi na tvé znamení? Byli bychom pak u tebe mnohem dřív, než kdybych teprve potom běžel a burcoval je k výpadu.”

29 “Pravda! Ale postarej se o to, aby se chovali tiše. Dohodni se o tom s poručíkem a Selima nech u velbloudťi.” Ben Nil se vrátil a já jsem sestupoval po stupňovité skále, o níž jsem se už dříve zmiňoval. Musel jsem jednat opatrně, neboť byl dosud den a mohl jsem být snadno spatřen. Nejmenší oblázek se mi nesměl pod nohou posunout a zřítit se. Hořejší stupně byly velmi nízké, takže jsem sestupoval pohodlně. Později to šlo obtížněji. Sestoupil jsem asi do polovice skaliska a zaslechl jsem pod sebou hlasy. Jezdci byli u studnice, právě pod skaliskem a nemohli mne tedy vidět. Byli by mne zpozorovali jen v tom případě, kdyby se odebrali o něco dál buď napravo nebo nalevo od skaliska. Dorazil jsem zkrátka zcela nepozorovaně k nejposlednějšímu stupni, odkud byly k úpatí asi čtyři metry. Zde jsem se položil a posunul se dopředu tak daleko, že jsem měl oči v úrovni skalnaté hrany a shlížel jsem opatrně dolťi. Velbloudí leželi s nohama spoutanýma poblíž studny, u níž klečeli tři jezdci, odhrabujíce štěrk. Naslouchal jsem,‘o čem hovoří. “VÍŠ zcela bezpečně, že je zde voda?” ptal se cizí Be-duin, jehož jsem považoval za šejka. “Zcela jistě,” odpovídal Abd el Barák. “Nejsem dnes poprvé v tomto údolí. V nynějším období tu načerpáme sedm až osm měchťi.” “Dej to Alláh. Nemáme už ani doušek.” “Neměj obavy. Napiješ se po chuti a tvým velbloudťim se také hojně dostane. A kdyby, zde i nebyla ani kapka, nezhyneme žízní, neboť odtud je ke studnici Muratově jen den jízdy.” “Buď zahynout žízní, nebo vraždou, to nebo ono -maní jen tuto volbu. Přece víte, že bir Murat náleží Abab-dehťim, kteří jsou nepřátelé mého kmene. Je mezi námi krevní msta a musel bych zemřít, jsa šejkem Monassirťi, neboť by mně nedovolili, abych vyplatil cenu krve.” Tento šejk byl tedy náčelníkem Monassirťi, kteří později ve válce Angličanťi proti Mahdimu zavraždili plukovníka Stewarda, pobočníka generála Gordona. Za to měli být přepadeni a vyhubeni generálem Earlem. Monassirové jsou celkem lidé rytířského smýšlení a bojovné po-30 “v l

váhy, kteří dodnes žárlivě střeží svou neodvislost. Svou nenávist k vetřelcťim osvědčují upřímně a poctivě, proto jsou mně mnohem sympatičtější, než jiné kmeny, které se na oko podrobují a za zády vítězťi kují zradu. Všichni tři pilně hrabali. Práci měli snadnou, poněvadž jsme Jim pťidu nakypřilí. Na štěstí to nepozorovali. Konečně obnažili celou desku a překotili ji. Pak se vzduch rozechvěl trojnásobným výkřikem zklamání. “Alláh nám bud* milostiv,” naříkal šejk. “Z této břečky nemťiže pit ani velbloud.” “Skutečně,” odpovídal malomyslné muzabir. “To je velká nehoda.” “Mlč!” osopil se na něho mokkadem. “O nehodě zde nelze žvanit. Nemusíme jezdit k Muratově studnici. Se-čkárne-li do rána, studna se naplní.” “Za to se však nesetkáme s Ibn Aslem, neboť zde již byl.” “Nebyl. Podle toho, co jsme se dosud dozvěděli, nemohl dosud dorazit do tohoto vadi.” “A že zde vskutku byl, ti dokáži zase já. Zná někdo kromě Ibn Asla a jeho přátel tuto studnu?” “Nezná.” Jí studna obsahuje vodu v každém období?” “Zajisté. Celý rok. I v nejparnějších měsících je možné načerpat zde do čtyř měchťi.” “Nyní však je prázdná a byla tedy vyčerpaná, což mohl učinit jediný Ibn Asi. Přešel tedy nedávno toto místo.” “Sám šejtan ti našeptává tyto řeči, nechť jsou již pravdivé nebo ne. Jestliže zde již Ibn Asi byl, pak zde byli také Jeho pronásledovatelé a on je ztracený.” Šejk naslouchal tomu vášnivému hovoru s tváří, v níž se zračil svrchovaný úžas.

Konečně, když mokkadem umlkl, ozval se břitce: “Smysl vaší řeči mně není jasný. Mluvíte o Ibn Aslovi. Myslíte Ibn Asla ed džasúr, otrokáře?” “Tak je.” “Alláh! Proč jste mi to zamlčeli? Proč jste mi to ne-řekli?” “K čemu? Najali jsme tvé velbloudy, abychom zde zastihli svého přítele. Tímto přítelem je Ibn Asi. Nelhali jsme ti v ničem.” 32 “Nelhali, avšak zamlčeli jste pravdu.” “Jsi snad jeho nepřítelem?” “Ano. Při jedné své výpravě ukradl nejlepší velbloudy mého kmene.” “To není ještě dťivodem, abys na nás vyléval svou zlost. Nevíme o té krádeži a nic nám do jeho činťi není. Snad se i mýlíš.” “Mýlit se. Naši velbloudi byli spatřeni v jeho prťivodu.” “Máš tedy nejlepší příležitost vyrovnat se s ním. Jakmile sem dorazí, promluv s ním. On ti velbloudy zajisté zaplatí.” .Nožem nebo kulkou.” “Nikoliv, neboť jsi v naší ochraně.” J31aze mi, smím-li tomu věřit. Proč jste na pochodu tak často spolu šeptali? - Vyrozuměl jsem přes to rťizné věci.” “Co jsi vlastně slyšel?” “Slyšel jsem o cizím efFendim, který má být zahubený i s vojáky, kteří jsou s ním.” “Rozuměl jsi velmi špatně,” vpadl muzabir jako puma. “Nikoliv. Šejk rozuměl zcela dobře,” odporoval mokkadem. * Muzabir na něho pohlédl s úžasem, avšak mokkadem pokračoval, dívaje se na šejka, zcela klidně: “Poněvadž jsi již slyšel tolik, bude lépe, dovíš-li se všechno. Jsi proti otrokářství?” “Co je mi do otrokářství? Jsem svobodný a nezávislý Monassire a nestarám se o černochy.” “Správné, fasádně bys tedy nebyl odpťircem Ibn Asla ed džasúr.” “V zásadě ne. Naopak. Vážím si ho, protože je odvážný muž a chválím jeho zmužilost - proč ale krade naše velbloudy?” “Dá ti za ně náhradu. Mluvme však o věci dťiležitější. Khedive, jak jistě víš, zapověděl obchod i lov otrokťi nařídil svému reisovi effendina, aby zajímal otrokářské lodi a lovce otrokťi. K tomuto reisovi effendina se přidružil Frank, křesťanský pes, kterého ať ďábel pohltí. Ten šakal nevěří v Alláha a vysmívá se prorokovi a jak jsme se dověděli, dlí nyní v Korosku.” “V Korosku?” podivil se šejk. • - “Ano. Nevyrušuj mne. Ibn Asi se vrací právě z výpravy a vede otroky. Reis effendina o tom zvěděl a vypravil se s velkým počtem asakeríi do kraje berberského, aby výpravu zadržel a Ibn Asla zajal. Karavana se však mohla také pustit víc na sever a proto réis effendina vyslal svého poručíka s vojáky do Koroska k tomu ďaurovi, který má nyní zaskočit karavanu v tomto kraji. Vím zcela určitě, že Ibn Asi zvolil tento směr pro svťij pochod a proto jsem se rychle vypravil se svým druhem, abych mu dal před nevěřícím výstrahu. Spáchal jsem tím něco nepravého?” “Nemyslím. Proč se stará Frank, cizinec, ďaur o záležitosti této země? Proč nehoní otrokáře ve své zemi? Nemám námitky proti vaším úmyslťim a neobávám se také Ibn Asla, neboť jsem ho ničím neurazil. Spíše by se měl on obávat mne, protože je zlodějem našich velbloudťi. Přijde-li, jsem ochoten smířit se s ním, projeví-li ochotu zaplatit náš dobytek.” “Učiní tak. Budu se u něho přimlouvat.” “A já ti budu za to velmi vděčný. Ale tento muzabir pronesl náhled, že Ibn Asi tudy již přešel.” “Mtfeabir tak soudí, myslím však, že je na omylu. Voda je ovšem vyčerpaná, ale kdyby tak učinila karavana, byli bychom zde po ní nalezli stopy. Vím však, že Ibn Asi předesílá vždy zvědy a ti zde patrné byli a vyčerpali Studnu, kdežto karavana sem dojde později. Do té doby se studna naplní novou vodou.” “Překlopme tedy přes ni desku, aby teplota sluneční nevnikala dovnitř. Vysekněme také jeden z těchto pahýlťi a rozdělejme oheň.” “To nesmíme,” odporoval mokkadem. “Tyto tři uschlé akacie jsou znamením a nesmějí být vyseknuté. Chceš-li rozdělat oheň, sesbírej si velbloudí trus.” Šejk popadl ručnici, vstal a odcházel. Byl jsem přesvědčený, že v celém vadi nenalezne ani špetku velbloudího hnoje. Mokkadem ho patrně na sbírku trusu odeslal s dťivodem, jejž jsem tušil. A také se má předtucha záhy vyplnila, neboť sotva Beduin poodešel, ozval se muzabir zlostně. “Jaká neprozřetelnost, vyžvanit všechno tomuto šejkovi. Nemusel vťibec vědět o našich záměrech.” 34 Seděli vedle studny a jejich dlouhé ručnice byly opřené o skálu.‘Mokkadem škubl ramenem a řekl: “Jak se mťižeš odváži kárat mne za chyby? Kdo ti dovolil mluvit se mnou takovým přizvukem? Nesmím snad šejkovi říct a vyprávět, co se mi líbí?” “Není, co bych proti tomu namítal, ale jak asi přivítá Ibn Asi podobný rozhovor?” “S úplným uspokojením. Šejk mťiže vědět všechno -rozumíš? - Neboť neprozradí nic. Jeho ústa zanedlouho umlknou navždy.” “Ah -! Myslíš, že zemře?” “Zemře, protože zemřít musí, neboť zná tajemství této studny. Jakmile bude prozrazené, kde jsou tajné studnice, mťiže každý, kdo přijde čerpat vodu a podnikateli, Jakým jest Ibn Asi, bude nemožné, aby napájel své karavany. Proto každého cizince, který by objevil některou jeho tajnou studnici, stihne smrt.

Pozdravem, jímž uvítá tohoto šejka, bude olověná kulka.” JPak ovšem bude umlčeno všechno, co jsi mu dosud svěřil a ještě svěříš. Ale jednal jsi dobře, že’s ho sem vedl? Věděl jsi už tehdy, že za to ztratí život?” “Mohl jsem jednat jinak? Potřebovali jsme velbloudy

a to rychlé hedžiny. Šejk byl jediným člověkem, který je měl a pťijčil nám je pouze s podmínkou, že nás doprovodí. Ppslal jsem ho sbírat trus, abych ti to mohl říct. Projednávaje s ním naše záležitosti tak upřímně, vzbudil jsem jeho již otřesenou dťivěru, zato ho však stihne tím jistěji smrt. Myslíš ještě, že jsem jednal nerozvážně?” , “Nemyslím. Ale připustíš, že jsi nejednal vždy s náležitou rozvahou.” “Ah! Kdy jsem se prohřešil proti pravidlťim opatrnosti?” “Dost často. Vzpomeň jen na tu noc v Káhiře, kdy tě polapil ďaur jako strašidlo.” “Nepřipomínej mi to!” zvolal vztekle mokkadem. “Hodina, po níž jsem byl v drápech onoho ďaura, je nejnešťastnější hodinou mého života a já si neodpočinu dřív, dokud mu za ni nesplatím. Jsi v právu, že mne káráš, ačkoli ti to právo nenáleží. Byl jsi ty snad opatrnější? Neutíkal jsi před ním v Gizeh z lodi? A neunikl ti, když jste ho tak překrásně zavřeli do staré studny u Slutu?” 35 JMlč o tom. Vzpomenu-li na to, žluč mi překypuje. Ten ďaur má štěsti, jakým se pravověrný nikdy nemohl honosit. Zkřížil všechny naše záměry a kdykoliv jsme myslili, že ho máme v hrsti, uklouzl nám jako had.” “Tentokrát nám již neunikne.” “Kdož ví? Považ, kolik vojáku je s ním.” “Vojákťi se nebojím. On sám nám dá víc práce, než celá jeho armáda. Ibn Asi má však jistě při sobě dost mužťi, kteří vládní vojáky udrží v šachu a podaří-li se nám dát mu výstrahu, obrátí se všechna jeho síla proti d&urovi. Ten pes chce karavanu přepadnout, ale bude sám karavanou napaden. Jaké štěsti, že jsem v Berberu mezi vojáky reise effendina poznal našeho přítele, ben Meleda, který mne také hned poznal a všechno mi vysvětlil. Chtěl jsem vlastně přímo do Chartumu, ale nelituji ztráty času a velké okliky, neboť mně nyní ďaur vběhne přímo do rukou.” Šejk se právě vracel a zaslechl poslední slova. Tvářil se mrzutě a hovořil: “Ohně se musíme vzdát, neboť jsem nenalezl ani kus paliva. Přeji ti ze srdce, aby se tvá naděje splnila, že totiž toho nevěřícího polapíš. Žárlíš na něho jen proto, že se chystá proti otrokářťim, nebo máš proti němu zášť z osobních příčin?” “Obojí, avšak poslední rozhoduje víc.” “Vypravuj mi to. Jsem tvťij dalul, vťidce a ochránce, a mohu ti snad k dosažení tvého úmyslu přispět.” Opřel ručnici o skálu u jejich zbraní a přisedl k nim. Mokkadem vyhověl jeho přání, učinil to však tak přehnaně, že se mně málem vlasy zježily. Nepoznával jsem se. Vyprávěl strašidelné historky, Jejichž smutným hrdinou jsem měl být a líčil mne jako souhrn všech neřestí, hanebností a špatností.” “Alláh!” ulehčoval si lehkověrný šejk. “Ten muž vlastně ani není člověk, a jeho činy je vinen sám šejtan. Chtěl napodobit Alláh, jenž vytvořil Adama a vytvořil bytost, která má sice lidskou podobu, duši však Ďábelskou. Od té bytosti pocházejí Frankové, kdežto Adam je praotcem moslimťi. Člověk aby se zrovna bál s tím ďaurem hovořit Chraň mne Alláh před ďáblem třikrát kamenovaným. Jestliže ho polapíte, budu se na něho dívat jen z dálky, 36

myslím však, že takového šejtana lze chytit jen s velkými obtížemi. Nedoufám vskutku, že vám padne do rukou.” “Bude náš zcela jistě,” odpověděl sebevědomě muzabir. “Jaká rozkoš to pro nás bude. A běda, tisíckrát pak běda mu. Přál bych si ho již teď mít před sebou. Já bych mu…..!” Další mu uvízlo v hrdle, neboť jsem v témž okamžiku sestoupil ze skaliska. Vzpřímil jsem se před ním a řekl jsem: “Vyhovuji tvému přání. Zde jsem.” Skok dolťi jsem vykonal tak, že jsem se postavil mezi ně a jejich ručnice. Seděli u studny, ztrnuvše na všech údech, neschopní pohybu a pohlížejíce na mne vyděšeně. Vytrhnul jsem revolvery, zamířil jsem na ně a pokračoval: “Maltije-lí se čert na zeď, přichází a zjevuje se. Popisovali jste mne jako ďábla a přišel jsem, jak jste si přáli.” .

Mokkadem se vzpamatoval nejdříve. Chopil se bambitky, vytrhl ji z opasku a vykoktal: .Ano - nejsi člověk, nýbrž ďábel. Táhni do džeheny, ďaure.” Než namířil, vykopl jsem mu bambitku z ruky. Zbraň opisovala ve vzduchu oblouk a dopadla někam k protějšímu břehu. Zároveň jsem ho udeřil, když chtěl povstat do břicha, takže se skácel na znak a ještě se překotil. Zároveň se ze země vymrštil muzabir, který byl mnohem obratnější a mrštnější než tuhý mokkadem. Vyskočit a vystřelit na mne se mu podařilo v téže vteřině.

Měl Jsem právě jen tolik času, abych se přikrčil. Kulka mně hvízdla nad hlavou, a v témž okamžiku ho má pěst zasáhla do skráně. Omdlel. Zatím, přesně tak, aby hra měla pokračování, se vzpamatoval mokkadem. Vyskočil a tasil nťiž. Co mi překáželo zastřelit toho člověka? Neučinil jsem tak, nýbrž odrazil jsem jeho nťiž úderem zdola vzhťiru proti lokti, až mu z pěsti vyletěl, pak jsem chlapíkovi stiskl oběma rukama krk. Házel chvíli rukama i nohama, kroutil tělem, konečně se však utišil a natáhl se jako prut. Udeřil jsem ho do hlavy pěstí. Nasadil jsem do úst dva prsty a silně hvízdl. Pak Jsem zvedl revolvery odhozené tehdy, když jsem se chopil protivníkťi. 37 Udalo se to všechno mnohem rychleji, než se dá vyprávět, než přesto mťij zrak spočíval také na šejkovi. Ubožák nebyl do té chvíle schopný ani pohybu ani řeči. Seděl jako zkamenělý a díval se na mne jako slepý. Nekonečně hloupá tvář by mne málem strhla k< smíchu, kdyby situace nebyla tak vážná. “Alláh akbar. Bťih je velký,” vyhrkl konečně ze sebe, sbíraje ze země své končetiny. Pak ukázal prstem na mé soupeře a tázal se: “Kdo jsi a co ti udělali tito muži, že je pěstí ubíjíš jako kaled své psy?” “Kdo jsem? Řekl jsem to nahlas. Jsem ten, o němž ti vyprávěli.” “Džžž - - - prokl - - - ďaur!” “Ano!” “Udžubjallha! Divy boží! Jak jsi se mohl osmělit a v mé přítomnosti tyto pravověrné - -” Natahoval se pro ručnici, proto jsem mu zastoupil cestu. “Nerozčiluj se, prosím tě. Na tom, co se stalo a ještě stane, nemťižeš nic změnit.” • , “PrdS5 bych nemohl? Zanech mé ručnice.” “Tvá ručnice bude zatím v mém uschování.” “Však mám ještě - - -” A sáhl oběma rukama do opasku pod haik. Přiskočil jsem k němu, popadl jsem ho za obě zápěstí a držel pevně, volaje zároveň na ben Nila, který se k nám už hnal s osmi vojáky: “Svažte nejdříve tohoto šejka Monassirťi, avšak neubližujte mu, neboť záhy bude naším přítelem.” Šejk se vzpíral, ovšem bez úspěchu. Byl odzbrojený a svázaný, takže nemohl rukama pohybovat vťibec a nohama mohl vykonávat jen malé kroky. Tím pohyblivější byl nyní jeho jazyk. Svolával všecky kletby nebes na naše hlavy. Nechali jsme ho klidně zlořečit, až toho byl sytý. Pak byl svázaný mokkadem a konečně muzabir, ti dva ovšem pevněji a spolehlivěji. Za té práce zahřímal na nás nahoře z břehu strašný hlas: “Utlučte je, ubijte je k smrti. Vžeňte jim všechny koule do hlav, vrazte jim do těl všechny nože. Hotovo? Matěje? Podařilo se?” 38 Tím kriklounem byl ovšem Selím. “Buď zticha,” odpovídal mu ben Nil. “Proč tam dřepíš nad břehem? Strach ti nedá sestoupit?” Z těch slov Selím poznal, že již není nebezpečí. Slézal, či vlastně seskakoval ze skaliska oběma nohama zároveň a řval, jakmile seskočil do vadí a zajatce uzřel: “Vítězství! Sláva! Bitva je dokončená. Nepřítel je přemožen.” “Umlkni, křikloune,” chlácholil jeho nadšení ben Nil. “tebe nepochválí nikdo z těchto mužťir neboť jsi první jen při jídle, ale jindy vždy poslední a v boji jsem tě ještě neviděl. Zde! Chop se šejka a doveď ho nahoru do tábořiště.” “Šejka? Co je mi do něho? Muzabira vezmu, který mně činil úklady, abych ve studnici bídné zhynul. Má pomsta bude strašlivá.” “Ah! Máš odvahu, protože je svázaný. Nuže - čiň, co myslíš. Nenamítám nic.” Muzabir zatím nabyl vědomí, tak jako mokkadem. Chtěli jsme je dopravit do ležení a abychom je nemuseli nést, uvolnili jsme jim pouta na nohou, takže mohli dělat jen malé kroky. Selím jimi trhl do výše, aby povstali, popadl rnuzabira za rameno a křičel na něho., “Vpřed, ničemníku. Byl jsi Odevzdán do mé strašlivé mocí a já tě zničím právě tak hrdě, jako by slon červa rozdupával.” Muzabir mohl pohybovat jen nohama, pež přesto vše se dlouhánovi vyrval, skočil na něho, strhl ho k zemi a nemaje jiný nástroj k ukojení svého vzteku, zaťal mu zuby do šíje jako dravec. Nemohl mu ovšem prokousnout nic než pokožku. Selím se natáhl, aniž pomyslil na obranu, mlátil rukama i nohama, ustrašeně křičel, naříkal, skuhral, jako když teleti v jatkách svazují nohy. Byl tak bezměrně zbabělý, že ani na vlastní obranu nemyslil. Popadnul jsem muzabira, postavil ho na nohy a vsadil mu několik hlučných políčku. Snad to bylo barbarské a hrubé, ale pro toho drzého, zarytého a brutálního ničemu to byla zcela přiměřená odpověď. Selím zvolna povstal, ohmatával si hrdlo a naříkal. “Pokousal mě jako pes, ležel na mně

jako tygr, rval mne jako sup. EfTendi, jsi nejslavnější ze všech lékařťi na 39 okrsku světa hvězd. Prosím té, podrob mé zraněni prohlídce-já myslím, že zemřu.” Pokožku na šíji měl nepatrně odřenou, než přesto jsem se počal tvářit starostlivě. “Príidušky, plíce, játra a slezina sice neutrpěly, protože však chrup padoucha je vždy jedovatý, obávám se, že tě zachvátí sím ed dam - otrava krve.” “Sim ed dam. O té nemoci jsem nikdy neslyšel. Alláh mně buď milostiv. A jaký prťiběh má ta nemoc, effendi?” “Zraněné místo napuchne a jitří se. Otok a jitření pokračuje přímo do srdce. Žaludek zesiná a pak zbělá, plíce zezelenají, tváře a čelo zčernají a naskočí na nich žluté pruhy, nos zmodrá. Nohy a ruce mdle klesnou, odpadnou, tělo se zvolna rozkládá, až konečně zbývá jen hlava, která však také za několik neděl odumře.” “Ó Mohamede. Ó svatí, přesvatí kalifové. To Je sím ed dam. Jsem ztracený. Tento bídný muzabir mne otrávil, zahubil, zavraždil. A - a - není lék proti té strašlivé chorobě?” “Není při pokročilém stavu nemoci, zde však by se dalo užít s prospěchem jednoduché léčení, avšak bojím se, že při tvé povaze nebude mít účinek.” “Ó effendi. nemám vťibec povahu. Pověz mi jen, co bych měl učinit, mťij dobrý ctihodný, mťij nejctihodnější effendi. Všechno učiním, všechno, co nařídíš, všechno, i když to bude nejobtížnější a nejnesnesitelnější.” “Dobrá. Pokusím se o tvou záchranu, musíš však poslechnout, jinak všechno léčení pozbude účinek.” “Všechno učiním. Poslechnu jako nejponíženější z otrokťi. Vydej rychle svá nařízení.” “Především tě dťikladně natřu svým ruhelumo - lékem života. Od toho okamžiku smíš dýchat jen nosem. Ústa musíš mít stále na zámek.” “A jak budu jíst?” “Nebudeš jíst.” “A jak budu mluvit?” “Nesmíš mluvit, dokud nebezpečí nepomine.” “To je hrozné. A jak dlouho to potrvá?” “Tak dlouho, až ti povím.” “Nevydržím to.” “Musíš, jinak zemřeš. Budeš-li jíst nebo pít, smíš 40

rychle polykat, střež se však přitom dýchat nebo mluvit ústy.” “Poslechnu, učiním tak, eflendi, ano, učinim. Vymluvím se raději hned a pak oněmím, přestanu mluvit na tak dlouho, až ve mně bude strašlivý sim ed dam umořen. Jak hrťizná smrt. Ruce odpadnou, nohy odpadnou, tělo se rozloží, nos zmodrá a hlava žije bez těla několik neděl, ne, ne. Nevydržel bych to. Přísahám při všech bradách svatých kalifťi, že již nepromluvím slovo.” “Dobrá. Tedy se o to pokusím. Jsi muž silné víile a nebude ti tedy obtížné přemoct svá mluvidla, Jinak bys zradil mé umění a mou lékařskou zručnost.” “Správně, velmi správné. Dočkáš se na mé mlčenlivosti veliké radosti a sobě přeji, abych i já na tobě se radostí dočkal. Alláh je veliký a rozdává život i smrt, jestliže však dovoluje pravověrnému překonat smrt pouhým uměním mlčet, proč bych k vťili sim ed dam mluvil a umíral?” Zajatci a jejich velbloudi byli dopraveni do našeho ležení. Pak jsme studnici přikryli a zaházeli štěrkem, nato jsem zahladil stopy zápasu. Konečně jsem se posadil k poručíkovi, starému onbašimu, abych jim dal pokyny pro dnešní večer a noc. . Předvídal jsem, že budu nucen jít na výzvědy, až karavana přijde. Proto bylo třeba, aby se poručík ujal velení jednoho a onbaši druhého oddílu, které měly za úkol, ze dvou stran karavanu napadnout.

Natřel jsem Selimovo hrdlo salmiakem a ukázal Jsem velitelťim místa, kudy měli obě oddělení svést do údolí. Ostatní měli vykonat podle okolností. Sám jsem ještě několikrát slezl stupňovité skalisko, abych se s celým okolím podrobně seznámil a vrátil jsem se pak uspokojen tím, že jsem se zmocnil tak lehce dvou nejnebezpečnějších protivníkťi, z nichž právě Abd el Barák byl pťivodcem všech na mne namířených úkladťi. Co s nimi? - tázal jsem se sám sebe a tak se mne ptal i poručík, když jsem se opět k němu a desátníkovi posadil. Zajatci, aby nemohli našemu hovoru naslouchat, leželi dostatečně daleko do nás u velbloudťi pod dozorem dvou vojákťi.

Selirn dřepěl v postavení, které Arab nazývá raht el a’da, odpočinek údťi, tedy s nohama křížem podloženýma, seděl vedle ben Nila, který se ho stále pilně po 41 něčem dotazoval s vážnou tváří. Porozuměl jsem jeho úmyslu. Chtěl svést Selima k hovoru, dlouhán se však nedal strhnout, ač ho to stálo velké přemáhání. Bylo to zjevné z jeho zoufalých posunkťi. Činil pravé zázraky ve své němotě. “Zvláštní věc, eíFendi,” hovořil poručík, “že tvé úsudky a rozhodnuti mají vždy neočekávaný, ale nejlepší úspěch. Ty víš, že jsem někdy smýšlel jinak než ty, nyní však nahlížím, že je prospěšné řídit se tvými náhledy. Učinili jsme dobrý lov a jsem přesvědčený, že se nám také podaří sebrat Ibn Aslovi zajaté ženy.” “Tim bych ovšem nebyl spokojený,” odpověděl jsem. “Nechci mu jen vzít otrokyně, nýbrž i velbloudy a bojovníky, ano chci zajmout i jeho a vydat ho reisovi effendina.” “Oh! To by byl záslužný čin, který by pojistil několika tisícťim černochťi i Beduínťi svobodu i životy. Ale to si vyžádá mnoho krve.” “Snad, snad také ne. Nesmíme se jen řídit danými okolnostmi, nýbrž snažit se, abychom situaci ovládli úplně a využitkovali ji co nejvýhodněji.” “Nu, dneš*ní poměry a okolností jsou již takové, že Ibn Asi přfjde a rozloží se u dolejší studnice. My přepadneme jeho tábor, zahájíme palbu, pobijeme mužstvo a zbytek zajmeme. Možno snad jednat jinak anebo vťibec všechno zařídit tak, abychom přemohli padesát ozbrojených mužťi bez krveproliti?” “Teď na to nemohu odpovědět. Považuji však život lidský za drahocenný statek a budu jej šetřit do krajnosti. Mohu-li dosáhnout cíle bez krve, učiním tak. Je přece možné, že dosáhneme vítězství obratnosti, lsti. Je to snad velmi hrdý pocit zvítězit nad nepřítelem se zbraní v ruce, ale přelstít chytrého, mocného a úkladného nepřítele bez boje, to je pocit, jejž rovněž nelze podceňovat. Vím to ze zkušenosti. Teď je ovšem nutné, abychom se drželi nejprostšího plánu. Sestoupím z tohoto břehu, abych vyzvídal a vy sejdete tiše napravo i nalevo od studnice do vadl a vyčkáte ve tmě, až vám dám znamení k útoku.” “Jaké znamení?” “Slyšel jsi již někdy krákorat supa-mrchožrouta, byl-li vyplašený ze spánku?” “Slyšel a znám Jej.” 42 “Napodobím ten zvuk, jenž je v pouštích tak obvyklý, že nebude ani bojovníkťim karavany nápadný.” “Všichni však nemťižeme do vadi. Někdo snad zťistane při velbloudech a zajatých.” “Stačí dva nebo tři lidé. Zajatí zťistanou v poutech až na šejka, jenž je nevinen, neublížil nám a nechová proti nám zlé úmysly. Nevíme ani, byl-li nám buď on sám, nebo jeho kmen někdy prospěšný a je tedy radno jednat s ním mírněji než s těmi darebáky.” “Souhlasím s tebou. Kterak jsi se rozhodl, pokud jde o mokkadema a muzabira?” “Vydám je reisovi eflendina, neboť vím, že mají styky s otrokářem a jsou mu nápomocni.” “Ukládali o tvťij život, eflendi. Potrestej je sám.” “Nejsem jejich soudcem. A mé náboženství mi zakazuje pomstu.” V té chvíli povstal ben Nil. Přikročil ke mně a pravil: “Já však nejsem křesťan a zákaz se na mne nevztahuje, effendi. Muzabir jednal ve srozumění s fakirem a také mokkadem náležel do jejich spiknuti. Ti lidé mne vlákali do studny, aby mne zničili, ač jsem jim nepřekážel. Kdybys nepřišel, byl bych podlehl smrtí’ hladem a proto prohlašuji, že tito zajatci nebudou ,vydáni pravomoci reisa eífendina, nýbrž mé pomstě.” “Co bys chtěl učinit?” tázal jsem se. “Nechci být jako oni,” ozval se jinoch. “Má mysl se změnila tvým vlivem a příkladem, ač s tepou nesouhlasím. Neusmrcuji bezbranného člověka, i kdyby byl mým nepřítelem, ale své pomsty se nevzdám. Podstoupím s nimi čestný boj. Vrátíš jim Jejich zbraně, a pak nechť Alláh rozhodne nad nimi a nade mnou.” “Poslyš,” pravil jsem chladně, “to si ještě rozmyslím.” Řekl jsem to, abych jeho námitce otupil ostří, ač jsem byl naprosto dalek vyhovět jeho přání. Ten hoch byl příliš dobrý, abych mu dovolil vrhnout se v nebezpečí, na které, jak jsem soudil, ještě nedorostl. Zato jsem nařídil, aby byl ke mně přiveden šejk. Ben Nil ho přivedl a šejk, posadiv se, tázal se přísně: “Co jsem vám udělal, že se mnou zacházíte jako s nepřítelem?” “Byl jsi prťivodcem a druhem našich nepřátel. Toť do-43 statečná odpověď na tvťij dotaz. Ostatně slyšel jsi, že jsem nařídil, aby s tebou bylo jednáno mírně.” “Slyšel jsem, než přesto Jste mne spoutali a uvrhli do zajetí. Tvá slova mají dobrý zvuk, avšak tvé jednání je Jednáním věrolomného psa.” “Přijmi tedy aspoň dobrou radu, abys byl pamětliv svého prospěchu. Urážkami mne nepohneš, abych s tebou jednal mirněji. Jsi druhem mých nepřátel. Oni ukládali o mťij život. Mohl bych tedy podle zákona pouště pronést nad nimi i nad tebou rozsudek. Ale za tvého rozhovoru s nimi jsem ležel na skále

nad vámi a slyšel jsem každé slovo. Vím tedy, že jsi jim jen pťijčil své velbloudy, jinak že s nimi nemáš styky. Spravedlnost, kterou mi ukládá mé náboženství, jímž opovrhuješ, mi přikazuje, abych tě neodsuzoval za jejich skutky. Proto té pustím na svobodu, projevíš-li ochotu zachovat jednu podmínku.” “Vyslov ji.” Jeho zasmušilý výraz nedoznal dosud změny. Byl to zatvrzelý m os lim, nepřístupný úvaze a tedy samozřejmě nepřítel jinověrcťi. Věřil všemu, co mu o mně nalhal Abd el Barák. Proto jsem mu vylíčil stručně, co se mezi mnou a mokkademem odehrálo a doložil jsem: “Snad nyní uznáš, že nejsem takovým zplozencem pekel, jak jsem ti byl vylíčen. Proti tobě nemám záští ani nepřátelství a vím, že Monassirové Jsou dobří lidé, kteří nikdy nezrušili slib. Proto ti navrhuji toto: slib mně při bradě prorokově, že bez mého svolení neopustíš toto místo, že nepromluvíš ani s mokkademem ani s muzabirem. Učíníš-li tak, dám ti sejmout pouta, vrátím ti zbraně a budu tě považovat za našeho hosta.” “A pak, až se odtud vypravíte?” “Budeš svobodný a mťižeš učinit, co uznáš za dobré.” “Je to lest nebo pravda?” “Nelžu.” “Slibují ti tedy.” “Jsi dobrý moslim?” “Zajisté.” “Mluv tedy i ty pravdu a slibuj, jak se sluší na moslima.” “Přísahám při bradě prorokově, že tvým podmínkám přesně dostojím.” 44 Z jeho tváře bylo zřejmé, že přísaze dostojí. Proto jsem mu rozvázal pouta, vydal mu zbraně a pravil: “Od této chvíle buď mezi námi jako přítel a host. Ostatně poděkuj Alláhovi, že nebesa vedla tvé kroky ke mně. Kdyby mne nebylo, nedožil bys zítřejší jitro.” Upřel na mne oči velmi nedťivěřivě a tázal se: “Jak to? Kdo mi ukládal o život? Nepřátelství jsem mohl očekávat jen od tebe.” “Nikoli ode mne. Moji druzi by ti mohli dosvědčit, že šetřím životy i svých nepřátel. Netušíš, proč jsi byl odeslán od studnice, aby sbíral velbloudí trus tam, kde vťibec nemohl být?” “Proč bych netušil? Vím to. Chtěl jsem zanítit oheň.” “Soudíš-li tak, pak máš příliš dťivěřivé srdce. Odkud by se vzal trus ve vadi el Berd?” “Od velbloudťi karavan, které zde tajně táboří.” “Kolik takových karavan sem přijde do roka? Studnice Je známá jen druhťim otrokáře Ibn Asla a zastaví-li se zde .ročně třikrát, je to už mnoho. Mnoho-li hnoje by zde zťistalo? A myslím také, že vťidce karavany zde nenechá ležet trus svých velbloudťi, ubíraje se tajnými cestami, neboť palivo nutně potřebuje sám. Snad nyní uznáš, že Abd el Barák dobře věděl, že tvé hledání‘bude - zbytečné.” “Proč by mne tedy odesílal?” “Abys nemohl slyšet, co mluví s muzabirem. Slyšel jsem každé slovo. Jednalo se o tvé smrti.” < “Alláh! Dokaž mi pravdu svého tvrzení.” “Ibn Asi ed džasúr, otrokář, mťiže své karavany posílat tajnými cestami jen tak dlouho, dokud nebudou obecně známá místa, na nichž udržuje tajné studnice. Jakmile budou studny objevené a známé, bude konec jeho obchodťim a zisku.

Dopátrá-li se někdo jeho tajemství, ptám se tě přímo, čeho si bude Ibn Asi víc vážit, života objevitele studny anebo zisku, který má z obchodu otroky?” “Zajisté peněz. Nepátral jsem však po Jeho studnici a nevtíral jsem se do jeho tajnosti. Do tohoto vadi jsem přišel v prťivodu jeho přátel.” “To je lhostejné. Tajemství studny bylo prozrazeno a aby bylo zachováno, musí té Ibn Asi usmrtit.” “To řekl Abd. el Barák?” 45 “Pravil tak. Či myslíš, že tě přelhávám?” “Hm. Věřím, že mluvíš pravdu. Jaká je to však špatnost těch dvou, že mě sami tu studnici ukázali.” “Sám prý na tom neseš vinu. Nechtěl jsi jim svěřit velbloudy a žádal jsi, aby tě přibrali za prťivodce.” “To je pravda. Nahlížím, že mne nemohli upozornit na nebezpečí, jemuž se tím vydávám a jsou tedy menšími vinníky, než jsem zprvu soudil. Poněvadž jsem však nyní v tvé ochraně a není, čeho bych se obával, odpouštím jím.” “Vidím, že ti Alláh propťijčil velmi smířlivé srdce. Tvá mírnost se rovná mírumilovnosti křesťanské, což mne těší tím více, čím více tě musím považovat za přísně věřícího muslima.” “Tím jsem a zťistanu jím. To však tě zajisté proti mně nepopudí, abys mi snad bránil vykonat modlitbu.” “Nemohu ti nic dovolovat nebo zapovídat.” “Věz tedy, že nadchází doba modlitby při západu slunečním a že mťij koberec je v sedlové brašně. Mohu si jej vzít?” “Vezmi, koberec, sedlo i velbloud jsou tvým majetkem. Nejsme loupežníky.” Šejk přinesl své sidžzadi, jak Arab nazývá svťij modlitební koberec a připojil se k pobožnosti ostatních. Slunce se právě sklánělo na západní obzor a hlasy modlících se zvučně rozléhaly po okolí a ven do pouště. Pak nastávala rychle noc, neboť v těch šířkách nebývá téměř soumrak. Po modlitbě jsme večeřeli, při čemž zavadil o mťij nos ostrý zápach. Rozhlédnul jsem se a uzřel jsem askariho, jenž ležel na břichu a plným dechem rozdmychoval malý doutnající ohníček. Vyskočil a rozdupal jsem jeho hra-ničku. Co ti to přišlo na mysl, muži boží?” zvolal jsem. “Kdo ti to dovolil?” “Chtěl jsem zanítit jen malý ohníček, efíendi,” omlouval se muž skoro dětinsky. “To jsem na štěstí zpozoroval. Jak se zdá, myslíš, že je to dovoleno?” “Tak je, ependi.” - “Nu, nezapověděl jsem to, poněvadž jsem myslel, že nikdo z vás nemá velbloudí trus. Odkud jej máš?” 46 “Sbíral jsem jej dnes, jako poslední v řadě. Sestupoval jsem vždy - -” “Eh! Namáhal jsi se, brachu, nadarmo, v dnešním vedru. Byl by pro nás nebezpečný ten tvťij ohníček. Takovou hra-ničku je cítit na velikou dálku, i když ji člověk nevidí. Kdyby v tu chvíli Ibn Asi přišel, byli bychom prozrazeni.” Tento nepatrný, jinak bezvýznamný výjev rnně byl o něco později velmi prospěšný. Uložili jsme se v klíně pahorku a zajatci leželi mezi námi. Před údolíčkem leželi naši velbloudi, střežení dvěma vojáky. Na pahorku stála hlídka s rozkazem, aby pozorovala jihozápadní obzor. Poněvadž jsem byl zvyklý spoléhat ve všem na sebe, vylezl jsem opět na pahorek sám a tam se za mnou později přišoural onbaši. Znal poušť a myslel, že mně prospěje. Za nějakou dobu vyšla luna a rozlila mdlé světlo po protějších skalách i daleko za ně. Mohli jsme dobře pozorovat obrysy skal i tmavší pozadí pouště. Bylo asi deset hodin, když jsem na jihozápadě zpozoroval jakýsi pohyb. Dalekohledem jsem pak spatřil světlejší body na tmavém pozadí, z nichž se vytvářeli jezdci, odění bílými haiky. Páni se tedy blížili. Sestoupil jsem do ležení a tíznámil jsem poručíkovi příchod karavany a nařídil úplné ticho a opatrný postup. Zajatcťim byla ucpaná ústa. Pak jsem sestupoval po stupňovité skále, abych byl na svém místě, dřív, než před ním Ibn Asi ed džasúr usedne. Měsíc nemohl ozářit hlubinu úzkého vadí a záře hvězd byla rovněž ještě slabá, aby temnotu rozptýlila. Světlý haik jsem zanechal v ležení. Tu se ozval od protějších skal zvuk, podobný štěbetání vlaštovek, přerušovaný občas zvukem o něco hlubším. Štěbetání byly vzdálené hlasy žen a občas zaznívající basbaryton byl hlas vťidce, který určoval směr postupu ke stezce, vinoucí se dolťi mezi skalami. Hlasy se blížily. Karavana dospěla ke skalám a sestupovala do vadi, pak zamířila čelem přímo k akaciovým stromťim. Viděl jsem haiky jezdcťi a světlé stříšky ženských nosítek. Ostatní bylo dosud pohříženo v hlubokou tmu. Náhle se ozval hluboký hlas vťidcťiv: “Stťijte! Děkujte Alláhovi a prorokovi, neboť jsme šťastně přibyli k prameni občerstvující vody.” 47 Jako by mu rázem odpovídalo několik set hlasťi. Mužové volali, křičeli a spílali, ženské hlasy švitořily, velbloudi bučeli a mručeli. Pak se náhle vyjasnilo. Byly zažehnuté dvě pochodně, a teď Jsem mohl vidět, co se pode mnou dělo.

Karavana stála vskutku za podívanou. Pochodně z, palmového lýčí byly zažehnuté celou řadou, a při jejich záři jsem napočítal patnáct nákladních velbloudťi, nesoucích ženské tachtirvany. Tvary nosítek byly velmi rťizné, ale vesměs fantastické a groteskní. Podivně se vyjímaly v bizarním pochodňovém osvětlení v místě, jakým bylo vadi el Berd. Kromě velbloudťi s nosítky zde byla ještě jiná nákladní zvířata, nesoucí měchy, zásoby a stany. Jízdních velbloudťi bylo jistě padesát, nemohl jsem je však v tom zmatku spočítat. Chaos potrval asi čtvrt hodiny, pak nastával pořádek a klid. Ženské stany byly vztyčené, kteroužto práci obstaraly ženy samy, kdežto mužové snímali náklady z velbloudťi a někteří z nich se vydali s pochodněmi ke studnici, aby odvalili desku. Byl jsem zachvácený divným pocitem. Znal jsem přece život Východu, zde se však rozvíjel před mým zrakem obraz jaksi cizí, dosud nepoznaný. Na mé pohnuti mělo ovšem také vliv vědomí, že tento pokojný výjev se vbrzku mťiže změnit v krvavý a hrťizný román. Celkové uspořádání tábora bylo záhy znatelné. Ležel Jsem přímo nad studnou. Napravo od ní prostírali mužové pokrývky, houně a koberce, nalevo se vypínaly stany žen. Za stany byla složena břemena a sedla, a dále se na povel svých jezdcťi ukládali velbloudi na

ostré štěrkoviště. Mohu říct, že mne toto uspořádání tábora neuspokojovalo. Nepotvrzovalo mťij názor, jaký jsem si v duchu utvořil o smutně proslulém otrokáři Ibn Aslovi ed džasúr. Takový muž má přece vynikat opatrnosti a rozvahou, avšak jeho ležení bylo založeno lehkomyslněji, než hnízdo kosa. Snad spoléhali, že mimo jejich karavanu v celé širé poušti není živoucího člověka. Pode mnou byla vyhrabávaná studna. Lidé pracovali jen rukama. U nich stál dlouhý, do snědá opálený a černým vousem zarostlý muž, který jen přihlížel a občas napravo i nalevo udílel stručné rozkazy. To byl tedy vťidce 48 a jmenoval se Ibn Asi ed džasúr? Proč? Kde byla jeho odvaha? Neměl ani nejmenší podobnost s otcem, který vzbuzoval dojem v počestné úloze “svatého” fakira. Mužové se dohrabali až k desce, nadzvedli a odsunuli ji, a vťidce, popadnul pochodeň, poklekl a svítil si do jámy. Při tom se mu z úst vydrala nadávka a muž, vztyčiv se, pronesl zklamaně: “Je zde sotva na dvě stopy vody. Šejtan snad obrátil směr dešťového odpadu na jinou stranu, takže zde nemťižeme naplnit jediný měch. Tuto vodu jsme nuceni ponechat otrokyním, aby se osvěžily a udržely ve zdraví a kráse. Ať Alláh stáhne hrdla těch žen, pro něž máme žíznit.” “Voda se ještě nashromáždí,” namítal jakýsi pracovník. “To vím, ty, synu a synovce všemoudrosti. Ale jak dlouho to potrvá? Mťižeme zde vyčkávat několik dnťi?” “Odpusť. Při nejmenším počkáme, až sem dorazí naši druhové se zadním vojem.” “Přijdou zítra ráno, pak se hned vypravíme na pochod.” “Přinesou nám vodu z biru Muratova.” “Vypij ji sám, chutná-li’ti. Nenapil jsem se ani kapky í ze zásoby, kterou Malaf přinesl dnes ráno.’ Přiveď sem • í;ženy, aby čerpaly. Budu sám dohlížet, aby kapka nepři-;i%išia nazmar.” ‘ Rozkaz byl hned vyplněn. Otrokyně přicházely, mlčky Čerpaly a pak mizely s nádobami mezi stany. Byly nějak ve stísněné náladě, neboť se neodvažovaly promluvit, obávající se patrně zasmušilého vťidce. Ten se posadil, jakmile byla voda vyčerpaná, opřel lokte o desku a hlavu o dlaně. Tak přihlížel táborovému reji. Učinil jsem, co on a bedlivě jsem pozoroval všeliké to kutění. Především mi bylo nápadné, že nikdo z mužťi není ozbrojený střelnou zbraní, všichni měli jen nože a opasky. Později jsem viděl, že vesměs složili tyto zbraně u zavazadel za ženskými stany. Američtí Indiáni jsou lid mnohem opatrnější. Nejsou-li právě na odpočinku ve svých wigwamech, nedají vťibec zbraně z rukou a ukládají se i k spánku ozbrojení. Zvykl jsem tomu rovněž. U Beduínťi lze však často vidět, že ručnice jsou uložené na hromadu, opasky uvolněné 49 a mužové ulehají ke spánku, aniž ke zbraním postavili stráž. Ze stanťi pronikal zápach a kouř z velbloudího trusu. Zeny patrně připravovaly večeři. Mužové snesli několik měchťi vody a pytlťi s datlemi a rozložili se poblíž svého vťidce, aby pojedli svou skrovnou večeři. Byla to společnost velmi pestrá a viděl jsem tu všechny pleťové odstíny od nejhlubší černě do nejjemnější hnědě zbrunátnělé sluncem. Hovořeno bylo tlumeně. Jak se zdálo, neměli ani mužové příliš odvahy pustit se do hlasité rozprávky v přítomnosti vťidce. Ve stanech žvatlaly ženy trochu volněji, ale nebylo jim rozumět. Tváře, které jsem zahlédl při čerpání vody, potvrzovaly dobrou pověst, jakou slyne slabé pohlaví kmene Fessara pro svou sličnost. Ženy neměly závoje a mohl jsem tedy dobře pozorovat jejich rysy. Pojednou >z temného pozadí, kde odpočívali velbloudi, přišel ke studnici chlapík, který se bez okolkťi posadil vedle vťidce, vytáhnul z kapsy kus sušeného masa a počal večeřet. Byl to ještě mladý muž, avšak v bitkách dojista už zkušený, neboť jeho tvář byla plna jizev, jako by mu obličej” rozsekali na kuchyňském prkénku. Jakmile vložil poslední sousto do úst a pohltil je, oslovil náčelníka: “Nuže, jak bude dnes? Poslechne, či nic?” Jeho hlas byl chraplavě drsný. “Marbo!” zvolal vťidce místo odpovědi. Oči mužťi se obrátily k stanťim. “Marbo!” zvolal vťidce znovu, ale zase bez úspěchu. Pak pokynul dvěma chlapťim. Vzchopili se, zmizeli mezi stany a přiváděli za chvíli mladou dívku. Dopravivše ji ke studnici, posadili se zas ke svým druhťim. Bylo to asi šestnáctileté děvče, děvče velmi sličné. Tvář neměla ani známky oné ostrosti, kterou se vyznamenávají dospělé Beduinky. Kráčela bosá. Její štíhlé tělo bylo zahalené tmavým rouchem, podobným kaftanu. Havraní vlasy jí splývaly ve dvou silných vrkočích přes lopatky a bedra. Líce jevily ztrnulost, vzdornou nehybnost, ano zarytost. Velké tmavé oči hlásaly odpor a neústupnost. Stála směle, vzpřímeně a zahleděla se pevně do zrakťi náčelníka karavany, jako by zde ostatní muži ani nebyb. Vťidce ukázal prstem na svého ošklivého souseda a pronesl úsečně: 50 “Urazila jsi ho a musíš ho usmířit. Odpros ho.” Dívka stála vzdorně jako sloup, nehnula ani rukou ani nohou, ani brvou. “Odpros ho.” Nebo - -” vykřikl vťidce vztekle. Vyskočil a vytrhnul z opasku hroší bič. Marba však stála jako kamenná sfinga, nejevíc pohyb, jen z očí jí sršely vzdorné blesky. Vťidce vykročil, rozpřáhl se a švihnul ji bičem po zádech a opakoval svťij rozkaz.

Dívka vydržela ránu, stojíc vzpřímena, jen lehce trhla ramenem. “Bij ji, dokud neposlechne,” pobízel zjizvený, vyskočiv. “To smí jen Ibn Asi. Počkej, až zítra přijde. Avšak Marba přece pocítí, že mám dnes velení já.” Udělil jí ještě několik šlehťi, posadil se a zjizvený učinil totéž. Dívka se obrátila a hrdě vzpřímená odešla do stanu, v němž zmizela. Jak rád bych seskočil a dal tomu hlupákovi okusit vlastní bič. Bohužel musel jsem zanechat této “bohulibé” spravedlnosti, za to jsem si pevně umínil, že ze zaslouženého trestu neslevím. Jeho poslední slova byla dťiležitá. Řekl, že Ibn Asi přijde zítra. Nebyl tedy vťidce Ibn Aslem, nýbrž jen jeho plnomocní-kem. Kde se potuloval vrchní otrokář? Zmínili se též o tom, že druzí ještě zítra dojdou a přinesou vodu ze studnice Murátovy. Byl snad Ibn Asi u nosičťi vody? Z jakého dťivodu se zdržel u zadního voje a proč nebyl u karavany? Nebylo třeba dlouho o tom-hádat, neboť ošklivec a náčelník mi to prozradili sami. Zjizvený totiž prohodil: “Kdyby nebyl Ibn Asi tuto dcerku Tesařského šejka bral v mimořádnou ochranu, protože myslí, že za ni víc vytěží, byl bych si ji prostě vyžádal za svťij podíl, ostatních žen bych se zřekl a ubičoval bych ji k smrti. Odváží se nazvat mne prokletým ďáblem a plivnout mně do tváře. Kdyby byla černoškou nebo Nubičankou, prořízl bych jí hrdlo bez zřetele na Ibn Asla. Škoda, že se tentokrát zúčastnil pochodu osobně a nesvěřil nám dopravu. Mohl pohodlně táhnout do svého stanu a nemusel se strachovat toho nevěřícího cizince.” “Nestarej se o něho. Nebezpečí obrací nyní svou tlamu na ďaura a pohltí ho.” -“Nu, není dosud zcela jisté, že by se vťibec na nás odvážil.” 51 “Abd Asi tak pravil, a Murad Nassir byl téhož názoru. Oba znají toho cizího psa a vědí dobře, co podnikne. Zúčastnil jsem se rozhovoru. A co nevěděl ani Turek ani fakir, uhodl velitel svým dťivtipem. V Chartumu již mají zprávu o naší výpravě a únosu fessarských žen a reis effendina na nás číhal u Nilu.

Poručíka vyslal na sever a dal rnu četu vojákťi. Spatřili ho v Korosku s cizím effendim, z čehož je vidět, že ti dva za námi jdou. Ale běda ďaurovi, jestliže se odváží na Ibn Asla. Velitel mně řekl, co s ním udělá. Dá mu prý vyříznout jazyk, aby ho nemohl vyzradit a prodá ho lidožroutskému černošskému kmeni v zemi za bar el Ghazal.” “Zcela podle zásluhy. Ať Frankové setrvají ve svých evropských peleších a nepletou se do našich záležitostí. Jakým právem nám mluví do otrokářských obchodťi? Co je jim do toho?

Doufejme, že se Ibn Aslovi podaří nevěřící chytit.” “Nepochybuji o tom, neboť velitel u sebe podržel Ma-lafa a také jeho družinu, která ďaura viděla, když ji postřílel velbloudy. Znají ho, poznají ho a mohou již Ibn Asla na. něho upozornit. Velitel děsně zuřil, že se dal přemoct jediným člověkem a proto bude jistě jejich snahou, aby spáchanou chybu napravili.” “A přivede sem Ibn Asi svou nevěstu, dojde-li zítra?” “Nikoli. Musil by ji vléct až do Ras Rauai, což by nebylo pohodlné ani jemu, ani jí, ani nám. Její bratr, Turek, se s ní dnes ráno vypravil od biru Murat ve společnosti Abd Asla, aby ji dopravili do Fašody.” Nuže. Slyšel jsem právě dost. Otrokář tedy zťistal v záloze u Muratovy studnice, aby mne zajal, Murad Nassir a fakir se vypravili na jih a zítra měl Ibn Asi dorazit ke karavaně s těmi, kteří mne znali. Další zprávy nebylo třeba, abych provedl záměr, o němž jsem přemýšlel. A záměr byl zcela prostičký: chtěl jsem sestoupit zcela zjevně do ležení a připravit tam útok takovým zpťisobem, aby netekla krev. Vrátil jsem se do našeho úkrytu a sdělil poručíkovi a desátníkovi svťij úmysl. Zhrozili se ovšem. “Neodvažuj se toho,” napomínal mne poručík.

“Nasazuješ život. Nejmenší náhoda ti mťiže strhnout škrabošku z tváře.” 52 “Náhoda je úplně vyloučená.” “Ale pozná-li přece někdo, kdo jsi?” “Mám zbraně i hlavu, která mne dosud neopustila.” “Nesmysl. Hlava ti nepomťiže. I slon by podlehl takové přesile.” “Je lépe, odváží-li se něčeho jednotlivec, než aby byly v sázce životy devadesáti lidí.” “Je-li však ten jednotlivec duší celého podniku a jsou-li Jeho paže potřebné všem, je zase lépe, zanechá-li odvážných podnikťi.” “Máš snad pravdu, ale já spoléhám na své osvědčené štěstí a doufám, že mne ani dnes neopustí.” “Nuže v tom případě ti musím sdělit, o čem jsem se nechtěl do té“o chvíle zmiňovat.

Reis effendina mně poručil, abych tě poslouchal, zároveň však nařídil, abych se postavil na odpor, kdyby ses příliš odvažoval. A dnes ti tedy kladu odpor.” “Jak mi jej mťižeš klást? Chci-li jít, nemťižeš mi přece násilně zbraňovat.” “Mohu a učiním tak. Zadržím tě.” “Zpťisobil bych povyk a zmařil bych všechno. Karavana by nám uklouzla.” , “Neučiníš povyk.” “Učiním a slibuji ti to. Zajisté víš, že slibu dostojím.” “Alláh,” zamumlal. “Co tedy dělat?” Stáli jsem vedle ben Níla a Selima, kteří do té chvíle seděli ve dle sebe. Selím se zajímal o náš hovor a napínal sluch, najednou však vyskočil, jakoby uštknut štírem a zvolal: “EfTendi, dnes zťistaneš - - -” “Mlčíš, nešťastníce,” okřikl jsem ho. “Chceš zahynout na strašný sim ed dam? Nezakázal jsem ti mluvit?” Ustrašeně klesl tvrdě na skálu, příšerně hekal. Stáhl žalostně tvář a připlácí se rychle dlaně na ústa, patrně na znamení, že se již neodváží promluvit. “Nahlížíš, doufám,” pokračoval jsem, obrátiv se k poručíkovi,’ “že se nedám od svého předsevzetí odvrátit a radím ti, abys mi nepřekážel.” / “Ale effendi, stihne-li tě neštěstí, jak to zodpovíme emirovi?” “Tím, že mu povíš, že to byl mťij kismet. To je přece prostá věc.” 53 “Pravda. Čiň, jak ti libo, efFendi, nemám již námitek, neboť vidím, že by má výstraha neměla výsledek.” “Jsem ti vděčen za výstrahu. Ale tvé napomínáni je příliš všeobecné a neurčité, takže jej nemohu dbát. Ostatně nechci se vrhat střemhlav do nebezpečí, nýbrž polezu do lví jámy s hlavou napřed a s plným rozmyslem. Tím se zmenšuje nebezpečí a rozmnožuje má vlastni bezpečnost.” “Co jim řekneš, kým jsi a proč přicházíš?” “Jsem vyslanec mokkadema Abd el Baráka, který mne posílá, abych Ibn Aslovi dal výstrahu před cizím effendim.” “Chceš tedy tyto otrokáře před sebou varovat?” “Ano. Nemusím se obávat, že by ve mně poznali Franka. Mým kismetem je zahnat karavanu do tvé sítě.” “Pověz mi tedy, co chceš vlastně učinit.” “Sleduj mne. Jakmile zaslechneš poplašný křik supa, vypravíš se odtud s mužstvem na stezku právě jako onbaši a sestoupíte oba do vadí. Dole se zastavíte a setrváte, až pro vás přijdu.” “A když tě1 však otrokáři popadnou, takže nebudeš moci přijít?” “V tom případě nedám ani znamení. Kdybych nenapo-dobil vyplašeného supa do té chvíle, kdy z oblohy zmizí súdanský kříž, budu zajaly, pak tiše sestupte a přepadněte ležení z obou stran.

Kromě toho si zapamatujte: Uslyšíte-li slabé nehlučné výstřely z revolveru rychle za mnou, jsem v nebezpečí a pospěšte, abyste mi pomohli. Pro všechny případy dbejte, aby u velbloudťi a zajatcťi setrvala stráž. Neopomeň to, poručíku, jinak bychom mohli všechno zmařit.” “Spoléhej na mne, effendi. Neopomenu nic, co je třeba k tvému bezpečí a ke zdaru záměru.” “Očekávám to, neboť nebezpečí, do něhož se snad ubírám, mťiže mi jen tehdy být na škodu, budeš-li chybně jednat. Ručnice zanechám u tebe, neboť jsou to západní zbraně a prozradily by mne. Zato si vezmu dlouhou arabskou pušku ben Nilovu.” Pokročil jsem k jinochovi, ten se však vzchopil a řekl pevně: “Vezmi si raději Selimovu ručnici, effendi. Potřebuji 54 své zbraně, neboť pťijdu a nehnu se od tebe, děj se co děj. Je snad možné, že budeš pomoc potřebovat.” “Stačím si úplně sám.” “Mluv si co chceš. Takový jsi vždy, ale já jsem v tvé službě a pťijdu s tebou, třeba proti tvé vťili. Nebudu skrytý, odvazuješ-li se ty života.” “Neboj se. Tak strašné to není.” “Je tomu tak, jak pravím. Zachránil jsi mi život a srdce mi velí, abych ti byl vděčný. Nesmíš mne olupovat o příležitost “Znám tvé smýšlení dokonale, milý hochu a to mi úplně stačí.” “Mne to nestačí, eflendi. Chci se řídit tvým příkladem. Tak jak si se zachoval vťiči poručíkovi, zachovám se já vťiči tobě. Nechtěl tě propustit a tys mu vyhrožoval povykem. Nuže, nevezmeš-li mne s sebou, donutím tě. Poběžím za tebou a budou-li otrokáři mít podezření, připiš vinu na svťij vrub a třeba také na mťij, chceš-li.” Cítil jsem, že bych podobný vzdor vlastně neměl hochovi trpět, avšak on jednal z pouhé vděčnosti a srdečnosti. Nechtěl jsem ho zarmoutit a proto jsem rozhodl takto: “Nuže, pojď se mnou. Mťij záměr se při tom sice podstatně změní, doufám však, že změna nebude nešťastná.” Nato jsem přikročil k monassirskému šejkovi. “Máš doma syna?” tázal jsem se. “Několik.” “Asi v takovém věku, jako mťij sluha?” “Ano.” “Jak se jmenuje?” “Ben Menelik, jako já.” “Zná tě Ibn Asi, nebo znáš některého z jeho lidí?” “Nikoli. Proč mi dáváš ty otázky, eflendi?” “Vysvětlím ti to později, teď nemám kdy.” Od šejka jsem šel k vojákovi, který chtěl večer zažehnout oheň a vyžádal jsem si od něho velbloudí trus, který se mi výborně hodil. Pak jsem osedlal svého hedžina a ben Nil také. Jako pravý moslim jsem museí mít modlitební koberec a kromě toho mít zásoby, jichž je třeba poutníkovi pouští. Zásobil jsem se vším, abych osvědčil svou pravost, kdyby mi otrokáři nevěřili a prohlíželi nám velbloudy. 55 Všechno, co mne mohlo prozradit papír, tužku, zápisník, peníze a jiné drobnosti jsem odevzdal poručíkovi. Revolvery jsem si však ponechal. Mohl jsem vysvětlit nedťivěřivému pozorovateli snadno, jak jsem je nabyl a proč je nosím. Pak jsme se vypravili do ležení. Vedouce velbloudy za uzdu a kráčejíce vedle sebe, mlčeli jsme chvíli, pak jsem vysvětlovat ben Nilovl svťij plán a upozorňoval ho, jak se má zachovat. Jmenován jsem chtěl být cizokrajně: Saduk el Baja, čili Saduk - handlíř z Dimiatu (Damietta) a ben Nil mě měl oslovovat sidi. Natolik jsem ben Nilovi mohl dťivěřovat, že se nezmýlí. Asi tisíc krokťi od našeho ležení se vinula stezka do va-di, kterou jsem již ve dne podrobil prohlídce. Tudy jsme svedli velbloudy do údolí, zavázavše jim dříve tlamy, aby nebučeli, kdyby zdaleka vyčenichali jiné velbloudy. Pak jsme se spustili údolím nalevo, snad asi dalších tisíc krokťi až k místu, kde vadi tvořilo lehký záhyb. Zde jsme sňali sedla a donutili zvířata k ulehnutí. Nato jsem vystřelil dvě rány z pušky a znovu ji nabil. Pak jsme se posadili k, ohništi, jež jsme zřídili ze dvou kamenťi. Vyčkal jsem asi deset minut a vystřelil jsem znovu. Na tyto výstřely jsem upozornil poručíka již v ležení, aby se jimi nedal zmýlit. ‘ Otrokáři jistě výstřely uslyšeli a vyslali několik lidí na zvědy, aby se dopátrali příčiny. Natrousil jsem velbloudí hnťij mezi kameny, zažehl jsem jej a naplnil hrnec vodou, postavil jsem jej na oheň a míchal do vody mouku. Konečně jsem si zapálil čibuk, posadil se zády ke skále a vyčkával příští události. Netrvalo dlouho a spíše sluch než zrak mi prozradil, že zvědové se dostavili. Jejich příchod nebyl neslyšitelný jako chťize Indiánťi.

Štěrk jim pod nohama jen jen skřípal a podle šramotu jsem usoudil na příchod tří osob. Za několik okamžikťi jsem se zrakem přesvědčil, že se mťij sluch nemýlil. Seděli jsme v koutě, jenž byl ozářený měsícem. To místo jsem zvolil úmyslně, abychom bylí vidět. Proti nám ve stínu skal se plížili tři chlapi a posadili se na bobek právě proti nám, aby nás pozorovali. Tito hloupí a nemotorní synové pouště byli oblečení v haiky, jejichž světlé zbarvení znatelně vystupovalo ze stínu. 56 Zahájil jsem hned s ben Nilem tak hlasitý hovor, aby jej vyzvědači slyšeli. Měli nás považovat za poutníky, kteří se cítí úplně osamělí a nemají o blízkosti karavany ani potuchy. Jmenovali jsme se při tom vybásněnými jmény, všechno tak zřetelně, aby nám z protějška bylo rozumět. Po několika minutách lezli vyzvědači zpět a zmizeli za ohybem. Ale štěrk jim skřípal pod nohama jako dříve. “Odešli,” prohodil ben Nil. “Neodvážili se na nás. Náš záměr je zmařený.” “Mýlíš se, hochu. Tito tři byli jen na zvědách, oznámili, co viděli a nyní přijde víc mužťi, aby s náhli promluvili.” Čekali jsme asi deset minut a pustili se pak do jídla. Jedli jsme uvařenou moučnou kaši zcela správně po orientálsku, strkajíce do hrnce dva prsty a jazykem olizujíce škrobovitou hmotu, mlaskajíce přitom. Jednali jsme tak, abychom byli považováni za klidné poutníky, kteří se o nic jiného nestarají než o svou večeři. Dobře pečená koroptev by mně byla ovšem milejší, ale jaký kraj, taký mrav a protože je v Berberu obvyklou stravou prosná kaše, nesměli jsme upravovat svou kuchyň po pařížsku. A již

se sem hrnuli ti, které jsme očekávali, tentokrát mnohem hlučněji. Objevilo se deset chlapťi, ozbrojených až po zuby. Zamířili přímo k nám, stanuli jako přikovaní a muž jenž kráčel v čele, nás oslovil hlubokým basem, jenž mně byl již znám: “Mesalcher - dobrý večer.” Tedy sám vťidce, který bičoval zajatou šejkovu dceru, stál před námi. Vyskočil jsem na oko polekaně a zvolal jsem: “Alláh jumessik bilcher. To jsem se lekl. Kdo jste, lidé, a co zde děláte?” Ben Nil se vztyčil také a uchopil hrnec. Pojídal rychle kaši jako člověk, který chce zachránit drahocenný poklad, nabral do úst kaši plnou hrstí a opětoval pozdrav tak, že mu nebylo slova rozumět. Hrál svou úlohu znamenitě. Vťidce na něho prstem ukázal, zasmál se a hovořil: “Nestrachuj se a jez klidně, jinak se udávíš. Nechceme ti tvé jídlo vzít.” Pak se obrátil ke mně a řekl přísně: “Nazýváš se Saduk el Baja?” 57 “Tak je, ale odkud to víš?” “A tvťij prťivodce se nazývá ben Menelik?” “Ano. Pověz, odkud je ti to známo, muži boží? Neznám tě.” “Zato já znám všechno, co se děje v široké poušti, nic mně nesmí být utajené,” odpovídal pyšně. “Co zde děláte?” “Co? Večeříme - vlastně jsme již po večeři,” pravil jsem prostě. “Že nelžeš, vidím sám. Ale rád bych věděl, jaký úmysl vás přivedl do tohoto vadi.” “Alláh sám to ví. Taž se jeho.” Musil jsem se tvářit tak, jako by mne náhlý příchod těchto lidí překvapil, avšak nebylo v mém záměru, abych byl považován za bojácného člověka. Proto jsem odpovídal stručně a úsečně. “Těžkó“e*dotazovat se Alláha,” prohodil drsně. “Zato se mohu snadno tázat tebe a ty mi také za Alláha odpovíš.” “Kdo mne donutí, abych mluvil, chci-li mlčet?” -Já.” “Ty? Kdo jsi?” “Do toho ti nic není.” “Pak*ti do mne také nic není.

Odejdi, odkud jsi přišel.” Domluvil jsem, vytrhl jsem ben Nilovi dosud nevy-‘prázdněný hrnec z ruky a posadiv se, vyškraboval jsem prsty zcela klidně zbytky kaše. Mťij klid vyvedl z rovnováhy všech deset. Když jsem tak docela po ušlechtilém mravu beduinském vylizoval hrnec, vykřikl vťidce podrážděně: “Při bradě prorokově, s mužem jako ty jsem se ještě nesetkal, co jsem živ. Poslyš, Saduku el Baja, tvťij život visí na pouhém vlásku.” “Který se nepřetrhne, dokud se tósmetu nezlíbí. Nemohu proti osudu nic namítat. Alláh to ví.” “Nebudeš-li mně odpovídat, dám tě zastřelit.” “Je-li v knize osudu psáno jinak, zastřelím já tebe.” “Jak bys to dokázal?” zasmál se. “Je nás deset proti jedinému muži a chlapci.” Opřel pažbu své ručnice o zem a rukama se chopil hlavně. Jeho druzi stáli za ním v témž malebném postavení. Ben Nil jednal zcela tak, jak jsem dříve přikázal. Byl méně střežen a pozorován než já a proto mohl nená-58

pádné ustoupit až do stínu skály, kde byla štěrbina, kam nemohla proniknout zář měsíce. Nyní tam stál s ručnicí namířenou přímo na prsa vťidcova. “Nesměj se,” odpovídal jsem, “neboť mluvím vážně. Jestliže jen jediný z vás učiní pohyb, aby pozvedl zbraň, klesne na zem mrtvý, neboť mu uvízne právě v srdci koule z ručnice statečného ben Menelika, jehož jsi nazval chlapcem.” Otrokáři hodili hlavami a spatřili ben Nila připraveného k výstřelu. “Alláh!” vykřikl otrokář. “Sestřelím toho kluka jako - -” “Zadrž!” přerušil jsem ho velitelsky, když zvedal ručnici. “Neodvažuj se ani mrknout, jinak máš v sobě dvě kulky. Myslím, že není mým, nýbrž tvým kismetem dnes zemřít. Přišli jste na nepravého. Nezvykl jsem si poslouchat, rozkazuje-li mi někdo, zvláště když mohu já sám rozkazovat.’ Pusť ručnici z rukou a poruč svým otrokťim, aby tak učinili rovněž. Nestane-li se to dříve, než se dopočítám tří, bude v příští chvíli hledat tvá bludná duše dveře tmavé džeheny. Jako že jsem věřícím synem prorokovým, dostojím slovu. - Jedna - dvě - -” Člqvěk by myslel, že takové a podobné výjevy jsou možné je na divadle nebo v románech. To je sice správné, avšak - život sám Je nejplodnější a nejfantastičtější romanopisec, který ani nemusí rozkúsovat násadky, aby si vymyslil řadu nemožných a nepřirozených situací. Zvuk mého hlasu a hrozivé vzezření byly zajisté takové, že mužové nemohli být v pochybnostech o rychlosti našeho jednání. Mimo to účinkovaly hlavně našich pušek velmi přesvědčivě, neboť jsme mohli jen trhnout zkřiveným ukazovákem - zkrátka a dobře, ručnice vyklouzla náčelníkovi karavany z ruky a padla na štěrk. A ručnice ostatních dopadly na zem téměř současně. “Tak!” pravil jsem. “Ustupte na deset krokťi. Pochod.” Poslechli tak exaktně, jako by vyšli z poddťistojnické vzdělávací školy. Kráčel jsem za nimi a pokračoval, když jsem stanul mezi nimi a ručnicemi, aniž jsem jen o čárku sklonil hlaveň z prsou náčelníka: “Nyní je řada na tobě, abys odpovídal na mé dotazy. Odváží-li se někdo z vás sáhnout na opasek, anebo budeš-li ty sám váhat s odpovědí jen vteřinku, vystřelím 60

a kulka ben Menellka zasáhne nejbližšího. Rychle. Jste samotní v tomto vadl?” “Nejsme!” odpověděl hned náčelník. Snad myslel, že po té zprávě má odvaha poklesne. “A kde jsou druzí?” tázal jsem se. “Nedaleko odtud.” “Byli jste již častěji v tomto vadi el Ber?” “Ano.” “Je zde místo, na němž stojí tři uschlé akácie?” Chlapík váhal, nechtěje zradit tajemství studnice. “Rychle, jinak spustím,” vykřikl jsem. “Tři stromy rostou na místě, kde táboříme.” “Im hasib, im adžibi. - Ó, přízraku, ó, zázraku!” zvolal jsem udiveně. “Přišli jste snad z druhého břehu Nilu přes bir Murat?” “Ano.” Spustil jsem ručnici a poručiv ben Nilovi, aby učinil totéž, přistoupil jsem k vťidci a hovořil přívětivě: “Málem bych tě již zastřelil. Děkuj prorokovi, jak i já jemu děkuji, že jsem tak neučinil, neboť tvá smrt by mne rmoutila až na konec mých dnťi. Sám však neseš vinu, neboť jsi mi vyhrožoval, čemu jsem nezvykl,. Protože táboříte při třech akáciích, jste těmi, jež hledám.” Chlapík však nepřijal mou ruku, zatvářil se zasmušile a pravil: “Že nás hledáš? Lžeš! Nikomu není známo, že jsme sem přitáhli.” “Že mně spíláš lhářťi a že tě za to hned neztrestám, budiž ti dťikazem, že tě považuji za přítele. Jsem přesvědčen, že náležíš k družině Ibn Asla eb džasúr a nepřesvědčíš mne o opaku. Nemám pravdu?” “Na svou zvědavost nesmíš očekávat odpověď. Neznám tě.” “Dáš mi však přece vysvětlení, povím-li ti, že jsem k vám byl vyslán, abych vám dal výstrahu před poručíkem reise efFendina a cizím nevěřícím, jehož nechť dže-hena pohltí!” “Alláh! Odkud jsou ti známi tito lidé?” “Od těch, kdož mne k vám poslali, totiž od Abd el Baráka, mokkadema kadiriny a jeho prťivodce, který se nazývá muzabir.” 61 “Ti dva jsou opravdu našimi přáteli, není však možné, aby věděli, že jsme v tomto vadi. Kde jsi se s nimi setkal a jak tě mohli vyslat do vadi el Berd, abys nám dal výstrahu? Nechápu to.” “Pochopíš hned, až ti vše vysvětlím. Vezměte si své pušky a posaďte se k nám na několik okamžiku. Není, čeho bychom se obávali. Budeme dobrými přáteli.” Posadil jsem se na svťij malý improvizovaný krb, v něm uhasí oheň a ben Nil se posadil přede mne. Bylo vskutku žertovné, že deset otrokářťi uposlechlo mé vybídnuti. Styděli se, že jsem nad nimi nabyl převahu, ač nás počtem přesahovali a bylo pro ně téměř nemožné dívat se na mne, neznámého člověka, jako přítele. Avšak jistota, s níž jsem vystupoval, je mýlila i přesvědčovala zároveň. To všechno propťijčovalo jejich chování, pohybťim a po-sunkťim zvláštní nádech, který jim prapodivně slušel, těmto až po zuby ozbrojeným lupičťim. Zvolna a zdráhavě se chápali svých ručnic a usedali kolem nás v pťilkruhu. Poněvadž jsem mlčel, spustil náčelník: “Tvá řeč Je nám dosud velmi záhadná. Známe jen tvé jménqa víme, že jsi kupec. Ale kde bydlíš? Odkud pocházíš?” “Jsem z Dimiatu. Dříve však, než dále pohovořím, vysvětli mne rozpor, spočívající v tom, že sice znáš mé jméno, tvrdíš však, že mne neznáš.” “Slyšeli jsme tvé výstřely a proto jsem vyslal zvědy. Přišli, viděli tě a slyšeli vaši rozmluvu. Volali jste na sebe svými jmény a hovořili jste o cenách černých, hnědých a čerkeských otrokyň.” “Tvé vysvětlení mne uspokojuje. Tamto při skále se objevilo zvíře, na něž jsem střelil. Uteklo, avšak vrátilo se a zmizelo teprve, když jsem vypálil druhou ránu. Znáte snad muže, který je rovněž kupcem a nazývá se Murad Nassir?” “Známe ho.” “Pochází z Nif u Ismir a je mým obchodním přítelem. Mohu vám snad svěřit, že také obchoduji s rekvik. Vy mne neprozradíte, a doufám spíš, že se spolu dohodneme na dobrém

obchodě. Murad Nassir přišel do Egypta, aby zde učinil velké nákupy a hledal mne v Dimiatu, avšak nenalezl, poněvadž jsem byl na cestách. Vrátiv se, chvá-62 tál jsem za ním do Kahiry, avšak Osmanli byl již ten tam. Pustil jsem se za ním do Siutu, ale nenalezl jsem ho, protože zatím odplul na sandálu Et Tehr do Koroska.” “To souhlasí,” pokyvoval víidce karavany. “Najal sandál, který se nazývá Et Tehr.” “Ty to víš?” “Ano. Předešlé noci mi to sám řekl. Byl s námi u Muratovy studnice a vyprávěl nám podivné příběhy.” “Alláh, Alláh! Tedy jste se s ním sešli. Já to štěstí neměl. Potřebuji otroky a chtěl jsem ho dohonit za každou cenu, avšak v Korosku mi bylo řečeno, že sandál již odplul. Plavil jsem se za ním proti proudu a dohonil jsem loď v Handaku, avšak její reis mi k mému údivu sdělil, že Murad Nassir v Korosku vystoupil, najal si velbloudy a vydal se po suchu do Abu Hamed. Plavil jsem se tedy do Dugmitu a odtud jsem jel na najatém hedžinovi do Berberu, abych tam na Murada Nassira čekal.” Náčelníkova tvář se za mého báchorkovitého přednášení značně vyjasňovala. Začínal mi již dťivěřovat a také jeho lidé na mne pohlíželi skoro přívětivě. Má pohádka měla ovšem bolavé místo, jemuž jsem se nemohl vyhnout. Jestliže totiž Turek nastoupil kratší pochod po souši z Koroska do Abu Hamed a já, přibyv do Koroska později, plavil se značnou oklikou na jih po Nilu, nemohl jsem před ním dorazit do Berberu a nemohl jsem dorazit po tak značné zpáteční jízdě pouští do té chvíle do vadi el Berd. Rozdíl v čase byl celý týden. Moje vyprávěni bylo až příliš prťihledné. Posluchači to na štěstí nezpozorovali, a já, abych jim nepopřál mnoho času k přemýšlení, jsem rychle pokračoval, nedotýkaje se choulostivé záhady. “V Berberu jsem se šťastnou náhodou setkal se dvěma přáteli. Jsem totiž členem svaté kadiriny a proto jsem vešel do kavárny, která náleží našemu přívrženci a byla mi vřele doporučena. Zde jsem spatřil mokkadema a muzabira. Radovali se, že mne vidí, avšak jejich radost byla až příliš velká, takže jsem nahlédl, že mají k radosti nějaký zvláštní dťivod. Také mi záhy ten dťivod vysvětlili. Vyprávěli mi o vaší velké výpravě do fessarského duraru, kde jste ulovili bohatou kořist - - -” “Jak mohl vědět o této výpravě?” přerušil mne vťidce. “Celý svět o ní ví. Nech mne vyprávět a nevyrušuj mne. 63 Uslyšíš hned. Vaše výprava zpťisobila mnoho povyku a strašné rozčileni od kmene ke kmeni v celé oblasti horního Nilu, a reis effendina všemožně usiluje, aby vás dopadl. Chtěl vám zaskočit cestu Atmurem a proto vyslal svého poručíka s padesáti vojáky do Koroska k cizímu effendimu, ďaurovi, který je jeho pomahačem. Sám pak číhá kdesi v Berberu s vojáky, pro které poslal do Chartumu. Na štěstí byl mezi jeho asakery člen kadiriny, který se nazývá ben Meled a - - -” “Souhlasí!” zvolal opět vťidce. “Ben Meled je námi podplacený a často nám již prokázal dobré služby. Poznávám již, že ti mohu dťivěřovat. Jsi vskutku naším přítelem a proto tě upřímně vítám a zvu do našeho ležení.” Podal mi ruku. Jak výhodné pro mne bylo, že jsem zaslechl jméno ben Mélekovo, když jsem byl odpoledne na zvědách nad studnicí. Nebylo ovšem snadné jména, která jsem zaslechl a okolnosti, jež mi byly známé, rychle sestavit do souvislosti, ale podařilo se mi to znamenitě. Mužové se shlukli kolem nás do kruhu a napjatě poslouchali, co jsem dále vypravoval. “Mokkademovi je vaše tajná cesta pouští známá. Umínil si, že vás dohoní, ale nezbýval mu čas, poněvadž má v Chartumu dťiležité jednání. Cizí effendi je prý nebezpečný člověk, tak aspoň mokkadem tvrdil. Abd el Barák také ví, že potřebuji otroky a radil mi, abych je nekupoval od Murada Nassira, nýbrž přímo od vás, totiž od Ibn Asla. Radil mi dále, abych ho vyhledal a řekl mu, že onen ďaur, effendi, se vypravil do pouště, aby ho zaskočil. Byl jsern ochotný k tomuto poslání. Abd el Barák mě popsal toto vadi a řekl, že vás zastihnu u tří akaciových stromťi. Protože jsem však neznal tuto poušť, najal jsem si od Menelika, šejka Monassirťi “Slyšel jsem o něm,” přerušil mne vťidce. “Je to přísný a horlivý moslim, a pokud vím, schvaluje lov otrokťi.” “To slyším rád, neboť mťij prťivodce zde je jeho syn. Nazývá se ben Menelik. Šejk mi ho dal na cestu, nemoha mne provázet sám a tento mladý muž vykonal již několik cest nubickou pouští.” “Dohodli jsme se tedy. Když je tento jinoch synem šejka statečných Monassirťi, neprozradí nás. Je v našem zajmu, abychom vešli s tímto kmenem v přátelskou 64 smlouvu a proto ho vítáme do svého středu stejně srdečně jako tebe, Saduku el Baja.” A nyní podávalo ruce všech deset mužťi ben Nilovi, který se tvářil vážně, jak se sluší na svobodného Beduína, jehož tatik je náčelníkem slavného kmene. Svého úkolu se zhostil k mé úplné spokojenosti - ano, předčil mé očekávání. Mohl jsem vskutku věřit, že mi bude v příštích chvílích stejně statečně a opatrné stát po boku. Abych konečně skončil své vyprávění, poznamenal jsem: “Opatřili jsme se zásobami a pustili se směrem přes studnice Nedžem a džebel Šizr. Dorazivše pozdě odpoledne do východního cípu vadi, putovali jsme na západ, hledajíce akacie. Pak se setmělo, hledání bylo obtížné, pročež jsme se usadili zde, chtěje přenocovat a ráno hledat znovu. Nu, jsem rád, že jsem vás zde zastihl dříve. Málem by tekla krev, avšak prorok nedopustil neštěstí. Jemu a svatým kalifťim budiž dík a chvála.” S prťiběhem celé rozmluvy jsem byl spokojený. Podle všech známek všichni mému vypravování uvěřili a mohl jsem mít za to, že se další mťij záměr nesetká s obtížemi. Jak se věci vyvinou, jsem nemohl vědět. Své jednání jsem musel zařídit podle jednání otrokářťi, do jejichž ležení jsme se nyní vypravili. Zatímco jsme na velbloudy vkládali sedla, stál jsem těsně u ben Nila a chytrácky klouček horlivě šeptal: “Jaká Je to lest, efíendi. Teď už věřírn, že se nemusíš obávat nepřátel. Tvá chytrost je ještě větší než udatnost. Jsem si jistý, že zdoláme nebezpečí.” Vedouce velbloudy kráčeli jsme s otrokáři ke studnici. Byla tam všude tma. Teprve po našem příchodu bylo zažehnuto několik pochodní. Především mne zajímalo, jak se zachová náčelník. Jestliže nás uvítá mnohými slovy a poklonami, nemuseli jsme’se obávat úkladťi. Podle zákona pouště byl povinen podat nám zákusek a dříve jej sám okusit. Kdyby to byla i jen jediná datle, o kterou se Beduín rozdělí s hostem, jakmile každý f z nich sní svou polovici, je vyloučená každá zrada. Velitel poručil, aby naši velbloudi byli dovedeni k ostatním a vybídl mne při tom, abych se k němu u studnice posadil. Poněvadž se při tom nezmínil o ben Nilovi, tázal jsem se: 65 “A ben Menelik, mťij prťivodce? Kde bude uložen?” “Ať se posadí mezi mé bojovníky,” odpověděl náčelník. “To nedoporučuji,” pronesl jsem. “Po celou jízdu mně byl spíš přítelem než sluhou a proto chci, aby setrval při mně.” “Nemožné. Jsem kolarasi této karavany a nesmím se posadit k někomu, který je v podřízeném postavem.” “Žádám tě, abys uvážil, že ben Menelik je synem šejka velkého a slavného kmene.” “Co s tím? Mne se přece nerovná a ostatně chci ti říct upřímně, že už tím se jaksi snižuji, dovoluji-li ti sedět vedle sebe. Jsi jen kupec. Posaď se a nenamítej nic.” Zasvrběla mně dlaň. Ten ničema brodící se v lidské krvi byl hrdý. Ale nezbývalo v tu chvíli, než ztlumit své pocity. Kdybych se s ním znepřátelil, byl bych zhatil svťij záměr a vydal život svťij i ben Nila v sázku. Především bylo třeba vynutit si znamení pohostinství, do té doby jsem chtěl sečkat. Mlčel jsem a posadil se vedle ošklivce, jehož hovor s náčelníkem jsem prve vyslechl. Ohyzdník vytáhl několik datlí, podělil mne i sebe, naplnil malou tykev vodou a podal mi’ ji. Pohltil několik douškťi, podal ml ruku a pravil: “Bud” mně vítán. Jez a pij. Buď mým hostem.” Vypil jsem rychle doušek, vstrčil do úst datli a pokynul ben Nilovi, který nás bystře pozoroval. Pochopil a přikročiv hbitě, vzal mi tykvici a datli z ruky, datli snědl, napil se a pohlédnuv na kolarasiho, pravil vážně: “Pojídám a popíjím tvťij dar. Nyní jsou tvé ochranné paže nade mnou rozestřeny a přítel i nepřítel tvťij jest i mťij.” Udalo se to tak rychle, že tomu vťidce nemohl zabránit. Proto se na mne osopil: “Proč jsi tykvici a datle postoupil? Poroučel jsem ti to?” Protože teď jsem už byl hostem tábora, nemusel jsem se chovat tak zdrženlivě jako dříve. Proto jsem odpověděl: “Podělil jsem ben Menelika, protože náleží ke mně a rozumí, že je právě tak tvým hostem jako já. Neporučil jsi mi to ovšem, já však jsem moudře napravil tvťij rozmar.” “Rozmar! Jak to?” “Jak?” opakoval jsem udiveně. “Vždyť nejsi vťibec oprávněný mně poroučet.” “Mýlíš se. Jsem zde vťidcem a velitelem.” 66 “Nikoliv naším. Tento syn šejka neuznává nad sebou kromě otce žádného velitele a

pokud jde o mne, jsem ovšem v tomto okamžiku a vťibec na cestách pouhým kupcem, jinak však, jsem-li doma, jsem dimiatským rei-sem el beledije, starostou města Dimiatu. Co to znamená, zajisté víš a na tobě je, abys byl hrdý, že smíš vedle mne sedět. Synu Menelikťiv, posaď se k mému boku. Byl jsi věrným a obratným vťidcem a jsi svobodný bojovník kmene tvého roucha se dotýká mého šatu.” Hoch ovšem mé vybídce ihned vyhověl, třebas proti vťili kolarasiho, na něhož sice “starosta z Dimiatu” trochu pťisobil, který však přes to nemohl potlačit svou nelibost. “Počínáš si příliš sebevědomě, Saduku el Baja. Kdybys věděl, kdo jsem, nejednal bys tak dťivěřivě.” “Dťivěřivost mne dosud neopustila po celý život, ale protože jsi mi do té chvíle nepověděl své jméno, doufám, že je zvím aspoň nyní.” “Jsem ben Kasawi, kolarasi svého pána.” Ben Kasawi, toť “syn ukrutenství”, jméno zajisté poněkud ominosní. Kolarasi je vyslovil a pohlédl na mne jako by očekával, že se uleknu. “V Dimiatu byl dán k mérnu jménu přídomek Abu Ma-chuf - “otec zděšeni”, pravil jsem klidně. “L toho mťižeš poznat, že jsem mužem, který nahání hrťizu, aniž ji sám pociťuje. Dťikaz jsem ti již podal, když jsi mne chtěl zajmout a vyhrožoval mi zastřelením. Mohou o tom vědět tvoji přátelé i tvťij pán, nebo mám o tom pojnlčet?” Vehnal jsem ho do úzkých, jak jsem vystihl z jeho hlasu, když odpověděl: “Co se stalo, stalo se a co pominulo, nechť odpočívá.

Myslím, aby tvá ústa zťistala zamčena. Přijde-li zítra Ibn Asi, oznámím mu, že jsem se s tebou setkal. Ostatní nemusí vědět. Lidé, kteří při tom byli, pomlčí rovněž, neboť se mne bojí. Teď je všechno v pořádku a mťižeme se odebrat na odpočinek. Tvá noc budiž šťastná.” “Tvá noc budiž požehnaná,” pravil jsem. “Jsme unavení a ospalí. Tvá noc budiž prostá písečných blech,” pravil ben Nil. Ten hoch vyslovil své přání přes všechnu povážlivou situaci s takovou ironií, že jsem se musel usmát. Nebál se nebezpečí, v kterém tonul, ač je znal. 67 Na poušti je obava před blechami velice odťivodněná. Tento hmyz není jen nepříjemný a krvežíznivý, nýbrž i nebezpečný a zákeřný. Samička se zažírá pod nehty prstťi a klade tam vajíčka. Vajíčka nabobtnají až do velikosti ptačího broku a pťisobí zlé, bolestivé záněty, které se ještě zhoršují, jakmile se vylíhnou larvy. Jiná pomoc není, než vajíčka nožem vyřezat. Proto bylo jinochovo přání, aby byl otrokář ušetřen tím hmyzem, zcela oprávněné, i když bylo poněkud nezvyklé. Aspoň já jsem je slyšel po prvé. Noc byla tichá. Umdlení velbloudi spali a lidé také, až na několik výjimek. V táboře otrokářťi bděli ještě čtyři lidé, totiž já, mťij věrný ben Nil, ošklivec a velitel. Ze všech známek jsem mohl soudit, že tito dva nepovažují mého prťivodce za svého hosta a chráněnce a že něco proti němu kují. Já, Jako jejich hamijí, chráněnec a host, jsem ovšem nesměl zvědět, co mají za lubem. Museli utajit všechno, co zamýšlejí vykonat a co se dalo provést jen v noci, podle všech předpokladťi ještě této noci. Proto jsem mohl právem soudit, že se uložili jen na oko, že však neusnuli. Bylo třeba pozorovat je. VeMel i ošklivec se tvářili jako by pevně spali, leželi však příliš ztuhle, nehýbajíc ani údem. Tak spí jen mrtvý nebo vysílený člověk. Oddychoval jsem hluboce, pravidelně a dost hlasité, aby mne slyšeli. Ben Nil chrápal, přes to však jsem věděl, že se přetvařuje. Leželi jsme podél sebe tak blízko, že druh s druhem nemohl šeptat, aby nebyl ostatními slyšen, ač jsme se navzájem neviděli. Hvězdy svítily, avšak jejich světlo nemohlo vniknout do hlubokého zářezu mezi skalami dostatečně, aby bylo možné rozeznat haiky od světlého pisku a štěrku. Otrokáři však jistě potřebovali dohodnout se a protože to v naší bezprostřední blízkosti nešlo, mohl jsem očekávat, že odejdou a to jen na opačnou stranu ode mne a ben Nila. Rozhodl jsem se, že že se rovněž vydám na tu stranu, abych jejich odchod mohl pozorovat. Posunul jsem se zvolna až k ben Nilovi, přiložil jsem ústa k jeho uchu a zašeptal mu jen dvě slova: “zťistaň ležet”. Hoch neodpověděl, dotkl se jen pravicí mé ruky na znamení, že bdí a že mi rozumí. Pak jsem se posunoval 68 zpět obloukem, až jsem ulehl na opačné straně od otrokářťi. Tam tvořila skála výstupek, za nímž jsem se pohodlně natáhl. Čekal jsem dlouho, pak jsem zaslechl slabý, chřestivý šramot. Kdosi se pohyboval. Štěrk skřípěl. Pak se objevila dvě těla, nekráčela však, nýbrž válela se po zemi a vzdalovala se stále víc, až konečně šramot zmlkl, neboť patrně vstali a kráčeli nehlučně. Valil jsem se za nimi a viděl jsem, že skutečně odcházejí. Šel jsem za nimi po čtyřech a minul jsem právě jako oni kruh rozložených spáčťi, což bylo pro mne výhodou, neboť jsem mohl jejich hovoru naslouchat nerušené. Když poodešli tak daleko, že je nikdo z tábořiště nemohl vidět ani slyšet, usedli na zem těsně u sebe. Proč vlastně usedli? Protože člověka stojícího lze snáze pozorovat než sedícího. Patrně nechtěli, aby je někdo spatřil, ani některý jejich druh a z toho jsem mohl bezpečně soudit, že hodlají svťij záměr provést beze svědkťi. A že tomu tak bylo, jsem se dozvěděl velmi brzy. Použiv této pro mne příznivé okolnosti, plížil jsem se k nim, až byla má hlava sotva na dva lokte od nich, přímo proti jejich tvářím. Nemohl jsem je obejít a* naslouchat jim zezadu, neboť šeptali a nebyl bych je slyšel, že Však jsem ležel před nimi, vznikalo pro mne nebezpečí prozrazení. Na štěstí byla taková tma, že mne vťibec nemohli vidět, neboť mťij tmavý oblek bez haiku splýval s okolím. Ostatně jsem je také neviděl, jakmile usedli. Jen jejich oči poněkud světélkovaly a měl jsem se ovšem na pozoru, abych se na ně nedíval očima široce rozevřenýma. Přimhuřoval jsem je, pokud jsem mohl, zato tím víc jsem napínal sluch. Pro každý případ jsem byl odhodlaný jednat rychle, neboť výmluva by mi nepomohla, kdybych byl přece jen zpozorován. Poněvadž hovořili šeptem, ušlo mi sice tu a tam některé slovo, než slyšel jsem aspoň tolik, že jsem se mohl domyslet souvislosti. Zprvu hovořili o mně, neboť “syn ukrutnosti” pravil: “Řekl jsem ti, abys mne následoval, neboť nutno jednat velmi opatrně. Co soudíš o tomto Sadukovi el Baja?” “Není to obyčejný člověk,” odpovídal ošklivec. “Za starostu takového města, jakým je Dimiat, by neustanovili 69 každého, kdo se úřadťim namane, nýbrž jen muže, který se již něčím vyznamenal. A že ho tam nazývají “otcem zděšení”, dokazuje, že jedná velmi přísně.” “Ano. Všichni tito úředníci a kavasové jsou stejní. K podřízeným ukrutní, k vyšším ponížení, sami však se starají o zákon málo, nebo tak, jak se jim to zrovna hodí. Je starostou města a tajně kupčí s otroky, ač to zákon zakazuje. Ale do toho nám nic není a také jsem na to nemyslel, chci tě jen upozornit, že Saduk el Baja se odívá po beduinsku, ačkoliv je dťistojníkem nebo aspoň byl.

Vysvítá to z každého jeho pohybu a zvláště z toho, jak se choval, když jsme ho přepadli.” “Pomalu! Vlastně se nedal přepadnout a spíš jsme my vběhli do rukou jemu, než on nám. Alláh je svědkem, že jsme utržili ostudu. Jaké štěstí, že nás vlastně hledal. V jiném případě by nás postřílel do jednoho, neboť proti takové frankské otáčecí bambitce nelze bojovat nožem a jednohlavňovou ručnicí. Saduk el Baja je duchapří-tomný, chladnokrevný a velmi odvážný chlap, což nám ostatně múze být jen příjemné, neboť je naším přítelem. Z toho dťivodu musíme také zamhouřit oči nad um, že poznaf zdejší studnici. Zato chlapec, jenž ho doprovázel, neměl se o tomto tajemství dozvědět.” “Toť právě, proč s tebou chci hovořit. Ten synek Monassirťi jistě poví svému kmeni, že je zde voda a v dťisledku toho ze budou Beduíni častěji tábořit, takže brzy pro nás bude tato studnice ztracená. Tomu však nutno zabránit.” “Zcela správně. Ale jak?” “Jen dopověz, co máš na jazyku!” “Myslíš, abychom na něm vynutili přísahu, že tajemství zachová?” “Nestačí. I kdyby přísaze dostál, požíval by aspoň pro svou vlastní potřebu občas tuto studnici a to se nesmí stát. Ostatně mohl by být někým náhodou zpozorován, takže by naše tajemství dřív či později vešlo ve známost. Přísaha je závorou jen pro ústa, ale každou závoru lze odsunout. Člověk má vlastně jen tehdy jistotu, umlknou-li cizí ústa navždy.” “Ben Menelik je však naším hostem. Pil s námi vodu a jedl tvé datle.” “Nikoli z mé ruky. Dar přivítání mne váže jen k tomu, 70 komu jej podávám sám. Co učiní jiný, není pro mne ?\ - vazné. Jestliže podal hochovi vodu a datie starosta z ‘_•. miat, nejsem to já, nýbrž on, který s ním uzavřel přátel štvi. Ať si ho tedy střeží, nám však ben Menelik je právě tak cizí jako dříve a nemáme dťivod, proč ho šetřit. Mám pravdu?” “Jsem téhož náhledu.

Chlapec musí mlčet a aby mlčel trvale, zemře.” “Musíme to však vykonat sami. V našem mužstvu jsou ninozí, kteří by třeba vzali

chlapce v ochranu, protože byl přátelsky vítán, byť nikoli přímo námi.” “Jsem ochoten ti pomáhat. Nechceš však vyčkat příchodu velitele?” “Nechci. Nepochválil by nás, že jsme tak váhali. Správně jedná jen ten, kdo jedná rychle.” “Pověz tedy, co učiníme?

Nebude věru snadné umlčet chlapce zcela potichu a bez hluku. Copak asi řekne Sa-duk el Baja, až spatří svého prťivodce zavražděného?” “Zavražděného? Podobnou domněnku v něm nevzbudíme. Nožem hocha nesmíme zasáhnout. Uštkne-li ho assaleh, nejjedovatější had pouště, postačí to úplně.” “Kde vezmeš hada?” “Vzpomeň na sám es sám, otrávený šíp, jtejž mi daroval takalský náčelník. Člověk, jemuž hrot toho šípu pokožku třeba jen jemně poškrábe, je ztracený. Protože jsi mladší a obratnější než já, dám ti šíp a poplížíš se k mladému Menelikovi. Je obutý jen sandály -” “Myslím, že má střevíce,” přerušil ho ošklivec. “Lhostejné. Spícímu střevíc snadno vyzuješ, aniž to zpozoruje. Bodneš ho pak hrotem šípu do palce.” “Dobrá.” “Škrábni ho jen lehce, aby se domníval, že je bodnutý písečnou blechou. Zakrátko mu tělo oteče, ztratí vědomí a prve než se za úsvitu Saduk el Baja probudí, bude ben Menelik mrtvý. Není ani možné, aby na nás dopadl jen stín podezření a “otec zděšení” bude rád, že se had nepustil do něho.” “Ano, tak se tedy staň. Dobře, že jsi vzpomněl na šíp. Přines jej, abych hned vykonal, co si přeješ.” “Pojďme zpět a ty se ulož jako dřív. Brzy se uložím vedle tebe.” 71 Vstali, chystajíce se k návratu. To jsem jim ovšem nesměl dovolit. Kdybych dopustil, aby ben Kasawi šel ke svému sedlu a zmocnil se šípu, měli bychom proti sobě velice nebezpečnou zbraň v případě potyčky. Byl jsem kdysi v Americe svědkem nějakého boxerské-ho zápasu a šel jsem pak sám několikrát na “milling” k znamenitému cvičíteli. Proto jsem znal tak zvaný “knock-down-blow” to je úder do skráně, jehož znalost jsem získal sám ve společnosti náčelníka Apačťi, slavného Vinnetoua, ale skráň lidské lebky je místem velmi choulostivým, takže člověk snadno mťiže soupeře zabít i když to neměl v úmyslu. A moji otrokáři - bylo to nezbytné - museli být omráčeni. Ben Kasawi nebyl již mladý a na pohled jsem soudil, že jeho lebka nemá tak tuhé kosti jako mozkového schránka tvrdohlavého rudocha. Soudil jsem proto, že postačí, použiji-li úderu do temene. Ležel jsem tak, že museli kráčet podél mne. Ben Kasawi již vykročil. Chtěl jsem ho nechat přejít, vyrazit na něho z boku a pak se vrhnout na ohyzdu, avšak náhodou se ben Kasawi díval na zem. Stanul již po druhém kroku a řekl leptem jako dosud: “Tady něco leží. Zdá se - ah - člověk, který nás poslouchal. Chyf ho - a—” Víc neřekl. Při hovoru se nachýlil dopředu, aby mne lépe uviděl. Jeho postavení bylo pro mťij záměr tak pohodlné, že jsem je ihned využil. Syn ukrutností dostal ránu a padl. V příštím okamžiku jsem se vymrštil a popadl za hrdlo jeho společníka. Ošklivec nevydal ani hlásek -zatřepal křečovitě rukama a dal se bezvládně položit vedle ben Kasawi na zem. Obdržel mírnou ránu do skráně. Přiložil jsem dlaně trubkovitě k ústťim, zaskuhral jsem daleko slyšitelný zvuk, připomínající “krrrraaaááéérrrr!” což znělo dokonale jako vzkřek ze spánku vyburcovaného supa. Bylo to znamení pro poručíka a desátníka, aby sešli do vadi se svými vojáky. Pak jsem poklekl, abych si zajatce zabezpečil. Strhnul jsem jim z hlav šátky, vtlačil jsem jim do úst cípy a vázal konce na uzel. Pak jsem jim spoutal ruce na zádech. Sotva jsem byl hotov, zaslechl jsem za sebou skřípění štěrku. Obrátil se a uviděl jsem, kterak se 72 někdo blíží. Pomyslil jsem sice hned, že by to mohl být ben Nil, ale byl jsem nucen dbát opatrnosti a jednat tak, jako by to byl kdokoliv jiný. Vymrštil jsem se, padl jsem na záhadného návštěvníka, chytil ho levicí za krk a pravou rukou Jsem ohmatal Jeho roucho, aby zvěděl, kdo to je. Ano, byl to ben Nil a kroutil se pode mnou jako hádě. Aby snad nevykřikl, přitlačil jsem ho pevné k zemi, propustil jsem mu do hrdla doušek vzduchu a zašeptal mu do ucha: “Nekřič! Zachovej úplné ticho. Jsem to já. Poznáváš mne?” Klouček se přestal hned bránit, což jsem považoval za pokyn, že mne poznal a pustil jsem jeho hrdlo docela.

Abych byl úplně přesvědčený, že se nemýlím, přejel jsem mu rukou tvář i hlavu a nabyl jistotu, že držím vskutku ben Nila, pustil jsem ho a tázal jsem se: “Proč se za mnou plížíš, místo abys vyčkal na mťij návrat?” .Zaslechl jsem tvé znamení, effendi.” “Znamení bylo pro poručíka a desátníka. Po druhé se řiď přesně mými pokyny, neboť lehkomyslnost tě mťiže kruté vytrestat, nikoli tak jako v tuto chvíli. Jsi dostatečné silný, abys unesl dospělého člověka?” ‘ “Není-li to zrovna obr, unesu ho.” “Vezmi tedy tohoto muže na záda a pojď za mnou.” “Kdo je to?,Co se mu přihodilo?” “Dozvíš se později. Není vhodná chvíle k hovoru.” Naložil jsem si na hřbet ben Kasawi a kráčel jsem napfed. Ben Nil se vlekl za mnou a ošklivcem. Zprvu jsme museli jít opatrně a tiše, čím více jsme se však vzdalovali z tábořiště, tím pohodlněji jsme mohli vykračovat, až jsme dorazili na místo, kde se musel objevit poručík, až sestoupí ze stráně. Složivše břemena, posadili jsme se a čekali, při čemž jsem vypravoval, co jsem se dověděl. Hoch mne vyslechl zcela klidně a pravil: “Zachránil jsi mi opět život a mťij dluh k tobě vzrťistá, Co nyní zamýšlíš? Jsi dosud odhodlaný postupovat proti těmto lidem jen lstí a mírností? Nebylo by lépe přepadnout je a ubít? Byli bychom s nimi vypořádaní dříve, než by se nám postavili na odpor.” “Mťiže být, ale tyto metody nejsou mým zvykem. Do-73 sud se nám všechno daří, takže nemám proč bych. měnil taktíku. Velitel je v našem zajetí a ostatní donutim, aby se podrobili.” Brzy nám oznámil skřípot štěrku, že vojáci sestupují a když jsem pohlédl k hvězdnaté obloze, uviděl jsem je. Vyčkal jsem, až se přiblížili na doslech a zavolal jsem na ně, oznámiv jim, kde sedím, abych zabránil zbytečnému hluku, kdyby mne znenadání zpozorovali. Záhy nato stanuli u nás. Počínali si dost opatrně, takže jsem byl přesvědčen, že šramot jejich krokťi nebyl slyšen v táboře otrokářťi. “Zaslechli jsme tvé znamení a vypravili jsme se hned, effendi,” pravil poručík. “Mám za to, že jsi nepořídil a že nám teď dovolíš ležení napadnout.” “Mýlíš se. Má cesta byla úspěšná a jak doufám, dosáhneme svého úmyslu bez boje. Vše se podaří, budete-li jako dosud jednat opatrně. Zde jsou již dva zajatci, ben Kasawi, který velí této karavaně a je podnáčélníkem Ibn Asla a jeho dťivěrník neznámého jména. Ibn Asi přijde až ráno.” “Jakže? Zajal jsi ben Kasawi? Jak se ti to podařilo?” “Zpťisobem, k němuž nemáš dťivěry. Později se všechno dozvíš. Nyní je nutné jednat. Onbaši se dal již na pochod?” “Ano. Vypravili jsme se současně, takže bude už u tábořiště, aby vyčkal tvých pokynťi.” “Kdo zťistal nahoře?” “Selim a dva vojáci u velbloudťi.” “Běda! Co jsi učinil? Toho jsi se neměl odvažovat.” “Neodvážil jsem se ničeho. Nestačí snad dva lidé uhlídat velbloudy?” “Stačí, avšak nemyslím nyní na zvířata, která se ani nemohou rozprchnout, nýbrž mám obavu o zajatce.” “Ty máme zabezpečeny, protože u nich sedí Selim. Vím, že vyvádí občas pošetilosti a proto jsem ho nevzal s sebou, neboť by mohl snadno všechno pokazit.” “Tak! Pro lehkomyslnost jsi ho vyloučil z prťivodu, ale svěřuješ mu zároveň samostatný strážný úkol u zajatých. Nejednal jsi prozřetelně, nyní však nelze na tom nic měnit, nesmíme ztrácet čas. Vysvětlím nyní všem, jak se mají zachovat. Poruč, aby se zde všichni seskupili.” 74 Vojáci se srazili v chumáč kolem mne, načež jsem promluvil: “Oba zajatci, které zde vidíte, jsou svázáni a máji v ústech roubíky, pozbyli sice vědomí, avšak nabudou je vbrzku. Zťistane u nich jeden z vás, aby je střežil a přikazuji mu výslovně, aby je hned skolil, kdyby se odvážili nepřátelského pohybu. Ostatní pťijdou za mnou do ležení, kde není stráž, což je v každém případě velkou ne-prozřetelností. Tábor je odtud asi pět set krokťi vzdálen. Stručně vám jej popíši.” Vojáci pozorně poslouchali. “Z této strany,” pokračoval jsem. “Přijdeme nejdříve ke studnici, u niž jsem s ben Nilem a těmito zajatci ležel. Dále je skalisko, u něhož odložili otrokáři své ručnice, což bylo od nich trestuhodným hlupstvim. Odtud napravo více do středu vadi se rozložili otrokáři téměř kruhem kolem stanťi, v nichž jsou zajaté dcery Fessarašské. Za okruhem bojovníkťi odpočívají velbloudi. Především se zmocníme ručnic. Není to nic těžkého. Abychom je dosáhli, odložíte naše zbraně, které by nám překážely.

Pťijdu napřed, ben Nil za mnou, pak pťijde poručík a za ním vy ostatní jednotlivě na vzdálenost dvou . krokťi druh od druha. Položím-li se na zem,’ abych se plížil, zachovejte se podobně, avšak tiše, aby nepovstal šramot. Jakmile vezmu první ručnici, podám ji za

sebe a vy ji budete podávat stále dál, až budou poslední vaši druzi mít po dvou nebo třech ručnicích. Pak “dám znamení k ústupu. Obrátíte se a pťijdete jednotlivě druh za druhem, až sem, kde ručnice uložíte. Co se stane dál, bude vám ještě oznámeno.” Bylo to tak zřejmé, že nikdo nemohl neporozumět. Ustanovil jsem sám vojáka, jenž měl střežit pušky, ale ještě dříve, než jsme vykročili, se ozval poručík: “Zapomněl jsi na dťiležitou věc, effendi! Co se stane, budeme-li zpozorováni?” “Nikdo nás nemťiže spatřit, jen hluk nás mťiže prozradit. V tom případě nám přijde probuzený vstříc, aby pátral po příčině hluku a já si ho vezmu sám na starosti. Znemožním mu, aby zpťisobil poplach. Vy ostatní dbejte, abyste se vyhnuli boji. Kdyby se přihodilo něco zcela neočekávaného, stáhnete se zpět k tomuto místu. A nyní do práce.” 75 Myslím, že vojákťim se tento tajuplný husí pochod zdál mnohem zajímavější, než útok. Dali si všemožnou práci, aby vyhověli mým pokynťim a musím říct, že jsem velmi napínal sluch, abych zaslechl skřípění štěrku pod jejich střevíci. Na vzdálenost padesát krokťi od studnice jsem se položil na zem a plazil se do předu. Ohlédnul jsem se a viděl ben Nila a ostatní za ním. Zastavil Jsem se těsně u skaliska a zaradoval se z toho, že se vládní vojáci tak pěkně a bez hluku drželi za mnou, skrývajíce se v temnotě. Obešli jsme studnici a teď bylo třeba opatrnost zdvojnásobit, neboť po naší pravici leželi spáči. Konečně jsem se připlížil k místu, kde ležely ručnice. Chápal jsem se první, druhé, třetí a podával je ben Nilovi, který je podával za sebe.

Chopil jsem se poslední a šeptal mu: “Zpět! Pověz to dále. Vrátím se později/ “Nejdeš s námi hned, eífendi? Kam chceš -?” “K onbašimu, abych mu řekl, jak se má zachovat.” “Skrze ležení, efFendi, to je vskutku nebezpečné. Pťijdu s tebou.” ( “Nepťijdeš! Tvťij prťivod by zvětšil nebezpečí. Starej se raději, aby se vzadu nepřihodila žádná hloupost.” “Poslechnu, efíendi, měj se však na pozoru a dlouho se nezdržuj, jinak se za tebou pustím.” Dobrý hoch o mne měl starost. Předal mťij rozkaz dozadu, řada se obrátila a vracela se s ukořistěnými zbraněmi. Mně ovšem ani nenapadlo, abych se pustil středem ležení. Ustoupil jsem naopak o několik krokťi, pak jsem přešel k protějšímu úbočí skalnatého vadi, kde jsem shledal vše tak, jak jsem očekával: otrokáři netábořili až u skal, takže mezi nimi a břehem byl volný prostor, kudy jsem mohl bez nebezpečí projít. Když jsem minul ležení a dostal se za velbloudy, kráčel jsem dále, abych se potkal s onbašim. Urazil jsem cestu ze čtyř pětin, zakrákoral jsem znovu po zpťisobu supa, aby desátník zvěděl o mém příchodu a nezpťisobil povyk, pokládaje mne omylem za nepřítele. Jakmile mne zaslechl, přišel mi asi na padesát krokťi vstříc. “Ty, efíendi?” pravil, spatřiv mne. “Dobře jsi učinil, žes dal znamení, jinak bychom tě uvítali nepřátelsky. Jak se daří našim záležitostem? Mťižeme se připravit k útoku?” 76 Seznámil jsem ho s celou situací a dal mu vhodné pokyny. Pak jsem ho zavedl i s oddílem tak daleko, že mu zbylo k tábořišti sotva sto krokťi a rozestavil jsem vojáky po celé šířce vadí, takže pravé křídlo se dotýkalo skály a druzí, ustupujíce poněkud do středu a vystupujíce pak od středu k levému křidlu, utvořili oblouk. Týmž zpťisobem chtěl jsem rozestavit také poručíkovy vojáky, tak aby se křídla z té i oné strany spojila. Chtěl jsem vytvořit pťilkruh, jenž by svíral celé tábořiště, maje v prťiměru nedostupnou skálu, u jejíž paty byla studnice. Tak nám nemohl jediný otrokář uniknout. Vydal jsem zároveň rozkaz, aby byl okamžitě střelen, každý, kdo by se pokusil prorazit naše sevření. Teď jsem se vlastně měl vrátit k poručíkovi, než v tom jsem se rozpomenul na otrokyně a jejich strach, kdyby byla znenadání zahájená střelba. Bylo možné i pravděpodobné, že by vyšly ze stanťi a vmísily se mezí nás s otrokáře, překážejíce na všech stranách a vydávajíce životy všanc. Proto bylo třeba, upozornit je na příští okamžiky. Bylo to sice nebezpečné, ale ne příliš. Plížil jsem se tedy k tábořišti, zamířil jsem přímo ke stanťim a zvláště k tomu, do něhož vešla Marba, dcera fessaršského šejka, Musel jsem ovšem projít kruhem spících otrokářťi, na štěstí jsem nalezl uvolněné místo, kudy jsem se mohl proplést. Tito lidé usnuli s pocitem naprosté bezpečností, neboť spali jako krysy. Prošel jsem bez úrazu a zastavil se těsně u stanu. Otrojkáři sem měli vlastně postavit aspoň jednoho člověka na stráž, neučinili to však, jak jsem viděl. ;.

Rohož stanu visela až k zemí. Nadzvednul jsem ji poněkud a naslouchal jsem. Slyšel jsem oddechování, takže jsem usoudil, že je ve stanu slušný počet žen. Zvláštní šramot mi prozrazoval, že se některá z nich obrací na lťižku. Později jsem zaslechl bolestný vzdech. “Marbo,” zašeptal jsem. Nastalo ticho, nikdo mi neodpovídal. Zašeptal jsem znovu, tu se konečně ozval tlumený hlas. “Kdo mne volá? Kdo je zde?” “Kdosi, jenž vám přináší svobodu. Pojď ke mně, abych s tebou pohovořil.” “Svobodu. Ó, Alláh. Kdo jsi?” . 77 “Neobávej -se ničeho. Nepatřím k otrokářťim. Jsem cizinec a vpližil jsem se do tohoto leženi, abych ti řekl, že dříve než vzejde úsvit, budete svobodné.” “To je lež. V tomto vadi jsou jen naši mučitelé, a nikdo se neodváži přijít mezi ně.” “Mluvím pravdu a přesvědčím tě o tom.” “Chceš-li, abych ti věřila, přísahej u proroka.” “To neučiním, neboť jsem křesťan a nepřísahám.” “Křestaň! Ó, Alláh. Jsi snad cizí effendi, který u Muratovy studnice přepadl Malafa a jeho prťivod a pobral jim zajaté?” “Ano. Učinil jsem tak.” “Věřím ti již. Sečkej, přijdu.” V temnotě stanji nastal jakýsi pohyb. Něco zašelestiló a zašustilo tu a tam, pak se ozval šepot. Marba patrně budila své družky. “Někdo by mohl přijít a spatřit mne zde,” pravil jsem. “Ve vašem stanu je bezpečnější úkryt. Dovolte, abych vešel.” Za těch slov jsem podlézal pod rohoží a posadil jsem se za. ní. ‘ “Pře Alláh a proroka. Čeho se odvažuješ?” odpovídala úzkostlivě Marba. “Do ženského stanu nesmí vstoupit žádný muž!” “Tento zákon musí v nynějším případě strpět výjimku, neboť kdybych byl spatřen a zadržen, bylo by po vaší svobodě. Mlč tedy a strpte mne zde.” “Eflendi, jsi-li křesťanem, pak ti snad mťižeme dťivěřovat. Pověz nám, je pravda, že nás chceš osvobodit?” “Je to pravda. Vypátrali jsme stopy Ibn Asla sevřeli jsme jeho karavanu řetězy vojákťi. Čekáme jen na rozbřesk dne, až se jeho družina probudí.” “Poslal vás mťij otec?” “Ne. Přicházíme z rozkazu khedivova, jenž zakázal obchod otroky. Jmenovala jsi mne cizím effendim. Bylo o mně hovořeno za tvé přítomnosti?” Marba zatím přešla několik lťižek a posadila se vedle mne. Vypozoroval jsem to sluchem, když odpovídala zcela nablízku: “Nevěděli, že naslouchám. Včera večer přišlo několik mužťi do našeho leženi, mezi nimi jakýsi Osmanli a fakir. 78 Tábořili jsme v palmovém háji poblíž Muratova biru, a já, vyklouznuvši ze stanu, jsem stála za palmou. Přišli, postavili se poblíž mne a hovořili o tobě.” “Co říkali?” “Že jakýsi muž, jenž je reisem effendina, poslal k tobě poručíka, ale nevyrozuměla jsem, proč. Zato jsem zpozorovala dobře, že se tě všichni obávají. Oba příchozí vyprávěli o tobě mnoho zlých věcí.” “Považuješ mne tedy za zlého člověka?” ‘ “Nikoliv, effendi. Jestliže zlí o někom hovoří zle je on jistě dobrý člověk a koho se zlí obávají, je dobrý dvojnásob.” “Jsem křesťan. Smíš jinověrce nazvat dobrým?” “Proč bych nesměla? K beni Fessarťim zavítalo již několik Frankťi a byli vesměs dobří a moudří lidé. Tito však, kteří nás uloupili a povraždili naše příbuzné, se hlásí k islámu.” “Přemýšlej o tom dále. Křesťan otroctví zavrhuje, je synem věčné lásky a vykonává skutky milosrdenství, pokory, trpělivosti a přátelství. Jak vím, byly jste netoliko unesené, nýbrž též bičované.” Marba mlčela, avšak zlostné cvaknutí zubťi mi povědělo, jaké struny jsem se dotkl. ” “Ben Kasawi a jeho ohyzdný společník budou za to potrestaní,” pokračoval jsem. “Nemohou nám již uniknout a také Ibn Asi padne do našich rukou.” “Musíš tedy vyčkat jeho příchodu, neboť zťistal s několika muži vzadu, číhaje na tebe u Muratoyy studnice.” “Slyšel jsem již, že přijde až ráno. Náležitě ho přivítám.” “Prosím tě, aby ses měl na pozoru před Libanern.” “KdojeLiban?” “Býval dříve askarim a dlouho žil v Súdánu, kde se naučil střílet lukem a šípem. Střílí velmi obratně a přesně. Před časem daroval náčelník Takaliťi několika otrokářťim jedovaté šípy. Všechny tyto šípy až na jediný, jejž podržel ben Kasawi, byly odevzdány Libanovi, protože je nejlepším střelcem a je nyní v družině Ibn Asla, aby na tebe vystřelil jeden z těch šípťi. Ibn Asi pravil, že kulka mťiže toliko poranit, avšak jedovatý šíp usmrcuje vždycky.” “To je velmi přívětivé od toho rozmilého muže.

Poděkuji mu za to.” 79 “Učiň tak, effendi. Podle toho, co jsem o tobě slyšela, máš dost moci, abys nás pomstil. Ty nevis, co jsme již

vytrpěly. Nechci o tom nyní mluvit, později ti to však povím. Škoda, že je dosud tma, neboť bych chtěla vidět tvou tvář. Kdybys nás mohl dovést k našim otcťim a bratřím, byli bychom s jásotem vítaní a nikdy by synové Fessarští nezapomněli jméno muže, který vysvobodil jejich dcery a ženy z hanby a otroctví.” “Doufám, že se záhy shledáte se svými.” “A s hroby zavražděných. Effendi, vydáš vrahy do rukou našich bojovníkťi?” “Nemohu ti zatím odpovědět, neboť jejich osud nezávisí výhradně na mně. Nyní musím již odejít. Přišel jsem jen na okamžik, abych ti řekl, že jsou vaši osvoboditelé nablízku. Polekaly byste se, kdyby došlo k bitvě. Nyní však víte, oč jde a žádám vás, abyste setrvaly ve svých stanech klidně a nepobíhaly venku, ať se tam děje cokoliv.” “Alláhovi bud* děkováno. Otrokáři nás již nebudou bičovat a jejich bič už nikdy nedopadne ani na tělo jiných lidí.” Marba pronesla poslední větu s přízvukem, jako by osud otrokářťi měla sama v rukou. Tázal jsem se ještě, kde jsou uložené pochodně. Dozvěděl, jsem se, že ve stanu jsou tři smolnice, vzal jsem je a rozloučil se s dívkou. Vyprostil jsem se z kruhu dívek, vylezl ze stanu, prošel nepozorovaně kolem otrokářťi a chvátal k poručíkovi. Udělil jsem mu pokyny, jak mužstvo rozestavit a usedl k ben Nilovi a vojákovi, jemuž byli svěřeni zajatci.

Poručík rozestavoval mužstvo tak jako desátník. Vadi se v těchto místech ostře zahýbalo a skála tvořila výstupek, za nímž jsme nemohli být z tábořiště spatřeni ani za světla. Proto jsem zažehl pochodeň, abych si na zajaté posvítil. Za mé nepřítomnosti, jak mi voják řekl, se poněkud vzpírali, ale zanechali dalších pokusťi, když jim bylo po-hrozeno nožem. Dal jsem jim uvolnit roubíky. Vytasil Jsem nťiž a řekl: “Ani slovo. Při prvém hlasitém zvuku vám vjede nťiž do srdce. Mťižete mluvit, ale jen tiše.” Ztrnule na mne pohlíželi. Že by spatřili právě mne, 8O toho se nenadali. Nevěděli dosud, kdo vlastně i byl ten, jenž je srazil k zemi. “Ty, Saduku el Baja?” vydechl ben Kasawi. “Co té to napadlo? Jak mťižeš takto zacházet s námi, svými přáteli a hostiteli?” “Kdo je upřímným přítelem, je také přítelem mého prťivodce.” “Vždyť my jsme.” “Nejste, neboť jste mu ukládali o život. Slyšel jsem vás. Jeho ústa měla navždy zmlknout ‘a domnívali jste se, že otrávený takalský šíp budu považovat za uštknutí jedovatého hada. Nemťižete tedy být mými přáteli. Alláh oplácí každý lidský skutek a bude také soudit vás podle vašich skutkťi.” “Je tedy Alláh naším soudcem, ty jím však nejsi. Propusť nás. Přijde-li Ibn Asi, zle se ti povede.” “Neklam se. Jeho hněv se spíš obrátí proti vám, než proti mně. Zajisté nebude považovat za možné, že se dali jeho lidé tak snadno zajmout.” “Nerozumím ti. Tropíš žerty, jež zabíhají příliš daleko.” “Žerty? S lidmi tvého druhu neumím žertovat.” “Chceš s námi přece učinit obchod. Chceš vzít od Ibn Asla otrokyně.” ‘ “Pravda. Vezmu si je, ale nezaplatím. Vezmu otrokyně a zaplatím kulkami.” “Nežertuj již. Mluv rozumně, abychom věděli, co o tobě soudit. A rozvaž naše pouta, jinak tě Ibn Asi prožene.” “Eh! Také jste se již k tomu chystali a jaký byl výsledek? Padli jste mi již po druhé do rukou. A Ibn Asla se bojím právě tak málo, jako vás. Znám ho a jsou mně známé jeho záměry. Nyní na mne číhá u studnice Muratovy, aby mne dal zastřelit Líbaném, jenž má otrávené šípy.” “Liban. Co o něm víš? Vždyť jsme s tebou o něm nemluvili. A šíp není určený pro tebe.” “Je určený pro mne, pravím ti.” “Nikoliv. Nýbrž pro cizího effendiho, ďaura -” “Tedy přece jen pro mne.” Muž se na mne vytřeštěně zadíval, právě tak ošklivec. Teprve za hodnou chvíli zmateně vykoktal: “Snad -ty - bys - byl - tím - effendim?” “Ovšem.

Což ještě nechápeš? Jsi věru hlupák bez po-81 rovnání. Slyšel jsi o mně vyprávět, byl jsem ti popsán Os-manlim Muradem Nassirem. Už tehdy, když jsem vás, jediný proti desíti, držel v šachu, mohl jsi se hned domnívat, že jsem effendim, o němž se mezi vámi tolik hovořilo. Reis effendina mne vybídl, abych vás zajal a odňal vám otrokyně. A zatím co váš slavný Ibn Asi ed džasúr číhá na mne u Muratovy studnice a zatím co Alláh zaslepil tvé oči, jsem zcela zdravý v tomto vadi a zajímám celou vaši karavanu.” jVch - za to - za to budeš šeredně vyplacen. Naši bojovníci se budou bránit.” “Jak a čím? Spí. Dovedl jsem vládní vojáky až ke studnici a dal jsem odnést z ležení pušky, které tam tvoji lidé lehkomyslně odložili. Pohleď.” Pušky se válely poblíž na hromadě. Vrhl jsem na ně zář pochodně. “Ó Alláh, ó proroku, ó svatí kalifové,” zaskuhral ben Kasawi. “To jsou naše ručnice.” “Jsou. A nyní již obklíčili asakerové vaše ležení a vyčkávají na mé znamení, aby tam vpadli. Je jich dostatečný počet, aby vás přemohli. Ostatně jsem již řekl Marbě, že jsme přišli, abychom ji osvobodili se všemi ženami. Otrokyně věcí, že jsou v naší ochraně, takže máte-ve vlastním ležení nepřátelskou četu o šedesáti hlavách, která zmaří každý odpor proti nám, nebo jej aspoň znesnadní.” “Ó Alláh. Střež nás před ďáblem a jeho pomahači. Kdo by si to pomyslil. Kdo mohl něco podobného tušit? Ty jsi nás obelhal, hanebně obelhal. Tvá zlovťile - - ” “Mlč. Mluví-li o zlovťili lupič lidí, otrokář a vrah, zasluhuje bití za každé slovo. S darebáky jednám jinak, než se šlechetnými strážci svobodných stanťi. S lidmi, kteří uvádějí tisíce svých bližních ve zkázu, kteří pustoší palmové háje, dranqují vesnice a přepadávají stejnověrce, s těmi nenakládám podle zákona. Přelstil jsem vás, ale o zlovuli nemluv. Jestliže pardál obchází vaše stáda a vy mu činíte nástrahu, abyste ho skolili, to nazýváte zlo-vťilí? Je to jen nutná obrana. A lovci otrokťi, otrokáři a otročníci jsou hluboko, velmi hluboko pod dravci. Šelma se vyřítí na svou oběť a vraždí ji rázem, vy však uvádíte své oběti v dlouholetou bídu. Nejste lidmi, nýbrž 82 nejpodlejšími tvory, jaké kdy země nosila. Je povinnosti člověka, aby vás vyhladil a stane-li se tak lstí nebo bojem, to je jedno.” “Nuže,” zasyčel Syn ukrutnosti, “srovnáváš-li nás s dravci, střež se našich tlap a pazourťi. Ukradl jsi mým bojovníkťim ručnice, ale dosud mají nože i bambitky.” “Co zmohou proti našim zbraním? A dosud jsou pohříženi ve spánek. Stačí jediné mé slovo a jejich spánek bude věčný.” “Neodvažuj se toho. Ibn Asi by se ti strašlivě pomstil.” “Eh. Přijde-li, vběhne mi přímo do rukou.” “I kdybys ho zajal, mťižeš se’obávat mnohých jiných, mocnějších. Rozpomeň se na mokkadema svaté kadiriny a muzabira, kteří jsou již dávno tvými nepřáteli. Jsou našimi spojenci. Co učiníš nám, jakoby s učinil jim.” “Připouštím a také jim se dostane odplaty vrchovatou měrou. Zatím jste v mém zajeti, budete potrestaní podle zásluh a zcela tak i Abd el Barák i muzabir.” “Ty se nikdy neodvážíš vložit ruku na mokkadema.” “Nepotřebuji se toho odvažovat, neboť jsem se již odvážil. Právě ti dva, které jsi jmenoval, odpočívají nad vámi ve skalách, spoutáni jako ty.” “To je-to je—” “Pravda,” přerušil jsem ho a vylíčil mu stručně, kterak jsem muzabira a mokkadema zajal. Učinil jsem to tak názorně, že museli uvěřit. A jestliže nabyli jistotu, že jsem se odvážil vložit ruku na mokkadema, pak ovšem se nemohli kojit nadějí, že bych je z bázně před pronásledováním ušetřil. A ten dojem jsem ještě zesílil doložkou: “A co si počnu se vším tím obtížným hmyzem, jejž jsem chytil nebo ještě schytám? Vyhladím jej z tváře země. Protože jste otrokáři, podléháte ovšem jinému soudci, ale vy jste chtěli také otrávit mého prťivodce a činili jste mu úklady. Na něco podobného zná zákon pouště jen jediný rozsudek: smrt. Zbývá vám velmi málo času k přípravě na odchod, neboť se zachovám strtičně a rychle.” “Nemohl bys to zodpovědět,” zahřmotil ben Kasawi. “Jsme poddanými egyptského khedive, a ty jsi cizincem.” “Jednáte proti zákonťim khedive a neuznáváte ho za svého pána. Z toho plyne, že s vámi mohu naložit podle 83 práva pouště. Budete rozdrceni jako červi, na něž dostupují paznehty velbloudťi.” “Chceš snad prolévat lidskou krev? Neříkal jsi, že křesťan je služebníkem lásky?” “Tak je, ale zároveň i služebníkem spravedlnosti. Nyní, když tě leká oprátka, utíkáš se k mé víře a před malou chvíli jsi hovořil o křesťanském psu. Hleď. Pes bude nyní tvým soudcem.” “Vím, že jednáš toliko z příkazu reise effendina a musíš nás tedy vydat jemu.” Ejhle. Chlapík měl strach. Obával se, že se žádám jeho smrt. Vydání v ruce reise efTendina, jehož se druzí tak obávali, připadalo mu nyní jako spása.

Mně to bylo zcela příjemné, neboť jsem nemusel mnoho slibovat, abych jeho mužstvo donutil ke složení zbraní. Nyní jsem již mohl doufat, že nepoteče krev - ale v tom se již přihodila nehoda, která mohla tuto naději úplně zmařit. Shora se totiž rozlehl strašný, jako pozoun hřmotný hlas: “Stťij. Zastav se. Zťistaň tady.” Tak umřel řvát jen Selim, strašlivý Selim, kolohnát. Uhodl jsem hned, jaký je

smysl jeho výkřiku. Některý zajatec mu práskl do bot - snad dokonce oba. A jeho povyk byl úplně zpťisobilý, aby probudil celé ležení. Sotva dozněl první řev, již zase napínal darebný chlap své kovové hlasivky k novému řevu. “Effendi, effendi, dej pozor. Mokkadem a muzabir utíkají,” troubilo to mezi skalami. Nešťastník. Byl jsem rozzuřený. Já měl dát pozor - on však pozor nedal. Kdo mohl v takové tmě zpozorovat uprchlíky, pustit se za nimi a dohonit je? Bylo to nemožné, zvláště v tak napjaté situaci. Bylo třeba rychle jednat. Vojákovi, jenž střežil mé zajatce jsem poručil: “Setrváš u tohoto bena Kasawi a ručíš mi za něho svou hlavou. Hne-li se z místa, vrazíš mu bodák do břicha a spatříš-li některého uprchlíka, zastřelíš ho bez rozmyšlení.” Pak jsem pokynul šeredovi a pokračoval jsem: “Propustím tě řadou svých asakerťi do obklíčeného ležení, kde povíš svým druhťim, že tábor je obklíčený. Vy-84 dal jsem rozkaz, aby byl zastřelen každý, kdo se odváží z tábora ven. Pověz jim to. Poslechnou-li, snad budu jednat mírněji.” Uvolnil jsem mu pouta, popadl jsem ho za límec a postrkoval vpřed, maje ben Nila v patách. Dorazil k řadě vojáku, pustil jsem ho a chlapík byl hned v prachu. Bylo třeba vyčkat, k čemu se nyní otrokáři odhodlají. Asakerťim jsem nařídil, aby se položili na zem a vyčkávali s ručnicemi v rukou, co se bude dít. Získali tím poněkud výhled, neboť pohlíželi od země nahoru, mohli snáze pozorovat, kdyby se někdo blížil. Sám jsem odevzdal ručnici ben Nilovi a plížil se k tábořišti. Ošklivec již věděl, kolikrát jsem byl na zvědách. Měl-li jen špetku rozumu v hlavě, musela se mu kmitnout myšlenka, že se pustím na zvědy znovu a podle toho se mohl zařídit. Ale přes to vše odvážil jsem se dopředu, až jsem dorazil k nejbližšímu stanu. Nedaleko se kupili otrokáři v neurčitý chumáč. Slyšel jsem, že k nim ošklivec mluví. Zaslechl jsem jen několik slov, ale stačilo to, abych uhodl jeho úmysl. Zatím co někteří mužové zaujali postavení u stanťi, chtěli druzí vyrazit směrem, kde byl střežen ben Kasawi a vyprostit ho. Kdyby se jim to zdařilo, měl bych o výhodu méně. ” Bylo třeba je hned ztrestat. Mohli jsme též nechat chlapy přejít a vniknout zatím tiše do tábora a zmocnit se jej, ale takový čin by byl pochybený, neboť jsem se chtěl zmocnit nejen ležení, nýbrž i mužťi v, něm. Rozhodl jsern se tedy, že je vťibec nepropustím. Dostalo se jim výstrahy. Jestliže nás přesto hodlali napadnout, byli sami odpovědní za následky. Vrátil jsem se, stáhl jsem polovici mužstva do jediného bodu, odkud se dal výpad otrokářťi ovládat. Vojáci poklekli, držíce ručnice. Sotva se tak stalo, zaslechl jsem kročeje. Pak jsem je spatřil: přicházeli přikrčeni, hopku-jice. Sklonivše ručnice, vojáci vystřelili na povel. Ozvěna se odrazila od skal, promísená výkřiky několika raněných, pak nastal rychlý ústup otrokářťi. Věru, ustupovali, utíkali zpět, ztrativše odvahu i rozvahu. Jejich ztráty nebyly malé. Nevystřelil jsem, ponechávaje.si rány v záloze. Asakerové se tiše vrátili na předešlá místa a sevřeli znovu pťilkruh. 85 V tom k nám kdosi běžel zezadu. Spatřiv ho, pokročil jsem mu vstříc. Chlapík stanul a již hlaholil ryčně: “Effendi. Kde jsi, effendi?

Hledám tě již hodinu.” Selim. Nešťastný, neštěstí přinášející Selim. Tento starý matonoha neuměl nic, ale pranic, než všechno dělat naopak. “Neřvi chlape,” řekl jsem mu nevrle. “Co tě napadá tak řvát?” “Abys mne slyšel, effendi.” “Nesmysl. Nepomýšlíš na to, že tě i nepřátelé slyší?” “Nechť. Mťij hlas roztřese i nejzmužilejšího nepřítele -” “Nevychloubej se. Chvíle je vážná. Tvťij řev všechno pokazil a při nejmenším jsi zavinil, že tekla krev.” “Alláh kerim. - Buď mi Alláh milostivý. Slyšel jsem výstřely. Jsou naši asakerové pobiti?” “Do posledního muže. Zbyl jsem tady sám - a ty.” “Utíkejme.‘Rychle. Eífendi, pojď rychle.” Popadnul mne za rameno a táhl mne za sebou. “Stťij, starý zbabělce. My jsme vystřelili a nepřátelé vzali nohy na ramena.” “Hamdulillah. Však jsem věděl, zeje mťij hlas postraší. Jakmite se objevíme, utíkají hrdinové a národové, neboť znají hlas nejzmužilejšího a nejodvážnějšího bojovníka kmene Fessara -” “- - hlas největšího osla, jehož jsem kdy viděl. Poslyš: před oslem se nesplaší ani vťil, ani žába, ani myš. Chlapíku, pros Alláha, aby tě obdaroval aspoň jednou v celém životě zdravou myšlenkou,” která by nebyla tak docela převrácená. Zajatci, kteří ti byli svěřeni, utekli?” “Šejk Monassirský je propustil.” “Šejk? Což je hlídal šejk?” “Ne, nýbrž já, ale povím ti, jak to bylo, abys poznal, že jsem nevinen a že jsem udělal všechno, abych tyto otrokáře řádně poděsil. Seděl jsem u zajatcťi nahoře a šejk také. Uvažoval jsem, kterak by si počínal v mém odpovědném postavení udatný bojovník, neboť ve vadí mohlo dojít k boji a zajatci toho mohli použít k útěku. Bylo třeba, abych byl řádně vyzbrojen. Proto jsem nabil, abych udržel nepřátele dole i zajaté nahoře v šachu. Do bambitek jsem dal po dvou a do ručnice tři kulky.” “A dvojnásobné množství prachu?” 86 “Trojnásobné, neboť čím víc kulek, tím víc prachu - to přece ví každý střelec.” “Selíme, zbláznil ses docela? Tvá žalostná a střílející trubka by praskla při první ráně a poranila by tě.” “Oho. Člověk jako já vždycky zasáhne toho, na něhož míří a mně přece nebudeš přisuzovat při mém rekovství, že bych mířil na sebe.” “Tři koule v jedné hlavni. Takové blbství ti našeptal strach. Chtěl jsi patrně nahnat zajatým strach a dosáhl jsi pravý opak, neboť postřehli s velikým zadostuči-něním, že tvá ručnice mťiže ublížit jen tobě.” “Toť chybný, výklad, ačkoli šejk tvrdil totéž.” “On to řekl? Kdy?” “Když jsem chtěl na uprchlíky vystřelit.” “Ovšem. Chápu docela. Ale zajatci přece byli svázaní.” “Ovšem a byl jsem dokonce tak opatrný, že jsem jejich pouta občas podroboval prohlídce. Vysmívali se tomu, ale protože jen hlupci, jak známo, se vysmívají bez příčiny, zahalil jsem se v ctihodnou dťistojnost dojemného mlčení. Zato hovořili mnoho se šejkem.” “Šeptem či hlasitě?” “Šeptem. Zprvu jsem je vybízel, aby hovořili Srozumitelně, protože jsem chtěl jako strážce vedeto čem hovoří. Oni mne však upozorňovali, že hlasitý hovor by byl dole ve vadí slyšen. To mohlo pokazit tvťij záměr a proto jsem rád připustil, aby mluvili šeptem. Doufám, že jsem tím tvťij záměr znamenitě podporoval.” “Zajisté. Protože nelze už na věci nic změnit, raději o tom svťij úsudek nevyjádřím. Chci však vědět, jak provedli svťij útěk.” “Rychle. Šejk vytasil nťiž a prve než jsem tomu mohl zabránit, prořízl zajatým pouta. Tito vyskočili a vzali nohy na ramena.” “Šejk. A utekl s nimi?” “Nikoli. Sedí nahoře, právě tam, kde seděl dříve.” “Řekl ti, co ho pohnulo k tomu činu?” “Neřekl. Chce prý to říct tobě. Když ničemníci utíkali, zvedl jsem pušku, abych je provrtal kulkami, ale šejk mi vzal ručnici a řekl, že by se hlaveň rozběhla po celé poušti. Protože mohla mít hlaveň nějaké poškození a protože potřebuješ jistě velice mťij život a ochranu, dal jsem mu 87 za pravdu a spokojil jsem se tím, že jsem tě na událost upozorňoval.” “Kterým směrem se uprchlíci pustili?” “Kdo by mohl ve tmě určovat směr? Pryč jsou a kam se poděli, ví jen Alláh a prorok. Kdyby jim šejk nerozřízl pouta, seděli by dosud nahoře pod ochranou mého bystrého zraku, jemuž nic nemťiže uniknout. A nyní mi pověz, co mám udělat? Mám napadnout otrokáře, abych je rozsápal?” “Ne, ne a třikrát ne. Nařizuji ti přísně nedělat nic. Chci být bezpečný před tvým rekovstvím, rozumíš. Ale když již tak udatně mluvíš o boji, kdepak máš ručnici?” “Hm. Leží nahoře.” “Proč jsi ji nepřinesl?” “Proč? Má porouchanou hlaveň, effendi. Kdyby praskla, mohl bych snadno zranit některého dobrého přítele. Raději se v boji spolehnu na ohromující dojem svého hlasu.” “A já tě žádám zcela dťitklivě, abys mlčel. Nechci tě již slyšet a také vidět. Rychle nahoru, pryč odtud a tam se posad’ k velbloudťim. Rád bych jen věděl, jaké nešťastné znamení stálo na nebi při tvém zrození.” “Zrodil jsem se ve znamení es saba - lva - effendi.” “Tedy se nebe zmýlilo. Patrně taní mělo být znamení es saratan, raka. Opakuji: Utíkej zpět, co ti nohy stačí a dbej, abys byl již u velbloudťi. Doufám, že jim tvá přítomnost neublíží.” Selim chtěl patrné něco namítat, ale pohrozil jsem mu a odešel jsem, zanechav ho s otevřenými ústy. Především bylo nutné, abych zmenšil své bojové síly o tři muže, které jsem hned vyslal za Selimem, obávaje se, že by se uprchlíci mohli vrátit a zabezpečit svťij útěk krádeží dvou velbloudťi. Bylo nutné zesílit stráž u zvířat. Pak teprve jsem mohl promluvit s poručíkem. Zuřil také, že nám mokkadem a muzabir upláchli, nemohli jsme však na tom nic změnit, neboť na pronásledování uprchlíkťi nebylo pomyšlení. Potřebovali jsme každé rameno

a nemohli jsme vojáky postrádat. Noční temnota se zvolna rozptylovala, aniž se obležení pokoušeli o útěk. Když se pak i do vadí snesl úsvit nastávajícího dne, viděli jsme otrokáře u stanťi. Patrně v noci očekávali náš útok a byli připraveni k obraně. 88

7 Přehlednuvše situaci, uznali jsme, že jsme ve výhodě. Otrokáři měli sice jakýsi úkryt mezi zavazadly, stany a soumary, avšak chyběly jim ručnice, tedy hlavni věc. Dal Jsem přivést ben Kasawi, abych s ním promluvil. Jeho tvář byla hrozně zasmušilá a jakmile se rozhlédl, zachmuřil se ještě víc. “Nuže, co tomu říkáš?” tázal jsem se. “Kdo zde podlehne?” Chlapík se zkoumavě rozhlížel po ležení a pak bloudil zrakem po skalním okrsku. “Koho hledáš? .Snad Ibn Asla? Ten zde ještě nemťiže být. Nebo snad mokkadema a zlodějského kejklíře? Nemohou vám pomoct, protože sami potřebují pomoc. Nemají zbraně ani velbloudy a budou záhy dohonéni lidmi, jež za nimi vyšlu.” “Alláh il Alláh. Kdo mťiže za kismet?” procedil mezi zuby. “Nikdo. A tvým kismetem je smrt.” “Kdy zemřu?” “Asi za čtvrt hodiny.” “Dáš mne’zastřelit?” “Ne.‘Dostaneš na krk provaz a velbloud tě povleče, dokud nezemřeš.” “Ó, Muhamád. Ó, Abu Bekr. Svého souvěrce bys jistě nesmýkal na provaze.” “Nestěžuj si. Padouch je padouchem, třeba vzýval Mojžíše, Buddhu, Krista nebo Mohameda. Stane se ti po právu.” “Každý člověk putuje v životě cestou, která je mu předurčená. Nikdo nemťiže jednat jinak, než jak osud určí. Proto člověka nesmí stihnout vina.” “Hm. To by ovšem byla velmi laciná výmluva pro tebe, ale nevěřím, že by ti uvolnila oprátku na hrdle. Bylo-li tvým kismetem, abys požíval otrokářské slasti a výhody, poroučí týž kismet, abys okusil také smutné konce, jež jsou otrokářťim údělem. Budeš žít ještě dvanáct minut -vlastně již jen deset a pťil.” “Nepočítej tak rychle. Snad se dohodneme. Daruj mi život a dám ti otrokyně.” “Nenáleží ti již rozdávat lidské bytosti, které jsou majetkem toliko Boha.” 9O “Vezmi si tedy velbloudy.” “Vezmu je, neboť mně už patří. Mohu po nich vztáhnout ruku.” “Vezmi tedy všechny mé lidi a usmrť je třeba - ale mne ponech naživu.” “Muži, jsi nejen zločincem, ale též zbabělcem. Pomáhal jsi vraždit tisice Negrťi, Sudáncťi a Beduínťi, starých i mladých a vlastní smrt naplňuje tvou duši zděšením. Necítíš, jak bohaprázdný, jak ďábelsky sobecký je tvťij návrh? Abych vyrval jediného lotra spravedlivému trestu, mám pobíjet padesát lidí? Hrozím se tě.” “Nechť se hrozíš nebo ne. Já se tě nehrozím, já se jen strachuji poslední chvíle svého života. Nemuč mne již. Chci žít, žít. Dej mi život a vykonám, co mi rozkážeš.” Ten strašlivý chlap skuhral strachem hťiř než Selim. Ošklivil jsem si ho a proto jsem řekl, abych se zbavil nepříjemného pocitu: “Dostojíš slibu, přijmu-li jej v zástavu?” “Přisahám ti, effendi, že dostojím, přisahám, jak si přeješ,” skuhral všechen zsinalý. “Dobrá. Chci být mírnějším, než zasluhuješ. Pravíš, abych tě odevzdal reisovl effendina. Jsem ochoten vyhovět tvému přání, učiníš-li, co nařídím.” / “Poroučej, effendi. Poslechnu hned.” “Nechci, aby byla dále prolévána krev. Z nás není dosud nikdo zraněný, na vaší straně jsou však ranění a snad i mrtví. Je to dťisledek toho, že tvťij druh zneužil rné dobré vťile a podráždil lid v ležení k odporu proti nám. Přesvědčil jsi se, že je nemožné prolomit naši hráz. Buď postřílíme tvé druhy našimi dalekonosnými ručnicemi, nebo padnete Jiromadně v boji, odvážíte-li se výpadu a to dřív, než nás vaše nože zasáhnou. Vzdáte-li se dobrovolně, slibuji vám, že ušetřím život všech a že vás vydám reisovi effendina.” Otrokářova tvář se o poznání vyjasnila. Znal nedostatky egyptského soudnictví a zvláště v takové odlehlosti od civilizace. Být v rukou soudťi nilské oblasti znamená asi tolik, co možnost laciného výkupu. Otrokář patrně považoval také spravedlnost reise effendina za úplatnou, neboť odpověděl: “Souhlasím. Přistupuji na tvťij návrh.” 91 “A máš tolik moci nad svými lidmi, aby tě poslechli?” “Mám ji,” zvolal. “U nás za neposlušnost je stanoven •trest smrti. Bez přísnosti by nebylo otrokářství.” “A jak jim chceš svťij rozkaz tlumočit?” “Smím do ležení?” “U Alláha, nikoliv.” “Dovol tedy, abych zavolal některého muže, s nímž bych vše ujednal.” “Dovolím, ale to jednání se stane v mé přítomnosti.” Zmínil jsem se již, že asakerové měli na velbloudu celý náklad okovťi s pouty.

Poslal jsem nyní nahoru vojáka, aby velblouda přivedl. Na volání zajatého velitele, jemuž v ležení porozuměli, přišel starší muž, jenž se k němu posadil. Ben Kasawi mu vysvětlil své rozhodnutí s náležitým odťivodněním. Starý loupežník pak povstal, pohlížel na mne velmi zasmušile a konečně pravil: “EfTendi, vzal jsi nám ručnice a mťižeš nás postřílet, kdy se ti zlíbí. Víme to a podrobujeme se ti. Dostťij svému slibu, že nás vydáš reisovi effendina, nedomnívej se však, že budeme usmrceni. Tu radost nedopřeje žádný egyptský soudce Frankovi. Snad se později ještě shledáme a pak bude na tobě, aby ses nám vzdal na milost a nemilost” Odešel a za chvíli přiváděl voják velblouda s pouty. Sešel s ním do vadi na témž místě, kudy jsem večer sestoupil s ben Nilem v úloze damietského starosty. Na každém řetězu byla spona pro ruku a dvě pro nohy. Kdo byl takto spoutaný nemohl se pokusit o útěk, zvláště ne v poušti, kde každý uprchlík se vydává všanc vyhladovění a vysílení. Pouta byla z velblouda složená a připravená pro otrokáře. Ti stáli, jak jsme viděli, shromáždění kolem zplnomoc-něnce velitelova. Starý otrokář jiní horlivě domlouval, načež se mezi ním a ostatními vyvinula pohnutá debata. Zdálo se, že nehodlají jeho návrhu vyhovět, potom se mu však přece podařilo přesvědčit je o nevyhnutelnosti, neboť rota se utišila a zplnomocněnec vyšel z tábořiště a oznamoval, že jsou všichni ochotni vzdát se. Jakmile však uzřel připravená pouta, zarazil se. Jevil nepříjemné překvapení a ptal se: “Co je to? Železnou pouta? Jsou snad určena pro nás?” “Tak je,” pravil jsem. 92 “Tomu se nemťižeme podrobit.” “Nemťižete? Oh. Přivyknete tomu velmi záhy.” “Nikdy. Jsme svobodní lidé a nedáme se poutat.” “Svobodní? Jste v naši moci a já vás odevzdám bezpečně reisovi effendina. To nazýváš svobodu?” “Ale k čemu pouta? Pravil jsi, že jsme ve vaší moci. Pak jsou železná pouta úplně zbytečná.” “Nemluv tak. Ačkoliv jich není třeba, poslouží úplně ke spokojenosti mého srdce, budete-li jimi vyzdobeni. Do-pravujete své otroky, které jste násilně zbavili svobody, aspoň mužské otroky, vždy v poutech, ačkoli víte, že vám v poušti nemohou uniknout, nechť se tím obohatí vaše vědomosti, zkusí te-li, jak chutnají pouta vlečená za vámi. Daroval-li jsem vám život, byla to milost naprosto nezasloužena a nemáte tedy nejmenší dťivod vzpírat se těmto jemným řetízkťim.” “Naši lidé se jim budou vzpírat. Nedají se spoutat.” “Je mi to lhostejné. Kdo se vzepře, dostane kulku.” “EíTendi, uvaž, že nejsme dosud zajati a že se mťižeme bránit.” “Pokuste se. Budete-li vzdorovat, nevyjde odtud živá duše a běda těm, kdož zavdají příčinu ke vzdoru.* “Vrátím se tedy znovu do ležení, abych to mužťim oznámil. Nevrátím-li se k tobě za čtvrt hodiny, věz, že jsme se rozhodli pro odpor.” “Bude to znamením vaší zkázy. Chci tě podporovat pro tvou vlastní bezpečnost a pro spásu ostatních několik výstřely. Jakmile upíyne čtvrthodina, střelím na ty, kdož se budou nejvíc vzpírat. Budu jim mířit na nohy.

Nechť poznají, jak umíme střílet, pak se snad spřátelí s řetězy a pouty.” Zplnomocněnec se vzdaloval velmi váhavě. Střelba na nohy se mu zdála příšerně povážlivou. Jakmile dorazil do ležení a řekl oč jde, spustil otrokáři pokřik. Zlořečili, co Jim jazyky stačily.

Postoupil jsem o několik krokťi, abych si zapamatoval ty muže, kteří prudkými posunky dokazovali, že se nejhťiře vzpírají. Pak se rozpředla nová porada, jejímž výsledkem měl být - útok na vojáky. Viděl jsem to, aniž jsem porozuměl slovťim, neboť Beduíni uvolňovali v opascích nože a prohlíželi pistole, jsou-li v pořádku. 93 Čtvrthodina uplynula. Vzal jsem pušku a vzal si na mušku největšího křiklouna. Jakmile jsem stiskl spoušť, vyskočil za hlasitého nářku do vzduchu a upadl na zem. Roztříštil jsem mu levé stehno. Zuřivý křik byl odpovědi na mťij výstřel a ihned postoupil jakýsi chlap, výhružně mávající nožem. Měl jsem dosud namířeno a vystřelil jsem znovu. Chlap se svalil, ale rval dál. Strhl se nový povyk, proto jsem rychle ručnici nabil. Zplnomocněnec ustoupil od ostatních o několik krokťi. Strach před mými kulemi ho patrně k tomu pohnul. Pak jim znovu horlivě domlouval, otrokáři však znovu hřmotili a jakýsi muž se vyřítil z houfu, přiskočil k plnomocní-kovi a šermoval mu nožem kolem nosu. Dlouho však nešermoval, neboť

má koule ho srazila. Nťiž mu vyletěl z ruky a chlapík, drže si koleno, hlasitě naříkal. Tentokrát nikdo nekřičel. Snad si otrokáři mysleli, že jsem tak dobře mířil jen náhodou, ale třetí výstřel jim dokazoval, že se zmýlili a to již účinkovalo. Ranění leželi na zemi. Komu bude platit má příští koule? A zplnomocněnec jim znpvu horlivě domlouval, a když jsem zamířil ručnici po čtvrté, zamával rukama na obranu a křičel: “Nestřílej, effendi. Vyčkej.” “Jen minutu,” zavolal jsem a sklonil jsem ručnici. “Podivné. Otrokářťim ani nepřišlo na mysl, aby se skryli za stany, čímž by ovšem získali jen nepatrnou výhodu času. A jakmile uplynula minuta a já znovu zvedl ručnici, nechtěl již být nikdo zasažen. Odhazovali zbraně a zplnomocněnec křičel, mávaje nad hlavou rukama: “Nestřílej. Vzdáváme se.

Nestřílej, effendi.” “Tedy ven z ležení, jednotlivě a beze zbraně. U koho bude nalezena, bude oběšen.” Zplnomocněnec vyšel sám první. Došel ke mně a řekl vztekle: “Effendi, jsi hrozný člověk a tvé kulky lil sám šejtan. Myslím, že bys nás zranil všechny. Druha za druhem. Raději se podrobíme. Zde jsem. Spoutejte mne.” Jeho přání bylo hned vyhověno. Pak volal ostatní podle jmen a otrokáři přicházeli, jak byli voláni a sedali na zem spoutaní. Nikdo z nich nepromluvil, avšak pohledy, jimiž mne měřili, byly velmi výmluvné. Běda mně, kdybych byl později některému z nich padl do pazourťi. 94 Ošklivec se vyplížil naposledy a byl také jediný, který se nemohl mlčky podrobit osudu. Kráčeje podél mne, zahrozil pěsti a pravil: “Dnes mně, zítra tobě. Budeme spolu účtovat.” “Zaplatíš pak dvojnásobně,” pravil jsem. Ranění ovšem přijít nemohli a vojáci museli tedy pro ně. Jakmile byli i ti spoutaní, rozlétly se stany a dívky se z nich vyřítily. Nastal výjev, jejž nelze dost živě vylíčit. Tvrdí se všeobecně, že něžné pohlaví má ohromnou převahu nad silným, pokud jde o pohyblivost jazyka, že je myslím úplně lhostejné, přiznávám-li se k té teorii či ne, na mém místě však by se i nejpřesvědčenější odpťirce té teorie přesvědčil, že je oprávněná. Úžasná činnost mluvidel Beduinek kmene Fessara byla vskutku znepokojující. Byli jsme zahrnuti chvalořeče-ním, chvalozpěvy, chvalolichocením, chvalomazlením, takže jsme se chtě nechtě mlčky dali unášet tím přívalem. Dívky mne obklopily jako ryby červa, tlačily se, hemžily, všechny mluvily současně, mnohá měkká dlaň, mnohé oblé paže se mne dotýkaly a objímaly. Všechny mluvily, křičely, hlaholily, šveholily, zkrátka ohlušily mne. Hučelo mi v uších, jako bych padal do mořské tťině. Rozkročil jsem se, abych měl pevnější postavení v tomto moři dívčích pružných těl - ale kdež.

Postrkovaly mnou na všechny strany, nadzvedaly mne a zase rovnaly, když jsem pozbýval rovnováhu - věru - zpotil jsem se jako myš. Čestnou výjimkou byla mladistvá sličná dcerka šejkova, Marba. Stála opodál, nezúčastnila se toho příboje a nechala své družky pobíhat. Jakmile však zpozorovala, že mne již jímá tesknota a mdloba, pronikavě vykřikla. Pak ode mne všechny-krásky odešly a shlukly se u ní. Teprve pak přišla ke mně, upřela na mne své krásné, tmavé a velké oči a řekla: “Tak tě tedy poznávám, effendi.

Toužila jsem tě vidět zblízka. Pozorovaly jsme tě, když jsi přemáhal odpor našich mučí tělu. Děkujeme ti a já tě prosím, abys nám dovolil provést na oslavu našeho osvobození fantazii.” Fantazii. Beduini jsou posedlí po fantaziích a nedají si ujít žádnou příležitost k jejímu provedení. Bylo snad kruté, že jsem odepřel svolení, ale na podobnou slavnost 95 nebylo ani pomyšlení v tak skrovně odměřeném čase. Fantazie trvá při nejmenším několik hodin, někdy i několik dní - a ještě k tomu ženská fantazie. Tyto slečny z rovníkového pásma si nezadají v ničem ze seveřankami. Potřebovaly by nejméně pťil dne jen k toaletě. A pak prťivody, zpěvy, křepčení, výskám, tance a konečně jednotvárné nápěvy s ustavičným “lullulu-lulú”. Ne! Aspoň dnes ne. Abych se však přece nějak se ctí vymanil z osudné negalantnosti, odpověděl jsem sličné Beduince: “Bude pro nás nesmírnou radostí, dovolíte-li nám zúčastnit se té fantazie. Ještě jsme nedopadli vťidce této karavany, Ibn Asla, a pokud ten je na svobodě, nesmíme pomýšlet na podobnou slavnost.” “Vím určitě, effendi,” ozvala se dívka, “že se ho nemusíš obávat. Když jsi urněl přemoct jeho bojovníky, aniž ti při tom byl zkřivený jediný vlas, přemťižeš také jeho, když je osamocený.” “Nechci se o to přít, milá dcero, ale dokud se s ním nevyrovnáni, nebudu mít klid. Přijde brzy a nikoli sám, jak tvrdíš, neboť má při sobě družinu. Kromě toho nám uprchfi dva dťiležití zajatci, jež nutno stihat, neboť je musím dopadnout, aby na mne odjinud nepoštvali otrokářskou sebranku. Proto tě prosím, abys mi popřála čas.” “Effendi, uznávám tvou snahu. Své dílo musíš ovšem dokončit. Ale pak, až dokončíš jistě dovolíš, abychom tě oslavili zpěvem a tancem na dťikaz své vděčnosti.” “Zpťisobí-li ti to radost, přivolím milerád. Nyní pťijdu k raněným - -” Marba mne prudce zadržela. “Sečkej ještě okamžik,” pravila rázně. “Ti lidé nezasluhují, abys jim byl pomáhal, aby ses jich ujímal. Dychtí po pomstě a po tvém životě - čtu jim jejich myšlenky z tváří. Jestliže zahynou na své rány, nechť zahynou - vždyť jinak nechtěli.” “Jsou to lidé, dceruško.” “Nejsou, nýbrž jsou to zuřiví dravci a prve než tě k nim pustím, prosím tě, abys mi odpověděl, jak naložíš s nimi a jak s námi.” “S vámi? Dovedeme vás přes Berber domťi. V Berberu 96 je reis effendlna, který vás pošle s bezpečným prťivodcem do vašich duaríi.” “Musiš s námi, aby ti mohli naši otcové a bratři poděkovat. A co se stane těmto lupičťim žen?” “Odevzdám je reisovi effendina, který na ně vznese obžalobu a dá je ztrestat.” “Kým?” “Soudci egyptského khedive.” Dívčina se zasmála, mávla rukou, jako by odháněla mouchu a rozhlédla se po svých družkách, které se rovněž smály. Patrně měly již vědomosti o slepé spravedlnosti egyptské, neboť Marba hovořila jako o ztracené vlásničce: “Egyptští soudcové. Ti jsou všude známí. Ibn Asi zaplatí a soud zamhouří oči. Ale Ibn neoloupil egyptské soudce, nýbrž náš kmen a proto vynese rozsudek náš kmen a nikoliv egyptští soudcové. Žádám, aby tito loupežníci byli dopraveni do našich duarťi.” To děvče mluvilo jako královna Tomyris přeslavné paměti. To nebyla Esther, to byla Judita - to byla Herodiada. Do takových rozpakťi, jako ona, mne nepřivedla ani celá svatá kadirina se všemi mokademy, muzabiřy a svatými fakiry. ‘ “Rozuměj mi. Za sebe bych nic nenamítal, ale při nejlepší vťili není možné tvému přání vyhovět.” “A mťiže mu vyhovět reis effendina?” “Také nemťiže, neboť je vázán rozkazem a zákonem.” “Zákonem,” pravila opovržlivě. “Tyto zákony jsou k nám nespravedlivé a nepotřebujeme je. Vzpomeň, co spáchali tito lidé. Mám ti to vyprávět? Jaký bude jejich trest? Naše matky, naše děti, nejstarší starcové a rabátka se povalují ubití, umučení v písku pouště. My jsme zneuctěné a naši mužové smrtelně uraženi. Co jsme vytrpěly cestou až sem. Nemáme snad právo k pomstě podle zákona pouště? Effendi, zapřísahám tě, abys byl ke mně upřímný. Bude dovoleno našim mužťim, aby se mstili? Budou jim tito pachatelé vydáni?” “Myslím, že nebudou.” “Děkuji ti. Jdu.” Její zrak hrozivě zaplanul při posledních slovech. Pak ustoupila ke svým družkám a já šel k raněným. 97 Postřeleni loupežníci se hryzali bolestmi do krvavá, ale nepoctili mne ani pohledem, když jsem jim za asistence ben Nila přikládal obvazy. Tam, kde jsme odrazili noční útok, leželo pět mužťi a u velbloudťi jsem nalezl několik těžce raněných, kteří byli již obvázaní svými druhy. Pak jsem se chtěl podívat do stanu, avšak má pozornost byla v tom upoutána jiným směrem. Zavadil mi totiž o sluch řev, proti němuž hlas onoho stentora, jenž uměl, jak známo, překřičet padesát mužťi, byl hotovým zeiýro-vým vánkem. Obrátil jsem se a spatřil jsem ovšem Selima, který se hnal ze skal po stezce s rouchem jako prapor prorokťiv a pohyboval rukama jako lopatami větrníku, při čemž řval zplna hrdla: “Hamdulillaah. Sláva, chvála a čest jsou nám zachovány. Přemohli jsme je. Zvítězili jsme. Byli poraženi, povaleni, rozdrceni. Naplijete jim do vousťi, zbabělým psťim.” Seskočil ze stezky, hnal se ke spoutaným otrokářťim, pak náhle stanul asi pět krokťi od nejbližšího z nich, obešel jej slušným obloukem a podepřev dlaně o boky, ryčně troubil: “Konečně vás máme, konečně jsme vás dopadli, vy nehodní bídníci, vy špinavci. Supové vás sežerou, šakalové a hyeny roznesou vaše kosti a chrupavky. Síla mého ramene vás srazila do písku a lesk mé slávy vám přiložil pouta na klouby. Pozvedněte oči ke mně a pocítíte, jak se vaše srdce hrťizou zachvěje při pohledu na hrdinu všech hrdinťi, na největšího a nejslavnějšího bojovníka nejudatnějšího kmene Fessara.” Jeho hlahol se však dočkal

úspěchu, jehož Selim neočekával. Na jeho řev vyběhly Beduinky zvědavě ze stanťi, spatřily ho, zaštěbetaly cosi mezi sebou a jedna z nich zvolala udiveně a posměšně zároveň: “Selim el fallach, el džahani - Selim uprchlík a zbabělec. Jak se sem dostal? Co chce mezi těmito statečnými muži?” Selim trhl tělem, rozklátil končetiny. Vztyčil hlavu a osopil se na dívku, změřiv ji pyšně a pohrdlivě: “Umlkni, dcero pomluvy. Znám tě. Tvá huba je nikdy neumlkající troubou, před níž by i nejsmělejší hrdina 98 uprchl. Pozvedni ke mně zrak a uzříš ve mně Selima, vítěze mnohých bitev, nepřemožitelný meč války, skvělý vzor všech bojovníkťi, příklad a obraz nejstatečnějších mužťi všech národťi, kmenťi a stanťi.” Rozpustilý dívčí smích mu byl odpovědí, ale Selima neodstrašil. “Smějete se?” pokračoval zlostně. “Nevíte snad, že vás mohu za to potrestat? Mám snad těmto loupežníkťim zde sejmout pouta a propustit je, aby vás zavlékli do otroctví, z něhož jsem vás právě vyprostil? Zde jsou mé ruce, jimž děkujete za svou spásu. Tiskněte a líbejte je, tvorové bez duše, vyhnanci z ráje. Spusťte sborem chvalozpěv na mé činy a slávu mého hrdinství. A ty, effendi, pověz těmto dcerám smíchu, koho mají před sebou, pouč je o výbor-nosti mých vlastností a poruč jim, aby mne obklopily úctou a bázní.” Připadalo mi hloupé odpovídat mu, ale Beduinka, která ho tak potupila, popošla ke mně a tázala se zpříma: “Effendi, náleží tento muž vskutku do tvé družiny? Padla na něho nezasloužená milost, že smí bloudit ve tvém stínu?” “Je mým sluhou,” odpověděl jsem. “Sluhou, přítelem a ochráncem,” opravoval Selim dťitklivě. “Divy boží!” zvolala beduinská dívka. “Ty a tento Selim, který byl pro svou zbabělost vypuzen z kmene, aniž se směl oženit.” “Mlč již, pozoune pomluv a klevet,” rozkřikl se na ni dlouhán. “Nebyl jsem vypuzený, nýbrž jsem odešel dobrovolně, puzen silou své odvážnosti, abych v cizině vykonával hrdinské skutky, k nimž v našem bídném duaru nebyla příležitost. A nyní se vracím, ozářen sluncem slávy, do fessarašských vesnic, kde mi budou stavět pamětní balvany s nápisy, hlásající mou slávu potomstvu.” Selim domluvil a odcházel vznešeně a hrdě, jako by byl vskutku Cidem nebo Bayardem. Tedy vypuzen z kmene. Něco podobného se nestává zhusta. Bylo mi věru líto, že mu to bylo řečeno tváří v tvář, ale vinu nesl on sám. Což nemohl svou výmluvnost držet na uzdě? Proč se vťibec ukazoval? Bylo již na čase, abych se vypravil stihat mokkadema 99 a muzabira, což jsem nikomu nemohl přenechat. Uznával jsem sice, že má přítomnost v táboře je potřebná, ale myslel jsem, že se mohu spolehnout na poručíka. Jakmile jsem se mu však o tom zmínil, zakyselila se jeho tvář a pronesl stísněně: “Povím ti přímo, effendi, že by mi bylo mnohem milejší, kdybys u nás setrval. Dopravit toto množství zajatých skrze poušť a při tom držet na uzdě tolik ženského plemene - to je víc než zmohu a než mťiže khedive ode mne požadovat.” “Ale, ale. Zajatci jsou spoutaní a ženy pťijdou s tebou dobrovolně.

Jaképak obtíže s nimi?” “Oh - kdo mťiže vědět! Kdo umí ovládat ženu a kdo jich umí ovládat šedesát? Effendi, nečiň mi toto hoře, nenakládej mi je všechny na hřbet. Vždyť ani nevím, kterou cestou se s nimi pustit.” “Rozumí se, že pťijdeš ke studnici, kam asi také chvátají naši dva uprchlíci. Oni vědí, že tamodtud přijde Ibn Asi a proto mu kvapí vstříc, jinak by zahynuli v širé poušti žízní.” “Jedeš tedy za nimi a já mám jít za tebou? Což mineš-li se s ním a Ibn Asi na nás vrazí?” “Nu, nemáš dost asakerťi? S ním bude sotva pět mužťi.” “Oh - jeho se neobávám. Nebudu s ním dělat cavyky, ale ženy, ženy mi pťisobí starosti, velké starosti.” “To nechápu. Naložíš je do tachtirvanťi a pojedeš. Jakápak starost o ně? A zajatce dáš rovněž přivázat na velbloudy. Kdyby byli nucení jít pěšky, dorazili byste k biru Muratovu až za dva dny a zatím by vám voda došla. Pojedou-li, dorazíš k studnici již příští noc.” “A ty pojedeš sám?” “Nikoli. Doprovodí mne ben Nil.” “Stačí ti to, setkáš-li se s ed džasurem?” “Úplně. Dťivěřuji si tolik, že se nebojím srazit se s ním sám. Abych však postupoval zcela bezpečně, rozhlédnu se dříve, po stopě uprchlíkťi.” Náš tábor, z něhož mokkadem a muzabir upláchli, ležel na severním břehu vadi, než přesto vše jsem vystoupil na jižní břeh, neboť v tom směru ležela Muratova studnice. Byl jsem přesvědčen, že za noci sestoupili do vadi, 1OO přešli je a vyšplhali se na jižni břeh. Vystoupil jsem na výšinu, kráčel jsem přímo do pouště, pak jsem se obrátil napravo a pátral, stále se drže rovnoběžné ze skalisky, v pisku po stopách. Nemusel jsem hledat dlouho a narazil jsem na dvojí šlépěje, přicházející z vadi a mizící v poušti na jih. Mohl jsem se klidně vrátit. Večer jsem byl svědkem toho, když byla Marba bičovaná, a rozhodl jsem se, že za to velitele i ošklivce ztrestám. Měli rovněž dostat napráskáno, a chtěl jsem ten trest vidět dřív, než odjedu. Ale k této exekuci nedošlo. Když jsem sestupoval do údolí, vítal mne z ležení zvláštní lomoz, jehož příčinu jsem nemohl rozpoznat. Beduinské dívky prozpěvovaly jakousi píseň hrdelními tlumenými zvuky a do jejich zpěvu hromoval hlas poručíkťiv. Co se přihodilo? poručík, sotva jsem dosáhl skalního úpatí, mně běžel vstříc a volal: “Ó, effendi, nejsem tím vinen. Já za to nemohu.” “Za co? Co se stalo?” “Nemohl jsem tomu zabránit. Sběhlo se to tak rychle. Kéž bys neodešel. Kéž bys tu zťistal.” “Mluv přece. Co se přihodilo?” Místo aby odpověděl, bědoval všecek zničen: * “A já že mám s těmito ženami putovat <celou pouští? Nikdy. Co bych si počal, kdyby zběsilost napadla celé toto ženské stádo?” “Poručíku, odpověz mi přece! Chci vědět, co se přihodilo?” “Vražda, dvojnásobná vražda. Pojď a pohleď!” Popadnul mne za ruku, vlekl mne za sebou do ležení, kde stáli asakerové a”dívky v těsném kruhu kolem spoutaných otrokářťi. Když jsme došli, kruh se rozevřel. Vstoupil jsem a uviděl na zemi “syna ukrutnosti” a jeho šeredného druha. Byli mrtví. Srdce jim bylo probodeno nožem. Nikdo se neozval. Zpěv i mumláni zmlkly, zraky všech byly upřené k mé tváři. Věděl jsem hned, jak se to přihodilo, mťij zrak pátral po Marbě. Stála asi tři kroky ode mne vedle ben Nila. A pohlížejíc na mne vzdorně svým krásným zrakem, popošla ke mně a zvolala: “Potrestej mne, effendi. Tito dva mne mučili. Pruhy na 1O1 mém těle mohly být smyty jen jejich krvi. Nechtěli jste je vydat pomstě mého kmen - vzala jsem tedy sama pomstu nad nimi. Vykonala jsem rozsudek. Ostatní vrahy ti daruji, ale tito dva patřili mně. Tedy mne potrestej!” A podávala mi svťij nťiž. “Komu patři tato popravčí zbraň?” tázal jsem se. “Mně,” odpověděl ben Nil, přistoupiv. “Vytrhla ti jej z ruky?” “Nikoli, eífendi. Požádala mne o nťiž a pťijčil jsem jí jej.” “Řekla ti, proč jej chce?” “Ano a nebránil jsem jí, neboť ctím zákon pouště. Tito dva zasluhovali stonásobně smrt, avšak jejich soudcové by se dali zaslepit zlatem a propustili by je. Snad některý z nich dostane baštonádu a posedí si nějakou dobu v žaláři a to je všechno. Mokkadem a muzabir propadli také mé pomstě, ty’s mi však bránil vykonat, co jsem byl povinen své cti.

Kdybych je skolil, zrak Alláhťiv, jestliže se nyní k zemi sklání, nebyl by už urážen pohledem na dva padouchy, kteří ti uprchlí. To jsou následky tvé shovívavosti k ňdem-dravcťim, kteří měli být bez milosti vypleněni z tváře země. Uznávám pravomoc zákonťi a vírn, že je dobře národťim, kteří se řídí zákonem, jestliže však ten, kdo zákon střeží a bdí nad jeho prováděním, se dává uplácet a propouští vrahy, pak je povinností poškozeného, aby soudil sám a trestal, jak je povinen své cti a pomstě. Chceš-li Marbu potrestat, potrestej i mne, protože mám podíl na prolité krvi. Schvaloval jsem její úmysl a podporoval jsem jej.” A postavil se k děvčeti. Co jsem mohl dělat? Podle toho, jak se tato záležitost vyvinula, byl jsem vlastně teď bezbranný. V duchu jsem si ještě přiznával, že osud usmrcených vyvolá léčivý dojem na ostatní otrokářské zarputilce. Odebral jsem tedy Marbě nťiž s poznámkou, že dívce sluší spíš vřeteno, než zbraň, podal jsem jej ben Nilovi a pravil jsem: “Zasluhuje trest ona i ty, o tom není pochyby. Ale rozhodnuti oněm vkládáni do rukou všemohoucího Alláha. On nechť vás soudí.” Asakerové kývali hlavami na souhlas a byli zticha. Beduinky však počaly jásat, pojavše Marbu i ben Nila do 102 svého středu. Náhle však se kdosi z rady zajatých rozkřikl. Byl to starší muž, jenž zprostředkoval kapitulaci: “To je zrada, effendi,” zvolal. “Slíbil jsi nám, že nás nedáš usmrtit, ale že nás vydáš reisovi effendina. Tato dívka se dopustila dvojnásobné vraždy a chlapec jí byl nápomocen. Žádám, aby byli rovněž potrestaní. Oko za oko, krev za krev - tak zní zákon pouště. A poněvadž jsi se na ten zákon odvolával, dbej nyní, aby byl vyplněn.” “Slyš,” řekl jsem mu. “Pokud bude v mých

silách, neporuším svťij slib. Co se však stalo za mými zády a proti mé vťili, za to nemohu zodpovídat. Ben Kasawi a jeho druh mučili Marbu a chtěli usmrtit také ben Nila jedovatým šípem. Zákon pouště určuje za tyto zločiny smrt a poněvadž je smrt stihla, bylo učiněno spravedlnosti zadost. Jsem jiné víry a snad o tom jinak soudím, ale respektuji také všemožně vaši víru, vaše zvyky a vaše mravy. Mrtví nechť jsou pohřbeni v hrobě podle vašich obyčejťi, s tváří obrácenou k Mekce. Předepsané suwar nechť odříkává onbaši.” Poručík pozbyl zatím veškerou chuť k dopravě žen a zajatcťi. Obával se, že i jiné Beduinky bylý cestou mrskány a že budou žádat pomstu a vťiči’těm “čerticím a dcerám horoucích pekel” se cítil slabý. Trvalo dlouho, než se mi podařilo upokojit ho. Nato jsem poručil ben Nilovi, aby osedlal naše velbloudy, kteří do té chvíle odpočívali mezi soumary otrokářťi. Selím se chtěl zúčastnit jízdy, avšak jeho žádost jsem rozhodně zamítl. Pak jsem se rozpomenul, že jsem zanechal svťij dalekohled s ostatními drobnostmi nahoře v táboře a vystoupil jsem tudíž rychle na severní břeh, abych jej vyhledal. Aniž jsem k tomu měl příčinu, nasadil jsem dalekohled k oku, abych se rozhlédl směrem, kudy uháněli mokkadem a muzabir. Směrem na jih jsem nespatřil nic, zato se něco zatřpytilo daleko na jihozápadě jako bílý bod, na nějž dopadaly sluneční paprsky. Považoval jsem ten \ bod za vyschlé bahnisko, obsahující sodany a soli, nevěnoval jsem mu již pozornost a sestupoval jsem do vadí. Za toho sestupování jsem měl přehled přes údolí, až k tomu záhybu, kam jsem včerejšího večera společně 1O3 s ben Nilem přivábil otrokáře. Pohlédnul jsem k tomu záhybu a uzřel jsem dva jezdce, kteří právě zahýbali a spatřivše náš tábor, velmi rychle uskočili za skálu. Přikrčil jsem se a zamířil dalekohledem k tomu místu. Za několik okamžikťi se objevil pěší muž, kráčeje opatrně a přikrčeně ke skále, aby nebyl spatřen a díval se pozorně na náš tábor i na dolejší ležení. Byl bych ho poznal hned po bohatě zdobeném oděvu, i kdybych neviděl jeho tvář tak zřejmě pomoci čoček. Jaké je to nepředvídané setkání. Byl to emir, sám reis effendina. Byl vzdálen ode mne asi tisíc krokťi a nebyl by tedy slyšel mé volání. Proto jsem seběhl do údolí a chvátal k místu, kde byl. Viděl mne, poznal a postoupil kupředu. “Efíendi. To je věru dobré,” vítal mne. “Domníval jsem se již, že mám před sebou otrokáře.” “A nemýlil jsi se,” odpovídal jsem, potřásaje jeho pravicí. “Zajali jsme je.” “Jakže? A otrokyně?” “Radují se z nabyté svobody.” “Alláh 1’Allah. Žasnu. Jsem svrchovaně udiven. Kterak jsi to dokázal? Kde tě zastihl poručík?” “V Korosku.” “Myslel jsem si to a poslal jsem ho tam. Tedy tak daleko po proudu. Jak jsi mohl objevit cestu těchto lupičťi?” “Dozvíš se ihned. Jistě jsi nepřijel sám. Kde je tvťij prťivod?” “Zde - za skalami. Rozjel jsem se napřed a spatřil tábor. Domnívaje se, že jsem narazil na otrokáře, uskočil jsem. Sestoupil jsem z velblouda a pustil jsem se na zvědy. A teď vidím tebe, efFendi.” , “Přicházím, neboť jsem viděl zahýbat dva jezdce za výběžek. Dalekohledem jsem tě pak poznal. Domníval jsem se, že jsi dosud v Berberu a divím se velmi, vida tě zde.” “V táboře ti povím, proč jsem opustil Berber. Nyní však pojďme do ležení.” Na jeho voláni se za skalami objevil jeho prťivod, čtyřicet dobře vyzbrojených jezdcťi na dobrých hedžinech. Byli to osmahlí a otužilí vojáci z Chartumu. Pustili jsme se hned do leženi. Tam ovšem vzbudilo již mé chování pozornost. Viděli mne utíkat údolím a teď jsem se vracel s takovým zástu-104 pem. Sotva vojáci poznali svého velitele, hnali se úprkem k němu a nadšeně ho pozdravili. Pak bylo veliké vyprávění. Naši vojáci vitali své druhy a sdělovali si vzájemně příhody posledních dní. Emir se zprvu nestaral o zajaté otrokáře ani o Beduinky. Musel jsem se k němu posadit s poručíkem a onbašim, neboť chtěl být zpraven o všech podrobnostech. Ponechal jsem poručíkovi, aby vyprávěl a mohu říct, že on i desátník namluvili o mně tolik chvály, že jsem je podle pravdy musel až odmítat. Uplynula téměř hodina, než byl tento “raport” dokončený. Hovořilo se s dťikladností a rozvláčností vpravdě orientálskou, přičemž nikdo nehleděl ani na čas ani na obsah. Konečně byl emir přece sytý všech podrobností a hovořil: “Myslil jsem, že tě znám, effendi, ale mýlil jsem se velice. Byl jsem přesvědčený, že dám svým vojákťim dobrého rádce, ale nenadal jsem se, že jsi tak prozíravý stratég. Co jsem slyšel, přesahuje mé očekávání. Myslel jsem si, že se utkám s loupežníky v kruté šarvátce a zatím shledávám, že všecka práce je hotová bez boje.” “Jak jsi věděl, že nás zde zastihneš?” , “Mezi mými vojáky byl zrádce, přívrženec svaté kadiriny.” “BenMeled.” “Jakže? Znáš ho?” “Ano. Týž, který mokkademovi vyzradil tvťij záměr.” “Za to se mu dostalo odměny. Vyžvanil to svému druhovi, který mně byl věrný a všechno mi řekl. Dozvěděl jsem se, že se mokkadem a muzabir vypravili do tohoto vadl, aby se zde potkali s Ibn Aslem. Sebral jsem hedžiny a vyrazil z Berberu, uštědřiv zrádci takovou baštonádu, že svatá kadirina z něho mnoho užitku nenahrabe. Jeli jsme den i noc a hledali od rána studnici, až konečně jsem vás zde našel.” “Za to .budiž dík Alláhovi,” vzdychl poručík. Jsem aspoň zbaven starostí o ženy. Raději chci sám a sám bojovat proti padesáti než provázet šedesát čertic. Marba kolem sebe bodá jako divoký Sudánec. Je z nich nejmladší a nejhezčí - jak odvážné jsou asi ty druhé. Nemohl jsem té vraždě zabránit.” 105 “Já sám bych jí nepřekážel,” pravil emir vážně. “Běda tomu, kdo ubližuje. Jsem o všem zpraven a pťijdu se podívat na tábor i na zajatce.” Vypravil se s námi ke stanťim, před nimiž beduinské dívky seděly, švitoříce. Zaslechly již, kdo přišel a byly zřejmě zvědavé, jak se k nim emir zachová. Zavražděni bena Kasawi a šeredníka jim teď asi připadalo přece jen na pováženou, neboť rázem zmlkly, jakmile uviděly emi-ra. Povstaly všechny a zkřížily ruce přes ňadra. Reis effendina si je znalecky prohlížel, usmíval se vlídně, dal si ukázat Marbu a přistoupiv k ní, ptal se, udiven její mladostí: “Ty’s děvče, probodlo dva muže?” “Odpusť mi, pane mťij. Effendi již také odpustil.” “Není, co bych ti odpouštěl. Správně jsi jednala. Běda tomu, kdo ubližuje. Dostanete zpět všechno, co vám bylo uloupené, pokud je to po ruce. Dám vám prťivod dvaceti asakerťi, aby vás bezpečně dovedli do vaší domoviny a protože vás tento effendi osvobodil, nechť je vťidcem vaší karavany.” Obrátil se a kráčel k zajatým otrokářťim. I oni zvěděli, že přišel reis effendina a věděli také, že se jejich osud zanedlouho rozhodne. Emir na ně pohlížel přísně a zasmušile. Měl rozsáhlou pravomoc a mohu říct, že jsem byl zvědavý jak rozhodne. Ukázal jsem mu muže, jenž zprostředkoval kapitulaci a emir ho oslovil velmi břitce: “Odpovíš mně za ostatní sám jediný. Ibn Asi je vaším vťidcem?” “Ano.” “Uloupili a unesli jste dcery fessarašské?” “Ano.” Tato dvě “ano” nezněla již tak sebevědomě, jako když mluvil se mnou. V emirově bytosti spočívalo cosi, co nevzbuzovalo veliké naděje a vylučovalo předem rozvláčné obhajování. “Bylo při tom usmrceno mnoho lidí?” tázal se reis effendina. “Ano - bohužel -jinak to nešlo,” vykuckal ze sebe muž. “A když jste byli nuceni podrobit se tomuto effendimu, hrozili jste mu: dnes mně, zítra tobě?” 1O6 “Muž, který tak hrozil, je už mrtvý?” “Podle kterého zákona chcete být souzeni? Podle zákona pouště nebo podle mého zdání?” “Podle tvého zdání,” odpovídal muž se zřejmým ulehčením. “Uslyšíte mťij rozsudek, jenž bude hned vykonán. Běda tomu, kdo ubližuje.” Obrátil se, pokynul mi a tázal se: “Eífendi, jak bys je potrestal?” *” “Vydal bych je soudu.” “Tím jsem já. Mám právo nejen soudit, nýbrž též rozsudky provádět. Rád bych slyšel tvťij úsudek. Zasluhují tito lidé smrt?” “Ano, ale pomni, že Bťih je milostivý.” “Alláh je milostivý, pravda.

Nechť k nim tedy je milostivý. Jsi křesťan, a tvťij zrak směřuje rád k věčné milosti. Já však jsem moslim a především mám vykonávat spravedlnost.” “Zadrž. Kdo to?” přerušil jsem ho. “Tam nahoře leží člověk!” Při slovech “k věčné milosti” pozvedl totiž emir rámě k obloze a mťij zrak bezděky sledoval ten směr.*A tehdy jsem spatřil lidskou tvář, shlížející přes >skalisko, ale sotva jsem tam pohlédl, již zmizela. “Člověk?” opáčil klidně emir. “Kdo by zde mohl být? Jen muzabir nebo mokkadem.” “Nikoli. Ti dva se budou střežit, aby zde .prodlévali. Ale prve než jsem se s tebou setkal, uzřel jsem na obzoru bílý bod, jejž jsem považoval za vyschlou slanou ka-lužinu. Snad to byl tento muž v bílém burnuse.” “Běž tedy nahoru a prohlédni si ho. Nechť tě doprovází tvťij ben Nil, ten moudrý a zmužilý hoch.” Zavolal na ben Nila a já jsem se zatím chopil ručnice a stoupal jsem rychle po svahu. Cestou jsem uvažoval, že mťij postup

byl nezbytně shora viděn a že vyzvědač mne vidí. Bylo pravděpodobné, že uprchne a proto jsem za sebe vykřikl, aby ben Nil připravil hedžiny. Dorazil jsem na výšinu právě včas, abych viděl, kterak cizí muž vstupuje na velblouda a odjíždí. Měl na sobě bílý burnus, a jeho hedžin byl rovněž bílé barvy. Byl bych rád na zvíře střelil, abych se jezdce mohl zmocnit, avšak 107 pohled na to zvíře zmařil mou choutku. Postřehnul jsem jeho pohyby a tvary a pocítil jsem takové nadšení, že jsem na ručnici zapomněl. Ano, to byl hedžin. Deset takových, jaký mně byl pťijčen, by nevyvážilo jeho cenu. Stál jsem s namířenou ručnicí, a dříve než jsem se stal pánem vlastního obdivu, odcválalo zvíře hravě takový kus cesty, že ho má koule nemohla zasáhnout. Jezdec se ohlédl a zamával ručnicí nad hlavou. Zdálo se mi, že uplynulo několik hodin, než se ke mně přihnal ben Nil s oběma velbloudy. Vysedli jsme rychle a hnali se za jezďcem. Měli jsme přece, jak jsem již častěji napsal, výtečné běhouny a bili jsme je metrekem, tenkou hťilkou, kterou se velbloudi pohánějí, tak prudce za uši, že hned z počátku vyvinuli svou největší rychlost. Bylo to zbytečné. Po desíti minutách Jsem byl nucen uznat, že je nemožné jezdce odhonit. Náskok, jejž získal, vzrťistal každým skokem. Jeho postava se zmenšovala a když se konečně odrážel na obzoru již jako světlý bod velikosti lískového ořechu, zabočil jsem napravo, zmírnil trysk a vracel jsem se obloukem do vadi. Ben Nil cválal nespokojeně za mnou. Kdybychom věděli, kdo byl ten jezdec, byli bychom se oba zlobili ještě víc. Dorazivše téměř ke skalám, svírajícím vadi, zaslechli jsme dunivý zvuk, deroucí se z údolí vzhťiru, zvuk nepodobný prudkému úderu hromu, ale jasnější a nikoli tak silný. Co to bylo? Hromadný výstřel z ručnic? Abychom se dostali do údolí, zabočili jsme oklikou podél skal ke stezce, takže jsme neviděli nic, až když jsme sjeli k úpatí a chvátali do ležení. Nad tím, co jsem spatřil, se mi zarazila všechna krev. Až na jediného leželi všichni otrokáři těsně u skály v dlouhé řadě a proti nim stáli dosud v řadě vojáci s ručnicemi, vykonavše krvavou exekuci. Emír a poručík se zaměstnávali prohlídkou popravených, aby se přesvědčili, žije-li kdo z nich. Dunivým zvukem, jejž jsem zaslechl nahoře, byla tedy vojenská salva. Reis effendina, dokončil prohlídku, přistoupil ke mně a řekl klidné, ukázav na mrtvoly: “Zde leží, kdož chtěli být souzeni nikoli zákonem 108 pouště, nýbrž podle mého dobrého zdáni. Doufali, že se tím zachrání, já jsem však přišel, abych trestal, abych vyhověl spravedlnosti.” “Proč ale byli popravení všichni?” tázal jsem se, nemoha potlačit hrťizu. “Mohl jsi potrestat jen jejich velitele a svťidce. Vťiči svedeným a podřízeným se’s mohl zachovat mirněji.” “Soudíš, že jsem mohl?” tázal se emir, usmívaje se zasmušile. “Myslíš skutečně, že jsou zde svťidcové s vedení. Pak se nevyznáš ve zdejších poměrech a jako každý Frank propadáš zvyklosti ve všech případech hledat dťivod pro slabošské milosrdenství. Běda tomu, kdo ubližuje. Podle tohoto rčení jednám a vždy budu jednat. Jen si vzpomeň, čeho se tito lidé dopustili a co mají na svědomí - i nejmladší z nich, vzpomeň na jejich zarputilost, na jejich smýšleni a jednání, na jejich zviřeckost.” “Není vyloučená náprava u nikoho - -” “Klameš se. Vysmívali by se soucitu a slabosti svých soudcťi. Každá mírnost k nim by zavinila novou řadu zločinťi. Řekl jsem, že vyplením otrokářství a otrokáře mečem, puškou, nožem a ohněm, třeba hladem a žizní. Neustanu, dokud ve mně zbude dech. Alláh se na mne zajisté nerozhněvá, jestliže se vynasnažím ‘neúprosnou spravedlností dosáhnout v krátké době toho, co by snad tvá mírumilovnost dosáhla po mnohém a mnohém prolé-váni nevinné černošské krve za dlouhou řadu let, snad za celé století. Dáš mi za pravdu?” “Ne docela, ale uznávám, že tvá opatřeni jsou úplně přiměřená zdejším poměrťim. I křesťanská nauka učí nejen lásce, ale i spravedlnosti. Také u nás jsou zločinci trestáni, ale světská spravedlnost vždy vychází z toho názoru, že se zločinec polepší.” “Nikoli každý a takový Ibn Asi se nepolepší nikdy. Maje k tobě ohled, neřekl jsem ti nic a dal popravu vykonat v tvé nepřítomnosti.

Nejmladšího z těchto vrahťi jsem nechal naživu, aby mohl nalézt Ibn Asla a vyprávět mu, co se přihodilo. Po celé oblasti veliké řeky, po všech pouštích se zanedlouho roznese ohromující pověst o mé přísnosti a všude tam, kde se zdržuje jediný otrokář, strach před mou spravedlnosti bude účinkovat právě tak silně, jako tato poprava.” 109 “Ale proč posíláš toho člověka k Ibn Aslovi, když ho přece sami vbrzku dopadneme?” “Jsi tak pevně přesvědčený, že ho dostihneš?” “Nepovažuji to za příliš obtížné, ačkoliv bude asi velmi záhy zpraven o tom, co se zde přihodilo.” A nyní jsem vyprávěl o jezdci a. jeho rychlém bílém hedžinovi. Emir jevil až nápadnou pozornost - proč, jsem se hned dověděl, jakmile jsem zprávu dokončil. “Víš určitě, že to byl velbloud bílé barvy? Nebyl světle šedý?” tázal se netrpělivě. “Nikoli. Byl zcela bílý, jako pověstné bríiny z džebel Tumtum el Mukkeny.” “A jezdec byl oděn zcela bílým burnusem?” “Bílým haikem, jehož kapuce byla stažena přes hlavu.” “Nemohl jsi mu nahlédnout do tváře?” “Jeho čelo bylo stísněno kapuci, ale jeho rysy bych vťibec nepoznal na tu vzdálenost.” “Měl vousy?” “Hustý černý plnovous.” “Jaké byl(postavy?” “Nepříliš vysoké, ale s širokou hrudí a širokým hřbetem.” “Byl*to on. On byl zde.” “Kdo?” “Ibn Asi. Tvťij popis se na něho dokonale hodí. A jeho hedžin je známý široko daleko. Je to sněhobílý hedžin chovu džebel Gerfech, jemuž.se jiný velbloud nevyrovná, je rychlý jako šíp a vytrvalý jako vlhkost v období dešťťi. Žádné zvíře ho nemťiže dohonit.” “Běda. Měl jsem ho tedy před sebou, aniž jsem ho mohl popadnout.” “Tak tomu je. Byl zde. Odvážil se až na okraj tohoto vadl.” “Jaká je to smělost?” “Jak tě znám, odvážil by ses toho také. Ostatně má již dávno přídomek ed džasúr. Patrně potkal cestou sem utíkajícího mokkadema a muzabira. Vyprávěli mu, že jste přepadli karavanu. Poslal je se svým prťivodem zpět a cválal sám k tomuto vadi, aby se přesvědčil, jak to dopadlo. Pozoroval nás a nahlédl, že nám již nemťiže otrokyně vzít. Nyní se vrací ke své četě, aby přemýšlel o nových podnicích.” 110 “Které mu zmaříme.

Nechť je jeho velbloud sebe rychlejší, má u sebe družinu, která nemťiže ujíždět takovým tryskem jako on. Někteří z nich sedí po dvou na velbloudu, neboť naši uprchlíci k němu dorazili pěšky. Jeho pochod bude tedy volnější a mohu právem tvrdit, že ho zaskočím.” “Oh, tolik ti dťivěřuji, ale není to třeba. Doprovodíš tyto otrokyně do jejich domova.” “Pustíš se za ním sám?” “Ani mi nenapadá. Jeho síla je ochromená. Pospíším přímo do Chartumu a v tamním okolí ho již přistihnu.” “Spatříš-li ho. Dnes k tomu byla nejlepší příležitost. Nyní však je varován a bude se chránit, aby ti nepadl do rukou.” “Vzpomeň jen na tlustého Turka, Murada Nassira. Přivádí svou sestru, aby ji dal otrokářovi. Turek se vypravil do Chartumu, aby se tam s Ibn Aslem sešel. Nepustím-li ho z očí, nemťiže mně uniknout.” “Tento záměr souhlasil s mým a mohl by se zdařit, předpokládám-li, že tlustý Murad Nassir nezpozoruje tvťij úmysl.” “Věř mi, že umím také jednat rozvážně a odvážně. Jeď zcela spokojeně do území beni Fessara, kde” dostaneš odměnu za tvťij skvělý výkon. Až se vrátíš do Chartumu, dozvíš se, že jsem se nedopustil chyby.” “Kde tě najdu?” “Na mé lodi a kdyby tam nebyla zakotvena, poví ti reis el mina, přístavní kapitán, kde v té době jsem.” “Mohu se ohlásit u některého vyššího úředníka?” “Nečiň tak, neboť se s úředníky nebratřím. Jsem vyzbrojený svou vlastní pravomocí a nejsem těm žárlivým lidem příjemným druhem. Spoléhám se jen na sebe -právě jako ty. Jak vím, také nerad utíkáš o přispění k úřednímu zástupci své země.” V tom se nemýlil. Bylo to tak. Bylo tedy rozhodnuté, že povedu dcery fessarašské domťi a že mne bude provázet dvacet asakerťi. Jak se zaradovalo něžné pohlaví, ženy i dívky, když byl dán povel k pochodovým přípravám. Ben Nila jsem ovšem podržel při sobě, neboť jsem ho nechtěl postrádat. O Selimovi však, jehož jsem s ohledem na jeho přílišné 111 udatenstvi a ostrovtip potřebovat nemohl, bylo rozhodnuto, že ho reis effendina dopraví do Chartumu. Kupodivu. Selim byl rád. Když jsem ho žertem pobízel, aby si osedlal velblouda a jel se mnou, pravil truchlivě: “Effendi, dovol mi jít s těmito udatnými muži do Chartumu, kde vyčkám tvého příchodu. Beni Fessara, k nimž jedeš, nezasluhují, aby spatřili nejudatnějšího reka svého kmene. Má ochrana ti sice bude chybět, avšak budu se modlit k prorokovi, aby za mne nad tebou bděl a šťastně tě přivedl zpátky. Tvá radost, až mne pak zase spatříš, bude nevyličitelná.”

112

KAPITOLA II MAHDI Kordofán, zvláštní kraj svého druhu, byl odedávna mraveništěm mnohých potulných kmenťi a stěhovavých nárudkťi. Jeho obyvatelstvo bylo již tehdy velice smíšené, když jej Mehemed Ali dobyl a přivtélil k Egyptu. Pak ovšem přidali místokrálovi fellatové a bašibozukové obyvatelstvu ještě krev všech maloasijských plemen. Řekové, Levantinci, Arméni, Arnauti, Kurdové a jiná čeládka se pomísila s černými, tmavohnědými a”temno-hnědými Jižními kmeny a mezi jejich potomky bydlí čistokrevní synové kočovných kmenťi loveckých a pastýřských, kteří áe sem přestěhovali z Hedžásu. Kordofán patří k sudánskému území. Název Súdán, užívaný již ve středověku Je za dnešních dnťi velmi běžný. Jeho plným názvem je “beléd es Súdán”. Beléd, to je země, es je označující člen, tolik, co ve francouzštině le, la. Súdán pak Je nepravidelně tvořené množné číslo slova aswad - černý (vlastní množné číslo bylo by jen “sud”, tedy v celku beléd es súdán, tj. země černých. Přízvuk spočívá v arabštině nikoliv na prvé, nýbrž na druhé slabice a vyslovuje se tudíž sudán, nikoli súdan, proto budeme nadále užívat čárky Jen na druhé slabice, což ovšem není zde znaménkem prodlužováni. Kordofán je ve své severní a západní oblasti ohromnou savanou, stepí, která se za suchého ročního období podobá vyschlé poušti, zato v období dešťťi je porostlá velmi bujnou vegetapí. Nesmírné travnaté plochy jsou přervány obrovskými lesy rťizných druhťi a v celé této obrovské 113 stepi je roztroušeno asi devět set studnic, v jejichž blízkostí jsou osady. V deštivém období zde mnohé potulné kmeny pasou svá stáda, odhánějíce je, jakmile nastává sucho. Volně se zde ještě pasou žirafy, antilopy, pštrosi - ptactva je tu vťibec veliké množství, nejrťiznějších druhťi. V jižní oblasti je většinou hlinitá pťida, v níž se udržuje ustavičně voda. Proto je zde tak obdivuhodné a velkolepé tropické rostlinstvo. Ohromné prostory jsou porostlé palmami, tamarišky, blahovičníky, skořicovníky. Plachá zvěř nejrozmanitějších odrťid je pronásledovaná pardály a levharty. Často se zde rozlehne i mohutný řev “pána s tlustou hlavou”, sveřepého krále čtvernožcťi, lva, jehož zjev jímá strachem bázlivá srdce, udatného lovce však rozkoší. Vadi Melk, o němž jsem se již zmínil, se počítá ke Kor-dofánu, a poněvadž jsme byli mezi ním a vadí es Safi, roěli jsme Nubii za sebou. Provázeni dvaceti vojáky reise eflendina, vedli jsme šedesát beduinských dívek do jejich domova ke studnici es Serir. Byli jsme uvítaní příbuznými těchto mladých žen s jásotem a podle jejich poměrťi bohatě pohoštěni a obdarováni. Vypravivše se posléze z duarťi, byli jsme Beduíny provázeni plné dva dny. Pak jsme se chtěli pustit nejkratší cestou do Chartumu, kde jsem chtěl vojáky odevzdat jejich veliteli, Achmedovi Abd el Insafovi, reisovi effendina. Neuplynula ještě příliš dlouhá doba po období dešťťi a proto se celá step skvěla šťavnatou zelení. Kdybych neseděl na velbloudu, nýbrž na koni, myslel bych si, že se proháním americkou prérií. Jakmile tráva v suchém období vyschne, je poutník nucen podnikat odbočky, aby se zastavil u studnic, to nám však dosud nebylo třeba. Putování od studně ke studni pohlcuje mnoho času. My jsme nepotřebovali vodu pro zvířata pasoucí se na šťavnaté pastvě a pro sebe jsme měli dost vody v měchu. Proto jsme se mohli pustit přímou čárou, dokud nám voda stačí. Tak se stalo, že jsme dorazili o celý. den dříve k bir Ačanu, než kdybychom jeli oklikami. Bir Ačan, to je “Žíznivá studnice”, protože za suchého období nemá vodu. V této době však tam ještě byla. Mohli jsme naplnit měchy. Studna je v travnaté rovině a není 114 označena ani skalisky ani stromy ani keři. Nenalezli bychom ji, kdyby s námi nebyl spolehlivý prťivodce, kterého s námi vyslali naši hostitelé. Měl nás dovést až do Chartumu a znal krajinu daleko široko tak dokonale, jako všechny špatné vlastnosti své dlouhé arabské pušky. Ta jeho puška - oh - ta byla zármutkem jeho junáckého srdce a přece ji miloval nadmíru a přes míru. Stále ji držel v rukou a stále o ní hovořil. I nyní, když vedle mne usedl na okraj studny, ji držel v láskyplném objeti, jeho zrak ji laskal od pažby až k mušce, a muž nadšeně hovořil: “Viděl jsi již někdy, effendi, takové zpracování? Není-liž obdivuhodné?” Pažba byla vykládaná slonovinou, tvořící jakousi obludu, naprosto nesrozumitelnou mému dťivtipu. Abych ušel posměchu, odpověděl jsem: “Neobyčejně vkusné, vskutku nádherné. Ale co to vlastně představuje?” “Co - ptáš se - - co to představuje?” divil se chlapík. “Jaká to otázka. Což nevidíš?” Přistrčil mi pažbu až k nosu a vybízel: “Nuže, podívej se. Co to je?” Snažil jsem se vskutku, abych nestvťirnost’rozluštil, avšak marně. Nebylo to písmo, nebyl to obraz, nebylo to podobenství, nebylo to vťibec nic. “Oslepl jsi nebo tě slunce oslnilo,” pravil soustrastně. “Nechť Alláh dopřeje tvým očím, aby prohlédly. Ale protože jsi Frank, nedivím se, že obraz nepoznáváš. Pra-vověřný moslim pozná na prvý pohled, co to znamená. Nevidíš vskutku, že to je hlava?” Hlava. Ani zbla po hlavě. Snad by to mohl někdo s patřičnou dávkou fantasie považovat za zpotvořenou hlavu hrocha, ovšem jen tehdy, jestliže hrocha jakživ neviděl. Proto jsem zavrtěl tím, o čem jsem bezpečně věděl, že hlavou je. “Že ne? Alláh, w’allah, ťallha. Vždyť je to hlava prorokova, jenž sedí v sedmi nebesích.” “Nemožné, příteli mťij. Nemťižu rozeznat tu hlavu. Kde by byl nos?” “Nos. Chybí, effendi. Prorok nepotřebuje nos. Je nejčistší ze všech duchťi a pozťistává z devíti tisícťi devíti set devadesáti devíti libých zápachťi.” 115 “A kde jsou ústa?” “Ústa? Chybí. Nejsou tu. Prorok jiepotřebuje ústa, protože s námi hovoří el koraném.” “Nevidím ani oči.” “K čemu oči, když je prorok nepotřebuje, protože Alláhovi je všecko zřejmé a viditelné.” “A uši?” “Uši? Nemťižeš je nalézt, protože tu nejsou. Prorok nepotřebuje slyšet naše modlitby, protože nám jejich slova přesně předepsal.” “A kde je brada s vousy?” “Nelze je vidět. Což je možné znesvětit je výřezem do slonoviny, je-li přísaha při bradě prorokově nejposvátnější a nejzávaznější?” “Ah. Už vím. Z celé hlavy je vidět vlastně jen čelo.” “Nikoliv. Čelo je sídlem duše, proto se nesmí zobrazovat.” “Není zde tedy z celé hlavy nic?” prohodil jsem zklamaně. “Pranic!” přizvukoval, “ale proto mťižeš rozeznávat j/šechny rysytváře.” “Aniž“vťibec vidím hlavu? - To nedokáži, promiň mi!”- “Ano, Frankťim se nelze divit, že nic nevidí, neboť jsou vesměs poraženi nevyléčitelnou slepotou.” Chtěl mne snad ten chlapík dokonce převracet na svou víru? “Ty rovněž, ale tvá slepota je jasnovidnější než nejzdravější oči. Vidíš hlavu, které nechybí nic, než všechno. Ostatně, myslím, že tvá víra přísné zakazuje zobrazování lidské tváře. Oč trestuhodnější tedy je zobrazování proroka?” “Umělec, který se dopustil tohoto poklesku, patrně neznal zákaz?” “Jak to? Musel přece vidět proroka, ehtěl-li ho napodobit?” “Viděl jej duchem. Tato ručnice je stará, jak vidíš, Muž, který ji zhotovil, jisté žil dříve než prorok.” “Nemožné. Tehdy ještě nebyl znám střelný prach.” “Eflendi, neolupuj mne o štěstí, že mám tak drahocennou zbraň. K čemu potřebuješ střelný prach? Chce-li Alláh, je možné střílet bez prachu - ano i bez ručnice.” 116 “Připouštím, že Alláh dělá zázraky. Zde hned dva: předně ručnice z doby, kdy ještě nebyl střelný prach a za druhé prorokťiv obraz z, doby, kdy ještě vťibec prorok nežil.” “Pravil jsem ti přece, že ho umělec viděl jen duševně. Měl vidění a proto je tato zbraň vidinovou ručnicí.” “Vidinovou? Tak, tak. Je tedy jediná na světě?” “Správně. Jediná svého druhu. Pravdu díš, úplnou pravdu a těší mne, že jsi dospěl k tomu náhledu. Toto je jediná vidinová ručnice a proto ji považuji za posvátnou a jsem na ni hrdý.” “A jak jsi ji získal?” “Dědictvím. Umělec ji odkázal svému pokolení od syna k synovi. Vezmi na vědomí, že jsem jeho potomkem a že pušku jednou odkáži nejstaršímu svému synovi. Ano, jen se udiveně divej. Jsem prapravnukern prapravnuka toho muže, jemuž byla Alláhem udělená milost spatřit proroka, dříve než se zrodil.” wJsi tedy nejslavnější muž svého kmene a já se nejen raduji, nýbrž přímo si pokládám za čest, že jsem se s tebou seznámil.” , “Ano,” pronesl s naprostou vážností. “Každému slouží ke cti, seznamuje-li se s prapravnukem prapravnu-kovým. Jsem známý všude, až hluboko v Súdánu, kdekoliv jsou pravověrní ctitelé prorokovi a má

ručnice požívá věhlas, jenž se rozléhá i po všech pohanských zemích.” “A střílí dobře?” “Nikoliv. Bylo Alláhovou víili, aby nebylo nic dokonalého na zemi, čeho přednosti budou v nebesích zvýšené a tak se to má i s touto vidinovou ručnicí, jak rád doznávám, sám jsem se o tom mnohokrát ke své škodě přesvědčil. Ručnice má některé vlastnosti, nad nimiž mé srdce truchlí.” “Znám všechny druhy ručnic a vyznám se v zacházení s nimi. Řekneš-li mi její chyby, snad bych tí mohl poradit.” “Je jich víc. Především má ručnice vlastnost divokého kozla - velice trká při výstřelu. Vyťala mně již celou řadu bolestivých ran, po nichž někdy opuchne i pťil hlavy.” “To je ovšem nehezká vlastnost. Je třeba ji pevně za” 117 ložit do ramene, aby tě nemohla při výstřelu pohlavkovat.” “Udeří mne tedy jinam, nemťiže-li do tváře, což je totéž. Kromě toho strašně rozkrucuje.” “Rozkrucuje? Co tím chceš říct?” “Nuže - co? To, že vystřelená koule se nepohybuje přímo, nýbrž v hadích zákrutech.” “Dovol. To je nemožné.” “Nepochybuj o torn, eflendi. Této vidinové ručnici je všechno možné. Pozoroval jsem ji bedlivě. Nesmím nikdy zamířit do terče, nýbrž podle vzdálenosti buď nalevo nebo napravo, také výš nebo níž.” “Co pravíš? Ručnice tedy odbočuje a proti tomu podle mé zkušenosti není jiná pomoc, než vyměnit hlaveň za novou a lepší.” “Alláh mne chraň. Co se to domníváš? Tím bych tuto drahocennou-, posvátnou ručnici znehodnotil. Nebesa zabraňte podobnému zločinu. Puška zťistane tak, jak je.” “Dobře. Pak ovšem je zbytečné mně vykládat její další vlastnosti.

Podle mého úsudku je jen taková zbraň dobrá, která úplně vyhovuje svému účelu.” “Vždyť vyhovuje. Má ručnice je trvalým svědectvím, že mťij praprapradéd viděl proroka a to přece stačí.” “A je ti lhostejné, jak střílí?” “Úplně.” “Myslel jsem, že účelem střelby je náraz do terče.” “Nejsi moslim a nemťižeš se tedy s náležitou úctou vyslovit o této zbrani.” “Nemohu, pravda. Ale kdybys někdy byl nucen střílet v mé blízkosti, prosím tě snažně, aby šetřil mťij život. Učiň mi tu milost, že zamíříš na mne. Tím budu ubezpečen, že mne nezasáhneš.” “Vysmíváš se mi, effendi? Pravím ti - -” “Dovol,” přerušil jsem ho, upřev zrak k východu. Mťij prťivodce však vyskočil současně. Zastínil si rukou oči a pohlížel rovněž k východu. “Vidíš?” tázal jsem se. “Ano. Tmavý bod v zelené pláni. Prve tam nebyl. Patrně jezdec.” Povstal jsem, vytáhl dalekohled a pohlédnuv jím, uviděl jsem člověka, sedícího na velbloudu a ženoucího se přímo ke studni. 118

7-r-l Když přiharcoval na dohled, zastavil se a pozoroval nás, pak klusal bliž a pozdravoval z velblouda. “Sallam aleikum. Dovolíš mně, pane, abych napojil velblouda z tohoto bir Ačanu a abych také uhasil svou žízeň?” “Aleikum sallam,” pravil jsem. “Tato studnice je pro každého a nemohu ti zbraňovat, abys činil, co se ti libí.” Odpověděl jsem proto tak chladně, poněvadž na mne neučinil příznivý dojem. Byl oděný jako obyčejný Beduín a vyzbrojený ručnicí. Jeho tvář neměla sice odpuzující výraz, avšak nezamlouval se mi ostrý, pronikavý a zkoumavý pohled, Jímž si nás měřil. Bylo mi také nápadné, proč se právě dotazoval mne? Zvykl jsem si již dávno dávat pozor i na nejnepatrnější podrobnost. Vojáci měli místokrálovy stejnokroje, kdežto já sám i mťij prťivodce jsme byli oděni pouhými haiky. Neznámý by se tedy Jisté dotazoval vojákťi, kteří přece mají všude na světě přednost. A právě tato okolnost a jeho pátravé pohledy vzbudily ve mně tiché podezření, které nechtělo zaniknout a naopak se ještě zvětšilo. Sestoupil, sejmul sedlo a zavedl svého velblouda stranou od našich zvířat, aby se pásl. Pak načerpal vodu, napil se, posadil se proti mně a vylovil čibuk a váček s tabákem ze svého haiku. Nacpal si čibuk, podával mi tabák a pravil: “Vezmi, pane, a nacpi si. To je dýmka pozdravu, kterou ti nabízím.” “Měj dík za tvou dobrotu, aniž se odvážím přijmout,” odpověděl jsem odmítavě. “Nekouříš? Náležíš snad ke sdružení přísné věřících, jimž je kouřeni zapovězené?” Přízvuk jeho řeči byl takový, jako by jíž napřed věděl, jak mu odpovím. Odpověděl jsem ještě zdrženlivěji: “Kouřím také. Nebylo však na tobě, nýbrž na mně, abych ti nabídl poctu a pozdrav. Kdo přišel drive, vítá pozdějšího, to je přece pravidlo všude i zde, v této zelenající stepi.” “Vím to a žádám tě za prominuti. Mám věru chybu, že držím srdce na jazyku. Zamlouval jsi se mi na první pohled a pudilo mne cosi, abych ti to dosvědčil. Smím se ptát, odkud přicházíš a kam se ubíráš s těmito vojáky?” 12O “Smím se tě především já ptát odkud víš, že náležím k těmto vojákťim?” “Domnívám se tak.” “Tvťij ostrovtip je hodný obdivu. Já bych se to na tvém místě nedomníval.” “Pak jsi patrně cizincem v této stepi, kdežto já ji často projíždím křížem krážem.” “Netoliko že jsem zde cizí, ale i tito asakerové zde ještě nikdy nebyli. Zasluhuje tedy tím více uznání správnost tvé domněnky. Položil jsi mně sice otázku dřív, ale poněvadž jsem přitáhl k této studnici před tebou, jistě ti bude připadat spravedlivé, abych se dozvěděl, odkud jsi nastoupil svťij pochod.” . “Nemám dťivod, proč bych ti to zapíral. Ve stepi a poušti je třeba vědět každému, kdo je jeho druhem a proč se zde prohání. Přicházím z el Feky Ibrahím při bar el Abiadu, Modrém Nilu.” “A cílem tvé jízdy je?” “Chci se přepravit do el Fašer.” “Mezi osadami, jež jsi právě jmenoval, je velmi často používaná karavanní cesta, která má směr přes el Abeid a Fadža. Proč jsi ji nepoužil? Proč jsi odbočil tak daleko na sever?” ‘ “Proč? Jsem obchodník a musím znát potřeby celé krajiny. V el Fašer chci nakoupit zboží, abych je prodával na zpáteční cestě. Proto jezdím od studně ke studni, abych vyzvěděl u lidí kteří při nich táboří, co chtějí nakoupit.” “Zdá se mi, že jsi teprve začátečník v obchodování.” “Jak to, pane?” “Zkušený obchodník by nejel do el Fašer naprázdno, nýbrž opatřil by si v Chartumu zboží na výměnu, aby hned na první cestě prodával a vydělával. Ty hodláš obchodovat teprve na cestě zpáteční, takže se již předem zříkáš poloviny zisku. To by neučinil skutečný dželabi.” “Chci dorazit rychle na místo a proto jsem nezatížil své zvíře nákladem.” “Obchodník má na zřeteli jen jedinou věc, totiž zisk. Ostatně nesedíš na obyčejném hedžinovi, nýbrž na zvířeti vzácných vlastností, kdežto dželabi se zpravidla spokojují oslem.” 121 “Každý jedná podle možnosti, pane. Mohu ti řict, že nejsem chudák. Vyslechl jsi nyní mou odpověď a zajisté mi podáš zprávu o sobě. Odkud přicházíš?” Z mých otázek musel nezbytně vycítit nedťivěru. Vždyť byly téměř urážlivé pro počestného člověka. Jeho zrak vskutku několikrát vzplanul zlostí, avšak přízvuk, s nímž mně odpovídal, byl stále zdvořilý. Ten rozdíl mezi jeho pohledem a přízvukem mi prozradil, že muž se umí ovládat. Ovládáni je však přetvářkou a měl-li ten muž příčinu k přetvářce, měl jsem zároveň já dťivod, abych se měl na pozoru. Věřit mu, že je dželabím, mě ani nenapadlo a také jsem byl přesvědčený, že přichází nikoli z el Feky Ibrahim, nýbrž z Chartumu. Setkání s námi ho nepřekvapovalo. Jeho vystupování spíš nasvědčovalo tomu, že očekával, že> nás zde zastihne. Jak si to vysvětlit? Již jsem se neoddával pouhým domněnkám: bylo třeba pozorovat ho. Přelhal mne a proto jsem považoval za dobré, nepovědět mu pravdu. vNa jeho dotaz jsem prostě odpověděl: “Přicházím z Badjaruja.” “Tam byli také asakerové?” “Nikoliv. Setkal jsem se s nimi teprve zde a dovolili mně, abych použil studnici.” Koutky jeho úst poškubával lstivý úsměv, jinak se tvářil, jako by mně věřil. “Odkud jdou? Kde vlastně byli?” ptal se dále. “Nevím.” “Víš to, vždyť jsi s nimi mluvil.” “Žádal jsem je, aby mi dovolili posadit se k nim. Jinak jsem s nimi nehovořil, neboť považuji za nezdvořilost vyzvídat hned všechno, jakmile se setkám s cizinci.” “V poušti a ve stepi je podobná zvědavost téměř povinností. Proto tě prosím, abys mi dovolil ještě otázku, které místo je konečným bodem tvé jízdy.” “Putuji do Kamlinu na bar el Abiad.” “Podle toho se přeplavíš přes bílý Nil při el Salayihu?” “Tak je.” “A vojáci, kteří jedou s tebou?” “Nevím.

Řekl jsem ti již, že jsem se jich neptal.” Muž se rychle obrátil k mému prťivodci, jenž mi seděl po boku a tázal se: 122 “Kdo jsi? Jistě ben Arab.” Doufal jsem, že prťivodce zpozoroval mou nedťivěru k příchozímu a že se vystříhá pravdivých odpovědi, než proti všemu mému očekávání odpovídal majitel starobylé ručnice: “Jsem zajisté ben Arab, neboť náležím k beni Fesara.” “A přicházíš ze svého domova?” “Ano.” “Kde se nyní pasou vaše stáda?” “Mezi bir es Serir a džebel Modjaf.” “Slyšel jsem již mnoho o beni Fessara. Jsou to

stateční mužové a v jejich stanech přebývá štěstí.” Nu, pomyslel jsem si, byl-li již Beduín neprozřetelný, že udal cizinci správně svťij kmen, mťiže mně být lhostejné, jak bude odpovídat dál. Natáhl jsem se tedy pohodlně do trávy, opřel loket o zem a hlavu o dlaň, projeviv tím naprostou lhostejnost. Zatím jsem však bedlivě pozoroval každý posunek a pohled zdánlivého dželabiho. Na jeho poslední poznámku odpověděl prťivodce: “Ano, přebývalo kdysi u nás štěstí, ale opustilo nás.” “Alláh nechť je přivede nazpět. Co se přihodilo?” “Ibn Asi nám ukradl naše ženy a dcery.” “Vskutku? Neměl jsem o tom ani tušení.”’ “Ale jméno toho otrokáře jsi jistě již často slyšel.” “Tak je. Jeho skutky jsou takového druhu, že o nich slyšíš všude. Přepadl vás tedy? To je skoro neuvěřitelné. Jste přece pravověrnými syny proroka. Klameš se patrně. Byl to snad některý pohanský kmen, který se toho zločinu dopustil.” j x “Nemýlím se. Je dokázané a dosvědčené, že tak učinil Ibn Asi. Nechceš-li věřit, mohu ti to dokázat, neboť tento - -” Na ústech i čele jsem mu viděl, že na mne chce ukázat a doložit “effendi”. Na štěstí se na mne podíval, takže jsem mu mohl dát výstražný pokyn.

Spolkl, co chtěl říci a pokračoval, opraviv se: “- - tento případ mohou dosvědčit asakerové, kteří byli u nás a jež nyní provázím.” A začal vyprávět od Adama. Rozumí se, že se o mně zmínil několikrát, ale tolik rozumu již měl, že mne vždy pojmenoval “cizí effendi”, aniž prozradil pohledem nebo 123 posunkem, že jsem to já. Jakmile skončil, zvolal zdánlivý dželabi udiveně: “Možno-li připustit takovou hanebnost Ibn Asi přepadl a uloupil vaše ženy, dcery a ty, které by nemohl prodat, povraždil. To je zločin, jenž zasluhuje prokleti a za něj ho stihne trest Alláhťiv.” “Ano. Rámě Alláhovo na něho dopadne a reis effendina i cizí efTendi přísahali, že ho dopadnou.” “Oh, on není jen smělý, nýbrž i lstivý a jistě jim unikne.” “Nemyslím. Cizí eífendi je mužem. Jenž nalezne každého, koho hledá. Jeho zrak vidi všechno a proniká všude a z toho, co zrakem sleduje, dovozuje svým dťivtipem souvislost. Nemohl znát cestu, kudy se pustili loupežníci s našimi ženami a přece všechno uhodl a usoudil, jako by mu to řekli.” “A kde jte nyní ten effendi?” “Je -Je dosud v naší osadě,” odpověděl prťivodce. “Ve vaši osadě?” opakoval cizince táhle a sotva se mohl zbavit posměšku a při tom na mne po očku pohlédl. “Rád bych ho viděl a seznámil se s ním. Kdybych měl čas, zajel bych ke studnici es Serir, avšak mé hodiny jsou spočítány tak, že se nemohu déle zdržet. Hned odjedu.” Povstal a kráčel ke svému velbloudovi. Ačkoliv jsem ho ustavičné pozoroval, všiml jsem si bedlivě i jeho zvířete. Velbloud měl vadu, tak zvanou “trhavost”. Kráčel-li nebo béžel-li, roztahoval a stahoval střídavě paznehty, při čemž rval ze země stébla, která mu uvázla mezi paznehty. Veliké škody sice taková vada nenatropi, ale že jsem si jí u tohoto velblouda povšiml, mi později znamenitě posloužilo. Domnělý dželabi osedlal hedžina, vystoupil na něho, popohnal ho k nám a pravil: “Sallam, pane. Řekl jsi mi sice, odkud přicházíš a kam jdeš, ale já ti nevěřím. Neřekl jsi mi pravdu, myslím však, že jsem ji uhodl sám a že mne záhy poznáš.” Ležel jsem pohodlně dál, aniž jsem se pohnul a také jsem neodpověděl. Pokynul mi a ujížděl, mávaje rukou. “Co to bylo?” tázal se vťidce. “Co tím chtěl říct?” Pokrčil jsem ramenem. “Nevěří ti a chce uhodnout, kdo jsi. Chápeš snad, co chce?” 124 “Ano. Ukládá o mťij život.” “Alláh 1’Allah.” “A o život asakerú.” “Efíendi, lekáš mne.” “Vyskoč tedy na velblouda a ujížděj domťi. Myslím, že tu záhy dojde k tuhé rvačce,, při níž by ti tvá vidinová ručnice mnoho nepomohla.” “Neurážej mne, pane. Jsem povinen doprovodit tě až do Chartumu a neopustím tě, dokud tam nedorazíme. Kterak tě však napadlo, že zde lze očekávat proti nám nepřátelské projevy? Kmeny této krajiny žijí mezi sebou v míru.” “Dželabi mně to řekl.” “Neslyšel jsem o tom nic.” “Nevyjádřil to slovy, nýbrž svých chováním. Považoval jsi ho skutečně za dželabiho?” “Ovšem. Proč by se vydával za někoho, kým není?” “Aby nás oklamal. Vyzvědač nikdy nepovídá, kým opravdu je.” “Vy-zvě-dač. Považuješ ho za zvěda? Kdo by ho poslal na zvědy?” “Snad Ibn Asi.” ” “Kterak ten mťiže vědět, že jsi zde?” , “Nu, zajisté nebylo nemožné zvědět, že jsem provázel do vašich stanťi vaše ženy a právě tak snadno mohl uhodnout, že se pak vydám do Chartumu. Někde mezi těmito dvěma místy přece musím být, ne?” “Mluviš-li tak, začínám chápat. On má vskutku dťivod, aby se ti mstil -. Sám se asi pustil do Chartumu hned, protože taní má mnoho přátel, rovněž i zde mezi usedlými i potulnými kmeny, kteří mají užitek z jeho obchodování. Chce-li tě přepadnout, najde dost pomocníkťi, kteří budou ochotní přispět mu. Ale nemusíš mít obavy, neboť vám ukáži cestu, na které se s nikým nesetkáte.” “Jsem ti za to vděčný, ale nepoužiji ji.” “Proč? Ukáži ti ji pro tvou bezpečnost.” “Jak by mně mohlo napadnout, abych se vyhýbal někomu, jehož chci dopadnout. Nyní, mohu-li téměř určité říct, že na mne někde číhají, nedám se přece zajmout sám. A kdyby jich bylo i sto a víc, máme nad nimi převahu ve své zkušenosti. Neuhnu jim, nýbrž vyhledám 125 je. Tvé vťili zťistavuji, chceš-li či nechceš-li se s námi vydat do nebezpečí.” “Setrvám u tebe, effendi. Jsme ti zavázáni velikými díky - a jak bych tě tedy mohl opustit? Mluvíš však o vyhledání nepřátel. Jak mťižeš vědět, kde je najdeš?” “Sám jsi, myslím, řekl dželabimu, že jsem vypátral otrokáře, ač jsem nevěděl, jakými cestami potáhnou. Zde mám úkol usnadněný, neboť mám spolehlivého vťidce.” “Myslíš mne?

Nevím, zdali na to stačím rozumem a také netuším, kde bychom měli pátrat.” “Nemyslím tebe, nýbrž dželabiho.” “Toho nazýváš vťidcem? Nerozumím ti. Pustil se do el Fašer, tedy na západ, kdežto ty chceš pátrat směrem východním.” “Dželabi se vťibec nepustil do el Fašer. Jakmile se dostal z našeho dohledu, obrátil a vrátil se k těm, kteří ho vyslali na zvědy. Stačí, dáme-li se vést jeho stopou, abychom nalezli, co hledáme.” “Kéž by ses nemýlil, effendi. Je přece vždy zcela možné, že to co mluvil byla pravda.” “Je to srtad možné, ale nemýlím se. Jak dlouho trvá jízda z”el Feky Ibrahim do el Fašer?” “Asi dvacet dní.” “Je možné podniknout takovou jízdu bez měchu na vodu?” “Nemožné.” “Dželabi neměl vťibec v úmyslu tam jet, neboť neměl měch. A pak: jestliže nám Ibn Asi činí vskutku nástrahy, zajisté si pomyslí, že jsem přibral na svou cestu jednoho anebo více vťidcťi.” “Zajisté, neboť neznáš cestu.” “A těmi vťidci musí být patrně lidé, kteří jsou s krajinou a v krajině obeznámeni. Kdyby k nám vyslal zvěda, který je zde rovněž známý, byl by nezbytně mými vťidci odhalen.” “To je správné.” “Co z toho vyplývá? Jakými lidmi jsou tedy jeho zvědové?” “Takovými, jaké zde nikdo nezná, tedy cizinci.” “Cizinec však mťiže zbloudit a mťiže se mu vťibec přihodit všelicos. Vyslal bys takového muže na větší vzdálenost bez vody?” 126 “Nikoliv.” “Dželabi tedy byl zvědem. Protože neměl vodu nesměl se od svých druhťi příliš vzdálit. Ti jsou tedy nablízku, patrně rozestaveni v hlídkách, které tvoří příčnou čáru našeho směru, křižujíce jej. Uzří-li taková hlídka náš příchod, oznámí to druhťim, kteří se pak srazí, aby nás ze zálohy napadli. Ten dželabi náležel také k takové hlídce. Číhají na nás, a jejich čára, křižující naši dráhu, není daleko. Dželabi se vrátí a pobouří je svou zprávou. Naši protivníci se shluknou a budou nás vyčkávat v místě, jehož se na cestě dotkneme. Pojedeme-li rovně, srazíme se s nimi. Že však neznáme vzdálenost jejich nástrahy, nýbrž jen směr, musíme být stále připraveni na jejich útok, jenž by arci nebyl na rovině nebezpečný, ježto bychom jej včas zpozorovali. Horší by byl útok v místě porostlém, mezi skalami, lesy a houštinami, kde bychom jim snáze mohli vběhnout do rukou. Poněvadž jsi vťidcem, jistě ti bude známé nějaké takové místo, na něž dorazíme ještě za dnešní jízdy dosavadním směrem.” “Znám celou zdejší krajinu. Je právě poledne a vypravíme-li se odtud hned, dorazíme před západem slunce -asi pťildruhé hodiny - do skořicovníkového lesa.”. “Ručím za to, že v tom lese budou skryti Ijdé.” Beduin na mne udiveně pohlédl, zavrtěl hlavou a mumlal: “Tvrdíš to s takovou jistotou - -” “Přesvědčíš se, že se nemýlím. Především se pustíme po stopě dželabiho, až dosáhneme čáru vyzvědačťi nebo hlídek a pak - -” “Jak poznáš, že jsme u takové čáry?” přerušil mne. “Ukáži ti to. Pak je ale zmýlíme. Pustíme se proti jejich očekávání oklikou a dosáhneme les odjinud. Budou nás čekat ze západu, kdežto my je napadneme z východu. Je ovšem nutné, abych byl dřív aspoň povrchně informován. Jak veliký je ten les?” “Právě tak široký jako dlouhý. Aspoň hodinu jízdy.” “Stromy jsou staré a vysoké?”

“Velmi vysoké.” “S porostem, mlázím, křovisky?” “Tu a tam. U lesa je studna s množstvím vody, která živí četné křoviny a popínavé rostliny.” 127 “Je možné lesem projet na velbloudech?” “Ano, ale jen tudy, kde strontiy rostou řidčeji.” “Zatím vím dost. Vypravíme se hned.” “Což abychom především jeli na západ za dželabim a zvěděli, zdali se obrátil?” “To je zbytečné. Jsem přesvědčen, že tak učinil a že záhy narazíme na jeho stopu.” Domnělý dželabi, ujížděje velmi rychle, nám již dávno zmizel z očí. Osedlavše, vysedli jsme na velbloudy a zamířili na východ. Jel jsem s vťidcem v čele a vojáci se ubírali za námi v radě, jak je tomu zvykem u karavan.

Poněvadž seděli blízko nás, slyšeli všechno a byli zvědaví, zda-li se osvědčí mťij předpoklad. Hořeli touhou poskytnout svým zbraním práci, kdyby došlo k šarvátce. Ubírali jsme se tedy po stopě dželabího, kterou zanechal, dřív než dorazil ke studnici, ale již za pťil hodiny jsme viděli, že’ z pravé strany se táhne druhá stopa, aby později se starší splynula. Sestoupil jsem a podrobil ji prohlídce.

Beduin se zvědavě té prohlídky zúčastnil. Byl jsem nachýlený k trávě a prohlásil jsem, vztyčiv se: Tudy jel dželabi a tudy se vracel, zcela tak, jak jsem předpokládal.” “EíTendi, nemohl to být také jiný jezdec?” “Nikoliv. Prohlédni si trávu ve starší stopě, která směřuje na západ. Jednotlivá stébla jsou vyškubaná a při této novější stopě mťižeš pozorovat totéž.” “Vskutku - ale - -” “Není zde žádné “ale”. Velbloud dželabiho má velmi citlivá chodidla a rve paznehty trávu. Mladší stopa jeví zřejmější, dozadu odkopnuté otisky, což znamená, že se vracel rychleji, než přijížděl. Měl naspěch.” Beduin již nic nenamítal. Vysednuvše, jeli jsme dále po dvojité stopě. Asi za hodinu jsme dorazili k místu, kde se jezdec před námi zastavil. Byla zde tráva ve slušném o-kruhu podupaná, uválená a spasená. Přímo odtud vedla stará stopa tří velbloudťi a nová stopa jediného zvířete na východ. Nalevo a napravo se uchylovaly stopy Jednotlivých velbloudťi na jih a na sever. Poněvadž mťij vťidce nechápal, co to znamená, vysvětloval jsem: “To je nejúplnější dťikaz, že mé předpoklady byly naprosto správné. Přímo před námi, někde ve skořicovníko-128 vém lese se naši protivníci rozložili a jejich velitel vypravil přední stráže, které se řetězovitě rozložily. Na tomto místě stanula hlídka tří mužťi, dva se zde rozložili a třetí, ten prolhaný dželabi, se pustil dopředu. Nejspíš byl podnikavější, než jeho druzi. Vrátil se, oznámil jim, že se s námi setkal a jel po staré trojnásobné stopě zpět do lesa, aby vťidci oznámil výsledky své výpravy. Druzí chvátali na sever a na jih, aby sdělili nejbližším hlídkám, že jsme již vypátráni. Pohleďte, vojáci, na toto zdupané místo. Tito hlupáci si patrně mysli, že jsme poraženi slepotou anebo jejich vlastni hloupostí. Byla-li zde hlídka o třech mužích, lze očekávat, že ostatní hlídky budou stejně silné a poněvadž jádro houfu je větší, než všechny hlídky dohromady, mťižeme si už teď učinit představu o síle roty, s níž se záhy srazíme. Utkáme se s nepřítelem sice neprozřetelným, jak stopy dosvědčují, ale za to velmi početným. Z toho dťivodu potlačují vlastní přání a ptám se vás na úsudek. Chcete podstoupit boj nebo se mu vyhnout? Obojí je velmi snadné.” “Bojujme,” volali vojáci. “Dobrá. Zabočíme nalevo, abychom dorazili do lesa od severu, zatím co nás očekávají do západu. Porlěvadž se pouštíme oklikou, je nutné dťirazně pobídnout hedžiny.” Ujížděli jsme, pokud velbloudi stačili. Méně hbitější byli poháněni pruty. Po jisté době jsme opět narazili na stopy, pak na druhé, třetí, čtvrté, páté. Stopy zachovávaly více méně jihovýchodní směr a táhly <se k lesu. Aniž jsme sestupovali, uviděli jsme vždy otisky šlépějí tří velbloudťi. Byly to vesměs hlídky předních stráží?” ptal se mne náš Beduín. “Ovšem,” odpověděl jsem. “Z toho vidíš, že jsem mluvil pravdu. Dejme tomu, že stopa dželabiho je položená do středu výzvědné čáry, z čehož následuje: pět hlídek na sever, pět na jih, jedna uprostřed, celkem jedenáct po třech, tedy třicet tři jezdcťi. Kolik jich zťistalo v lese? Aspoň právě tolik, ne-li víc, takže mťižeme být připravení, že se utkáme nejméně se šedesáti, sedmdesáti muži.” “Nastane tedy tvrdý boj.” “Spíš žádný.

Budeme postupovat tak, že jim ani nedopřejeme čas k obraně.” 129 “Myslíš, že je obklíčíme a postřílíme dřív, než použijí zbraní?” “Patrně je obklíčíme, ale střílet se nebude, neboť nechci prolévat lidskou krev. A vťibec nevrhneme se na ně dřív, dokud se bezpečně nedozvíme, že číhají právě na nás.” “Jak se to dozvíme?” “To již nech na mně. Ale ani tehdy, když jim přímo z tváře vyčteme nepřátelské úmysly, nedopustím, aby byli pobiti, neboť svťij úmysl neprovedou. Ano i v tom případě, kdybych k tomu byl oprávněn, šetřil bych je a raději bych je vydal do rukou reise effendina.” “Škoda,” vzdychl Beduin. “Jsme povinni tě poslouchat, ale pomyslím-li, co se udalo v našich osadách, jímá mne vztek.” “Nevím proč. Pachatelé byli již potrestaní. Zaplatili svťij zločin životem a považ, že lidé, s nimiž se zde setkáme, nejsou těmi, kdož uloupili vaše ženy a dcery.” “Dobrá, ale upozorňuji tě, že uvádíš svým rozhodnutím v nebezpečí nás i sebe. Jak se jich zmocníš zaživa, aniž se budou bránit? Zajisté padnou někteří z nás aneb aspoň budou zraněni.” “Nemohu vědět a vskutku nevím, na čem se ještě rozhodnu. Bude nutné řídit se okolnostmi, jež nastanou. Přece víš, že jsem se zmocnil ve vadi el Berd celé karavany, aniž byla někomu z nás jen kťiže škrábnuta.” Beduin kroutil povážlivě hlavou. Z počátku jsme se drželi severovýchodně, pak jsme zabočili na východ a vykonavše značnou okliku za dvouhodinové jízdy, zamířili jsme na jih, neboť náš vťidce tvrdil, že tím směrem dojedeme teď přímo do lesa. Vskutku také jsme záhy uviděli na obzoru poněkud napravo od našeho směru tmavý pruh. Jeli jsme tak rychle, že jsme les téměř objeli. Okolnost, že bylo do západu slunce dost času, ve mně vzbudila myšlenku, abych napadl nepřítele nikoliv z boku, nýbrž zezadu. Táhli jsme tedy ještě víc nalevo a to tak daleko, až konečně pruh lesa ležel před námi zcela západně. A zde jsem také narazil na široký pruh ušlapané trávy, který směřoval od východu přímo k lesu. Zešlapaná tráva se již sice zvedala, avšak přece se odrážela od ostatní 130 stepi zlomenými stébly. To tedy byl pochod našich nepřátel a poznal jsem, že se tudy ubírali právě dnes ráno. Pak se utábořili pěkně v lesním chládku a vyslali na západ paprskovitě vyzvédače. Zabočili jsme ovšem týmž směrem a dorazili k lesu na místě tak slabě porostlém, že tudy mohla pohodlně projít i větší četa než byla naše. Bylo ovšem třeba, abychom jednali velice opatrně. Sestoupil jsem z velblouda, abych šel napřed. Vťidce, který držel za uzdu mého velblouda, následoval s vojáky. Řekl mi, že pramen studny vyvěrá skoro uprostřed lesa a předpokládal s veškerou pravděpodobností, že nepřátelé se rozložili poblíž něho. Les v těchto místech byl téměř výhradně ze skořicov-níkťi a citlivek obrovského vzrťistu. Bylo třeba rozhlédnout se po bezpečném úkrytu pro velbloudy. Zabočili jsme tedy stranou, kde pod vysokými stromy vyrťistaly křoviny a liány rťizného druhu, ovíjejíce se okolo kmenťi i větví, tvoříce nádherné věnce a festonové oblouky, plné květťi a vťině. Za touto rostlinnou tropickou hradbou nás nikdo nemohl spatřit. Má družina seskákala ze sedel, aby velbloudy dovedla do houštin a vyčkávala na mťij příchod, neboť jsem se chtěl vypravit na zvědy. > Přitelíček ben Nil mi nabídl svťij doprovod, odmítl jsem ho však. Také Beduín chtěl jít se mnou a když jsem i jeho odmítl, pravil. “Neznáš ani les, ani cestu k pramenu, eflendi. Musím ti je ukázat.” “Nestarej se. Vím již, jak se zařídím. Ostatně se mýlíš, domníváš-li se, že se naši protivníci rozložili u vody.” “Kde jinde tedy?” “Někde opodál, u pramene však nikoliv. Ano, tábořili tam již od rána, ale po návratu hlídek studnicí opustili.” “Proč by to činili?” “Předpokládají patrně, že pťijdeme ke studnici, kde budou mít nejlepší příležitosti nás přepadnout. Kdyby se s námi utkali na cestě, pokud jsme v sedlech a v dlouhé řadě, těžko by se jim podařilo zajmout nás všechny. Vyčkávají tedy, až se utáboříme, proto sami opustili vodu a rozložili se někde opodál. Jaká je cesta odtud ke studnici? Činí záhyby?” 131 “Nikoliv. Běží nepřetržitě přímou čarou.” “Dobrá. Pťijdu tam nyní .a vám nezbývá nic na práci, než zachovat všemožně ticho.” “Co učiníme, když se již nevrátíš?” “Vrátím se.” “Mluvíš trochu sebevědomě, effendi. Alláh tě provázej.” Poněvadž jsem odložil světlý haik, nevynikal mťij tmavošedý oděv z bujné zeleně rostlinstva. Vyhnul jsem se ovšem široké prťichozí stopě, neboť jsem mohl být z dálky spatřen, poněvadž zde rostly stromy zřídka. Zašel jsem raději mezi stromy a mlázím a skrývaje se za křoviny, postupoval jsem skoro rovnoběžně s cestou

útočníkťi. Asi za čtvrt hodiny jsem před sebou, ale poněkud nalevo, uslyšel lidské hlasy. Z toho jsem usoudil, že je studnice napravo přede mnou. Stanuv, naslouchal jsem. Ano - vskutku. Hlasy. K řečníkťim jsem již neměl daleko; Položil jsem se na zem a plížil se po dlaních a kolenou. Čím dál jsem postupoval, tím zřetelnější byly hlasy, z nichž jeden mi připadal známý. Nemohl jsem dosud jasně rozeznat slova, ale podle zvuku mohli být lidé rozloženi* za velikou sennesovou houštinou, k níž jsem směřoval. Doplížil jsem se až k houštině a poznal jsem i druhý hlas. Vycházel z hrdla záhadného dželabiho bez zboží a hlas, jenž mně byl povědomý již dříve, byl hlasem mého dobrého přítele Abd Asla, roztomilého tatika Ibn Asla. Ach. Tedy svatý šejdíř, jenž mne chtěl zaživa pohřbít v podzemní studni u Siutu. Neproniknutelná sennesová houština nebyla tak rozsáhlá, jak jsem zprvu soudil, neboť jsem nyní rozuměl každému slovu. Z rťizného šramotu, šelestu a jiných zvukťi, jež ke mně pronikaly, jsem soudil, že ctihodná dvojice tu není samotná. “…všichni bez rozdílu potáhnou do pekel. Jen francký eflendi bude ponechán naživu,” hovořil fakir určité a velitelsky. “Proč to?” namítal dželabi. “Právě on by měl být zničen první.” “Bude zachován, pravím ti, abych ho mohl odevzdat synovi. Nechť nikomu ani nenapadne uspíšit jeho umíraní. 132 “Pak ale dbej, aby ti zase neutekl.” “On? Vím sice, že je šejtanem, ale jsou tu ještě pomťicky, jimiž lze i šejtana zkrotit. Bude svázaný jako divoký dravec. Ne. Mně již neunikne. Kdyby šlo po mém, nechal bych žít i vojáky, aby byli zvolna mučeni, ale protože nemáme nazbyt času, musíme se jich zbavit. Oh. Těšil jsem se, jak budu ty lotry, kteří postříleli naše druhy a mého syna oloupili o zisk, trápit.” “Věru, za ženy fessarských Beduínťi by byla hromada peněz. Nejlépe by bylo vojákťim uřezat ruce a vyříznout jim jazyky, aby nás nemohli prozradit ani řečí, ani písmem a pak je prodat negerským kmenťim na jihu.” “Pomýšlel jsem na něco podobného, ale snad ještě vymyslíme něco lepšího. Není na světě dostatečně strašných muk. Rád bych, aby zmírali denně, aniž mohli zemřít. Zasloužili si to a zvláště ten francký pes, který uhodl všechny naše úmysly, který prohlédl a zkřižoval všechny naše záměry a stále nám pomocí ďábla uniká.” “Právě proto je dnes třeba svrchované opatrnosti. Gož kdyby nám znovu utekl?” “Neměj obavy. Rozkazy, jež jsem vydal, byly promyšlené tak pečlivě, že nás nemťiže stihnout nezdar? Vyhradil jsem si první výstřel, jímž ho poraním na noze. Nikdo na něho nesmí střelit kromě mne. Jakmile ho poraním, nemťiže nám již zmizet. Teprve po mém výstřelu smíte střílet vy druzí. Sedmdesát kulí. To je dostatečný počet, aby se všichni váleli po zemi.” “Myslím také. Je vlastně hanba, že jsme k vťili dvaceti vojákťim vzali takový počet bojovníkťi.” “Nestalo se tak k vťili asakerťim, nýbrž k vťili effendimu. Pod jeho velením znamená dvacet mužťi tolik, jako jinde sto. Tvrdím znovu, že nad nim mťižeme zvítězit toliko ohromením, zděšením. Dojde-li k pravidelnému boji, zmohou-li se na obranu, nevím, jaký bude úspěch našeho útoku.” Bylo mi to k smíchu. Ani dželabi ani fatór neměli tolik prozíravosti, jaká byla třeba k úspěšnému provedeni jejich záměru. Nepostavili ani stráž, která by jim oznámila náš příchod, jak jsem z další rozmluvy vyrozuměl. Také jsem zaslechl, že místo, kde se rozložili, je tak blízko u studnice, že doufali slyšet každý šramot, jejž zpťisobíme, až dorazíme ke studni. 133 Mimo to se fakir za hovoru zmínil, že jeho syn, otrokář, činí reisovi effendimu tajnou nástrahu, což mne naplnilo obavami, takže jsem se odhodlal jednat rychle a uspíšit pak všemožně jízdu, abych záhy dorazil do Chartumu. Především bylo ovšem třeba, získat přehled. Houština, při niž jsem ležel, mi zabraňovala v rozhledu a nemohl jsem ji zrakem přehlédnout. Popolézal jsem nalevo, až jsem konečně nalezl řídký porost, odkud jsem mohl přehlédnout budoucí bojiště. Spatřil jsem palouček, na němž tábořilo asi sedmdesát lidi většinou jen napolo oděných, vesměs však dobře ozbrojených, všemožné pleti. Velbloudi leželi vlevo od lidi až téměř k okraji palouku. Fakir seděl s dželabim opodál ostatních a bylo pro mne vskutku příznivou náhodu, že jsem dorazil k tomu málo porostlému lesnímu koutku - jinak bych nevěděl, kde fakira a, jeho vyzvědače v tom zmatku hledat. Mužové seděli nebo leželi v malých skupinách po dvou, po třech, blízko sebe, kterážto okolnost nám značně ulehčovala útok. Právě tam, odkud jsem přehlížel palouk, bylo dost místa k rozestavení mé dvacetihlavé armády. Mohli nepřítele vidět, sami nepozorovaní, takže jsem mohl každému jednotlivci přidělit přiměřenou úlohu. Bylo jim třeba vědět, kam a na koho se vrhnout, ježto by jinak mezi námi vznikl zmatek a při tak značné přesile by se sotva dal provést ústup v pořádku a beze ztrát. Víc vidět či slyšet jsem nepotřeboval, proto jsem se vrátil k družině, abych jim sdělil výsledek svého slíděni. Největší radost měl ben Nil, zvěděv, že je nablízku svatý fakir. Sotva jsem skončil, již volal: “Hamdulillah. Fakir je zde. Eífendi, toho mi dej. Do toho se pustím já!” “Střílet se nebude,” pravil jsem. “Všichni budou vydáni reisovi effendina.” “Také fakir, který propadl mé pomstě?” “Mně propadl rovněž. Já se však pomsty zříkám.” “Já se jí nezříkám.” “Pohovoříme “i o tom později. Zakazuji přísné, vraždit ho.” “Effendi, odpíráš mi právo, jež mi nesmí brát nikdo na světě.” 134 “Nechci ti je brát, žádám jen o lhťitu. Reisovi eflendina hrozí nebezpečí, jež mi není známé. Fakir je zná a musí mně je říct. Kdyby byl usmrcený, nezvěděl bych nic a reis efíendina by byl snad ztracen.” “Když je tomu tak, podrobuji se. Později však jistě nebudeš tak nespravedlivý, abys mi zabraňoval vykonat zá-kón pouště. Jak se ale zmocníme sedmdesáti ozbrojených lidí, nesmíme-li je postřílet?” “Udeříte na ně pažbami. Dbejte, aby se zasažený svalil a nemohl se bránit. Povedu vás a každému ukáži, na kte-rou skupinu se vrhne, aby svému sousedovi nepřekážel. O dželabiho a fakira se postarám sám. Jakmile vyrazím z houštiny, vyjdete rovněž. Povely nebudou a nikdo z vás nechť nekřičí. Všechno se odbude tiše a bez hluku, neboť překvapení tak účinkuje víc, než když protivník dostane výstrahu řvaním. Uvažte, že na každého z vás čekají tři nebo čtyři nepřátelé. Nutno jednat hbitě a přece rozvážně, což bude možné jen tehdy, zachováte-li se tiše.” Poněvadž velbloudi měli pouta na nohou,. stačil jediný muž k jejich střežení. Ostatní šli za mnou. “Tvťij záměr se mi líbí,” šeptal mi cestou vťidce. “Nemám jistotu ve střelbě, za to se těm psťim dostane celý náklad ran pažbou mé “ručnice vidin”. Nezpozorovaní jsme dorazili na místo mnou vyhléd-nuté. V táboře se nic nezměnilo. Uběhla asi minuta, než jsem udělil vojákťim pokyny, pak jsem zaujal stanovisko za keřem, za nímž jsem prve pozoroval tábořiště. Moji druhové se tlačili za mnou po levici, kde se dala houština snadno překročit, upírajíce zraky na své oběti. Shledal jsem, že jsou všichni v pohotovosti, ” vyskočil jsem z houštiny, vrhl se napravo a dvěma údery ručnice jsem srazil fakira i dželabiho. Za mnou chřestila křoviska jako by je vichřice rozky-mácela. Asakerové se hnali za mnou. Několik krokťi ode mne seděli čtyři muži, kteří byli tak poděšeni mým zjevem, že na mne vytřeštili zrak, aniž se pohnuli. Srazil jsem prvého i druhého, třetí nadzvedl ruce na obranu, byl však rovněž zasažen. Čtvrtý chtěl vyskočit, ale nenabyl času. Srazil jsem ho, jako jeho druhy. Bušil jsem do jejich hlav plochou pažbou, neboť rána hranou usmrcuje. 135 Šest lidi - to byl mťij úkol a nezbylo mi, než zadržet uprchlíky, kdyby byli. Proto jsem se obrátil a přihlížel boji, k němuž jsem byl dosud obrácený zády. Připravil jsem si henryovu opakovačku.

Pohled, jenž se mi naskytl, jsem ještě nezažil. Asakerové jednali podle mých pokynťi. Bojovali tiše a věru, účinek se dostavil. Tím mlčením se zvyšoval strach napadených, takže i oni mlčeli. Jen tu a tam některý vykřikl, vzchopiv se, aby utekl, ale nikomu se to nepodařilo. Bez zřetele ke chmurné okolnosti, že porážení lidí pažbou není právě divadlem, budícím nadšení, mohlo se vskutku bojechtivé oko radovat, kdyby vidělo asakery při této bitce. A ze všech nejčilejším byl mladičký ben Nil. Od okamžiku, kdy jsem houštinou skočil k fakirovi, až do chvíle, kdy jsem šestého muže srazil k zemi, uplynula sotva minuta, aniž napadlo některému protivníkovi střelit nebo udeřit někoho z nás. Tak úplné ohromující zděšení jsem dosud nikdy neviděl. Vojáci mlčeli ještě tehdy, kdy účel boje již byl dosažený. Všichni se na mne dívali, očekávajíce, co nařídím. “Všechny’svázat,” zvolal jsem. “Řemeny, provazy, šátky, tkataicemi, vším, co je právě po ruce. A konec němotě. Mťižete mluvit.” Mluvit. Jak možno u afrických asakerťi mluvit o “mluvem”?

Kdybych řekl: “mťižete výt”, “mťižete řvát”, nevyjádřil bych ani přibližně, co jsem v té chvíli zaslechl. Dvacet mužských hrdel napjalo rázem všecky hlasivky k výkonu tak nadlidskému, jako by se rozeřvalo několik set ďáblťi. Vrátil jsem se k vyzvědačovi a fakirovi. Měli otevřená ústa a byli v bezvědomí. Svázal jsem jim ruce i nohy. Svazovacích pomťicek bylo po ruce hojně. Každý Beduín má při sobě provaz nebo tkanici. Také každá kaffije a každá kapuce je opatřená ukalem, šňťirou, kterou se šat na hlavě svazuje. Takový ukal jte k poutám velmi dobrou pomťickou. Několik mužťi bylo zasaženo pažbami jen lehce. Leželi ve slabých mrákotách, proto byli svázaní nejdříve. Pohříchu nejednali asakerové všude tak obratně a mírné, bušili okovanou hlavicí pažby a rozbili několik hlav. K mé lítosti bylo i několik mrtvých, z nichž tři měl na svědomí 136 mťij fessarašský prťivodčí, jak se sám přiznal, stíraje krev ze své vidinové ručnice: “Effendi, má ručnice vidin vykonala svou povinnost, neboť z oněch čtyř, na něž jsem udeřil, nepovstal ani jediný.” “Měl jsi takový úmysl?” “Měl. Chtěl jsem i čtvrtého dorazit.” “Zakázal jsem zabíjení.” “Smím si dát zakazovat pomstu? Anebo jsem slíbil, že ti vyhovím? Viděl jsem naše starce i děti povražděné ležet v písku bir es Seriru a vzal jsem nyní odplatu, která není ničím proti tomu, co bylo spácháno. Nemáš právo zbavovat mne pomsty.” Neodpověděl jsem mu a vrátil jsem se k fakirovi, který se ze mdloby probral a vytřeštěně se rozhlížel. Také dželabi již procitl a rozhlížel se neméně ustrašeně. Zatím co asakerové slídili po kořisti a. dělili se o velbloudy a zbraně, v čemž jsem jim překážet nechtěl, posadil jsem se vedle fakira. Zavřel rychle oči - zda mdlobou, vztekem nebo hanbou, mi bylo naprosto lhostejné. “Sallam, já veli el kebir el mášúr - buď pozdraven, velký a slavný světce,” pravil jsem. “Těší mne, že tě zde vidím a doufám, že se cítiš neméně šťastným, hledíš-li v mou tvář.” “Buď proklet,” pronesl hučivě, aniž se ohlédl. “Přeřekl jsi se. Chtěl jsi říci: “buď požehnán”, neboť vím, s jakou touhou jsi hleděl vstříc našemu setkání. Úmyslně jsi vyslal svého pomocníka, aby pátral po mém pobytu a připravoval jsi mně skvělé uvítání, tak skvělé, že by mne málem zahubilo, neboť jsi chtěl mé vojáky postřílet a jazyk a ruce mně uříznout, pak mne zašantročit některému negerskému pohlavárovi - snad k snědku.” “On je vševědoucí,” vyklouzlo mu z hrdla, při čemž pohlédl na svého druha, jehož pohled spočíval na mně upřeně s výrazem smrtelné zášti. Pokynul jsem mu přívětivě a oslovil jsem ho: “Mluvil jsi pravdu, když jsi tvrdil, že se záhy uvidíme a že tě dobře poznám. Ačkoliv jsi ujížděl do el Fašeru, přece jsme se již setkali v krátké době. Jsem nadšený tím setkáním, neboť je mi dťikazem, že jsem tě posuzoval 137 správně. Tobě náleží zásluha vynálezu myšlenky, aby mně byly odňaté ruce i jazyk a také jsi se nemýlil, když jsi vyslovil přesvědčení, že ti vyjádřím svou pochvalu a dík za tuto vynalézavost.” “Nerozumím ti,” odpověděl. “Proč jsem spoutaný. Proč jste nás přepadli? Chci být ihned rozvázán.” “Tvému přání bude velmi ochotně vyhověno, ale až v okamžiku, kdy budeš předán popravčí četě.” Chlapík rozevřel ústa, ušklíbl se Vzdorně a již chtěl něco namítat, než tak daleko nedospěl, neboť jsem pokračoval: “Prosím tě, nerozčiluj se a nenamáhej zbytečně. Jsi příliš hloupý, abys mne mohl oklamat. Člověk jako ty by měl sedět doma a nedělat nic jiného, než oplakávat svou vlastní hloupost. Když jsi k nám dnes přišel, věděl jsem dříve, než jsi sestoupil z velblouda, jaký veleduch žije v tvém těle. Znáš snad bajku o bakka, štěnici, která chtěla přelstít bu husaina, lišku?” “Nevypravuj mi bajky, které zná každé dítě,” osopil se na mne. “Proč ne*? Vždyť ty se podobáš takové bakka se svou pošetflou myšlenkou ošálit mne. Kterak mťižeš, nemaje v hlavě ani nejmenší částečky mozku, se domnívat, že by se ti to podařilo? Ty chceš přelstít zámořského effendiho. To je věru zcela jako v oné bajce o štěnici a lišce.” Snad to ode mne nebylo nadnášení, mluvil-li jsem tak příliš po domácku, ale méně sebevědomé vyjádření by zde nesplnilo účel. Úspěch se vskutku dostavil, neboť muž se dal strhnout vztekem k nerozvážné odpovědi: “Jak se mťiže ďaur nad pravověrného tak nadnášet? Kdybys byl tak moudrý, jak se tváříš, byl by ses už dávno zřekl své bludné víry. Okamžitě nám sejmi pouta, která jsou tvýma rukama znečištěná -” “Dost,” přerušil jsem ho. “Neodvažuj se vyhrožovat, nebo ti dám odpověď bičem. Psí plemeno dostává rány, od-váží-li se štěkat. Rozumíš-li málo své nynější situaci, že se odvažuješ poroučet, místo abys prosil, pak tě donutím • k jejímu pochopení tak, že tě sebevědomí velmi rychle přejde.” “Toho zanecháš, neboť jsem šejk,” rozkřikl se. “Šejk? Žebrácký loupeživý šejk není proti mně ničím. 138 Ostatně tvrdil jsi, že jsi dželabim a kromě toho jsi členem loupežnické bandy a podle toho budeš ztrestán.” “Běda tobě. Budeš ztracený, neboť mťij kmen vás všechny zničí.” “Jakže? Tato štěnice se odvažuje vyhrožovat, efTendi?” ozval se ben Nil, přistoupiv. “Mám mu zacpat ústa?” “Učiň tak.” Ben Nil převrátil muže nohou, takže měl břicho vespod a hřbet nahoře, pak odepjal bič. Odvrátil jsem se, neboť jsem nechtěl být svědkem tělesného trestu, ale mťij sluch mne znamenitě přesvědčil o tom, že ben Nil popustil bezohledně uzdu svému hněvu. Prováděl svou úlohu snad lépe, než kurbadži reise effendina. Zatím jsem udělil vojákťim pokyn, aby dopravili zajatce t se zvířaty ke studni. Jakmile se tak stalo, poslal jsem pro velbloudy. Studna byla uprostřed mýtiny. Stromy i keře tu byly vykácené, aby bylo získáno místo k táboření pro větší počet lidí a zvířat. Vody zde byl nadbytek. Asakerové se obohatili kořistí a byli proto ve výborné náladě. Každý dostal po třech velbloudech kromě zbraní a rťizných drobností. Nečinil jsem si nárok na nic a ben Nil, ač byl chudák, se řídil mým příkladem. Když jsem se ho ptal, proč se zříká kořisti, odpověděl: < “A proč ty si ji nevezmeš, efíendi? Činíš tak snad z blahovťile k asakerťim, aby jejich podíl byl větší, nebo tak činíš z pýchy? Vím od tebe, že bojovníci v západních zemích neshromažďují kořist. Zříkám se rovněž nároku na předměty, které byly v tlapách těchto lidí.” Jeho rozhodnutí bylo vskutku chvalitebné a zasluhovalo, abych jeho, tolikrát mně již osvědčenou přítulnost, splatil přátelstvím. Bylo nutné postarat se, aby zajatci byli zabezpečeni. Proto byli sneseni do středu, obklopeni a bedlivě střeženi. Na noc byli stanoveny stráže. Byl dosud den, avšak večerní soumrak mohl nastat již za pťil hodiny.

Proto jsem uznal za dobré ještě před úplným setměním celé okolí studny prozkoumat. Vyšel jsem tedy z ležení, abych pátral po nahodilých známkách a stopách v dalekém okruhu. Vyslal Jsem zároveň několik mužťi do lesa pro palivo. Poněvadž počet zajatcťi převyšoval třikrát asakery, museli jsme udržovat 139 několik ohňťi, ježto by jediný nepostačil. Paliva bylo v lese dost. Vrátil jsem se s obchťizky, aniž jsem shledal co podezřelého. Zato voják, jenž s ostatními snášel palivo, přinesl dva předměty, které nalezl pod stromem a jež vzbudily jeho pozornost. “Pohleď na tyto dvě kosti, effendi,” pravil. “Zdá se mi, že jsou zbytkem z telete a protože nikdo živá telata ne-přibírá na cestu přes velikou step, tábořili zde asi lidé, kteří se zabývají krádežemi hovězího dobytka.” “Tyto kosti nejsou telecí, nýbrž lidské,” pravil jsem. “Alláh. Byl zde tedy zavražděn člověk.” “Nikoli zavražděn, nýbrž přepaden, roztrhán a sežrán.” V okamžiku jsem byl vojáky obklopen a všichni volali, že se snad mýlím. “Nemýlím ,se, neboť umím rozeznat lidské kosti od zvířecích. Toto je lopatka a zde je stehenní kost, které byly chrupem silného dravce rozdrcené. Cožpak jsou v této stepi, nebo v lese lvi?” “Alláh nás ochraňuj a požehnej věčnou milostí,” vykřikl náš fessarský prťivodčí. “To nespáchal jiný ďábel, než chkzak ed džuma, ten, jenž dáví týdně, es saba el Teitel - lev z Teitelu!” “Proč je tak nazýván?” “Protože střídavě navštěvuje všechny studny, které jsou mezi Nilem a el Teitelem.” “A která okolnost mu přiřkla druhý název?” “Nemine týden, aby neroztrhal člověka. Potlouká se po této krajině již déle než rok.” “Což ho dosud nikdo nehonil?” “Honit lva? Co tě to napadlo? Alláh zachraň člověka před tím žroutem, který je větší než buvol a silnější než slon.” “Zná někdo jeho pelech? Viděl ho již někdo ve společnosti lvice nebo mláďat?” “Nikoliv. Nemá také určité bydliště. Vyspí se brzy zde, brzy jinde a cestuje od jedné studnice ke druhé.” “Ah, tedy jest wadhanim, poustevníkem.

Znám taková osamělá zvířata, která jsou nebezpečná i svému vlastnímu rodu. Takový lev, okusí-li lidské maso, nerad mění jídelní lístek a zabíjí zvířata jen v nouzi a z hladu.” 140 “Správně, eflendi. Takový lidožrout je tento potulný lev z el Teitelu. Přihodilo se již,

že sežral za týden dva lidi. Kdy zde asi byl naposled?” “Před čtyřmi nebo pěti dny, jak” usuzuji z vyschlosti těchto kostí.” “Ó Alláh. To je zlé. Mťiže se tedy vrátit ještě dnes. Kdyby zde byl včera nebo předevčírem, byl by dnes daleko odtud a mohli jsme pokojně spát, ale po tak dlouhé době již zajisté obešel svá loviště a navštíví tuto studnici.” “To závisí na tom, kolik studnic navštěvuje a kolik obětí zatím nalezl a pohltil. Člověka nemťiže lev sežrat rázem. Zdá se, že tu hodoval tři dny.” “Byl nám tedy Alláh milostivý. Lidožrout nás mohl přepadnout v některém z posledních nočních odpočinkťi. Tyto kosti jsou čtyři dni staré. Tři dny zde byl lev a odešel tedy odtud teprve včera, nemusíme se ho obávat.” “Zdá se, že soudíš správně, ale mťižeš být také na omylu. Lev dává, jako snad každý dravec, přednost místu, kde již nalezl potravu, před místy, kde nic neukořistil. Mťiže se tedy vrátit o mnoho dřív než myslíš.” “Tomu nechť zabrání svatí kalifové. Snad se tu již dokonce potlouká nebo číhá v záloze.” * “Byl bych nalezl známky jeho pobytu. Než přesto vše mějme se na pozoru, protože podobní samotáři bývají lstiví a úskoční. Například neřvou jako jiní lvi, přibližují-li se. Spíše jako pardálové se zvolna plíží a bez povyku se vrhají na svou oběť. Zastřelil jsem kdysi takového zatvrzelého hříšníka, který jen jednou, patrně překypěv nadšením, zařval, když vyčenichal naši stopu, potom se však za námi plížil bez hluku.” “Ty jsi, effendi, už střelil na lva?” zvolal Fessara udiven. “Několikrát.” Jí zasáhl jsi ho?” “Má kulka chybila terč jen tehdy, když jsem se učil střílet.” “A zabil jsi lva?” “Ovšem!” “Kolika ranami?” “Zpravidla jedinou. Někdy ovšem bylo třeba dvou výstřelťi.” 141 “Ó, eífendi, ty lžeš. Vskutku, velmi pěkně lžeš.” Nechtěl Jsem mu vytýkat tento výraz, neboť jsem znal názor obyvatel pouště a stepi na lva. Byl-li vypátrán lví pelech, seberou se všichni bojovníci kmene a jdou tam. Pelech je hustě obklopen a poházen kamením, při čemž synové pouště řvou, pokud jim hlasivky stačí, až se konečně lev probudí. Jakmile zvíře vstane a zjeví se, zarachotí několik výstřelťi - zpravidla pánu bohu do oken, neboť míření je pro Araby vedlejší. Kulky lítají, jak jim právě napadne a zasáhne-li náhodou některá, skočí zvíře za strašného řevu do shromáždění, zabije koně nebo jezdce a roztrhá ho. Druzí odskočí, pušky nabíjí znovu a zahájí střelbu s týmž výsledkem. Lev útočí znovu a zas někoho rozsápe. Tak následuje salva za salvou, až konečně dravec klesne s děravým kožichem nikoliv zabily, nýbrž ztrátou krve zeslabený, zbaviv dříve několik lidí nebo koní života. Beduíni jásají nad timto neslavným vítězstvím, vrhnou se na zmírajícího “krále pouště”, kopou ho, tlukou, buší do něho pažbami, kopími, obušky, plivají a prskají na něho a - hlavní věc - zlořečí mu nadávkami vskutku hanebnými. A to všecko se děje za bílého dne, nikdy v noci. Že by se kdy člověk za tmavé noci odvážil číhat na lva při napajedlu, aby ho dobře mířenou ranou do oka nebo do srdce zabil, to je těmto lidem pohádkou, nemožnou nemožností, řekl bych. Zkrátka - nevěří něčemu podobnému. Nedivil jsem se tedy našemu vťidci, jestliže tvrdil, že ho chci pobavit pěknou lží. “Effendi usmrtil lva,” smál se. “Jedinou ranou. A v noci. Zcela sám. Ó, Alláh, ó, Mohamed, jakým hrdinou je náš effendi. Rád bych ho viděl někdy jako sija děs saba -lovce lvťi.” “Nepřej si to,” varoval Jsem ho, nejsa nijak uražený. “Takové přání je možné splnit jen tehdy, když lev přijde. Nevěřím, že bys z toho měl přílišnou radost.” “Oh, radoval bych se - a velice bych se radoval,” smál se ustavičně. “Bojím se lva právě tak málo, jako ty. Zdejší lidožrout je ohromně velké zvíře a nechám-li ho, aby se hodně přiblížil, nemohu ho chybit. A co dokáže cizí effendi, dokáži také, neboť jsem synem zdejší země. Ale 142 nabízím ti sázku, že učiním totéž, co ty sám, přijde-li lev.” “Ty? - Nuže dobrá! Oč se vsadíme?” “Vsadíš své hodinky a dalekohled proti mé ručnici?” “Nerad sice, ale učiním to.” “A nežertuješ?” “Proč bych žertoval? Přistupuješ na sázku?” “Ano. Přísahám tak při bradě prorokově. Chceš snad ustoupit?” “Nikoliv. Přísahal jsi již. Dobrá. Zmocnila se tě žádost po hodinkách a dalekohledu. Také dobrá. Doufáš, že oba předměty dostaneš, jsa přesvědčen, že zťistanu klidně sedět při ohni, objeví-li se dravec. Ale pravím ti již nyní, že se mýlíš.” Beduin hleděl chvíli před sebe a pak pravil: “Nemyslím sice, že by sem lev právě dnes zavítal, ale stane-li se tak, dokáži ti, že se klameš. Sázka je tedy v platnosti?” “Ano. Pros nyní snažně proroka, aby lva zadržel daleko odtud. Jestliže nevyhoví tvé prosbě, bude veta po tvé slavné pušce vidin. Nyní opatříme řádně své zajatce, aby - -” Umlkl jsem, neboť na západním okraji mýtiny Se objevil jezdec na velbloudu. Prudce zastavil, spatřiv nás, potom nás neobyčejně pronikavě pozoroval. Byl patrně na rozpacích, má-li se pustit středem našeho ležení, nebo zabočit a zajet ke studni oklikou, ale rozhodl se posléze jinak. Popojel až k okraji ležení, sestoupil a volal: “Prve než vypustím pozdrav ze svých rtťi, povězte mi, mužové, kdo je vaším vťidcem.” “Já jsem,” pravil jsem. “Zde jsou asakerové, ty se však nezdáš být asákerem. Jak to, že se nazýváš jejich vťidcem?” “Činí snad stejnokroj vojáka?” “Nikoliv. Chci ti uvěřit. Proč jste spoutali tyto lidi, kteří se válí na zemi?” “Jsou našimi zajatci, neboť otrokařili.” “To není zločin.” “Nuže, jsou lupiči lidí.” “Otroci, vťibec černoši, nejsou lidmi. Propustíš tyto muže na svobodu,” dodal pánovitě. Muž čítal něco přes třicet let, byl hubený a měl tmavý, 143 nikoliv příliš hustý plnovous. Jeho oděv býval bílý, nyní však nevyhlížel příliš čistě. Výraz jeho tváře byl přísný, zasmušilý, asketický. Stál hrdě vzpřímený přede mnou a jeho zrak se blýskal skoro hrozivě, jako by on sám, ni- • koliv já, zde rozkazoval. Netušil jsem, že tento muž, budoucí Mahdi, bude hrát brzy v dějinách Afriky význačnou úlohu. “Že je propustím?” opáčil jsem chladně. “Jak to víš? A z jakého dťivodu se domníváš, že tak učiním?” “Dťivod je ten, že to říkám já, což je tolik, jako bych poručil. Jsem fakir el fukara, pán dervišťi.” “A já jsem askari el asaker, pán těchto vojákťi a činím jen to, co sám sobě poručím.” Fakir el fukara - toť fakir fakirťi, nejlepší, nejznamenitějším fakir. Proto jsem se nazval vojákem vojákťi, čili nejznamenitějším vojákem. Takové odpovědi, jak se zdálo, se chlapík nenadal, neboť se udiveně ptal: “Ty mne neznáš? Neslyšel jsi ještě nikdy o fakirovl el fukara?” A promluviv to, dorozumíval se významným pohledem s Abd Aslem, “ctihodným” fakirem, který ležel spoutaný na zemi. Neušlo mi to. Znali se, proto jsem odpověděl: “Neznám tě, avšak moji zajatci tě znají.” “Kterak to víš?” “Řekl jsi mi to sám.” “Nevím o tom. Kdy a jak?” “Právě v tomto okamžiku jsi mluvil očima. Slíbil jsi tomuto starému Abd Aslovl něco, co nemťižeš splnit.” “Splním to. Taž se svých zajatcťi a bude ti potvrzeno, že jsem mocný muž, který dobře ví, že slib, jejž učiní, také umí splnit.” “Nejdříve se jich ptej na mne a oni ti povědí, že v tomto okamžiku jsem já tim mocným mužem, v jehož rukou je všechna moc. Kdo a čím jsi, je mi lhostejné, zde však zastupuji reise effendina, který je zplnomocnéncem khedive. Snad ti to stačí.” “Nestačí, nýbrž vyvolává to v mé duši účinek zcela jiný, než si myslíš. Khedive tak jako reis effendina není v mých očích ničím a také mi nenapadá, abych se řídil jeho přáním.” Tehdy jsem neznal poměr tohoto muže k místokráli. 144 Později jsem ovšem zvěděl, proč se vyjádřil tak málo pokorně. Mahdi byl nějakou dobu berním úředníkem, avšak donucen pro rťizné neplechy opustit úřad, stal se -otrokářem. To znamená v Egyptě pouhý krok.

Nevěda o tom a rteznaje ho, odpověděl jsem mu s úsměvem: “A budeš se jimi přece řídit, neboť se podřídíš mně, který vykonává jeho rozkazy.” “Uvidíš hned, kterak dbám tvých rozkazťi,” vykřikl a vytrhnul nťiž z opasku, sklonil se k Abd Aslovi. “Zadrž,” okřikl jsem ho. “Co chceš učinit?” “Osvobodit tohoto muže z pout.” “Nedovolím to.” “Neptám se po tvém dovolení,” pravil a přiložil ruce na řemeny. Přiložil jsem také obě ruce a to na jeho boky, pak jsem ho popadl, vyzvedl a mrštil jím několik krokťi přes skupinu zajatých daleko od Abd Asla. Chlapík podržel nťiž v ruce. Vzchopil se rychle a řítil se na mne, volaje: “Odvážil jsi se vložit ruce na fakira el fukara. Za to zhyneš.” Byl jsem dalek toho, abych užil zbraně a také nikomu z vojákťi nenapadlo, aby mi přispěl. Jediný ben Nil sáhl do opasku, avšak setrval na místě. Všichni věděli, že se s útočníkem vyrovnám sám. Udeřil jsem ho pěsti zdola do lokte, zasadil jsem mu druhou ránu do dťilku pod paží a tento odraz jeho útoku byl tak vydatný, že se chlapík znovu překotil, touž letěl bťihví isam. V zápětí jsem vytáhl revolver a když se fakir fakirťi znovu sebral a vrhal se na mne pouze pěstmi, nastavil jsem mu revolver k nosu a

pravil jsem: “Pohni se ještě a máš kulku v těle.” “Stťij,” vykřikl Abd Asi. “On skutečně střelí. Je to ďaur.” Fakir el fukara ustoupil. Stáhl spěšně již nadzvednutou nohu, při čemž zakolísal. Nevím, učinil-li tak ze strachu nebo z úžasu nad zprávou, že jsem ďaurem - “snad z obou dťivodťi - a tázal se hned: “Ďaur? Ty nejsi moslirn?” “Je to křesťanský efíendi,” řičel vztekle starý fakir. “A takový pes se odvažuje - -” V témže okamžiku vyskočil ben Nil, rozpřáhl se bičem a ptal se: 145 “Effendi, mám tomuto muži vydělat kťiži na řemeny, že tě srovnává s opovrženým zvířetem?” “Tentokrát rnu ještě odpustím, neboť mluvil v rozčilení,” řekl jsem. “Jestliže mne však urazí znovu, dostane baštonádu, až zťistane ležet.” “Alláh. Mně baštonádu,” zuřil chlap. “Od ďaura. Jaké je to rouhání. Jaká je to drzost.” “O drzosti nelze hovořit,” smál jsem se mu. “Nelekal bych se, ani kdyby deset takových, jaký jsi ty, stálo proti mně. Ty jsi však sám a já mám dvacet asakerťi. Uvažuj o tom.” “Ale vždyť jsou moslimy.” “Zajisté, náhodou však počestnými.” “Jsou povinni prohlásit se pro mne, nikoli pro tebe. Jak mťiže strpět moslim, když je pravověmému vyhrožováno nevěřícím baštonádou, ano, když se proti němu prohřeší a buší jeho tělem o zem?” Ben Nil se postavil přede mne a odpověděl sám: “Poslyš. Milujeme tohoto effendiho ze srdce a jsme připraveni postavit se proti komukoliv na jeho obranu. Deset i sto fakirťi el fukara nevyváží jeho jediného a pravím ti, že bys nebyl prvním, jenž by okusil bič, kdybys ho urážel. Buď rád, že nejsi potrestaný za první urážku. Proto se měj na pozoru. Baštonáda visí nad tvou hlavou jen na ztuchlé žíni zcepenélé klisny a přisám Alláh - nedáš-li si pozor, strhnu tu žíni sám i bez jeho rozkazu.” “Chlapče,” řekl fakir, “střež svťij jazyk. Čím jsi a čím je dvacet asakerťi proti počtu přívržencťi, kteří se shrnou ke mně, pozvednu-li svťij hlas?” “Pozvedni jej. Uhlídáme, jak se pohrnou a jak se jimi tento les oživí.” “Tak smíš mluvit, protože není dnes při mně nikdo, později vás mohu rozdrtit, jako se červ drti nohou.” Vojáci sborem zlostně zamručeli, fakir však nedbal a pokračoval: “Tím, že sloužíte ďaurovi proti moslimovi, zapíráte proroka a zříkáte se ho. Máte právo zajímat tyto pravověrné? Loví-li otroky. Kde je psáno v el koránu, že obchod otroky je zakázaný?” Chlapík měl vskutku v úmyslu asakery popuzovat ke 146 vzpouře a snad skutečně věřil, že se mu to zdaří. Nebylo mi třeba, abych ho od jeho bohumilého pokusu odvracel, neboť ben Nil, který se dobrovolně přihlásil za mého advokáta, odpověděl sám: “Nerozumíš ničemu a neznáš tento případ. Ibn Asi, syn tohoto starého fakira, přepadl beni Fessara, pobil jejich starce a děti, a uloupil mladé ženy a panny, aby je prodal do otroctví. Odňali jsme mu však ozbrojenou rukou ubohé vyznavačky islámu a doprovodili je do jejich domova. Ze vzteku a dychtivosti po mstě, zároveň i z lakoty vyslal za námi Ibn Asi svého otce s těmito lidmi, aby nás zajal. Měli zde na nás číhat a povraždit nás, tomuto effendimu měl být vytržen jazyk a useknuty ruce. Táži se tě, ó, fakire el fukara, je-li dovoleno loupit pravověrné moslimy a prodávat je do otroctví?” “Není,” řekl fakir. “Jsou beni Fessara pravověrnými nebo ďaury?” “Jsou pravověrnými.” “Uvalil tedy na sebe Ibn Asi smrtelný hřích a tito zde, kteří jsou spoutáni, jsou jeho spoluvinníky. Budou za to potrestaní, ježto měli v úmyslu to, co jsem ti právě sdělil.” Řeč hochova vyvolala vskutku dojem. Fákir el fukara se prudce obrátil a vykřikl naAbd Asla: “Je to pravda, co jsem právě slyšel?” “Nechť nám kdo dokáže, že jsme chtěli tyto asakery usmrtit,” odpovídal starý darebák. “Všechno je hanebná lež.” “Sám lžeš,” přistoupil jsem k němu. “Na vlastní uši jsem tě slyšel. Ležel jsem za tímto keřem, u něhož jsi seděl s lotrem, jenž se vydával za dželabiho. Slyšel jsem každé slovo vaší rozmluvy.” “Snad jsi se mýlil,” oslovil mne fakir el fukara. “Nemýlím se nikdy,” pravil jsem dťirazně, “a kromě toho jsou zde ještě jiné dťikazy.” “Jaké? Chci je slyšet.” “Chceš? Zdá se mi věru, že se zde považuješ za rozhodčího nebo soudce.

Jsem povinen učinit jen, co sám za dobré uznám. Pamatuj si to a proto ti pravím, na čem jsem se ustanovil. Chci totiž, aby ses již do této záležitosti nepletl. Jeď dál svou cestou, anebo usedni tamto při 147 studni a napoj sebe i velblouda - je mi lhostejné, jak se zachováš, jestliže se však odvážíš ještě jednou zasahovat do mé pravomoci, dokáži ti velmi pádné, že jsem v tuto chvíli u této studnice jediným velitelem. Doufám, že mi rozumíš.” “Jak to chceš dokázat?” “Jak? Nestrpím tě zde prostě, zaženu tě odtud a ne-pťijdeš-li, dám ti naložit na hřbet. Ani slova již. Ustup a posaď se tam mezi asakery, neboť u zajatcťi nemáš nic na práci.” Chlapík poznal na mé tváři, že další vzdor nesnesu a poslechl tedy. Avšak vztek jím lomcoval a na čele se mu stahovaly zlověstné mraky.

Odsedlal velblouda a pustil ho na volnou pastvu. Vybral ze sedlové brašny potravu a číšku, pak se posadil ke studni, aby povečeřel. Než však vstrčil prvé sousto do úst, poklekl a vykonal večerní modlitbu, kterou zameškal, neboť mezi tím, co přišel a hádaj se, slunce zapadlo a čas mogrebu, předepsané modlitby po západu slunce, uplynul. Také asakerové se mqdlili, zachovavše se k předpisťim prorokovým stejně horlivě jako fakir el fukara. Pař byly zažehnuté čtyři ohně. V prostoru mezi nimi leželi zajatci v plném osvětlení a kolem nich se rozložili asakerové řetězeni, který byl obklopen spoutanými velbloudy. Posadil jsem se také u studnice, abych pojedl a ben Nil s prťivodcem fessarským se ke mně přidružil. Fakir el fukara seděl opodál, tak blízko, že mohl slyšet náš hovor a rozumět mu. Nebyl dťivod, abych něco před ním tajil, jinak by si snad myslel, že se ho bojím. Domníval jsem se, že ben Nil se znovu chopí příležitosti, aby vťiči mně uplatnil své nároky na starého Abd Asla a také vskutku hoch, sotva vsoukal do úst poslední sousta, již řečnil: “Effendi, ctil jsem mlčenlivost večeře. Nyní však, poněvadž jsi nasycen, doufám, že mi dovolíš promluvit. Slíbil jsi, že mi vydáš derviše Abd Asla.” “Nuže, tak naprosto rozhodně a nezvratně, jak se asi domníváš, jsem to neslíbil.” “Ó, ano. Chtěl jsi něco vyzvědět a pak bylo na mne ztrestat ho.” “Nedozvěděl jsem se však dosud nic a na potrestání je rovněž času dost.” 148 “Není. Považ, že zpráva, kterou na něm vyžaduješ, ti bude sdělená pozdě. Vím, že si nepřeješ jeho smrt a proto se zdráháš.” “Alláh ho potrestá sám.” “Ano, ale mou rukou.” “Hochu, vezmi rozum do hrsti. Je stařec slabý a bezbranný muž, ty pak mladík plný síly. Mťižeš vskutku srovnat beze studu ve svém srdci vraždu starého muže?” “A mohl on srovnat ve svém srdci, nejprve mne a pak tebe uzavřít v podzemní studnici, abychom zahynuli hladem a zoufalstvím? A dnes osnoval znovu dvacateroná-sobnou vraždu. Dáš-li mu milost, prohřešíš se proti Alláhovi, který je přece také tvým bohem.” “Ben Nil hovoří správně,” přizvukoval ben Fessara. “Vězel jsem rovněž v nebezpečí života, ač jsem mu nikdy neublížil a naši asakerové rovněž. Máme všichni právo vyžadovat krev toho úkladného vraha.” “Dobře mluvíš. Je to tak. Smýšlíme vesměs podobně,” ozvali se někteří asakerové. “Slyšíš, eífendi?” ozval se náš vťidce. “Chceš nás zkrátit o naše právo? Donutíš nás, že si k němu dopomťižeme sami.” ” Na to jsem již také myslel. Asakerové byli rozvášnění proti zajatcťim, kteří věru nezasluhovali šetření. Jen poslušnost ke mně je zdržovala od násilnosti a divil jsem se vskutku, že poslechli mťij rozkaz a nezabíjeli přepadené hned. Nemohl jsem jim dát jistotu, že budou zlotřilci vskutku v Chartumu potrestaní a kdyby byli vskutku vojáci nad nimi vzali pomstu i proti mé vťili, co jsem proti tomu mohl dělat? Zabránit jim v tom hrozbami nebo násilím? Kam by se poděla má autorita? Nebylo lépe obětovat jejich pomstychtivosti jednotlivce, než aby jejich zlost byla vylévána hromadně? Již již jsem byl odhodlán dát ben Nilovi svolení, když se pojednou zvedl nejstarší asa-ker. Přistoupil k nám a řekl mi: “Effendi, jsem zmocněn svými druhy, abych ti přednesl prosbu.” “Nuže? Mluv bez obalu.” “Pověz především, zda-li jsme ti byli řádně poslušní a jsi-li s námi spokojený.” “Mohu s dobrým svědomím reisovi effendina oznámit, 149 že jste se chovali tak, jak se sluší na vojáky. Mohu každému z vás dát dobré vysvědčení.” “Děkuji ti, effendi, za všechny. Je vskutku pravdou, že jsme se vždy snažili vykonat, co jsi žádal, ač nám byla často tvá vťile nepochopitelná a nezvyklá. Přesvědčili jsme se pak vždy, že jednáš úplně správně, že nebylo nikdy v ničem pochybeno a tím jsi dobyl naší úctu a oddanost. Ale dovolíš-li, přece ti musíme vytknout chybu. Byl jsi vťiči nepřátelťim příliš shovívavý. Snad by to bylo ctností ve tvé vlasti, zde však je to chyba. Nepřítel musí být zničen, chceš-li se udržet naživu. Chopím-li

se dnes svého nepřítele a propustim-li ho z milosrdenství, přepadne mne zítra znovu a vysměje se mi. Byli jsme zasvěceni smrti, tito zde ukládali o naše životy a jen tvá obezřetnost byla naší spásou. Zachránil jsi nás a nyní jsou úkladníci v našich rukou. Víme, že nechceš, abychom se na ně vrhli a my tě poslechneme i tentokrát a dopravíme je do Chartumu, abychom je odevzdali reisovi effendina, ale -” tu zdťiraznil voják svou řeč - .Jeden z nich musí zemřít, totiž Abd Asi. Na tom trváme. Nechceme se proti tobě bouřit, ale jestliže nám tuto žádost odepřeš, nezabráníš vraždění. Na pochodu i za táboření se tu a tam octne něčí nťiž v některých prsou a mnozí z těch, které chceš zachránit vypustí duši v této zelené pustině.” To byla věru energická řeč, což? A mohl jsem odpovědět? Bylo vskutku mou křesťanskou povinností chránit Abd Asla, zatvrzelého, zločinťim zvyklého, žádné hanebnosti se neštítícího zlotřilce a tím uvádět mnoho jiných v nebezpečí? A co by byla platná yšechna výmluvnost vťiči egyptské soldatesce, surovější, než bývalí žoldá-ci za třicetileté války? Mohl jsem dosáhnout úspěchu jen lstí, uskokem a zároveň apelem na dobrosrdečnost ben Nila. Jen aspoň zadržet krveproliti, dokud jsem měl velení. Co se stane později, nemohlo již být mou věcí. Vždyť jsem byl v dosahu mohamedánské spravedlnosti a v hlavě mi hučelo emirovo pořekadlo: běda tomu, kdo ubližuje. - Proto jsem odpověděl, jako bych přistupoval na podmínku asakerťi: “Mluvíš snad správně podle názorťi, v kterých žijete, jak pak mohu já sám rozhodovat o životě fakirově, jenž 150 mně nenáleží? Je zde ben Nil, který má nejstarší nárok na pomstu.” “Ale ty sám chceš jeho nárok omezit, jak jsme slyšeli.” “Nikoli. Nechť užije svého práva, jste-li s tím srozuměni a vzdáváte-li se práva svého.” “Ano. V tom případě jsme srozuměni, effendi.” “Vkládáte tedy život fakirťiv v ruce ben Nila?” “Tak je.” “Jsme tedy srozuměni. Pověz to svým druhťim.” Asaker odešel spokojený a ben Nil prohodil, tiskna mi ruku: “Děkuji ti, effendi! Zákon pouště bude proveden, a k hanebnostem toho starého netvora se nepřidruží již žádná nová.” “Jdi tedy a vraz nťiž do prsou spoutaného starce. Je to dťistojné statečného muže?” Hoch sklonil hlavu a díval se zádumčivě do země. Bylo zřejmé, že v jeho hrudi zuří boj. Za chvíli ke mně vzhlédl a tázal se: “Stařec mně tedy náleží a mohu s ním naložit po své vťili?” “Ano.” ” . “Dobře. Vykonám pomstu.” , A vymrštiv se se země, vytasil nťiž, zároveň však vyskočil též fakir el fukara, popadnul ho za rámě a vykřikl: “Zadrž. Byla by to vražda, kterou nesmím připustit.” Ben Nil ze sebe setřásl fakira silou, jakou bych se u něho nenadal a osopil se na něho: “Mlč, fakire fakirťi, a hleď si svého. Co ty zde chceš poroučet a komu? Dbám tvých slov méně než bzukotu komára.” “Sám umlkni, nedorostlý chlapče. Zlíbí-li se mi, rozdrtím tě dlaní.” Ben Nil, jak jsem již řekl, držel v ruce nťiž a fakir tasil rovněž. K boji však nedošlo, nebot jsem byl hned mezi nimi a vytrhnuv fakirovi nťiž z ruky, poručil jsem příkře: “Ustup, hleď, ať už sedíš!” ‘ “Ustup ty. Z cesty,” vykřikl zuřivě. “Třesky plesky.

Okusil jsi již, co proti mně pořídíš.” “Náhodou,” odpovídal, uražen mým pohrdáním. “Myslíš, že máš víc odvahy, zmužilosti a obratnosti než já? 151 Pán dervišťi se neleká nepřítele, ani nejsilnějšího, nechť je to kdokoli.” Již jsem měl na jazyku odpověď, ale uvízla mně v něm, neboť z dálky se ozval zvuk, jímž se rozechvěla všechna srdce, zvuk jako by vzdáleného hromobití, převalujícího se v mračnech a zároveň jako by zívnutí lačné šelmy, probouzející se ze spánku. Ten zvuk mně byl dobře známý. Slyšel jsem jej již několikrát a vždy pak nastal zápas na život a smrt mezi člověkem a králem africké zvířeny. “Ani tohoto nepřítele se nelekáš?” tázal jsem se fakira, ukázav rukou směrem, odkud přišel zvuk. “Žádného pravím.” “A jsi ochoten podstoupit s ním zápas?” “Ano,” zasmál se, “ale s podmínkou, že mne k němu dovedeš.” “Pojď tedy.’ Dovedu tě,” řekl jsem. Sebral jsem ručnici, prohlédnul závěr a připravil jsem se k boji s pánem s tlustou hlavou. “Ty, hrdina,” ozval se potupně, chtěje mne patrně zmýlit a strhno*ut v nebezpečnou situaci, “chceš bojovat s hyen9u?” “Ohluchl jsi nebo jsi neslyšel dosud nikdy hlas pána s tlustou hlavou.” “Pána s tlustou hlavou. Míníš lva?” “Snad ty nemíníš osla?” “Hyena zaštěkala. Jsi ohlušený, nebo tak bázlivý, že hyenu považuješ za lva. A kdyby to byl i škrtitel stád, jehož jsme zaslechli, vyjdu mu vstříc, abych ti dokázal - -” Nedomluvil. Hlas mu uvízl v hrdle. Temné zařvání se ozvalo znovu, ještě zřetelněji než prve, na dťikaz, že zvíře se zvolna přibližuje. Věru zřetelněji sem dolehlo to řvaní, neboť velbloudi počali funět a statečný ben Fessara volal pln strachu: “Alláh kerim. To je lev, vskutku lev, velký lev el Teitel. Rozdrtí nás a pohltí.” “Tebe. Snad.

Ano, vyčenichal naši stopu i stopu tohoto statečného fakira el fukara - proto řval dvakrát,” pravil jsem ironicky. “Nyní však umlkne a pťijde tiše, aby si vybral některého z nás k večeři.” “Alláh nás zachraň před úklady dlouhoocasého ďábla.” 152

“Co pravíš? Aj, hleďme. Máš strach? A jak to bude s naší sázkou?” “Ó - ó - effendi! Jaká sázka? - Ah - vím, ano - ano -sázka - - sázka “Chtěl jsi přece učinit totéž, co učiním já.” “Ano - učiním tak,” pravil, vzmužil se, ale jeho vidinová puška se mu třásla v ruce. “Pojď tedy. Pťijdeme na lva.” “Šílíš, effendi?” “Ne. Pťijdu mu vstříc, vypátrám ho a zastřelím. Setrvám-li zde, bude ztracený nejméně jeden lidský život.” “Snad nikoliv zrovna mťij nebo tvťij.” “Někdo bude sežrán je lhostejné, zda ty nebo jiný.” “Mně to není lhostejné. Činím v tom podstatný rozdíl, bude-h sežráno mé nebo cizí tělo. Prosím tě, zťistaň, kde jsi. Skryjeme-li se za velbloudy, budeme bezpečni.” “Lev si dojde pro svou oběť i za velbloudy. Pťijdu a nechceš-li ty, doprovodí mne tento fakir el fukara.” “Mluvíš vážně, effendi?” ozval se fakir. “Chtěl jsi přece jít se mnou na lva? Či snad mám vskutku, ačkoliv jsi o tom pochyboval, víc zmužilosti a obratnosti než ty?

Chlubit se umí každý zbabělec, ale fakir el fukara, pán dervišťi, měl by -“-” “Mlč a pojď,” přerušil mne. “Jsem připraven. A ty, ben Fessara?” “Zťistanu.” “Věděl jsem to. Hubou jsi statečný, ale tvá ručnice vidin propadla v sázce.” “Ó, Alláh. Ó, Muhamád. Ó, Abu Bekr. Ó, Osman. Má krásná ručnice,” bědoval. “Nepťijdeš-li se mnou, prohraješ ji.” “Tedy - pťijdu - ano - pťijdu, effendi - ale - až za tebou. Jdi napřed. Pťijdu, pťijdu.” Chlapík se třásl jako list, ale šel přece za námi, přemýšleje patrně, jak by se uchránil, kdyby se lev odhodlal ke skoku na něho. Bylo mi ho líto a byl bych ho rád poslal nazpět, než jsem už takový, že mluvkťim neumím odpouštět.

Ostatně byl jsem skálopevně přesvědčený, že po několika krocích vezme nohy na ramena. “Víc dřeva na hranice, aby plameny vyšlehly vysoko,” 153 nařídil jsem, odcházeje a v příští chvíli jsem vystoupil z okruhu lidí i velbloudťi. Zajatci a vojáci mlčeli, oněměvše strachem. Tlačili se těsně k sobě, nebo k tělťim velbloudťi, kteří úzkostlivě funěli. Zapomněli patrně, že člověk je ztracený, neovlád-ne-li v nebezpečném okamžiku sklíčenost. Fakir el fukara si patrně nepomyslel, že jeho velkořeč-nictví bude postiženo takovými následky. Snad se vskutku domníval, že zívla hyena, ale nevěřil jsem tomu. Nezbylo mu, nechtěl-li být považován za zbabělce, než odmítnout strach a jít se mnou. Toho statečně použil ben Fessara a postoupil mu za mnou své místo, kráčel třetí.

Daleko nedošel. Jakmile jsme opustili mýtinu a vešli mezi stromy, stanul u nejbližší houštiny, přikrčil se a volal: “Tam je, tam. Ó, Alláh! Ó, milostivý. Ó, milosrdný. Zťistanu odhodlaně zde. Utíkejte, abyste se zachránili.” Darebný sobec. Měli jsme postoupit, aby nás dravec uviděl a vrhl se na nás, kdežto on se “odhodlaně” uložil za houštinu. Zpozoroval jsem v houštině vskutku pohyb, jenž mu vehnal tolik strachu, avšak přesvědčil jsem se hned, že jej nezpťisobil lev, nýbrž zcela jiný živočich. Volal jsem tedy na zbabělce: “Pojď s námi dál, jinak prohraješ a vrátíš se k beni Fessara bez ručnice. Musíš dělat to, co já.” “Ne, ne, zťistanu zde a vyrazím mu kulkou duši z těla. Utíkejte jen, utíkejte. A křičte, aby z vás dostal strach a utekl.” Nejspíše nás pobízel k pokřiku proto, abychom pozornost dravce odvrátili od něho a přilákali k sobě. “Pán s tlustou hlavou” nemohl však být v té chvíli nablízku. Při prvním zařvání byl jistě vzdálený aspoň dvě anglické míle, čímž mně poskytl dost času k štiplavému vybízení obou soupeřťi. Za tu dobu mohlo zvíře urazit asi tři čtvrtiny zmíněné vzdálenosti. Poněvadž se řvaní ozvalo ze západu, pustil jsem se k západnímu okraji mýtiny a stanul

jsem, abych se rozhlédl po dobrém místě, neboť bylo možné předvídat, že plížící se lev, aby nezpťisobil šramot, se vyhne veškerému nízkému porostu. Poněvadž na této straně byl jen jediný 154

prťichod křovinami neporostlý, očekával jsem bezpečně, že tudy vyrazí na mýtinu. Rostly zde dvě velmi silné tlaky, gumovníky, jejichž kmeny stály blízko sebe. Bujný keř sunutu zadržel zář ohně a vrhal do prťiniku dlouhý stín. “Zde se položíme do zálohy,” pravil jsem. “Je to nejlepší místo.” “Proč zde?” tázal se fakir přikročiv ke mně. “Protože lev tudy vyrazí sotva na deset krokťi od nás.” “Alláh kerim. Proč tak blízko? Musíme zpět. Snad na padesát, šedesát krokťi.” “Nikoliv. Čím blíž, tím bezpečnější je výstřel.” “Effendi, pozbyl jsi rozum?” “Nikoliv, ale snad mám víc zmužilosti než ty, neboť slyším cvakání tvých zubťi.” “Mohu-li za to? Nějak se mi náhle uvolnila brada.” “Zapomněl jsi asi zavřít ústa. Třesou se ti také ruce?” “Ano. Celým tělem mně projíždí chlad.” “Nestřílej tedy, až se lev objeví, nýbrž ponech to mně. Zasáhl bys ho špatně anebo vťibec nezasáhl a tím by se nebezpečí zdesateronásobilo.” “Kéž bylo vťili Alláhovou, abych s tebou nešei. Nejsem zbabělý, avšak úmyslně na sebe upoutávat pozornost li-dožroutovu, to je přece jen příliš smělé. Nemluvme raději. Mohl by nás slyšet a obejít.” “Vždyť jen šeptáme. Ostatně ještě zde není.” Fakir měl zřejmě pekelný strach, který mu již seděl na hrotu nosu. Slyšel jsem zcela zřetelně, kterak mu drkotají zuby v sevřených čelistech, a když jsem se ho dotkl loktem, abych poznal, jak se chvěje, vyrazil z hrdla úzkostlivý sten. Považoval mou lehkou ruku za těžkou, smrtící tlapu lva. Ben Fessara, jak se zdálo, měl něco za lubem. Viděl jsem, že vystrčil z houštiny hlavu. Z mého stanoviště k němu bylo asi čtyřicet, ke studnici asi osmdesát krokťi, tedy vzdálenost, na kterou jsem měl naprosto bezpečnou ránu, kdyby se tam lev vyřítil. Muž do té chvíle ležel za keřem, pak náhle usedl do dřepu a vrtal něco na své pušce. Pak položil ruce na zem, poklekl a zas vystrčil hlavu z houštiny. Co vlastně tropil? Usedl znovu do dřepu, zvedl zvolna 155 ručnici a zamířil v to místo, kde jsem prve zpozoroval pohyb.

Chtěl tam vystřelit? Mohl a směl jsem vykřiknout, abych tomu zabránil? Kdybych se však i odvážil, bylo by pozdě, neboť již stiskl spoušť. Jeho vidinová ručnice, zachraptěla jako stará arkebusa a dala mu takovou ránu do hlavy, že se okamžitě svalil. Vyskočil však v příštím okamžiku a křičel, mávaje ručnicí i levou rukou jako lopatami větrného mlýna vítězoslavně: “Hamdulillah - Alláhovi čest a chvála. Mám ho, mám ho. Zabil jsem, zastřelil jsem ho. Tam se skácel, tam leží ve své krvi, nenažraný nedožrout, vrah, loupežník, pusto-šitel stád i osad, škrtitel. Jásejte, mužové, zpívejte, křičte, volejte, opěvujte jeho smrt, smrt bez slávy a bez cti, smrt zbabělosti a hanby. EfTendi, pojď, rychle přijď, abych ti ho ukázal.” Tanec tohp neprozřetelného člověka mohl být pojmenován šíleným. Jeho posunky byly vskutku jakoby pomatence. A v celém ležení již vstávali vojáci, kteří jeho žvástu uvěřili. Co vlastně zastřelil? Co viděl? Všechno možné na světě, nikoliv však lva, neboť právě v té chvíli se mě donesla k nosu vlna vzduchu ten zvláštní, nesnesitelný, jak ztuchlý tuk páchnoucí smrad, jímž se vyznamenávají všichni velcí masožravá a který je zvlášť u velikých, na svobodě žijících kočkovitých šeíem desetkrát silnější než ve zvěřincích a zoologických zahradách u těch-že zkrocených druhťi. “Zastřelil ho. Pojďme k němu, effendi,” pravil fakir el fukara, odddechnuv si. “Nesmysl. Lev se objeví na zcela opačné straně. Máme ho před sebou. Cítím ho.” “Ó, Alláh. Ó, smilování. Ó, útočiště a útěcho věřících. Mýlíš se, effendi. Ben Fessara zvítězil. Pťijdu k němu.” Vyskočil a pádil k ležení. Nemohl jsem ho zadržet i kdybych chtěl. Neměl jsem na to čas ani volnou ruku. Lev byl již zde. Viděl jsem, jak se objevil mezi předními stromy mýtiny, vysoko ozářený planoucími táborovými plameny - zvíře více než metr vysoké a přes dva metry dlouhé, neobyčejně mohutné a silné, s dlouhou a hustou tmavě zbarvenou hřívou. Namířil jsem. Lev však stál velmi špatně a chybného výstřelu jsem se odvážit nesměl. Na dlouhé úvahy rovněž 156 nebyl čas, neboť dravec uzřel prchajícího fakira el fu-kara, obrátil se a hnal se za ním skokem. Zařval jsem zplna hrdla, abych ho upozornil na sebe, kdyby se obrátil, měl bych lepší terč. Lev však nedbal mého pokřiku, ať již slyšel či neslyšel a hnal se za fakirem skokem, dvěma, třemi. Již byl spatřen i z tábořiště a vojáci zařvali zděšením. Také ben Fessara ječel, jako by ho v pekle nad ohništěm drželi a tím teprve upozorněný, stanul fakir a spěšně se ohlédl. Spatřil za sebou dravce a klesl ve smrtelné úzkosti na kolena a neschopen již hlásku, vztáhl jen proti šelmě ruce. Ještě tři skoky a lev ho měl v drápech. To všechno byly ovšem jen okamžiky, než použil jsem jich. Těžkou ručnici v pravé ruce, vyrazil jsem z úkrytu a hnal se za lvem, při čemž jsem levicí vytrhl revolver a vypálil na dravce, všemožně pokřikuje, ránu za ranou -všech šest. Pomohlo to. Lev zaslechl výstřely - snad mu i kulka hvízdla kolem hlavy - a obrátil se. Okamžitě jsem klesl a namířil ručnici. Oběma druhým bylo již pomoženo, věděl jsem to, neboť teď šel lev na mne > a každý lev se vrhá výhradně na toho, kdo na něho míří. Co mi zbývalo v té chvíli? Bud” já nebo on. Dravec si změřil zrakem vzdálenost. Přimhouřil oči a “studoval”. Jediným skokem mne dosáhnout nemohl, musel skočit dvakrát. Vyměřil si to a zamrskal ocasem. Jakmile byl vykonán první jeho skok, musel jsem mu vrazit do oka první kouli, jinak bych již nenabyl čas k druhému výstřelu. Vyměřil jsem si to také. Několik pekelných okamžikťi jsem prožil, neboť obrovský kocour ze sebe nevydal ani hlásek. Konečně se vymrštil, přitáhnul zadní pracky k břichu a natáhnul přední tlapy daleko před sebe.

Dvanáct krokťi přede mnou se snesl k zemi a - vtom dostal ránu. Silný otřes, jakoby silný úder, projel jeho mohutným tělem. Byl tedy zasažen dobré, avšak napjatá síla vťile i svalstva pudila jeho tělo dopředu. Dravec se vymrštil znovu a snášel se přímo na mne. Musel mne přesně zasáhnout svou tíhou. Dřív než dopadl, zasáhla ho však ve vzduchu druhá koule, pak jsem se odvalil stranou.

Pustil jsem ručnici a vytrhl jsem z opasku nťiž, obraceje se střelhbitě. Na štěstí nebyl nťiž třeba. Lev ležel na hřbetě, mrskal hado-157 vité ocasem, kroutil trupem a trhal křečovitě končetinami k tělu a od těla, brzy nalevo, brzy napravo, pak se utišil, napjal údy, ztrnul, převrátil se na bok a rozložil tlapy. Byl. mrtev a aniž bylo třeba potvrzeni dlouhým vyšetřováním, viděl jsem z výsledku sám, že obě koule vězely tam, kam jsem je určil, totiž první šla okem k mozku, druhá k srdci. Než přesto jsem se ještě neodvážil dotknout se ho, neboť se již stalo, že zdánlivě mrtvý lev s hlavou několika kulkami provrtanou vyskočil a posledním rozmachem síly neopatrného zvědavce usmrtil. Sedřel mu všechno svalstvo od hrdla až po břicho. Zvednul jsem ručnici, nabil jsem ji a polehtával pak dravce hlavněmi. Kdyby projevil známku života, mohl jsem mu vrazit ještě dvě kulky do těla, dříve než by se vzchopil k útoku, avšak “pán s tlustou hlavou” byl vskutku mrtvý. To vše se odbylo tak rychle, že fakir el fukara dosud klečel na zemi a fessarský prťivodce za ustavičného křiku stál u houštiny. Asakerové zatím utichli, vidouce, že nikdo není ohrožený. Popošel jsem k fakirovi, zvedl jsem ho a prohodil: “Proč klečíš a modlíš se? Lidožrout zcepeněl.” “Mrtev?” vydechl ze sebe neslyšitelně. “Mrtev. Není, čeho by ses obával.” “Hamdulillah.” / Toto slovo ještě mohl říct, pak se vztyčil a vešel do lesa, nestaraje se o lva. Ben Fessara mne rovněž zaslechl a tázal se hbitě: “Je tomu vskutku tak? Je mrtev?” “Nadobro.” “Mťižu k něríiu přistoupit a sáhnout na něho?” “Ano.” - “Zavolám tedy asakery, aby naše vítězství oslavili.” “Naše” vítězství. Nuže, byl jsem věru zvědavý, jakého lva zabil on. Především byla prohlédnuta má kořist, ale nijak chvatně ani v překypující radosti nepřicházeli vojáci, nýbrž váhavě a tiše. Rozměry lvího těla budily ještě po smrti nehoráznou úctu, takže bylo opět třeba mého ujištění, prve než se starší voják odvážil zdechlinu popadnout za uši a nadzvednout její hlavu. Teprve pak, pře-158

svědčivše se, že nebezpečí minulo, se změnila jejich zdrá-havá němota v rozpustilost. Ben Fessara zničil veleslibný začátek, sám sebe zvolil za řečníka a vystoupil na zdechlinu jako na tribunu, jal se pronikavé provolávat - snad aby jiné dravce zaplašil: x “Chvála buď Alláhovi. Spásaje při Mohamedovi. Dnešní den je dnem slavného vítězství. Potvrďte to všichni pravověrní.” “Chvála, sláva a vítězství,” řvali udatně ti, kteří se sběhli. Jediný ben Nil, věrný své povinnosti, stál na stráži u zajatcťi a hrozil jim ručnicí, jak jsem postřehl. “Slyšeli jste,” pokračoval mluvka, “o lvu z el Teitelu, který rozvíral svou tlamu, aby každý týden pohltil některého přívržence prorokova. Potvrďte to, přátelé, druzi dvou dnešních hrdinťi.” “Potvrzujeme,” zařvali v odpověď. Těmito dvěma hrdiny byli jsme bezpochyby já a ben Fessara, jenž pokračoval: “V bezedném břichu pána s tlustou hlavou bylo pohřbeno mnpho set moslimťi. Snad občas pohltil i některého nevěřícího, což mu jistě pťisobilo obtíže v zažívání. Dnes přišel k této studnici, aby pokračoval ve svých zločinech, avšak již vzplanul hněv udatných bojovníkťi a zášť nejslavnějších hrdinťi celé Afriky. Vypravili se - effendi a já - proti lidožroutovi. Provolejte jim čest a slávu, svědkové činťi hrdinských!” “Čest a sláva,” hromovali všichni kolem. “Škrtíte! živoucích nepřišel však sám, neboť měl strach z hrdirínosti mužťi a přivedl si bezbožného druha a spolupachatele hanebnosti. Jeho druh, jehož duši nechť Alláh vžene do těla chromého psa, se odvážil útoku na mne, když jsem stál samotný. Byl jsem uchvácen udatnou chtivostí, abych zahubil netvora a vyhnal ho ze země živoucích. Přiložil jsem ručnici a zastřelil ho rázem. Leží na pokraji houštiny, ozářený paprskem mého hrdinství a za chvíli vám ukáži jeho zdechlinu, abyste mohli volat: hanba a kletba na něho a celý jeho rod. Mne však, vítěze, oslavte trojnásobným voláním slávy.” Vojáci provolali třikrát sláva. Kdyby žádal sto nebo ti-síceronásobný řev, snad by se ukřičeli. Řečník teď uznal za dobré zmínit se také o mně a pokračoval: 16O “Poněvadž jsem zastřelil živoucí hrobku pravověrných, připadly mne darem hodinky a roura, kterou možno daleko vidět, neboť jsem vyhrál sázku, vykonal jsem totéž, co effendi. Porazil jsem jako on čtyřnohého šejka všech dravcťi pouště a stepi. Nadto jsem porazil svého soupeře dřív než on. Jeho soupeř leží zde pod mýma nohama natažený ve vlastní kťiži, která se mu měla ještě zaživa sedřít z těla. A slyšte. Effendi potřeboval dva výstřely, aby ho usmrtil, kdežto já vystřelil jen jednou, přesto však budiž i tomuto vítězi odměnou zasloužená chvála, Provolejte i jemu trojnásob slávu.” Trojnásobná sláva hřměla vzduchem na mou počest. “Tak se uctívají hrdinové a vítězové a právem přemožných je, aby byli posmíváni a popliváni. Bijte tohoto vraha lidského pokolení, kopejte ho, štípejte ho, tahejte ho za ocas i za uši. Povězte mu, co zasluhuje slyšet, aby jeho zbabělá duše zapadla v nekonečné bahno a zadusila se v něm. Dejte se do něho.

Vyrvete mu vlasy, roztrhejte jeho kťiži, aby jeho vrstevníci měli výstražný příklad a neodvažovali se na přívržence prorokovy, nýbrž aby se spokojili ovcemi a kozami pohanťi.” Sestoupil ze zdechliny, na níž se nyní vrhli asakerové. Mrtvý “král pouště” byl zpracován rukama i nohama, -takže jsem byl nucený této hloupé bezuzdnosti učinit přítrž, chtěl-li jsem zachránit kožišinu. Dosáhl jsem toho hned, přehlušiv hřmotící zástup rázným výkřikem: “Zadržte a za mnou, pravověrní. Tomuto škrtiteli z el Teitelu byla již zpťisobena dostatečná hanba. Vyhledejme nyní toho lva, jemuž vzal život udatný ben Fessara. Má duše dychtí spatřit jeho slávu a radovat se z jeho vítězství.” “Ano, budeš se radovat nekonečně, effendi,” zvolal náš prťivodce. “Mťij lev je aspoň p polovici větší tvého, neboť mu hlava přesahovala křovisko, za nímž ležel, číhaje. Vyhrál jsem sázku a ty mne jistě o výhru nepřipravíš, právě jako já bych ti sázku ihned vydal. Pťijdu vám v čele udatní mužové. Pojďte za mnou ve vítězném prťivodu na bojiště, kde mťij věhlas si dobyl nejvyššího uznání.” Pokud šlo o sázku, nepociťoval jsem vťibec tíseň. Věděl jsem, že “slávou ověnčený” Beduín bude zakrátko neskonale - blamován. Pospíchal sám té nevyhnutelnosti 161 vstříc. Věděl jsem bezpečně, že něco zcela jiného než lev zvedalo hlavu přes křovisko. Naši velbloudi leželi totiž u studny, avšak hedžin fakira el fukara, byl puštěn na volnou pastvu a nedal se již spatřit. On to byl, jenž požíral pokojné šťavnaté lupeny křovin, mezi něž zalezl a jenž byl “hrdinou dnešního dne” za lva považovaný a ne-li zastřelený, aspoň postřelený. Prťivod se zvolna ubíral a čím dále tim tišeji. Bylo arci třeba opatrnosti, ježto se nevědělo, byl-li lev usmrcený či jen poraněný. A čím více se ben Fessara blížil ke známému křovisku, tím volnější a kratší byl jeho krok. Konečně stanul a obrátil se, oslovil mne: “Jsi přesvědčený, effendi, o mém hrdinství?” “Dokonale, neboť jsi zabil nejslavnější a nejobávanější zvíře pouště. Obávám se však, že ti za to bude fakir el fukara málo vděčný.” “Také to neočekávám a nic mi na tom nezáleží, neboť byl ohrožen jen tvým lvem, nikoliv mým. Nechť se ti za to poděkuje. Mťij lev ohrožoval však studnici a všechny asakery, což znamená pro mne mnohonásobný vděk, mnohem’vydatnější než pro tebe, neboť jsi zachránil jen fakfra. Nyní však jdi zmužile dopředu, neboť vím, že máš bystřejší zrak, než já.” “Mýlíš se. Občas vidím velmi špatně a snadno se mi přihodí, že vidím velblouda, kde by jiní lidé spatřili lva. Jak bys byl zarmoucený, kdyby se mi právě dnes přihodil podobný omyl. Jsi vítězem a tobě náleží jít nám v čele.” Musel se podrobit, avšak jeho zmužilost byla náhle v koncích, neboť postupoval na podešvích, jako by chodil mezi vejci, z nichž ani jedno nesměl rozšlápnout. Po šesti či sedmi kročejích se opět zastavil, ukazoval a konečně pronesl velmi tlumeně: “Alláh kerim. Tam leží. Vidím už jeho tlapy, které se ještě pohybují. Effendi, co dělat?” “Jít k němu.” “A - - co když kouše. Není ještě mrtvý, poranil jsem ho jen.” “Přistup tedy a doraz ho. Tím se ovšem tvá sláva o poznání ztenčí, ježto nebudeš moct tvrdit, že jsem potřeboval k usmrcení lva víc nábojťi než ty.” “Na takové slávě mě málo záleží a také ti to dokáži. Ale 162 mám jen jedinou kulku v ručnici, kdežto tvá je dvouhlavňová. Mťižeš tedy spíš než já učinit konec života tohoto nenasyty. Učiň tak, effendi. Popustím ti místo.” “Skromnost mi nedovoluje, abych vyhověl tvému přání.” “Skromnost je pěkná vlastnost, effendi, ale - - ó, Alláh, již zase hýbe tlapami - a - slyšíš jeho funění? Je rozvzteklený. Postavím se za tebe.” Ale nikoliv za mne, nýbrž až za vojáky se postavil, hledaje bezpečný úkryt před domnělým lvem. Zvíře za keřem vskutku jevilo ještě známky života, avšak jeho funění nesvědčilo o zuřivosti, nýbrž o bolestném pocitu, že nemohlo vstát, jsouc poraněné. Také nejbližší asakerové se dali oklamat a spěšně ustupovali. Stanul jsem u keře a zavolal jsem na prťivodčího: “Dobře, jsem ochoten odvrátit od tebe nebezpečí, ale jen s touto podmínkou: Obejdu keř a vyženu zvíře ze skrýše. Jakmile vyrazí, skolíš je výstřelem.” Popošel jsem a tvářil jsem se, jako bych chtěl ten úmysl provést, avšak ben Fessára křičel jako posedlý: “Zanech toho. Pro vťili Alláhovu. Nechci o tom nic vědět” “Bojíš se? Nuže, ukáži ti, jaké zde hrozí nebezpečí.

Tlapy, které jsi viděl, nenesly nikdy lví tělo, nýbrž velbloudi.” “Klameš se, effendi, žertuješ. Tvťij zrak je špatný. Sám jsi řekl, že mnohdy považuješ lva za velblouda,” “A ty zase velblouda za lva, jak ti hned, dokážu. Ano, toto zvíře bylo mnohem vyšší než mťij lev, jehož jsem zastřelil. Drželo hlavu nad keřem, jenž je vyšší než my všichni. Ale nebyl to lev, nýbrž velbloud fakira el fukara. Pojď a přesvědč se.” Postoupiv, rozhrnul jsem křovinu ručnicí. Asakerové spatřivše velblouda, jenž byl postřelený na pravém stehně, spustili nehorázný povyk. A již zde byl nový řečník, který provolával: “Jaký je to lev, jaký je to ohromný netvor. Kdyby ho kule obratného ben Fessára neskolila, byl by nás tento lidojed všechny zadávil. Ano mužové. Ben Fessára nás vyprostil z hrozného nebezpečí a všem nám život zachoval. Je nejslavnějším lovcem a zabíječem lvťi celé pouště. Pozvedněte své hlasy, mužové, vyplázněte jazyky a chvalte 163 hromově slavného Ivobijce z kmene Fessara. Čest a sláva jemu. Sláva.” “Sláva. Sláva,” řvali vojáci, chechtajíce se jako olympšti bohové. Slávou oslněný chlapík neodpovídal, vyhnul se dalším oslavám útěkem do lesa, kde se ukryl v houštině. Velbloud nemohl povstat, zasažen patrně do kloubu a bylo nutné skolit ho, aby se dlouho netrápil. Právě se vracel jeho pán, fakir el fukara, kráčel přímo ke mně a podávaje mi ruku, hovořil hlasitě, takže to všichni slyšeli: “Effendi, odpusť, že jsem tě

opustil a nevyslovil ti dík. Bylo mi strašně. Odvážil jsem se příliš mnoho. Mé údy byly rozechvěné a má duše se zachvívala. Lidožrout se hnal za mnou a bez tvé pomoci by mne rozsápal. Zděšení mne oloupilo o řeč, takže jsern nemohl pronést slovo. Odešel jsem do stínu lesa, abych o samotě vzýval Alláha a blahořečil mu. Nabyl jsem nyní opět řeč a vyslovuji ti svťij dík. Jsi mťij přítel a bratr. Mé nepřátelství k tobě pominulo a přeji si, abych ti mohl podat o tom dťikaz. Mťižeš mi odpustit?” “Milferád,” pravil jsem. “Pověz mi tedy, čím ti mohu prospět, čím ti mohu prokázat svou lásku?” “V této chvíli není třeba dťikaz. Nevěděl jsi, co znamená být napaden lvem. Ukázal jsem ti to a jsem spokojen. Odvážíš se ještě někdy postavit se starému lvu na odpor?” “Již nikdy. Při pohledu na jeho tělo se sráží a tuhne krev v těle, člověk má pocit, jako by mu maso od kostí odpadávalo.” “Tento dojem se jmenuje strach. Člověku však není třeba bát se kteréhokoli zvířete pod slunce. Proč jsem setrval klidně na místě? Kdybych se také bál, špatně by to s námi dopadlo.” “Věru, efíendi, nechápu, kterak jsi se mohl odvážit pohnout lva, aby se ode mne odvrátil a vrhl se na tebe, zvláště když jsem proti tobě projevil nepřátelství. Přikazuje ti to tvá víra?” “Nikoliv. Křesťan má sice odpouštět i svému nepříteli, neboť Kristus, Syn boží, nařídil, abychom i nepřátele mi-164 lovali, ale aby se dal člověk roztrhat lvem jen proto, aby tim zachránil život moslima, to mě víra nepřikazuje. Jednal jsem zde spíš jako lovec, který se nedá ani škrtidlem stád připravit o klid a rád přispěje v boji tomu, kdo klid ztratil. Zvykl jsem si nehrozit se ničeho a zabil jsem lva, poněvadž jsem zachoval neohroženost. Zároveň jsa křesťanem, jsem ochoten smířit se s tebou. To je všechno.” “Je mi úplně lhostejné, jednal-li jsi jako lovec, jako člověk, nebo jako křesťan. Jsem ti vděčný za svťij život a prosím tě, abys mi řekl, jak bych mohl svťij velký dluh splatit.” “Nemluv o dluhu, ani o své povinnosti. Byl bych dravce skolil tak či onak. Že jsem ho od tebe odvrátil, je samozřejmost, která tě k ničemu nezavazuje. Vezmu si lví kožešinu, která je dostatečnou odměnou.” “Effendi, chápal bych, kdybys odmítal dík muže, jenž tě urazil, z hrdosti. Mám rovněž ctižádost, která mi zabraňuje, abych se dal od tebe odbýt. Budu přemýšlet a doufám, že se mi naskytne chvíle, abych ti prokázal službu, kterou budeš nucen přijmout. Nevíš dosud, koho jsi zachránil. Později, až o mně uslyšíš víc, poznáš, že ti je díkem zavázaný Celý islám a celý Východ. - Aj, zde se válí mťij velbloud. Co se mu přihodilo?” ‘ “Ben Fessara ho postřelil. Považoval ho za lva.” “Hlupec. Strach ho zaslepil a byl by mne téměř zničil. Je velbloud těžce raněný?” “Ano. Nemťiže povstat. Dovolíš-li, zprostím ho trápení výstřelem.” “Proč bys plýtval olovem a prachem? Nech ho ležet. Zemře bez tvého přispění.” “To by bylo ukrutné. Zvíře je stvořením božím, nechť netrpí.” “Učiň, jak za dobré uznáš. Nemám námitky. Ale co si počnu bez hedžina? Mám jít pěšky přes celý Kordofán?” “Není třeba.

Dám ti některého z ukořistěných velbloudťi. Především však nařídím, aby pán s tlustou hlavou byl zavlečený ke studni a stažen. Vezmeme jeho kťiži do Chartumu.” Ubohý velbloud dostal kulku do hlavy. Pak bylo třeba osmi asakerťi, aby mohutné tělo dravce bylo dovlečené k ležení, kde byl při ohni jeho žlutohnědý kožich stažen: 165 Hovořilo se ovšem jen o lvu - všechno ostatní zatim odpočívalo. Později se objevil ben Fessara ve velmi stísněné náladě. Zahrnuli ho ironickou pochvalou. Snášel ji mlčky a to bylo také to nejlepší, co mohl dělat. Svíral křečovité svou slavnou vidinovou ručnici oběma rukama, vzdychal a konečně po chvíli ji položil na zem a smutně pravil: “Zde leží. Nemohu - nemohu ti ji dát, nemohu se od ní odloučit, neboť bych se prohřešil proti otci svých praotcťi. Jsi vskutku tak ukrutný, že bys mně ji vzal, effendi? Nuže rv-zde je.” J”no, vezmu šiji, neboť je mým zaslouženým vlastnictvím.” Spoléhal patrně na mou shovívavost. Jakmile jsem se však ručnice dotkl, spráskl ruce nad hlavou a bědoval: “Ó Alláh,

,ó nebesa, ó těžká žalosti mého srdce a duše. Jsem oloupen o slávu svých předkťi, o dědictví praotcťi a nesmím se již ve stanech a na pastvinách svého kmene ukázat. Kdekoliv se objevím, prstem na mne budou ukazovat a křičet budou za mnou: ejhle, toť muž nedospělého rozumu, který ztratil klenot svého kmene v mrzké sázce,* který prohrál čest svých předkťi. Hanba mu i jeho potomstvu.

- A mně nezbude, než zalézt a rozplývat se v slzách, rozpouštět se žárem zármutku. Mé srdce pluje v proudech žalu a život mťij se topí v přívalu bolesti. Ó, Alláh, Alláh, Alláh.” Neměl jsem samozřejmě vťibec žádný zájem, přijmout jeho zázračnou pušku, vyrobenou snad před vynalezením střelného prachu, ale za svou vychloubačnost zasluhoval přece nějaký trest. Mlčel jsem. Chlapík se natáhl, jak byl dlouhý, zastřel si šátkem tvář a “ponořil” se v zádumčivé mlčení. Byl jsem přesvědčený, že pod šátkem napínal sluch, aby mu nic neuklouzlo. Tím živějí se chovali vojáci, kteří znovu a znovu rozebírali a kritizovali lví dobrodružství. Jednali při tom zcela po zvyku orientálském, bombasticky a kdybych měl být posuzován podle jejich výrazťi, byl bych nejen největším hrdinou, nýbrž vťibec mužem, jaký ještě nebyl a asi nikdy nebude. - Teprve k pťilnoci byla strašná látka tohoto nezáživného žvanění vyčerpaná a pak se teprve rozpomenul ben Nil, aby vyřídil svou záležitost. Požadoval 166 potrestání starého dareby Abd Asla a naléhal, aby i tento předmět rokování byl v dnešním zasedání vyřízen. Jak-;ff mile to zaslechl fakir el fukara, povstal a pravil mi: li “Effendi, dříve jsem zakročil, abych hájil život muže, jl; jehož jste odsoudili k smrti, neboť byl mým přítelem. Vzájemné naše svazky jsou mnohem těsnější než víš Jlí a domníváš se. Nahlížím však, že jsem proti vám slabý a že nic nepořídím. Nebylo by prospěšné ani jemu ani fll mně, kdybych se stavěl na odpor. Mimo to jsi mi zachoval íjjtý život, propadlý lví tlamě ajsem ti za to zavázaný díkem. Nelij* budu odporovat, avšak mťij zrak nechce vidět smrt přítele a proto raději odejdu na tak dlouho, až bude vše odbyté.” jj”í, A vskutku, vyšel z ležení, mimo okruh velbloudťi a polil sadil se tak, že k nám byl obrácený zády. Ben Nil, vytasil íjlí; nťiž, vstal a tázal se: “l& “Dovoluješ mi tedy, efiendi, abych se pomstil?” lfl “Odpovídám ti tak, jako dříve: Považuješ-li za dťistojné jfíff probodnout slabého a spoutaného starce, který se ti ne-SÉ mťiže bránit, učiň tak.” ťšFi* ‘ ‘ ílr “Vím dobře, čím jsem povinen své cti a také ti ukáži, že ?lí s se podle toho zachovám.” flí “Jednej, jak chceš. Stařec je vydán v tvé ruce.*Náleží ti. ;l* Nikdo jiný se ho nesmí dotknout. Asakerové přistoupili H: na to, že co učiníš, jak se zachováš, rozhoduje. O tom A v jsem se chtěl ještě zmínit. Ale dříve než pomstu vykonáš, ;/itf promluvím s ním ještě.” i;/ - Šel jsem k Abd Aslovi, který‘všechno slyšel a věděl, co ?; mu hrozí. Jeho tvář byla ztrnulá a zsinalá, takže se dalo těžko uhodnout, co se děje v jeho duši, zdali tam převládá zarputilost či strach. “Víš, co tě očekává,” oslovil jsem ho. “Rozjímej naposled o svém životě a smiř se s Alláhem.” “Kdo mne usmrtí, bude vrahem,” odpověděl s přízvukem jenž připomínal sykot přepadeného hada. “Mysli a mluv, co chceš. Zachránit tě již nemťiže nic. Za několik okamžikťi budeš bloudit v temnotách a pťijdeš přes most es Siřet. Ulehči svému svědomí, aby ti mohl být Alláh milostivý.” “Nepotřebuji jeho milost, neboť mám zásluhy. Potírat nevěřící a jejich přívržence není hřích, nýbrž záslužný čin, za který dostanu odměnu u Alláha.” 167 “Setrvej na svém názoru, chceš-li. Mně je to lhostejné. Považuješ-li smrt nožem za odměnu, nemám proti tomu námitky. Neukládal jsi však jen mně o život, nýbrž i mým druhťim, kteří jsou vyznavači proroka. Mimo to již vis, že reis efFendina má být zničený. Z toho zločinu se nemťižeš zodpovídat Alláhovi a vybízím té tedy, aby ses zbavil toho provinění přiznáním, jaké nebezpečenství emirovi hrozí.” Abd Asi se jízlivě zasmál a odpověděl: “Pliji na tebe i na smrt, neboť se vás nebojím. Mé dny jsou zaznamenány u Alláha a bez jeho vťile mně nemťižeš život zkrátit ani o minutu. Jestliže určil, abych zemřel, nemťižeš tomu ani zabránit. O tom, co chceš zvědět ne-pronesu slťivko.” “Mohu tě k přiznání donutit.” “Zkus to. Že se ti vysmívám, dokazuji tímto přiznáním: Reis effendina je vskutku ohrožen, ano, on je ztracený a s ním všichni, kdož jsou s ním. Víš dost.” “Reis effendina unikne nebezpečí, právě jako my jsem ušli vám.” “Neklam se. Jeho záchrana je dnes už nemožná. On i jeho lidé budou zničeni proto, že dal naše druhy ve vadl el Berd postřílet. Ano - kdybys tušil, co mu hrozí, snad bys mu pomohl, neboť jsi vskutku drzý šejtan, který žije z nebezpečných dobrodružství. Ale to se nedozvíš.” “A dám-li tě tak

dlouho bičovat přes paty, až promluvíš?” “Budu mlčet.” “Eh. Bolesti rozevřely ústa silnějším a zatvrzelejším hříšníkťim, než jsi ty.” “Tentokrát tě tvá chytrost nechá na holičkách. Dáš-li mne bičovat, odpovím ti nějak a vyber si pak, zdali jsem mluvil pravdu nebo ne.” “Myslím, že již umím posoudit, co je planý žvást a co je pravda. Styděl bych se však mučit starého, zchátralého muže, který se nachyluje přes okraj hrobu.” “Nevysmívej se mi. Nejsem dosud zchátralý a kdybych nebyl tvým zajatcem, dokázal bych ti to. Usmrť mne, pse, ale slovo ze mne nevynutíš.” “Budiž po tvém,” ozval se ben Nil. “Abychom se dozvěděli, čím je ohrožen reis efFendina, k tomu nepotřebujeme tvoje kecy. Táhni do džeheny.” 168

Poklekl vedle zatvrzelce, roztrhl mu šaty a nasadil mu hrot nože na prsa a maličko přibodnul. ‘Abd Asi se patrně nenadal, že už tak záhy dojde k trestu a jeho odvaha zmizela jako vzduchová bublina. “Zadrž,” zavřískal ustrašeně, zakroutil tělem a hlavou. “Pomni, že jsem svatý fakir, na němž se nesmí člověk prohřešit. Alláh pomstí vraždu věčnými mukami pekelnými.” “To by byla čistá spravedlnost,” opáčil ben Nil. “A ty jsi věru čistý svatý. Dravec jsi, stokrát horší než lev a hyena. Jak by mohl Alláh mstít tvou smrt, když sám pravíš, že zemřeš toliko s jeho svolením? Probodnu-li tě nyní, stane se tak z jeho vťile, na jeho rozkaz. Alláh to sám chtěl, abys již zemřel -jinak by tě nevydal v mé ruce. Jdi tam, kde na tvou duši čeká tisíckrát tisíc ďáblťi, abys rozmnožil jejich řady.” A zabodl hrot nože opět trochu do kťiže. Lehce přitisknul, jak jsem pozoroval. Staroch znovu zavřískal, jako by mu nohu trhali z pánve a nezakrývaje již pláštíkem za-tvrzelosti svťij strach, zvolal: “Ne - ne - ne. Nechci zemřít, nechci, nemohu a nesmím zemřít. Zadrž.

Ušetři mne. Počkej.” “Ejhle, starý zbabělce, jak se umíš přetvařovat. Již ti leze zděšení do očí. Již bledneš jako zdechlý velbloud. Zemřít musíš a to zvolna - velmi zvolna - -” žvanil ben Nil, aby zvýšil starcťiv strach. “Milost. Milost. Nech mne naživu.” “Blázníš? Ale snad - snad bych ti daroval život. Pověz, čím je ohrožený reis effendina.” “Povím, povím - nech mne,” vřeštěl stařec jako pavián. “Bude v Chartumu otráven.” “Kým a jak?” “Kým? - Hm. -Nech mne. - Muzabirem.” “Ah, kejklířem. A jak se to stane?” “Podplatil askariho, který vykonává u reise effendina službu farrana, pekaře. Odevzdá mu jed, jejž farrana přimísí do těsta, z něhož se pro reise pekou kisra, placky z prosné mouky.” “Přísahej, že mluvíš pravdu.” “Při sám Alláh, Mohamed a při životě a nauce všech svatých kalifťi.” 169 “Ejhle, jak rychle jsme se dověděli, co jsme chtěli vědět. Vyšleme rychlého posla, aby dal emirovi výstrahu. Strach před smrtí tí uměl rozevřít ústa, starý šejdíři. Ale k tvé zlosti musím říct, že jsi nemusel s přiznáním tak pospíchat, neboť by mne ani nenapadlo poskvrnit se popravou plesnivce, který je spoutaný a přes všechnu svou zatvrzelost a sveřepost je nejhorším zbabělcem. Ano, své pomstě učiním zadost, ale na jatky tě nepotáhnu. Alláh rozhodne jinak mezi mnou a tebou. Zachtělo se mi boje, nikoli však s tebou, neboť jsem mladý a silný. Vyber muže ze svého lidu. Rozvážu ho a vložím do jeho ruky nťiž, jakož i já se ozbrojím nožem. Pak budeme bojovat na život a smrt. Zvítězí-li, budeš zachráněný, probodnu-li ho, zemřete oba, neboť bojuje za tebe a jeho osud bude tvým osudem. Effendi, doufám, že mi neodepřeš svolení.” Věru, ben Nil byl statečný hoch. Ale jaké východisko z toho souboje? Jinoch byl zmužilý a na svťij věk nezvykle obratný a silný, ale přece jsem nevěděl, mohu-li zabezpečit, že zvítězí. Nebyl mi vťibec tento souboj po chuti. Rozumní se, že starý fakir si vybere nejzdatnějšího bojovníka - má znovu téct krev? Ale mohl či směl jsem činit námitky proti oprávněnosti souboje na tak horké pťidě? Sotva. Ben Nil mohl jednat, jak se mu zlíbilo. Upozornil jsem ho především na to, co by mu mohlo hrozit, jinoch však odpověděl: “Neměj o mne obavy, effendi. Vím, co činím. Dosud jsi mne v šarvátce neviděl a proto se o mne obáváš, pravím ti však, že nepociťuji nejmenší strach nebo nejistotu.” “Proti tobě se postaví nejsilnější muž. Nezapomeň na to.” “Bude mi to milejší, než kdybych měl své síly měřit se slabochem. Nuže, souhlasíš?” “Nu nedáš-li jinak, čiň co chceš. Nejednej však ukvapeně a nedívej se po noži, nýbrž po očích svého protivníka. A dbej, aby ses postavil zády ke světlu.” Abd Asi za sebe zvolil domnělého dželabiho. Toho jsem se vskutku nenadal. Mezi zajatci byli lidé větší, silnější, mohutnější - snad tedy měl zvolený zápasník víc obratnosti a zkušenosti, nebo s ním starý ničema smluvil nějaký uskok. Leželi vedle sebe a neušlo mi, že spolu šeptali. Řekl jsem si, že provedu všechna zajišťovací opatření. 170

Dželabimu byla sňatá pouta a byl mu podán nťiž. Protahoval se, kroutil, vymršťoval údy, třel tepny a klouby, prohýbal se a vťibec se všemožně snažil, aby nabyl křepkosti. “Vysvlékneme se a budeme zápasit s obnaženým tru-pem,” navrhoval ben Nil. “Proč?” tázal se dželabi, trhnuv ramenem. “Zťistaňme, jakjsme.” “Nikoli. Jak jsem řekl, tak se stane.” Dželabi odporoval, ale konečně se podrobil. Proč nechtěl odložit svrchní roucho, bez něhož by se mu bylo lé-Pe bojovalo? - Chtěl snad prchnout? Ben Nil pokračoval: “Usmrtíš-li mne, bude život Abd Asla zachovaný. Usmrtim-li já tebe, propadl i stařec mému noži. Máš tedy v rukou nejen svťij, nýbrž i jeho život. Jsi připraven?” “Jsem. Začněme?” Postavili se proti sobě do středu našeho kruhu. Určitá pravidla zápasu nebyl udaná, dželabimu jsem však přece dal malou výstrahu. “Pozor na nohy,” pravil jsem mu. “Tvé upozornění je zbytečné,” smál se. “Život vězí v srdci a mťij soupeř jej nebude hledat v mých nohou.” Nedbaje toho, chopil jsem se opakovačký. Odložil jsem těžkou ručnici, postavil se do střehu a vyčkával. “Jsem připraven,” pravil ben Nil. “Postupuj.” Otrokář se nehnul z místa. Nikdo z nich se nechtěl pokusit o první útok. Konečně se hnuli, opisujíce oblouky a hledíce si upřeně do očí. Pojednou přiskočil dželabi k ben Nilovi a bodl, jinoch se obratně vyhnul. Útok dželabiho byl však jen zdánlivý, neboť sotva přinutil ben Nila ke skoku, vymrštil se dželabi obratným pohybem, přeskočil přes hlavy dvou vojákťi z vnitřního kruhu a hnal se mezi velbloudy k lesu. Má domněnka byla správná. Šlo o uskok. Přiložil jsem opakovačku a vystřelili. Dželabi, než urazil dvě třetiny vytčené dráhy, vykřikl, skácel se k zemi, vyskočil a znovu klesl. Mířil jsem mu na nohu a zasáhl jsem ho. Zastřelit jsem ho nechtěl, jako jsem vťibec nehodlal odbývat krvavé soudy a pak jsem měl dťivod, dželabiho šetřit. Asakerové, jimž v čele se hnal ben Nil, se rozběhli za uprchlíkem a záhy ho přinášeli. Cestou s ním neza-171 cházeli zrovna nejněžněji, jak lze pochopit. Stál jsem na místě, odkud jsem vystřelil a když mi muž klesl k nohám, pravil jsem: “Smál jsi se, když jsem ti dával úplně správnou výstrahu, abys dal pozor na své nohy. Vyčetl jsem ti z nosu tvé zaječí myšlenky. Mťižeš z toho poznat, že není tak snadné mne ošálit. Tvá nejapná vytáčka mohla zmýlit jen malé dítě.” Pak jsem vyšetřil jeho zranění. Kulka z rány vyletěla, roztříštivši stehenní kost. Bylo třeba ránu vyčistit a přiložit pevný obvaz. “Svažme toho psa a podržme ho na očích,” pravil ben Nil. “Není třeba,” odpověděl jsem. “Bude zachvácený horečkou a rušil by nás ze spánku. Doneste ho tam mezi obě kafalach (boswellia papyrifera), posaďte ho a přivažte ke kmeni, aby nemohl pohnout hlavou. Zatím nechť Abd Asi ustanoví jiného bojovníka na ochranu svého života.” Ten rozkaz zajisté připadal mým druhťim podivuhodný, ale vykonali jej bez poznámky. Věděli, že jsem měl vždy na mys,lí účel, nechť jsem již nařizoval cokoliv, třeba si to nemohli vysvětlit. Měl jsem i tentokrát něco na zřeteli a proto jsem střelil uprchlíka jen do nohy. Útěk dželabiho jsem chápal. Chtěl rychle vyhledat Ibn Asla, otrokáře, aby mu oznámil, že jeho otec je zajatý, že se útok na mne nepodařil a že je třeba jeho rychlého zakročení. Abd Asi jistě zuřil, že se jeho úklad nezdařil. Vztek mu sálal z očí. Vybral nyní jiného muže k souboji, jehož se mohl ben Nil spíš obávat, než dželabiho, jenž by vyvolený jen proto, že byl výborný běžec. Nový protivník bývalého plavčíka byl pleti velmi tmavé, skoro černošské, široké hrudi, silných údťi a mocných svalťi. Než přesto nebyl ben Nil znepokojený. Postavili se proti sobě asi na pět krokťi bez střehu, tiše jako sochy, hledíce si do očí. Náhle

učinil černoch dlouhý tygří skok a rozpřáhnul se k ráně. Chtěl patrně soupeře překvapit, ohromit. Ale jinoch se tím nedal zmýlit. Poskočil na bok, vypadl obratně napříč, takže se dostal soupeři do zad. Než se mohl černoch obrátit, vrazil mu plavčík nťiž až po rukojeť mezi pravá žebra. Černoch se skácel, právě jak doskočil po výpadu a dopadnul na prsa. Čepel nože mu projela srdcem. 172

Jtfarim, mašalah, alaik,” křičeli vojáci. “Kdo by to tebe řekl, synku statečnosti.” Ben Nil se ke rnně přiblížil a tázal se: “Viděl jsi, effendi, že nebylo třeba o mně pochybovat? Byl bych ho skolil i kdyby byl dvojnásob větší a silnější. Mám dobré oči, pevnou ruku, obratné klouby a mé srdce nezná neklid. Náleží mně nyní Abd Asi?” Pokývl jsem hlavou, zvědav, co vlastně učiní. Ben Nil se nachýlil k černochovi a vytrhl mu nťiž z těla. Prohlížeje čepel, potřásal lehce hlavou a šeptal: “Máš pravdu, efíendi. Je velikou zodpovědností zbavit člověka života. Tato krev se mi protiví. Myslíš, že reis effendina přísně potrestá toho starce, jehož život mně propadl?” “Přísně. Bud’ ubezpečen.” “Nedotknu se ho tedy již. Tento ubohý černoch za něho bojoval, proto se spokojím tím, co se již stalo. Jsi srozuměn?” “Ano, ačkoli tvé rozhodnutí, bojovat s černochem, bylo zcela nesmyslné. Jsem však rád, že netrváš již na usmrcení starého Abd Asla.” “Trvám však na tom, aby byl později velmi přísně potrestán.” ‘ “Postarám se, aby se tak stalo. A aby se znovu nepokoušel o útěk, bude dopraven k dželabimu a přivázaný k druhému kmeni kafalach.” Vojáci sebrali Abd Asla podle mého rozkazu, jemuž se ben Nil velice divil: “Proč dáváš tyto dva k sobě? Zde jsme je měli více na očích.” “Pravda. Ale já se chci dozvědět, co se vlastně chystá proti emirovi.” “Vždyť to již víme.” “Nevíme nic. Báchorka o jedu byla lží. Jdi a posaď se proti nim na stráž. Připlížím se k nim od zadu a ty, jakmile mne za jejich zády spatříš, vstaneš a vrátíš se mezi vojáky. Zajatci se budou domnívat, že jsou sami a snad budou pak k sobě sdílnější.” Ben Nil sebral ručnici a posadil se proti stromťim kafa-lachovým, jež stály opodál našeho ležení.

Abd Asi a dželabi byli přivázáni k jejich kmenťim tak, že hleděli přímo 173 do leženi. Mohli vidět každého, kdo povstal, ale jestliže jsme seděli, nemohli rozeznat, chybí-li někdo z nás. Na té okolnosti jsem zbudoval svťij záměr. Několik asakerťi se na mťij pokyn seskupilo nad černochem a tvářili se, jako by se radili, kam s nim. Jejich skupina mně posloužila k nepozorovanému ústupu z leženi. Vojáci se chopili těla a vynášeli je z leženi na opačnou stranu od kafalachových stromťi, takže jsem šel jimi zakrytý a zmizel jsem s nimi na konci mýtiny. Zároveň jsem vojákťim nařídil, aby se při mém návratu seskupili znovu a poskytli mě úkryt, abych se mohl nepozorovaně vrátit. Obešel jsem pťilkruhem leženi, skrývaje se mezi stromy a křovinami, až jsem dorazil za dvojici stromťi, k niž byli zajatci připoutaní. Připlížil jsem se tiše a položil se těsně za ně. Ben Nil, jenž zpozoroval mťij příchod, vstal, přiblížil se k nim a prohlédnuv jejich pouta, vracel se k leženi, jako by chtěl krátkým hovorem rozptýlit nudu své hlídky. Počínal si nenápadně a přirozeně, takže skutečně vyvolal náležitý dojem. Hned nato oslovil dželabi starého fakifa: “Rydhle, rychle než se vrátí. Nechceš mi nic říci?” “Nevím, co bych ti řekl,” mumlal stařec nevrle. “Musíme se o něčem dohodnout. Něco musíme podniknout.” “Nevím co.

Alláh zatratiž sedmkrát prokletého ďaura do nejhlubší propasti pekel. Kéž bys mohl proklouznout. Mohl jsi velmi záhy dorazit k džesiré Hassaniah a oznámit mému synovi, co se zde přihodilo. Byl by se vypravil s lidmi po řece do Makaui nebo Kateny, kde by zanechal loď a chvátal nám vstříc, aby nás vyprostil. To je nyní zmařeno.” “A jinak by záchrana nebyla možná? Vzpomeň na fa-kira el fukara. Jak často s námi obchodoval se ziskem. Mťiže být naší spásou, že přišel k této studnici. On se pokusí, aby nás zachránil.” “Marná snaha. Ďaur mu zachoval život, zastřelil lva. Proto ho fakir nechá na pokoji.” “Snad jeho. Nemusí na něho přímo útočit, jen když nám nějak pomťiže. Kdyby věděl, že Ibn Asi se skrývá za Hassaniah, jistě by ho o naší nehodě uvědomil. Měl bys s ním promluvit.” 174 % “Ďaur to nedovolí a kdyby dovolil, přijde s nim a všechno uslyší.” “Nevadí. Dvě tri slova v řeči Šillukťi se vysloví snadno a rychle. Fakir el fukara ji zná a ví, co má učinit.” “Pravdu díš a pokusím se o to. Zdaří-li se to, bude ještě naše záchrana možná, zato unikne mému synu reis effendina.” il “Jakto?” ll “Ibn Asi ho láká sám do zátoky za džesiré Hassaniah. kt Poblíž zátoky jsou husté sunutové lesy, z nichž emir už l nevyvážné. Škoda. Kdyby se zdařil náš záměr, byl by Ibn Asi zaskočil reise eflendina a byli bychom se obou protiví níkťi zbavili rázem. Nikoli asakerťi, nýbrž jejich vťidcťi se Ift musíme obávat.” ;fl “Nezbude-li nám východisko, co nás očekává v Chartu-Íl- ‘ mu?” “Nebude nám nejhťiř. Máme být vydáni reisovi effendina, ale ten tam nebude, neboť zatím ho zničí mťij syn. l Ostatní soudcové nebudou tak přísní a rádi zamhouří f: oko, jako vždy, zvláště když proti nám bude svědčit fi, Frank, ďaur. Zvedneme nářek a stížnost a soudcové uvě-í ří spíše nám než jemu. Snad ho nakonec ještě potrétetají.” li Měl jsem tedy velmi rozkošné vyhlídky do budoucnosti, § pokud šlo o egyptskou spravedlnost, který starý a zkušený děda asi dobře znal. li Hovořili dále o rťizných věcech, avšak jejich rozmluva ji již pro mne neměla význam. Nejdťiležitější věc jsem se v dozvěděl a proto jsern nastoupil zpáteční pochod. Ben Nil, zpozoroval mé znamení a chvátal na hlídku, asa-ií keřové se vzchopili a utvořili skupinu, aby mi umožnili návrat. Vrátil jsem se na své místo, aniž darebové tušili, že jsem do jejich tajemství již zasvěcený. Za chvíli ke mně přišel ben Nil se vzkazem, že si Abd Asi přeje se mnou mluvit. Ničema se asi chtěl pokusit o smluvený uskok. Šel jsem a tázal jsem se Abd Asla, co si přeje. “Vložil jsi mťij život do rukou svého sluhy, ben Nila,” ozval se, “on však mi jej daroval. Zťistanu naživu?” “Jestliže se ben Nil nerozmyslí jinak, snad. Od ostatních se nemusíš ničeho obávat a pozdější rozhodnuti bude odevzdané do rukou reise efTendina.” 175 “Chceš nás dopravit do Chartumu?” “Proč se ptáš?” “Mám na srdci záležitost, která mne rmoutí.

Vydáš-li mne reisovi effendina, jsem ztracený. Snažil ses, abys mi aspoň pro tuto chvíli zachoval život, emir však je přísný a neúprosný člověk. Vím, že mne dá bez ohledu buď zastřelit nebo oběsit “Nebo utopit v bahně,” přerušil jsem ho chladně. “To je velmi pravděpodobné.” “Sám to pravíš. Mám se tedy připravovat na smrt, k čemuž mi jistě dopomťižeš, neboť vím, že tvá víra tě učí, že na těchto přípravách závisí věčná blaženost.” “Mluvíš správně. Kdo bez lítosti a pokání zatvrzele v hříších se světem se loučí, je pro věčnost ztracený.” “Lituji svých hříchťi a rád bych svalil z duše tíhu spáchaného činu, před nímž se mé svědomí chvěje. Effendi, ty nejsi služebník pomsty. Pomťižeš mně?” “Milerád,” pravil jsem ochotně, velice zvědav, jaké darebáctví má za lubem. Chlapík předstíral výčitky svědomí, což mťij odpor proti němu ještě zvětšilo. Tvářil se při tom velmi zkormouceně a pokračoval tak tklivě, jak to jen jeho hlasivky uměly: “Ano, těžký hřích spočívá jako balvan na mém svědomí. Rád bych se sproštil toho břemene, ač jsem přesvědčený, že mi reis effendina k tomu lhťitu neposkytne. Proto se obracím na tebe. Ještě štěstí, že sem přijel fakir el fukara právě dnes, neboť on je jediný, komu mohu svěřit své poslání. Dovolíš, abych s ním promluvil?” “Hm. Vyžaduješ něco, co vlastně dovolit nemohu,” prohodil jsem. “Jen několik slov.” “Víc nebo méně, je lhostejné. Sám nejlépe víš, jak nepatrná mťiže být k tobě má dťivěra.” “Mťižeš stát vedle něho a všechno slyšet.” “Nemťiže mne to upokojit. Což kdybys mne klamal? Snadno mťižeš dát fakirovi el fukara několik pokynťi, jež mi budou nesrozumitelné a jimiž mu naznačíš, jak by tě mohl osvobodit.” “To je nemožné. Budeš stát vedle něho.” “Oh. Taková věc je velice možná a snadná. Mťižeš pro-176 nést několik slov, jimž neporozumím, jejichž smysl však on pochopí.” f “Takovým umělcem slov nejsem, effendi. Dej se obměkčit. Jsi přece křesťan!” : “Podivné. Dovoláváš se pojednou mé víry, které jsi se l ‘ dříve vysmíval. Moslemín by se obměkčit nedal, což?” l “Ty však ano. Budu mluvit zvolna a srozumitelně, i takže mťižeš sledovat každé slovo. Považ, že to je má H závěť, že jsem umírající muž, po němž již smrt vztahuje l; rámě. Je přece tak prosté, čeho se dožaduji. Jsi přísný a neohrožený, nejsi však zatvrzelý a ukrutný. Chceš jím i j být dnes po prvé? A jsi také chytrý.

Myslíš, že se ne-I mťižeš na tuto svou přednost dnes spolehnout? Kdybych :§l měl něco za lubem, zpozoroval bys to jistě dřív než fatór ?V;. el fukara, nad něhož ostrovtipem vynikáš.” ! Chytrák. Lichotil mně, aby přemohl mé zdánlivé kolí- ; ÍK sání. Nechtěl jsem se mu zavděčit tak, abych se tvářil, že ift mě jeho pochlebování nějak dojímá, proto jsem pronesl :í úsečně: i *Je zbytečné, co zde hovoříš, neboť tě znám a sebe j také. Nepodaří se jistě ani tobě ani fakirovi el fukara mne oklamat. Vyhovím tedy tvému přání.” “Děkuji ti!” pravil klidně a skromně. “Buď si jistý, že z naší rozmluvy ti nehrozí nebezpečí, neboť uslyšíš každé 4fP slovo.” II’ “Neuslyším nic. Vaši rozmluvu nechci znesvětit svou l ” přítomností a nasloucháním.” j l “Mohu s ním snad promluvit beze svědkťi?” tázal se, Íl přemáhaje se, aby nedal najevo svou radost. f “Ano. Z nás vás nebude vyrušovat nikdo. Mťiže-li vám naslouchat tento zdánlivý dželabi, je výhradně záležitosti tvou vlastní. Pošlu ti sem fakira el fukara a povolím ti plných deset minut k rozmluvě. Z toho vidíš, že mám k tobě všemožný ohled. Nezneužij toho, neboť by se ti dařilo zle. Porozuměl bych i z dálky, že mne chceš podvádět.” “Netrap se starostmi, effendi. Smýšlím poctivě a tvá dobrota mne dojímá tak, “že bych vskutku v té chvíli sám upustil od uskoku, kdybych jej dříve zamýšlel.” “Dobře, dobře. Známe se již. Slyšel jsi už o pobožném a slavném marabutovi, jemuž duchové propťijčili jazyky 177 dvanácti mluvících krkavcťi a uši dvanácti mladých orlťi?” “Ano. Musel je sníst a mluvil pak všemi řečmi lidskými a zvířecími a slyšel i na největší vzdálenosti, jak se proti němu nepřátelé umlouvají.” _ “Nuže, věz, že jsem snědl takové ptačí jazyky a uši. Dbej toho, měj se na pozoru a buď zdráv. Vidím a slyším všechno.” Odcházel jsem, při čemž jsem se přesvědčil, že nepotřebuji pojídat kouzelné uši mladých orlťi, neboť mé vlastní uši stačily úplně, abych zaslechl, jak starý fakir-derviš svému druhovi škodolibě pošeptal: “Jaké štěstí. Všechno se podaří.” Fakir el fukara se nemálo divil, když jsem mu řekl, že si s ním přeje Abd Asi hovořit a že mu ten rozhovor dovoluji. Vydal se hned k Abd Aslovi a posadil se k němu. Asakerqvé si nemohli vysvětlit, proč tak jednám. Po deseti minutách jsme viděli, jak fakir el fukara povstal a opustil derviše. Hovořil o vděčnosti. Mohl jsem se nyní velmi snadno přesvědčit o jeho upřímnosti. Chtěl-li mně vskutku učinit první splátku na dluh, o němž se zmiňoval - vždyť jsem mu zachránil život - nezbývalo mu, než aby mne uvědomil o zradě starého lotra. Z mé strany ovšem nesměl k tomu být dán podnět. Abd Asi’ nesměl vidět, že jsem zapředl hovor s jeho dťivěrníkem, zato tim více se měl polekat, až pozná, že je mi všechno známé. Proto jsem propustil fakira el fukara ležením, aby se posadil na své dřívější místo opodál asakerťi a’sám jsem se vypravil nalevo k .zajatcťim. “Nuže, vyhoví fakir el fukara tvé prosbě?” oslovil jsem starce. “Tak je, effendi. Slíbil, že napraví chybu, které jsem se dopustil. Jak jsem ti zato vděčný.” “Tvému srdci se zajisté ulehčilo.” “Velice. Tak, jako již dlouhý čas nikoliv.” “To je ohlas uspokojeného svědomí. Věřím ti, neboť znám příčinu tvé radosti.” “Jak bys ji mohl znát? Nemáš ani potuchy o úkolu, o který jde.” “Neklam se. Pravil jsem, že jsem snědl orlí uši a dal jsem ti výstrahu. Jde tu vskutku o znamenitý úkol, nikoli 178 však o věc již vykonanou, nýbrž o tu, kterou fakir el fu-kara teprve má vykonat.” “Jsi na omylu, effendi. Nerozumíš mi.” “Nepřetvařuj se. Neumíš to. Řekl jsem ti již ostatně, že jste oba příliš hloupí, abyste mne mohli oklamat. Spřádali jste proti mně novou pletichu.” “Není to pravda. Jakou pletichu bychom - - ” “Fakir el fukara má přispět k vašemu osvobození tím, že přivede tvého syna - -” “Nikdo, nikdo nepomyslel na něco podobného.

Fakir el fukara vťibec nevěděl, kde je mťij syn.” “Nyní to ví, neboť jsi mu to řekl.” “Neřekl. Nemluvili jsme vťibec o mém synovi.” “A také ne o reisovi effendina?” “Ne.” “Vzpomeň si na orlí uši. Řekl jsi mu, čím Ibn Asi ohrožuje reise effendina?” “Nikoliv jemu, nýbrž tobě jsem to řekl, že zemře v Chartumu jedem.” “Ano, řekl jsi to a dokonce potvrdil přísahou, čím jsi se dopustil křivé přísahy, kterou ti nemťiže Alláh prominout.” “Mluvil jsem pravdu.” “Tak jako nyní. Proč jsi tedy vyprávěl fakirovi el fukara, že Ibn Asi chystá reisovi effendiná záhubu v sunutovém lese u džesiré Hassaniah?” “Alláh, Alláh,” vykřikl ustrašeně a vytřeštil na mne oči jako tvor, před nímž zčista jasná udeřil blesk. “Lekáš se? Neboj se. Tvťij syn si právě hoví v zátoce u džesiré Hassaniah a fakir el fukara pojede nyní k němu, aby mu oznámil, že jsi upadl v naše zajetí.” “Ne - ne - vím - o tom - ani - slovo,” koktal zděšeně. “Není třeba, abys věděl.

Hlavní věc, že to vím já,” pravil jsem chladně. “Slyšel jsem pomocí orlích uši ještě víc. Ibn Asi se měl, myslím, pustit se svými lidmi po řece buď k Makaui nebo Kateně, odtud nastoupit pochod stepí, přepadnout nás, zajmout a vás osvobodit. Divíš se asi, jak výbornou potravou byly orlí uši, které jsem snědl. Radím ti, abys je také jedl, aspoň jednou týdně.” “Jsi ďábel?” vykřikl, trhaje pouty. “Ano, jsi pravým a skutečným šejtanem třikrát kamenovaným. Nic jsi 179 neslyšel, pranic. Vím to jistě, ale byl jsi o tom zpraven, protože máš spolky s nečistými silami pekel.” “Myslíš snad s Alláhovými anděly. Jsi přece už dávno peklu propadlý lotr a síly, které jsou mně nápomocné, nemohou tedy být z pekla, nýbrž z nebes. Smiř se, starý-hochu, s tím, že tvé pikle jsou příliš zjevné, než aby se daly utajit a o to se také postarám, aby se minuly zdarem. U tvého zdárného synka vykonám však návštěvu bez ohledu na to, budu-li mu vítaný či ne a běda, třikrát běda mu, jestliže se odvážil reisovi effendina zkřivit jen jediný vlas. Dám vás dopravit zase k ohni, abyste nezkřehli, hlupci. Máte málo mozku v hlavách, abyste uhodli, proč jsem vás sem vťibec posadil. Vlezli jste mi do nástrahy - eh - k čemu vykládat, co byste nemohli pochopit.” Dal jsem je dopravit k táborovému ohni, kde jsem se pečlivěji než dřív ujal zraněné nohy dželabiho. V případě ‘ nejpříznivějším byl ochromený po celý život, protože však v subtropických krajinách nabývají i nepatrná zranění velmi často nebezpečné povahy, nebylo vyloučené, že chlapík mťiže při rychlém zánětu zemřít. Mé pomťicky byly nedostatečné k zahojení. Omezil jsem se tedy jen na pouhou desinfekci rány. Velice jsem byl zvědavý, jak se zachová fakir el fukara. Kdyby mně sdělil záměr starcťiv, mohlo být mezi námi dobře, v opačném případě jsem ovšern byl nucen zabránit mu v odchodu. Usedl stranou do ostatních zcela nevšímavě a teprve když se asakerové chystali ke spánku, pokývl na mne z dálky, abych k němu přistoupil. Vyhověl jsem jeho pokynu. / “Posaď se ke mně na několik okamžikťi, effendi,” pravil, “rád bych s tebou pohovořil o záležitosti, která se mi zdá dťiležitá.” Posadil jsem se, očekávaje, že mi sdělí, k čemu ho Abd Asi přemlouval, avšak již začátek hovoru mi dokázal, že jsem, na omylu. Spustil: “Jsi křesťan. Vyznáš se dobře ve vaší kitab el mukka-das - svaté knize?” “Zajisté.

Věnoval jsem jejímu studiu velkou píli.” “A jsou ti také známé vysvětlivky, které k ní vaši učenci učinili?” 18O

“Ovšem.” “Pověz mi tedy, zdali považujete Mohameda za proroka.” “Podle přesvědčení křesťanských učencťi není prorokem, nýbrž jen obyčejným člověkem.” “Nejsou tedy ve vaší víře vťibec proroci?” “Jsou. Rozumíme tím nábožné, svatým duchem osvícené muže, kteří byli poslaní Bohem, aby lidstvo poučovali o věčných pravdách a přiváděli je na cestu spásy.” “To Mohamed dělal také.” “Nikoliv. Cesta, kterou ukázal svým přívržencťim, byla zcestim.” “Považujete tedy jeho učení za naprosto klamné?” “Na tu otázku nelze odpovědět hned ,ano’ nebo ,ne’. Mohamed spojil ve svém učení pravdu a klam. Žil a pťisobil v místech, kde byli židé, křesťané i pohané. Poznal bibli a sestavil z ní i z rťizných jiných názorťi, které ho obklopovaly ‘a které snad studoval, nové učení, jež nazýváme islámem. Křesťan ví a věří, že je správné, co pochází ve vašem učení ze svatého Písma a ostatní že je bludem a protože i nejčistší pravda, je-li smíšena s bludem, přestává být pravdou, musíme zavrhovat el korán, ačkoli .souhlasíme s mnohým učením jež je v něm obsažené.” “Eífendi, dopouštíte se veliké chyby, odsuzujíce el korán, aniž jej znáte.” “Není to pravda. Známe jej. Mohu tvé tvrzení obrátit proti tobě. Je v celém mohamedánském světě, medressa, kde by se vaši softové učili znát bibli?” “Taková škola není, neboť učitelťim i žákťim je zakázané zaměstnávat se učením jinověrcťi. Dopustili by se těžkého hříchu, kdyby tak učinili.” “Na evropských

medressách je však mnoho učených mužťi, kteří se svými žáky studují el korán a kteří jej znají aspoň, pravím úmyslně, aspoň tak dokonale, jako vaši učenci a vykladači. Vy naše učení neznáte a nazýváte nás ďaury, kdežto my známe el korán a jsme tedy s to, abychom obě písma porovnávali a o islámu pronášeli úsudek.” “Byl jsi snad žákem takového učeného muže?” “Zajisté a to jednoho z nejslavnějších, který přeložil z arabštiny, perštiny a turečtiny Abu ‘l feda, Beidhawi, 182 Aliho sto přísloví, Samachšari a jiné. Učil jsem se za jeho vedení vaší řeči, poznal jsem el korán, sunnu a všechny vašimi náboženskými učiteli sepsané výklady a rozbory, takže ti mohu o islámu dát jakékoli vysvětlení.” “Ó, zázrakové. Křesťan chce mně, učenému fakirovi el fukara vysvětlovat el korán, sunnu a výklady našich badatelťi. Řekl by kdo, že je to možné. Věru, eflenid, ty jsi odvážný muž nejen ve skutcích, nýbrž i ve slovech.” *””’”’ “Nelze tu hovořit o nějaké odvaze. Vše, co pravím, má svťij dťivod a oprávnění. Zkus to, chceš-li.” “Nechci. Budu se pilně střežit, abych se pouštěl s křesťanem do učených hádek o islámu. Nedáš se přece obrátit na mou víru, jaká já se nechci obrátit na tvou. Měl jsem na zřeteli jen několik dotazťi, přeje si, abys mně je zodpověděl. Vždyť ani nejmoudřejšímu z mudrcťi není možné podat nezvratný úsudek o naší víře, poněvadž Muhamád své dílo jen začal, neskončil je. Dokončí je teprve jiný.” “Kdo?” “Tak se ptáš, ačkoliv jsi tvrdil, že znáš el korán a všechny jeho výklady? Dokazuješ, zeje neznáš.” “Mýlíš se. Domníváš se, že se chceš zmínit,o para-kletovi, jenž se zove maadjij a jehož mnozí očekávají.” Slovo Mahdi se objevilo poprvé v anglických časopisech, avšak podle pťivodní výslovnosti mělo by se vlastně psát ma’adjij, neboť je odvozeno z arabského slovesa hahdaja, jež znamená “vodit” a v přeneseném smyslu je tedy Mahdi “ten, který je uveden na pravou cestu,” zároveň však i tolik co “pomocník”, “zprostředkovatel”, “pokračovatel” čili v přibližném vyjádření asi tolik, co židovský “mesiáš” ač nikoli bohem zaslíbený. “Víš tedy přece?” ptal se fakir. “Slyšel jsi již, že Mahdi přijde?” “Slyšel i četl, avšak v koránu není o něm zmínka a také v komentářích k němu je poslání Mahdiho zcela neznámé. Mahdi žije jen v ústním podáni, za které nedám ani zlámané para.” “Já dám víc. Alláh sešle proroka, jenž dokončí dílo začaté Mohamedem. Tento prorok buď nevěřící obrátí na pravou víru, nebo je zničí a pak rozdělí všechny statky tak, jak toho kdo podle své zbožnosti zasluhuje.” 183 “Hm. To jsou spíš světské, než duchovní a náboženské tužby. Kdybych byl moslemínem, přidržel bych se raději el koránu, podle jehož učení nelze takového Mahdiho vťibec očekávat.” “Proč myslíš? Jestliže se el korán nezmiňuje o Mah-dim, není to ještě dťivodem, že by Mahdi nemohl přijít.” “Dťivod tu je, neboť el koraném je další objevení prorokťi vyloučené. Podle slov Mohamedových je on posledním prorokem, jehož Alláh vyslal a vyšle. Jeho učení, islám, je v sobě dokončené a nemťiže a nesmí být doplňované ani zlepšpvané. Po Mohamedovi, jak on sám praví, přijde jen jeden a to Isa ben Marryam, jenž v poslední den soudu se spustí z oblak na mešitu Omajadovcťi v Damašku, aby soudil živé i mrtvé. Mohamed zamítá předem a vylučuje každého Mahdiho, čímž olupuje svět islámu o naději nějakého zlepšení a změnění el koránu.” “Mluvíš tak, protože jsi nevěřící.” “Nikoliv, nýbrž proto že znám islám a umím se vmyslit do názorťi moslimťi. Kdyby nyní povstal Mahdi, který by chtěl tak zvané nevěřící zničit, jestliže by se nedali obrátit na islám* bylo by to směšnou věcí. Na světě žije více než tisjc milionťi lidí, kteří nejsou mohamedány. Jak by dokázal nový Mahdi, aby tolik lidí obrátil nebo zničil?” “Ohněm a mečem.” “To se dosud nikomu nezdařilo. Nechť jen přijde. On však vťibec nepřijde, nejméně již do Evropy. Mťiže-li vyskočit pramen z pouště a přijít k Nilu, aby jej pohltil? Mťiže přemoct ohromnou poušť a přeskočit skály, které jej od Nilu oddělují? Kdyby se odvážil opustit oázu, kde vyprýštěl, zaběhl by zahanbeně do písku.” “Alláh zmnoží jeho vlny a rozšíří jeho síly, takže bude tisíckrát širší než starý Nil.” “Ano, Alláh je zajisté všemohoucí, avšak on nedopustí’ k vťili povýšenosti některého moslima, aby moře vyprýš-tělo ze suché pťidy pouště a zaplavilo vysočiny a pohoří země.” “Frankové nás neznají a netuší, jaké jsou naše síly. Jsme neodolatelní a nepřemožitelní, jakmile vneseme válku do franckých zemí.” “Vaše proudy se zarazí a bídně vyschnou, dřív než dosáhnete vlastní hranice. Znáte evropské země? Kde jsou 184 rozložené a jak? Znáte jejich nároky, jejich zřízeni a organizaci, jejich vojska? To je jako by se písečná blecha odhodlala podstoupit boj proti slonťim a hrochťim v Súdánu, proti buvolťim a medvědťim Ameriky, proti lvťim a tygrťim Indie.

Šílenství. Kdybyste přišli ve stotisícových zástupech, ani netušíš, jak rychle byste byli smeteni z povrchu zemského.” “Alláh ‘l Alláh. Viděl jsi již někdy moslima v boji? Rozdrtíme Franky v okamžiku.” “Poslyš. Prve než budeš hovořit o rozdrcení, navštiv francké země a rozhlédni se. Hovoříš jako ryba o vichřici - jakmile by vyskočila z vody, veta by bylo po ní. Spočítej miliony a miliony dobře vyzbrojených a vycvičených evropských vojákťi. Co znamená deset vás proti jedinému? Tážeš se mne, viděl-li jsem moslima v boji. Nikoliv jediného.” “A bojoval jsi s nimi?” “Dám ti jeden příklad, nejbližší a dnešní, jehož jsi zde svědkem. Sedmdesát mužťi vytáhlo, abych byl zničený s hrstkou vojákťi. Podařilo se to? Nespadli tito hrdinové do jámy, kterou kopali pro mne? Jsem zde jediným Frankem, a neřekl sám Abd Asi, že se mne bojí více, než dvaceti asakerťi? Chtěl mne zajmout. A co se přihodilo? Zajal jsern sám sedmdesát moslimťi, kteří jsou bojťim zvyklí a to zde, v jejich domovině, kde jsou jim známé poměry i podnebí. Nechť jen přijde Mahdi, aby Evropu a Franky zničil. Myslíš, že se proti němu postaví na obranu? Vysmějí se mu. Spustí svými polechtanými bránicemi takový hřmot, že hromovým ohlasem toho smíchu vám vypadnou zbraně z ruky a budete střemhlav utíkat.” “Mluvíš velkou hubou, eífendi, ale kdybys Mahdiho viděl přicházet, drkotaly by ti zuby zděšením.” “Myslíš? - Jeho tvář je tak strašlivá?” “Netušíš, jak dovede být strašlivý!” “A ty tušíš? Znáš ho?” “Právě proto, že nevěříš, že Mahdi přijde, proto, že se mu vysmíváš, odpovídám na tvťij dotaz: ano, znám ho.” “Výborně. Je tedy již zde?” “Je zde a již také dostal od Alláha pokyny, kterak se má připravit k dobytí celého světa a ke zničení všech nevěřících.” 185 “Vyřídil bys mu upřímně míněnou radu, až se s ním setkáš?” “Jakou?” “Aby klidně a pokojně pásl svá stáda nebo obdělával svá pole a zřekl se pro slávu Alláhovu svých přepjatých plánťi prorockých. Je zachvácen hrozným klamem, pře-pjatosti a jeho přívrženci zaplatí jeho blouznění životy, jměním a spokojeností.” “Ty sám žiješ v klamu, nikoli Mahdi. Jeho poslání pochází od Alláha z nebes a on také vykoná rozkazy, které mu nebesa udělila.” “Povím ti tedy, co mťiže očekávat a co by se mohlo přihodit. Nejdříve se asi vzepře egyptskému místokráli. Dobrá. Vzpoura se snad zdaří. Chartum je od Kahiry daleko a dřív než tam khedive dopraví své vojsko, mťiže se Mahdi zmocnit oblasti horního Nilu - třeba až k rovníkovým jezerťim, ale jen nakrátko, neboť bude brzy donucený k ústupu a k vyklizení dobytých zemí.” “Nikoliv. Mahdi opovrhuje khedivem a podmaní si ho rázem. Pak se přeplaví do Arábie, vezme útokem Mekku a potáhne do Istambulu, aby sesadil padišaha. Nato se provolá za jediného a pravého vladaře věřících.” Snad se mu konečně i tato malá věc podaří, ale mys-* lim, že toho nechá s tou přeplavbou do Arábie. Ani netušíš, jaké překážky se mu naskytnou, do jakých okolností upadne a jak mu bude hned první doba vlády znepříjemněná. Snad zde, při horním toku Nilu by se mohl udržet a válčit šťastně, jakmile však vystrčí jen špičku nosu za hranice Nubie, již ho někdo přes něj klepne.” “Kdo?” “Evropské mocnosti, které ze vzájemné žárlivosti nemohou dopustit, aby byl khedive nebo sultán cařihradský sesazen. Na říši padišahovu mají zálusk mnozí národové Evropy, nemohou se však o ni mezi sebou dohodnout, aby tím nebyla porušena rovnováha jejich sil. Veliký car všech Rusťi, kteří jsou nejsilnějším národem v Evropě, měl nejlepší úmysly při válce s padišahem, avšak žárlivě velmoci mu’zkazily celý válečný úspěch, jen aby se jeho moc a vliv na balkánském jihu Evropy příliš nerozšířila. Nemohl se zmocnit Istambulu, ač vítězně po-186 stupoval, neboť další postup mu nedovolili druzí králové a císařové. A co nedokázal veliký car, který má několik milionťi vojákťi, to chce dokázat Mahdi? Toť totéž, jako by dítě chtělo strhnout z oblohy

měsíc. Vyřiď tedy svému dobrému krajanu, že z toho nebude nic. A za místokrá-lem egyptským stojí rovněž velmoc, která nedopustí, aby byl zbavený svého vlivu v severovýchodní části Afriky. Mahdi mťiže postoupit nejdále k Assuanu, kde se již srazí s anglickými vojáky a jeho moc se tam roztříšti o jejich děla a bodáky.” “A což, má-li ve vojsku khedivově dobrého přítele, na něhož se mťiže spoléhat?” “Snad některého vyššího dťistojníka, který je ochotný vyvolat v Kahiře vojenské povstání, jakmile se Mahdi zmocní na příklad Chartumu?” “Ano.” “I kdyby měl ten dťistojník z počátku štěstí a úspěch, byl by přece jen záhy opuštěný, neboť na břeh Egypta by byly vyloděny anglické pluky, s nimiž přívrženci Mahdiho nemohou bojovat.” “A nedopusti-li domácí vojsko, aby tyto pluky byly vyloděny?” “Jak tomu zabrání? Budou vyloděny pod ochranou válečného loďstva.” “Mahdiho to loďstvo zničí.” “Prosím tě, čím? A jak? Válečné lodi Angličanťi, strašlivé dreadnoughty a destroyery nejsou přece nilskými bárkami. Jejich děla, stroje ohromné velikosti a síly, spustí hromobití na celé pobřeží, budou házet své strašné výbušné náboje až do Kahiry. Za pťil dne vyčistí celou krajinu, že v ní nezbude povstalecká noha. Kdyby chtěl Mahdi dobýt celý Súdán, aby podmanil pohanské černochy a obrátil je na islám, snad by se mu to podařilo, neboť zde zná lid i jeho poměry, avšak od dobývání světa nechť upustí. Mahdi, který by se chtěl zmocnit celého povrchu zemského, jak pravíš, by musel dříve znát dťikladně Evropu a její vzdělanost, její pokrok, její válečné umění, a nejen je znát, musel by nad Evropu vynikat vzdělaností, pokrokem, válečným uměním a všemi ostatními vlastnostmi, jimiž udržují velmoci svou vládu nad světem. Kde je mezi vámi takový muž?” 187 “Je,” odpověděl fakir sebevědomě. “Žije zde a je desetkrát chytřejší, než všichni Frankové dohromady.” “Hm. Miníš snad sebe - aspoň to tak zni?” “Koho minim, kdo a kde je ten muž, to ti nepovím, avšak věz, že mu Alláh propťijčil ducha, vědomosti a všechny vlastnosti, které jsou třeba k jeho svatému poslání. Vbrzku již nadejde chvíle, kdy zpráva o něm poletí celým světem a po všech zemích a kdy všichni císařové, sultáni, králové a knížata vyšlou k němu své posly s velikými dary a prosbami o mír. Mťižeš na to spoléhat při mých nejsvětéjších přísahách.” “Pokud jde o přísahy, mám již všelijaké zkušenosti dřívější, ano i dnešní. To bylo tedy všechno, co’s mi chtěl říct?” “Ano, chtěl jsem jen znát a slyšet úsudek a názor Franka o poslání Mahdiho.” “Slyšel jsi jej. Dovol mi však ještě otázku. O čem jsi hovořil se starým Abd Aslem?” “O velikém pochybení, jehož se kdysi dopustil. Žádal mne, abych tu chybu napravil.” “A napravíš ji?” “Ano.” “Je ovšem nejisté, budeš-li moct.” “Mohu, neboť mi udělil všechny nutné pokyny.” “Jichž se ovšem nesmím dovědět.” “A proč také, efFendi? Zpovídal se mi člověk umírající, a sám jsi byl tak soucitný, že jsi nechtěl jeho zpověď vyslechnout. Lituješ snad nyní své velkomyslnosti?” “Nelituji. Obávám se jen, že mně jeho zpověď nemťiže být zcela lhostejná.” “Netýká se tě vťibec.” “Nekuje Abd Asi proti mně zase nové pikle?” “Jak jsi dospěl k tomu dotazu? Zachránil jsi mi život, a jsem ti povinen vděčností. Proto bych ti dal jistě výstrahu, kdyby měl Abd Asi proti tobě něco zlého v úmyslu.” - “Je přece tvým přítelem.” “Nepopírám, avšak má vděčnost k tobě je vyvýšená nad to přátelství. Prosím tě, abys mi dťivěřoval.” “Dťivěřuji jen tomu, jehož dokonale znám, tebe však jsem viděl dnes po prvé.” 188 “Lituji, že se ti nenaskytne více času, poznat mne lépe. Odpočinul jsern si a budu brzy pokračovat ve své cestě do Chartumu. Prosím tě, abys mi dovolil vybrat si velblouda.” “Dostaneš ho, avšak teprve při jitřence.” “Proč ne hned? Slíbil jsi mně přece -” Zajisté a také dostojím slibu.” “Je ti tedy lhostejné, dáš-li mně velblouda dříve či později.” §’**L,• “Tobě rovněž.” i; “Nikoliv, neboť již chvátám.

Zdržel jsem se příliš.” fl!” “Jsem přesvědčený, že odcestuješ teprve ráno.” •l? “Pravím ti—” ‘-? ‘ f “Pravím ti,” přerušil jsem ho břitce, “že je mi úplně • lhostejné, co namítneš. Vím určitě, že zde pobudeš tak dlouho, až se spolu vypravíme.” Effendi, co to pravíš. Nebyl bych snad již pánem své ”V vťile?” Povstal jsem a fakir vyskočil rovněž. t s Nepropustím tě v noci,” pravil jsem klidně. l “Jakým právem?” ” “Právem silnějšího. Jsem při této studnici velitelem ::”ř a jsem oprávněn dát svolení ke všemu, co se zde děje.” •*; Fakir držel ručnici. Byl jsem připravený na všechno V a zvláště na jeho náhlý útěk. Poněvadž jsem pušku po f ruce neměl, domníval se snad fakir, že se mu útěk podaří, aniž ho stihne má kule. “Slíbil jsi mi velblouda, abych mohl pokračovat v jízdě,” pronesl velmi rozhodně. “Spoléhal jsem na tvťij slib.” “Mťižeš i dále spoléhat. Velblouda dostaneš a pojedeš dále, kdy však, o tom jsme se ještě nedohodli. Vypravíš ‘ se odtud s námi za úsvitu.” “Mám naspěch, takže se již zdržovat nemohu.” “Proč jsi to neřekl dřív? Z večera jsi nejevil takový spěch. Ostatně pojedeme velmi rychle, takže nic nezameškáš, sečkáš-li zde do našeho odjezdu.” “EfTendi, nepotřebuji společnost ani ochránce, neboť cestuji sám mnohem bezpečněji, než prťivodu Franka, jehož přítomnost mne mťiže ohrožovat.” “Asakerové jsou při nás. Tím se mění situace. Nemohu jinak, než trvat na tom, abys vyčkal, až se vypravíme.” 189 “Jakým právem vlastně jednáš se mnou jako se zajatcem?” zvolal nyní již podrážděně. “Tím právem, jež má každý člověk, který chce býti pamětliv vlastní bezpečnosti.” “Ohrožuji tvou bezpečnost tím, že se odtud vypravím dříve?” “Ano.” “Alláh ‘l Alláh. To pravíš mně? Mně, Mahdimu, před nímž budou miliony klekat do prachu?” “Ejhle. Ty’s tedy vyvolencem, k němuž promluvil Alláh? Ty chceš sesadit khediva a sultána? Ty chceš dobýt povrch zemský a zničit nevěřící svět? Ty chceš dokončit poslání prorokovo a nést meč islámu od konce světa do konce?” Při každém dotazu jsem ho změřil od paty k hlavě a naopak, zdťiraznil jsem každé slovo a pokračoval ne-pustiv ho k řeči: “Po pravdě řečeno, nemáš vzezření člověka, jenž by mohl být řádným onbašim deseti asakerťi a. ty chceš vládnout všem věřícím moslimťim a vedle toho celému světu?” “Neposmívej se, aby se ti někdy zle nedařilo. Jsem o-svícený svatým duchem a znám všechny věci. Vím, co se stalo a vím, co se stane a vidím se již obklopen zástupy všech smrtelníkťi, kteří mne budou vzývat.” “Tak, tak. Víš tedy všechno, co se stalo a umíš pohlížet do budoucna? Máš tedy právě tak bystrý zrak jako já. Víme na příklad oba dobře, že nepojedeš do Chartumu, nýbrž k džesiré Hassaniah, abys navštívil Ibn Asla. A víš zajisté také, že tam budu mnohem dřív než ty. Tvá vděčnost ke mně je vskutku veliká, tak veliká, že tě z lásky vťibec od sebe nepustím. Pobudeš s námi a mezi námi -” Umlkl jsem, neboť fakir el fukara. Mahdi a dobyvatel světa se náhle otočil jako větrná korouhvička a uskočil k okraji mýtiny. Hnal jsem se za ním. Dohonil jsem ho a popadl jsem ho za levé rámě. Maje pušku’v pravici, rozpřáhl se, aby mi vrazil pažbu do prsou, avšak již jsem ho nadzvedl, strhl k zemi a poklekl mu na břicho. Dobyvatel povrchu zemského zuřil a konečně z jeho hrdla vyrazilo zlořečení, za něž by se styděl i čeledín budoucího spasitele moslimťi. Ostatně jsem jeho kecťim o budoucím poslání Mahdiho nepřikládal vťibec vážný význam. 190 Asakerové se nesmírně divili, že tak jednám znenadání s fakirem el fukara jako s nepřítelem. Jakmile však zvěděli jeho úmysl, že nás chce zradit Ibn Aslovi, byli by ho nejraději rozsápali na kusy. Směr naší cesty musel být ovšem změněn tím, co jsme se dozvěděli. Bylo třeba přispět reisovi effendina. Bylo nutné dát mu výstrahu, pokud byl ještě čas a kdyby bylo již pozdě, vyrvat ho z rukou Ibn Asla. Nezbývalo, než chvátat a poněvadž doprava zajalých nemohla jít tak rychle, rozhodl jsem se, že pťijdu napřed a to hned, aniž se vyspím. Nebylo však radno, abych jel sám. Koho však přibrat? Některého vojáka? Ne.

Potřeboval jsem prťivodčího, na něhož bych mohl v každém případě spoléhat, ale také s vojáky bylo třeba zanechat spolehlivého muže. Byl bych nejraději odevzdal velení ben Nilovi, jemuž jsem dťivěřoval, že by celou výpravu dovedl šťastně na místo, ale hoch byl přece jen ještě mladý á potřeboval jsem ho. Raději nechť upláchnou zajatci, než aby se přihodila nehoda emirovi. Proto jsem hocha vybídl, aby jel se mnou, odevzdal jsem velení nejstaršímu askarimu, jemuž byl po ruce zkušený znalec krajiny, ben Fessara. Nařídil jsem, aby se výprava spěšně vydala k osadě Hegasi, ležící na Nilu poblíž ostrova Hassaniah, kde jsem chtěl vyčkat příchodu výpravy. Vrátil jsem ovšem beduínovi jeho slavnou “vidinovou ručnici”, nad čímž jásal s nesmírnou radostí.

KAPITOLA III SOKOL A JEŠTĚRKA Od studnice u lesíka až k ostrovu Hassaniah možno počítat asi třicet zeměpisných mil. Naši výborní velbloudi urazili tu vzdálenost ve dvou dnech, byli však na sklonku této jízdy tak zemdlení, že toliko kráčeli. Domníval jsem se, že volím zcela přímý směr, než přece jen jsem se uchýlil příliš nalevo, neboť právě před námi vystupoval džebel Araš Kol, který je dost daleko na sever od Hegasi. Do osady jsme dorazili před večerem. Hegasi je celkem chudičká helle, vesnice, sestávající jen z několika málo chat, a rozkládá se na vysokém nilském břehu, dobře chráněná před říčními záplavami. Z vesnice směřuje přímá cesta k řece, k přístavišti, kde se napájí zvířata, což se všude na Nilu nazývá mišrá. Zaradoval jsem se při pohledu na řeku, kterou jsem neviděl od svého pochodu k Beduínťim beni Fessara. Obyvatelé osady se hned seběhli, aby se nás vyptávali odkud, kudy a kam a přejeme-li si co. Měl jsem se ovšem na pozoru uvědomit je o příčině svého příchodu a vyhnul jsem se všem všetečným dotazťim.

Zavedli jsme velbloudy k řece, abychom je napojili, pak jsme kráčeli chvílí proti proudu na palouk, jehož majitel nám dovolil za nepatrnou náhradu svobodnou pastvu pro zvířata. Nad přístavem seděl muž, jenž k obyvatelstvu osady patrně nenáležel, neboť byl v plné zbroji a lépe oděny než vesničané, vyptával jsem se na něho majitele palouku, a dostal jsem hned tuto odpověď: 192

“Neznáme ho. Sedí zde už od včerejška a sedí stále na témž místě, zíraje po proudu.” “Očekává patrně jakousi loď.” “Snad. Na naše dotazy se zdráhá odpovídat. Před osadou se pase osedlaný kťiň, kterého si vypťijčil od zdejšího šejka el beled.” “Kdy na něm jezdil?” “Nejezdil dosud. Kťiň však stojí připravený k jízdě po celou dobu, co zde muž sedí.” “A kam chce odjet?” “Nevíme. Snad to pověděl šejkovi el beled, nebof ten by mu jinak koně nepťijčil.” Cizinec tedy zasluhoval trochu pozornosti. Bylo jasné, že po něčem slídí, že sedí na hlídce a jakmile uzří to, nač čeká, že hned odjede, aby podal někomu zprávu o svém objevu. Rád bych věděl, komu a kam, ale tázat se šejka, by bylo velmi nápadné. Proto jsem se ještě ptal vesničana: “Kdy se zde naposledy objevila loď, plavící se proti proudu?” “Včera ráno.” “A kdy přišel ten muž do vesnice?” “Zároveň s ní. Připlul s ním člun k mišrá.” “A člun zde zťistal?” ‘ “Nikoliv. Odvesloval zpět k lodi.” “Čí byla ta loď?” “Nevím.” “Jaký měla náklad?” “Nemohu říct.” “Nemťižeš mi říct ani její jméno?” “Nazývá se Hardaun, Ještěrka a není to dahabije, nýbrž nokver.” “A kdy tudy přeplula poslední loď před tím?” “O den dříve, předevčírem. Byl to rovněž nokver, úplně prázdný, a plul na jih, aby přivezl zboží.” “Přeplula snad tudy loď, která není ani dahabiji ani nokverem a spíše má vzezření cizí, nezvyklé?” “Nikoliv.” Ta odpověď mne uspokojila, neboť mě potvrdila, že reis effendina dosud nedoplul k tomuto místu. Jeho es Sahin byl stavěný a vystrojený tak neobyčejně, že jej tento vesničan nemohl nijak přehlédnout. 193 Ben Nil se položil do trávy a přihlížel činnosti vesničanťi. Kráčel jsem zvolna k cizinci, který mne bystře pozoroval, posadil jsem se podél něho a pozdravil ho: “Alláh ti popřej šťastného večera.” “Dobrý večer,” odpověděl mi stručně. Vyslovil jsem pozdrav úplný, což se děje jen tehdy, chce-li být člověk velmi zdvořilý. Muž patrně chtěl vyjádřit svou stručností, že mu na mé společnosti nezáleží, já však, jako bych to nepozoroval, pokračoval jsem: “Nemám při sobě síťku, abych se ochránil před zlými komáry, proto nemohu spát na volném břehu. Není zde ve vsi chata, kde bych byl pohoštěn?” “Nevím. Nejsem zdejší.” “Jsi zde cizincem? Alláh bud* s tebou na tvých cestách.” “I s tebou ,buď jeho požehnání. Odkud přicházíš?” “Z Chartumu,” pravil jsem, přinucen již nemluvit pravdu. “Kde je postavený stan, jehož jsi pánem?” “Neobývám stan, nýbrž dťim, který je postavený v Suezu.” “A čím jsi?” Usmál jsem se zchytrale, odpovídaje: “Obchoduji rťiznými věcmi, nejraději však - -” Zamlčel jsem se a mávnul jsem rukou na srozuměnou, že není radno o tom mluvit. “Zapovězeným zbožím?” doplnil cizí muž za mne. “Kdyby tomu tak bylo, směl bych se přiznat?” “Mně bys to mohl říct. Neprozradil bych té.” “Mlčet je lépe, než mluvit.” “Ne vždycky. Chce-li kupec udělat obchod, musí často mluvit víc, než si přeje.” “Pravda. V takovém případě mluvím také. Teď mi však na obchodě nezáleží.” “Snad přece, jestliže jsem ti totiž porozuměl. Přitáhli jste na velbloudech. Kam jedete?” “Kupovat.” “Co?” “To,” pokývl jsem, ponechávaje ho v neurčitých domněnkách. Jeho chlad zmizel, muž se stával přívětivější čili, jak se 194 říká, rozehříval se. V té chvíli mne již považoval za obchodníka otroky a já věděl, že hovořím s nohsledem otrokáře Ibn Asla, jehož jsem hledal. Bylo třeba potvrdit jeho domněnku, aniž jsem přiznal, že soudí správné, neboť otrokář nepovídá jen tak každému, čím je a co provozuje. Rozhodně bylo úkolem tohoto muže, aby zde vyčkával objevení rychlého plavidla reise eflendina, aby o tom mohl svého chlebodárce uvědomit. Nokver Ještěrka patřil v tom případě Ibn Aslovi a nemohl být daleko - nejspíše v zátoce u ostrova Hassaniah. “Umíš mlčet a to se mi líbí,” pravil muž, “neboť jen s mlčenlivými lidmi je možné mluvit o obchodních tajemstvích.” “Aj. Provozuješ snad také obchody, o nichž netřeba vědět?” “Kdyby tomu tak bylo?” opáčil mou vlastní otázkou. “Pak bytíhom se k sobě hodili.” “Vskutku? Víš, jak nebezpečný je obchod s rekvik?” “Eh. Rád bych věděl, proč?

Vytáhne se k černošské osadě, která se obklíčí a zažehne. Otroci jsou pochytaní, jakmile začnou vyskakovat z hořících chat. Staří a slabí zemřou, ostatní se sváží a odvedou. Jaké )e při tom nebezpečí?” “Pravda. Při chytání není nebezpečí, zato při dopravě.” “Nesmíš se dát chytit. Nejlépe prodat ptroky hned na místě.” “Nemožné, neboť tam nejsou kupci.” “K výpravě se přibere člověk, který otroky hned po lovu koupí, takže bere už na sebe nebezpečí dopravy.” “Kde však podobného člověka nalézt?” “Kde? Hm,” zamumlal jsem. “Nuže? Kde?” “Myslím, že by tě to málo zajímalo.” “, “Víc, než si myslíš. Je ten muž bohatý, aby mohl hned platit?” JMá tolik, kolik potřebuje. Byl již několikrát v Habeši, aby tam koupil otroky. K tomu je už přece něco třeba.” “Ale kde je nyní?” “Na Bílém Niíu, nepříliš daleko odtud.” “Jsi vskutku neobyčejně opatrný muž. Míníš sebe?” 195 “To neříkám. Neřekl jsem ti vťibec nic.” “Mně to mťižeš říct, neboť - -” “Neboť - -? Proč nechceš domluvit?” “Protože musím být rovněž opatrný. Jestliže se však v tobě neklamu, mohl bych ti říct, u koho rekvik koupit.” “Nuže? U koho?” “U Ibn Asla ovšem.” “Alláh. O tom jsem již slyšel. Kde je?” “Tam, kde je tvťij kupec, totiž na Bílém Nilu.” “Ale v kterých končinách?” “Snad nikoli příliš daleko odtud,” odpověděl a použil zase mťij výrok. Tvářil jsem se radostně překvapený a zvolal jsem: “To je dobré. Velmi dobré. Slyšel jsem již o něm mnoho, ač ho neznám, avšak turecký obchodník, s nímž se znám, mi pravil, že od něho koupil již mnoho otrokťi.” “Myslíš Murada Nassira. Toho znáš?” “Velmi dobře. Kupoval jsem již od něho často.” “Ah. Konečně doznáváš, že’s tím, o němž jsi mluvil.” “Alláh w’Allah. Vyklouzlo mi vskutku -” “Neměj obavy. Neuškodí ti to, neboť mohu nyní také mluvit upřímně. Jsem ve službách Ibn Asla.” “Mluvíš pravdu? Nebo jen vyzvídáš a zkoumáš?” “Je to pravda. Jaký bych měl dťivod vydávat se za toho, kým bych nebyl?” “Nu, mohl bys být také ve službách khedivových.” “I kdyby tomu tak bylo, nemohl bych ti v tomto okamžiku škodit. Musel bych tě dopadnout při skutku. Mluv tedy upřímně. Pověz mi, chceš-li koupit rekvik.” “Nuže - dobrá. Odvážím se toho a věnuji ti dťivěru, ačkoli jsem tě nikdy neviděl. Ano, kupují otroky, když je mohu dostat levně.” “Kam se chceš odtud vypravit?” “Proti proudu daleko za Fašodu, až narazím na některou seribu, v níž bude, co hledám.” Seriba je název otrokářské osady. Již jsem o ni psal. Takové osady jsou zakládané podle vnitroafrických pojmťi jako pevnosti. Sestávají z řady chat, které jsou zčásti příbytkem otrokářťi, zčásti skladiště a kolem dokola jsou obklopené několikanásobnými hustými trnitými ohradami. 196 “Není vťibec třeba, abys cestoval nazdařbťih,” řekl muž dťivěrně. “Máš při sobě peníze?” “Proč se ptáš?” “Dovedl bych tě k Ibn Aslovl.” JByl bych ti za to velmi vděčný a dal bych ti později dobrý bakšiš. Má Ibn Asi otroky?” “Ještě ne, avšak chce právě podniknout výpravu ke schytání rekvik. Murad Nassir chce mít otroky a bude-li nám

příznivé štěstí jako vždy, najdou se i pro tebe.” “Murad Nassir je u Ibn Asla?” “Není. Vypravil se do Fašody napřed.” To mně ovšem bylo velmi příjemné. Zabýval jsem se už myšlenkou navštívit Ibn Asla, čili vlézt do M jámy. Neznal mne, protože mne viděl u vadl el Berd jen zdaleka. Kdyby u něho byl Murad Nassir, jenž mne znal, směl bych se u něho ukázat. Mohli však také být u otrokáře mokkadem a muzabir a tito dva mne znali právě tak dobře jako Turek. Musel jsem se tedy nenápadně vyptat i na tyto dva protivníky. “Víš snad, proč vlastně Turek přišel?” pokračoval muž úplně již dťivěřivě. “Nevím.” “Znáš Jeho rodinu?” ‘ “Vím jen, že má dvě sestry.” “Souhlasí. Turek přivezl Ibn Aslovi svou sestru za manželku a sňatek bude uzavřený na některé šeribě” na horním Bílém Nilu. Chceš-li se plavit s námi, mťižeš se slavností zúčastnit. Ibn Asi bývá při takových slavnostech neobyčejně štědrý. Jeho otec tam bude také.” “Ibn Asi má otce?” tázal jsem se. “Ano. Jeho otec putuje často po proudu i proti proudu jako nábožný fakir, aby podporoval obchody svého syna.” “Je už zde?” “Vlastně je, ač tu není. Odešel jen na krátkou dobu s oddílem našich asakerťi do kordofánské stepi, aby vykonal soud.” “Jaký soud?” “Chce ztrestat cizího ďaura, který nám natropil velké škody.” “Muži boží. Napínáš mou zvědavost.” “Nechť se ti o tom zmíní Ibn Asi sám, bude-li mu to 197 příjemné. Nevím, smím-li o tom hovořit. Ten ďaur je pravý ďábel, jehož musíme zničit. Byl pronásledovaný již z Kahiry až sem, dosud nadarmo. I mokkademovi ušel.” “Kterého mokkadema míníš?” “Mokkadema svaté kadiriny.” “Jenž se nazývá Abd el Barák? Toho znám velmi dobře. Stýkal jsem se s nim v Kahiře.” “Vskutku? Raduji se tedy tim více, že jsem se s tebou sešel. Setkáš se s přáteli. Mokkadem se vypravil s Muradem Nassirem do Fašody ve společnosti jistého muzabira, jenž se také zúčastní naši nové výpravy.” Věděl jsem, co jsem vědět chtěl. Nebyl tedy u Ibn Asla nikdo z těch, kteří mne znali a mohl jsem se odvážit k němu na návštěvu. Slunce se právě dotýkalo západního obzoru. Bylo třeba vykonat mogreb, modlitbu při ‘západu slunpe. Poněvadž jsem chtěl být považovaný za moslima, byl jsem tentokrát nucen zúčastnit se modlitby. Odešel jsem k ben Nilovi, který se již modlil a poklekl jsem vedle něho. Mohl jsem ovšem také setrvat u toho neznámého, avšak měl jsem dobrý dťivod vykonat modlitbu u svého pruvoctce, jenž potřeboval zvědět, o čem jsem právě mluvil.

Ben Nil se mohl snadno dopustit nějaké chyby a zdar mého, záměru zhatiť. Mnoho s nírri řečnit jsem ovšem nesměl, neboť cizinec se mohl přiblížit. Jakmile byla modlitba skončená, pravil jsem krátce: “Pamatuj si. Jsem obchodník ze Suezu a nazývám se Am Sélad. Jsi mým sluhou a jmenuješ se Omar. Známe Murada Nassira, od něhož kupuji otroky a známe též mokkadema. Plavili jsme se proti proudu a přicházíme z Chartumu.” “Dobře, effendi,” pravil hoch. “Pro vťili Alláhovu. Nevyslovuj již název effendi. Podnikám něco, k čemu je třeba rozvaha a opatrnost, něco velmi odvážného, Néchceš-li se toho zúčastnit, nemohu ti to vytýkat a mťižeš v této osadě vyčkat příchodu asakerťi.” “Pane, af jdeš kamkoli, pťijdu s tebou. Vydáš-li se v nebezpečný podnik, nežádej, abych tě opouštěl.” “Dobrá. Jsi věrný hoch. Ibn Asi je totiž nablízku a pťijdu k němu, abych jeho úmysly proti emirovi vyzvě-198 děl a možno-li, zmařil. Budu vystupovat tak, jakobych chtěl od něho koupit černé otroky.” Víc jsem říct nemohl, neboť cizinec přistoupil a pravil: “Tázal jsi se, mílžeš-li dostat nocleh v některé chatě ve vesnici? Nebudeš zde však spát, neboť tě po večerní modlitbě zavedu k Ibn Aslovi.” “Proč až po večerní modlitbě?” “Očekávám zde příjezd lodi. Jak víš, obyčejné lodi v noci neplují, nýbrž přistávají ke břehu. V nejpříznivějším případě plují pak dál hodinu po západu slunce. Do té chvíle zde musíme čekat a pak teprv zvím, že dnes lod’již nepřijede a mohu opustit svou hlídku.” “Jakou loď očekáváš?” “Mťiže tento mladý muž všechno slyšet?” opáčil muž, ukázav na ben Nila. “Ano. Je to mťij věrný a mlčenlivý sluha. Nemám před ním tajností.” “Slyšel jsi již o reisovi eífendina?” “Slyšel a také jsem ho viděl v Kahiře.” “A víš, jaký úkol mu byl svěřen?” “To ví každý. Má slídit po otrokářích, zajímat je, soudit a trestat. Slyšel jsem, že dostal rozsáhlé pravomoci. “Ano, tak tomu vskutku je. Mnoho nehod již zavinil a mnoho škod. Nedávno dal ve vadí el Berd povraždit celou vaši karavanu.” “On to ovšem nazve “spravedlnosti”, nikoli vraždou,” pravil jsem. “Chceš se ho snad zastávat?” “Nesmysl.

Nemohu mu přece stranit, jsem-li obchodníkem. Bude-li pokračovat tak, jak začal, nebude vbrzku možné koupit otroka.” “A ďaur, o němž jsem se ti prve zmínil, je jeho přítelem a pomocníkem, ale brzy bude učiněna přítrž jejich řádění. Ďaura nepochybné naši lidé už dopadli, a na reise effendina číháme zde od hodiny k hodině.” “Ah. Tedy loď, kterou očekáváš, je jeho?” “Ano. Připluje sem. Ibn Asi však číhá v záloze.” “On chce loď reise eíFendina napadnout?” “Ani mu nenapadlo. Loď je stavěná a vyzbrojená zpťisobem, že bychom se jí nezmocnili ani při trojnásobné převaze. Spíše bychom byli sami biti. K čemu také bojo-199 vat, jestliže by i při vítězství mezi námi řádila smrt? Mťižeme nepřítele učinit neškodným jinak.” “Na příklad?” “Na příklad - -” Zmocnilo se mne neobyčejné napětí, co vlastně uslyším. Kdyby mluvil, by bych se dozvěděl všechno a nemusel jsem ani chodit k Ibn Aslovi. Bohužel, muž spolkl slinu, položil si ruku na ústa a řekl po krátké pomlčce: “Skoro bych žvanil víc, než mohu zodpovídat. Tvá tvář vzbuzuje mimoděk dťivěru, takže jsem ti napovídal již dost, neohlížeje se na to, jsem-li k tomu oprávněný. Mlčím však již. Ibn Asi ať ti poví, co uzná za dobré.

Prosím tě, abys mu nedal najevo, že jsem byl k tobě tak hovorný.” “Nejsem nikdy a vťiči nikomu zvlášť sdílný. Mťižeš být klidný. A víš, zcela jistě, že reis effendina připluje? Je to prý prohnaný voják, člověk opatrný jako tchoř.” “Eh. Co do prohnanosti a opatrnosti je třeba se strachovat víc ďaura, toho franckého effendina. Emirovi Ibn Asi nastražil léčku, do níž vleze jako slepý.” “Znáš ji ovšem.” “Nu* neměl bych se vlastně ani o tom zmiňovat. Ty jsi však náš člověk a zúčastníš se výpravy. Poněvadž už víš tolik, mťižeš vědět i toto. Zařídili jsme, aby uvěřil, že se přes Nil podniká při džesiré Hassaniah veliká přeprava otrokťi. Reis eflendina přijde zcela určité a zřítí se do vlastní zkázy.” Rozmluva končila - aspoň nic dalšího nemělo pro mne dťiležitost. Nesměl jsem víc na loupežníka naléhat. Byl by se stal nedťivěřivý a pak mohlo dojít k nepříjemnému výstupu. Seděli jsme spolu ještě asi hodinu, soustřeďujíce pozornost na dolní obzor řečiště. Byl jsem ve větším napětí než strážce sám, neboť kdyby se reis effendina plavil v tu dobu podél nás, aniž jsem mu mohl dát výstrahu, byl by ztracený. Na štěsti se však es Šahin neobjevil. Nadešel okamžik ašie, večerní modlitby hodinu po západu a mohli jsme se tedy vypravit. Neptal jsem se kam a kudy, ale zvěděl jsem to přece, neboť muž mi řekl: “Pojedeme.

Navštívíme šejka el beled, který vám pťijči koně.” 200

“Nezná nás. Jak tedy pťijčí?” “Nebude se zdráhat, neboť mu zde zťistanou vaši vel-? bloudi, kteří, jak jsem mohl zpozorovat, jsou zvířata cenná. Učiní tak ostatně již k vťili Ibn Aslovi.” ílí “Zná ho?” HA “Jak by ne? Je naším spojencem. Pochopíš, že lovci lidi Ifl potřebují všude jako spojence a pomocníky, s nimiž se l”ř radíme a kteří nám dávají výstrahu. Zdejší šejk el beled “$). je jeden z nich. Koně mu vrátím, jakmile sem opět za ú-:líř svitu přijdu.” ll Šli jsme. Šejk ochotně pťijčil koně a - divové - odmítl Jl( odměnu, kterou jsem mu nabízel. To se mi stalo v Egyptě ).JÉÍ‘i-: snad naposled. Vysednuvše, vyjeli jsme do tmavé noci, ll; neboť lesk hvězd nedosáhl dosud své pozdější síly. ilií Zprvu jsme jeli hodinu přímo k jihu a to, jak jsem po-;áll zoroval, travnatou stepí. Pak jsme zabočili na východ :Ml k řece. Objevily se jednotlivé stromy, vyskytovaly se vždy Éil; hustěji a konečně jsme dorazili do lesa. Zde jsme zasta-!lp vili u velikého stromu a čekali, kdežto náš prťivodce ffl; odjel, aby Ibn Asla uvědomil o našem příchodu a vyžádal lll si jeho pokyny. Po jeho odjezdu jsme sestoupili z koní. “Máš strach, effendi?” tázal se ben Nil. “Ne. Napíná mne jen zvědavost.” , jfe “Mne rovněž. Budeme-li poznaní, veta po nás.” fll! “Nikdo zde není, kdo by nás poznal, než přesto vše se lff musíme mít na pozoru. Nesmíme se od sebe oddělit, abychom si mohli pomoci, kdyby to bylo třeba.” “Ležení bude ještě asi daleko.” “Nemyslím. Dlouho

čekat nebudeme.” “Vskutku, sotva po deseti minutách se vrátil náš prťivodce a pravil: “Velitel je připravený vás přivítat. Vezměte koně za uzdy a pojďte za mnou. Zvolna a opatrně. Pťijdeme za chvíli po svahu.” Všude byla tma, stromy však rostly spíše pořídku než hustě. Za chvíli se pťida skláněla, pak jsme uviděli několik ohňťi,, jejichž záře nám byla velice vhod. Hranice byly zažehnuté těsně u břehu starého veletoku, jehož vody jimi byly zlatě zbarvené. Stromy tu nebyly. Gely břeh byl pokrytý nilským “omm sufach”, ale rákosiny a třtiny byly posečené a válely se 201 pod ležením v několika snopech. Omm sufach je vlastně bahnitá tráva, příbuzná s divokou cukrovou třtinou, která se vyskytuje na horním toku Nilu v nesmírném množství. Tato třtina roste na březích v mělkých bahnitých kalužích, bývá většími vlnami vyrvaná a snášená proudem z místa na místo. Obyčejně se pak shromažďuje v zátokách a chobotech, tvoří ostrťivky, které pak při větší vodě se znovu utrhávají a splývají po proudu. Mnohdy je celá šířka nilského toku pokrytá těmito třtinami do značné dálky, takže lodníci musí namáhavě pracovat, aby tudy prorazili svými plavidly. Jakmile jsme vystoupili z lesa, spatřil jsem u ohňťi asi sto lidí. Leželi, klečeli a seděli zcela nebo napolo oblečení, ale mnozí byli přepásaní jen bederní zástěrou. Barvy jejich pleti byly rťizné, až do negerské černě, ale jejich duše byly ještě černější a to bez rozdílu pleti. Poblíž třtinových snopťi jsem zpozoroval šest velikých sudťi. Nad ležením trčely tmavé obrysy nokveru z vody, která byla tak hluboká, že loď mohla celým bokem těsně připlout ke břehu. A tam plápolal, zcela odděleně od ostatních, malý ohníček, při riěmž seděli tři lidé, k nimž nás prťivodce vedl. Jakmile jsme se přiblížili, mužové vstali. Jeden z nich byl prostředního vzrťistu, široké hrudi a mocných paží. Tvář mu vroubily tmavé vousy, tělo bylo oděné bílým haikem. Poznal jsem ho hned. Týž muž s bílým hedžinem džebel-gerfešským, jehož jsem pronásledoval u wadi el Berd, aniž jsem ho mohl dohonit, tedy Ibn Asi, nejsmutněji proslulý otrokář, nás bystře měřil od paty k hlavě a také jeho druzi na nás upírali oči přísně, zasmušile, podezíravě a nejistě. \ “Sallam!” pozdravil jsem, hodlaje hned pokračovat otrokář však mi pokynul rukou, abych mlčel a tázal se: “Jmenuješ se?” “Am Sélad ze Suezu.” “A tento mladý muž?” “Omar, mťij prťivodce.” Nechtěla jsem říct sluha, neboť pak by ben Nil u mne nemohl zťistat. “Kolik otrokťi chceš koupit?” “Kolik bude možné.” “Kam je dodáš?” 202

Tak tedy mne chtěl vyslýchat? Čím skromněji bych se zde choval, tím urputněji by otrokář vystupoval a tím víc by byla ohrožená naše bezpečnost. Ten muž si nesměl domýšlet, že před ním stojí člověk poddajné povahy. Proto jsem řekl velmi úsečně: “Tam, kde-dostanu peníze. Ostatně věz předem, že o svých obchodních záležitostech nevykládám kde komu.” “Am Sélade, vystupuješ velmi sebevědomě.” “Očekáváš jiné chování od muže mého povolání? Jak vystupuješ ty? Vyzvídáš na hostovi, ačkoliv jsi ho ani blíž nevybídl, ačkoli jsi nepoděkoval na jeho pozdrav.” “Kdo ti řekl, že budeš mým hostem?” “Nikdo. Rozumí se to samo sebou.” “Nic se nerozumí samo sebou. Musíme zde dbát všemožné opatrnosti.” “Právě tak já. Nelíbím-li se ti, nemusíš se namáhat, tak jako já se nestarám, abych se ti zalichotil. Mohu jít. Omare!” Obrátil jsem se na ben Nila za mnou. Tu ke mně Ibn Asi velmi rychle přistoupil. Položil mně ruku na rámě a pravil: “Stťij! Nechápeš své postavení. Kdo ke mně přijde na toto místo, již neodchází.” ” “A pťijdu-li přece?” opáčil jsem, usmívaje se. “Umím tě zadržet.” “Zkus to tedy.” ” Uchopil jsem ben Nila za ruku, uskočil jsem, táhna ho za sebou, z palouku mezi stromy. Na štěstí měl hoch tolik duchapřítomnosti, že utíkal hned stejnou rychlostí jako já. Ibn Asi se toho nenadal. Prve než mohl vykonat jakýkoliv pohyb, aby nás zadržel, zmizeli jsme mu ve tmě. Pak se rozkřikl: “Vzhťiru, mužové. Chyťte je. Pusťte se za nimi.” Kdo měl nohy, běžel k lesu, nevyjímaje Ibn Asla a jeho společníky. Běželi jsme asi dvacet krokťi, pak jsme zabočili na konec mýtiny, tam, kde již třtina zase rostla a kam nepronikala zář ohňťi. Skočil jsem s ben Nilem do rákosiny a přikrčil jsem se vedle něho. Za námi se ozývaly výkřiky lidí, marně nás stíhajících. “Proč neběžíme dál?” ptal se ben Nil. “Nikdo by nás nedohonil.” 2O3 “Já nechci odejít,” pravil jsem. “Chtěl jsem jen otrokářovi ukázat, že si nedám od něho poroučet. Ejhle. Všichni zmizeli v lese. Pojďme.” Vyplíživše se z vysoké rákosiny, hopkovali jsme k malému ohni, u něhož dříve Ibn Asi seděl a posadili jsme se. Ležely zde tři dlouhé ručnice a tři dýmky. Vedle nich hliněná schránka na tabák. Nacpali jsme si a zažehlí dýmky, sotva jsem však vypustil několik bafťi, ozvalo se za námi udivené volání: “Tady sedí, tam u našeho ohně.” Volání probíhalo dlouhou řadou od úst k ústťim a všichni se vraceli právě tak rychle, jak pospíchali od ohňťi. Seděli jsme klidně, dýmajíce a mužové byli tak udivení, že nevěděli, co k tomu říct. Volali, křičeli a smáli se. Ibn Asi byl nucený razit si mezi nimi cestu, aby se k nám dostal. “Alláh akbar,” zvolal doběhnuv. “Co vás to posedlo? Hledáme vás a vy zde sedíte.” “Chtěl jsem ti jen ukázat, že mohu odejít, kdy se mi zlíbí. Nebyli byste mne dostihli. Ale nepřišel jsem k vám proto, abych odtud utíkal, nýbrž abych se dohodl o obchodě*. Neodejdu proto, dokud se nedohodneme, buď již tak či onak.” Hovořil jsem sebevědomě a klidně a hle - jeho zasmušilá tvář se vyjasnila krátkým úsměvem.

Pak pravil, vrtě hlavou: “Am Sélade, neviděl jsem dosud muže, jakým jsi ty, totiž tak smělého, protože se mi však zamlouvá tvé jednání, prominu ti rád šprým, který jsi mně provedl. Vraťte se na svá místa, zvědavci!” Jeho lidé okamžitě poslechli. Ibn Asi se posadil po mé pravici a jeho společníci se posadili také. Věru, jednal jsem směle a bylo teď třeba počkat na dťisledky, af dobré či špatné. Nebyli jsme ani pozdraveni ani přivítáni a dokud se tak nestalo, nesměli jsme.příliš spoléhat, že jsme bezpečni. Ibn Asi se chopil třetí dýmky, nacpal, zažehl a pravil, pustív mně kouř do tváře: “Nezažil jsem věru dlouho nic podobného, jako právě nyní. Buď jsi ohromné lehkomyslný šprýmař anebo velmi zkušený obchodník.” 204 “Málokdy šprýmař, vždycky obchodník,” odpověděl’ jsem. “Prolezl jsem mnohým nebezpečím a nebojím se, i když jsem přivítaný bez pozdravu a pocty, jež hostovi přísluší.” “Mohu ti říct marhába, když tě neznám?” “Mťižeš a nemusíš. Člověk jedná po svém zpťisobu a zvyku. Já vítám každého, kdo mne navštíví.” “I když přichází se zlým úmyslem?” “Zbude mi vždycky dost času, aby ho vyhnal.” “Když jsi již zatím byl poškozený? Nikoliv. Dříve třeba zkoušet a pak rozhodovat.” jUi. Zkoušej tedy. Bude to zcela příjemné. Podotýkám jen, že jsem zemdlený. Urazili jsme dnes ohromnou dálku a potřebujeme spánek. Měj aspoň tolik ohledťi, abys neprotahoval zkoušku přes celou noc.” Ibn Asi pohlédl na druhy a ti pohlédli na něho, nevědouce, mají-li se dívat vesele či zasmušile, až konečně prohodil ben Nil, tváře se velmi vážně: “A máme již také hlad.” Ibn Asi se nezdržel smíchu. “Přisám Alláh,” zvolal. “Jste vy vskutku podivuhodní lidé. Ale pro tentokrát upustím od svých obyčejťi ď věnuji vám dťivěru.” > “Což ti nemusí být na obtíž,” pravil jsem. “Vlastně je mnohem těžší pro mne, abych měl dťivěru k tobě. Odvážili Jsme se nesnadné a nebezpečné věci návštěvou tvého ležení. Není to nejlepší dťikaz, že ti .dťivěřujeme, sami poctivě smýšlejíce?” “Měl bych tak vlastně soudit.” “Sud* tak a nezklameš se. Zaradoval jsem se, - když jsem uslyšel, že jsi zde, u džesiré Hassaniah. Chtěl jsem podniknout cestu k Bar el Ghazal nebo až k Bar el Dže-bel, abych navštívil některou seribu, což by byla dlouhá cesta plná nejistoty, kdežto nyní bych se mohl, dovolíš-li, připojit k tobě. Jsem přesvědčený, že se dohodném a navážeme trvalé obchodní styky.” “Je otázkou ještě, jakou cenu platíš.” “Jaké zboží, taková cena. Jaká cena, takový plat. Kupuji rekvik zcela svěží hned po honbě a dopravu obstarávám sám!” “Nemáš zde lidi, jichž je k tomu třeba.” 205 “Zjednám si je cestou.

Bylo by smutné, abych nezískal dostatek bojovníku mezi Šilluky a Nuery.” “K tomu je třeba mnoho peněz, totiž mnoho zboží, neboť v těch končinách se platí jen zbožím.” “Zboží nakoupím ve Fašodě celé náklady. A peníze mám.” “Vskutku? Pak jsi se vskutku odvážil mnoho. A kdybychom tě usmrtili a peníze ti vzali?” “Jsi příliš chytrý, abys tak učinil.” “Nazval bys snad spíš chytrostí, kdybych ti

peníze ponechal?” “Jistě. Kdybys mne oloupil, měl bys zisk jen dnes, zachováš-li se poctivě, vyděláš často a víc.” “Hm. Umíš věru správně počítat a uvažovat. Neboj se, u mne se ti nic zlého nepřihodí.” “Těším se, tomu. Pokud jde o mne, zaručí se ti za mne Murad Nassir.” “To je také jediné, co mne pohnulo, abych tě k sobě pustil. Znáš ho. Kupoval jsi od něho a proto doufám, že i já s tebou budu spokojený. Nenamítám nic, chceš-li se zúčastnit výpravy.” “Kaní směřuje?” “O tom později. Především je nutné, abychom se poznali. Buď mně vítán, ty i tvťij hoch. Vyspíte se u mne a povečeříte se mnou.” Od ohňťi k nám již vánek snášel chutnou vťini pečené. Dověděl jsem se, že odpoledne porazili vola, jehož maso bylo rozřezané na dlouhé pruhy a opékané. Obdrževše svťij díl, zahryzli jsme se do něj udatně, při jídle hovoříce. Ibn Asi mně kladl sto otázek. Byl zvědavý na mou minulost, na mé skutky, na mé poměry, na mé styky a starosti. Vykládal jsem mu rťizné nesmysly velmi podrobně, vymýšleje k nim nové podrobnosti. Vmyslel jsem do situace skutečného obchodníka ze Suezu, jenž obchoduje otroky, líčil jsem okolnosti, v jakých by se mohl o-ctnout, kalkuloval jsem mu před očima, jak lze obchodně získat na některých bezcenných věcech, vysvětloval jsem mu příčiny, proč tu kterou cestu jsem podnikal a podařilo se mi vskutku, ježto jsem poměry vnitroafrické i pobřežní dostatečně znal, vykreslit mu přelud, obrázek, 2O6

jenž Ibn Asla stále víc zajímal. Posléze “rozdával” oři a sdělil mi mnohou událost svého “pestrého” života - života hustě postříkaného černým bahnem zločinťi. * Hrozil jsem se toho, co jsem slyšel. Ten člověk snad neměl ani srdce ani svědomí. Jeho duše postrádala lidskost. Shledával rozkoš v pachtění za penězi a radost z krve, z níž mu někdy ani nevyplýval užitek, spíše škoda. Čím déle mluvil, tím víc se ve mně vzmáhal hnus, kdežto on ve mně shledával stále větší zalíbení. Konečně mi vyprávěl o mně, totiž o pohromě, kterou jsem mu připravil osvobozením šedesáti Beduinek kmene Fessara. Vylíčil mne ovšem z vlastního hlediska a z každého slova čišel vztek a zášť, že by se jiný člověk na mém místě zachvěl. Nezamlčel, že proti mně vyslal výpravu, aby mne v kordofánské stepi zajala. “V čele výpravy je mťij otec,” vykládal. “Proto jsem jistý, že se to zdaří a že mi toho člověka přivlečou za několik dnťi.” “Je přece možné, že se s tvým otcem ani nesetká,” namítal jsem. “Znáš snad směr, jímž se Frank vypravil?” “Přibližně. Beni Fessara mu jistě dají prťivodde a nám je velmi dobře známé, kterou cestu volí Beduíni, cestují-li do Chartumu. Tentokrát je nemožné, aby nám ušel a pak uvidíš, kolik bolestí a muk člověk snese, dříve než zemře.” “A jak naložíš s asakery, kteří jsou s ním?” “Vydal jsem rozkaz, aby byli zastřelení. Ke mně bude přiveden jen ďaur. Otce očekávám každou chvíli.” Tedy mučit mne chtěl, až mne dostane živého. To pro mne bylá velmi utěšená vyhlídka pro případ, že by mne poznal, nebo kdyby se prozradilo, kdo jsem. Věru, má kštice měla vážnou příčinu zježit se hrťizou. Než přesto jsem se ještě odvážil učinit dotaz, který mně mohl snadno přinést zkázu. Zmínil jsem se totiž o fakirovi el fukara a ptal jsem se, zdali ho zná. “Dobře ho znám,” odpovídal otrokář. “Byl přece také otrokářem.” “Byl? Což jim už není?” “Ne. Stal se zbožným a připravuje se ke svému příštímu poslání.” 2O7 “Má něco určitého na mysli?” “Snad, ale nemluví o tom. Čte ve světských i nábožných knihách, rozjímá, stýká se s mnohými lidmi a mnozí lidé ho navštěvují, které nikdo nezná .a s nimiž dlouho vyjednává. Snad se chce stát velikým murabutem anebo je unaven mezi pohany. Ale to všecko mťiže být také škraboška, za níž skrývá jiné záměry. Fakir el fu-kara nenávidí místokrále, který ho vyhnal z úřadu a tomu se především chce pomstít.” To znělo povážlivě. Myslel snad ten člověk své me-siášství vážné, Kdyby to bylo vskutku tak, byl bych vlastně povinen dát výstrahu egyptské vládě. Zmínil se o tom, že má v egyptském vojsku vysoce postaveného přítele. Snad ty “časté návštěvy neznámých lidí” měly zprostředkovat styk mezi Mahdim a nespokojenými dťistojníky? Umínil jsem si, že se o tom jednou zmíním reisovi effendina, který mohl všechny okolnosti lépe posoudit než já. Teprve později, když již v celé oblasti Súdánu vypukla vzpoura, jsem se dozvěděl, že tim vyšším dťistojníkem byl Arabi pasa, dodnes však sám pochybuji, že by se již tehdy tento odbojník stýkal s fakirem el fukara. Bohužel nemohl jsem se dozvědět nic o tom, co jsem považoval za nejdťiležitější věc. Ibn Asi v dalším hovoru se již o reisovi effendina nezmiňoval. Sám jsem o tom začít nemohl, ale snažil jsem se všemožně přimět otrokáře nepřímo k nějakému výroku. Marně. Schylovalo se již k pťilnoci, když povstal a prohlásil, že pťijde spát, vybízeje mne zároveň, abych ho doprovodil. “Kam?” tázal jsem se. “Na loď. Jsme tam víc chránění před komáry. Budeš spát u mne, z čehož mťižeš poznat, že jsem v tobě nalezl zalíbení.” Věřil jsem mu, ačkoliv mne mohl pozvat na loď také jen proto, aby mne lépe podržel na očích. “Nechci ti být na obtíž,” pravil jsem. “Jsem-li na cestách, zvykl jsem spát společně se svým příručím, Oma-rem. Dovol, abychom zťistali pohromadě.” “V ložnici je místo jen pro mne a pro tebe. Omar dostane rovněž dobrý nocleh, neboť se vyspí u mých dťistojníkťi, kteří mají zvláštní kajutu.” 208 Další námitky jsem nesměl činit, abych nevzbudil podezřeni. Nezbylo mi, než se podrobit. Ostatně nebyl vskutku dťivod, proč bych trval tvrdošíjně na tom, abych byl s ben Nilem pohromadě. Až dosud mělo všechno prťiběh velmi příznivý a neměl jsem tedy nejmenší dťivod k obavě, že by se ráno naše situace zhoršila. Již za hovoru jsem pozoroval, že většina asakerťi se trousí zvolna na loď, aby zde přespala - nejspíš proto, aby se lidé vyhnuli obtížným komárťim. Vnitřek nokveru byl patrně prázdný, když mohl pojmout tolik spáčťi. Místo obvyklého mťistku byly z nokveru na břeh položeny žebříky. Došedše na palubu, obrátili se naši společníci, kteří Byli Ibn Aslem nazváni dťistojníky, s ben Nilem na příď, aniž jsem mohl tedy jinochovi sdělit pokyny, jak se má zachovat. Ibn Asi mne hned vedl na záď. Rozdíl mezi dahabijí a nokverem je asi ten: nokver mívá otevřenou palubu a pří nejmenším celý střední díl plavidla je nezakrytý. Na přídi bývá upravená lodní kuchyně, kterou obstarávají otrokyně a na zádi bývá pažení, upravené na kajutu pro velitele nebo reise. Byla-li “Ještěrka” podle tohoto pravidla přizpťisobená, nemohl jsem přes všechnu svítivost hvězd rozpoznat. Že byla na zádi kajuta, jsem ovšem zvěděl neboť mne do ní Ibn Asi dovedl. Měla dvě oddělení, přední menší a zadní větší. Ibn Asi se zastavil v předním oddělení a zažehl kahan, v Jehož záři jsem poznal, ač mně zbývalo k prohlídce jen několik málo vteřin, že napravo je poduškové lehátko, nalevo dřevěná bedna s rťiznými nástroji, jakých se na lodi kdykoliv používá. Jiné předměty zde nebyly, ale ta bedna pro mne později nabyla značnou dťiležitost. “Vejdi rychle, aby sem nevnikli komáři,” vybídl mne otrokář a odsunul rohož, která tvořila přehradu mezi odděleními. Poslechl jsem a když Ibn Asi zavěsil kahan na jnotouz, jenž splýval ze stropu, mohl jsem si předměty zadního oddílu kajuty pohodlně prohlédnout. Bylo zde několik hrubých beden, přistrčených až k dřevěným sténám a zvláštní, hrozně neuměle pomalovaná delší bedna, která asi zastupovala šatník. Ibn Asi z ní vyňal dvě síťky, podal mi jednu a druhou si nechal. Zavinul jsem si hlavu a otrokář učinil podobně. Mýlil jsem se však velice, když jsem myslil, že se teď 209 uložíme ke spánku. Ibn Asi se náhle vyjádřil, že má zvláštní náladu k hovoru a že budeme hovořit, dokud olej v kahanu nevyhoří. Nebylo mně to nepříjemné, neboť jsem ještě mohl vyzvědět, oč jsem se dosud marně pokoušel. “Řekl jsi sice, že jsi unavený, ale mťižeš spát až do poledne a - zkrátka -jak dlouho chceš.” Tím mi poskytl možnost, které jsem také hned použil. “Nejsi-li přemožen ospalostí,” pravil jsem, “proč bychom si nepohovořili? Ale ty se asi sotva dosyta vyspíš.” “Proč bych se nevyspal?” “Očekáváš přece reise effendina, s nímž se, jak doufám utkáme v šarvátce.” “Bojíš se jí?” “Já? Čichal jsem již často k prachu, nejsem zrovna nejhorší střelec a naopak si přeji zúčastnit se boje, až pťijde do tuhého.” “To neočekávej. Budeme málo plýtvat prachem, neboť tu záležitost chci vyřídit potichu. Máš-li však chuť nařezat několika asakerťim, nenamítám nic.” “Ah. Nebude se tedy střílet, nýbrž jen bušit a

bodat? Škoda*. - nuže. Mně je to lhostejné. Zúčastním se rád toho či onoho. Ale kterak přejdeme z tvého nokveru na loď reise effendina?” “Vyvarujeme se toho, abychom vstoupili na jeho loď. Požár je lepší než střelný prach.” “Chceš nepřátelskou loď zapálit. To je dost těžké. Máš snad muže na její palubě, který založí požár?” “Nemám. To bych sotva dosáhl svťij účel, nebo požár by byl záhy zpozorovaný a uhašený. Mně by zbylo jen tiše na to zevlovat. Podniknu věc zcela jinak a to tak, že mi neujde ani jediný muž a že nezbude z lodi ani tříska.” “Nechápu nijak.” “Ano. Mnoho jsi zažil, mnoho jsi viděl a mnoho jsi zkusil, co jiní neznali, ale chybí ti přece pravá obratnost v mnohých případech. Člověk zde nesmí znát smilování, nesmí nikoho šetřit. Jde při tom o peníze, svobodu a život. Buď bude zničený reis effendina, nebo budu zničený já a protože k tomu dosud nemám chuť, ať tedy stihne osud jeho, ale tak, aby byla jeho záchrana již naprosto nemožná.” 21O “Pravda. Po všem, co jsem se od tebe dozvěděl, bych jednal právě tak.

Nechápu však, jakým zpťisobem chceš bezpečně a rychle dosáhnout svého účelu.” “Mohl bys to uhodnout, ale povím tt sám. Viděl jsi naše snopy z omm sufach?” “Tak je. Slušné množství jich tu je.” “Dal jsem je zkosit, abych získal předně místo pro ležení a za druhé abych měl palivo. Viděl jsi také sudy, jež stojí poblíž?” “Ano.” “Jsou naplněné látkou, která zničí reise efFendina. Je v nich gac, petroleum.” “Gac - Počínám chápat. Ale jak dopravíš ten nebezpečný olej na jeho loď?” “Na loď? Stačí, dopravím-li jej k lodi. Je to lehčí, než myslíš, jsem přesvědčený, že loď zakotví při Hegasi. Přece víš, že v Hegasi je má hlídka.” “Vím.” “Jakmile reis effendina přistane, přijede hlídka, aby mi to oznámila. Nil je rozdělený ostrovem Hassaniah ve dvě ramena, z nichž to, kde kotví mťij nokver, je klidnější a bezpečnější. Reis popluje tedy po našem břeTiu. Rozdělím své lidi ve tři oddělení. První se postaví u sudťi, druhé obsadí břeh hluboko po proudu a třetí se rozestaví na břehu ostrova. Sevřu tak toto rameno řeky, jehož použije reis k plavbě, na obou březích svými bojovníky, kteří se ovšem nedají vidět. Jakmile se reisova dahabije přiblíží tak, že již nebude moct obrátit, nahází první oddělení snopy třtiny do vody a zažehne je, pak budou vyražena dna sudťi a gac vyteče do vody. Olej se rozlije’ velmi rychle po celé hladině a obklíčí živým ohněm celou loď jako plamenným mořem, z kterého nelze uniknout. Co říkáš tomu záměru?” Přemohl jsem se a pronesl jsem, jako bych jej obdivoval: “Znamenitý záměr. Jediný svého druhu. Zrodila jej tvá hlava či jiná?” “Je to mťij výmysl, výhradně mťij,” pravil hrdě. “Obdivuji se ti. Něco podobného by mne nikdy nenapadlo. Byl bych spíš někde na reise číhal a vpálil mu kulku do hlavy.” 211 “A jeho přívrženci by tu zťistali. Nikoliv. Všichni musí do pekel.” “A co se stane, nabudou-li čas zakormidlovat lodí ke břehu?” “Ať to zkusí. Považ, že budou chvíli obklopení plameny a dusivým dýmem, takže se zalknou. Loď vzplane na obou bocích jako pochodeň. Ale měl jsem na mysli i ten případ, že někteří skočí do vody, aby doplavali ke břehu. Jestliže vyváznou z plamenťi, což ani nelze předpokládat, padnou do rukou mým bojovníkťim, kteří budou rozložení na březích. Nahlédneš, že z lodi nemťiže uniknout jediná noha.” “A nemohou plameny zažehnout tvťij vlastní nokver?” “Nemohou.” “Rozpomeň se však na dťisledky svého činu. Budeš štván vojáky khedivovými, budeš honěn a uhonén a pak -” “Nikdo se nedozví, jak oheň povstal.” “Snad. Je však možné, že olej i třtiny poplují až k He-gasi. Tam poznají podle puchu, jak oheň povstal a nastanou dotazy, kdo vlil petrolej do vody.” “Nechť se táže kdokoli, kdykoli a kdekoli. Odpověď nebude.*” “Jsi tak úplně bezpečný svými lidmi?” “Nikdo z nich nevyžvaní ani slabiku.” “Abys poznal, že s tebou poctivě smýšlím, upozorňuji tě ještě na jednu okolnost. Což kdyby se kromě reisovy lodi objevila ještě jiná loď?” “Zahyne také.” “Ano, ale připluje-li některá loď po proudu a spatří, co se dole děje? Jistě hned zastaví plavbu a bude svědkem celého divadla. Pak bys byl prozrazen.” “Doufejme, že se tak nestane. Ale kdyby podobný případ přece nastal, nuže, nemohu tomu zabránit. Přinutil bych nějakým zpťisobem loď, aby zastavila a provedu přece, k čemu jsem se odhodlal. Nemohu za to, spadnou-li mně sudy hořícího petroleje do vody, právě když zde reis eífendina se svou lodí nemotorně harcuje a odvažuje se do ohně. Kdo mne za to mťiže potrestat?” “Přejme si, abychom nebyli nikým vyrušovaní a sledovaní.” “Vyrušovat se nedám a kdybych byl pronásledován, 212

také nesvěsím hlavu. Cožpak již nejsem pronásledován?-Smim se objevit v Chartumu? Jsem honěný už dnes a zítra budu znovu honěný a přece jsem na svobodě jako pták. Zničím -li reise, budu svobodný navždy. Kromě mne nikdo neví, kde vlastně bydlím. Postavil jsem se proti zákonťim a zákony se proti mně rozježily. Dokončím zde ještě několik záležitostí, pak zmizím a bude mi úplně lhostejné, zví-li svět, že jsem reise efiendina zahubil. Škoda, že jeho loď jen shoří, aniž z ni budu moct u-chvátit kořist. Ale co mi zde ujde, nahradím si otročí výpravou, neboť podniknu velkolepou ghasuah, výpravu na otroky, jaká zde ještě nebyla a již nebude.

Dočkáš se toho, avšak nemluvme o tom víc. V kahanu dohořívá olej. Pťijdeme spát.” Olej byl vskutku Již vypálený. Z kouta blikalo světélko, stále se zmenšujíc, až konečné zhaslo docela. V malé kajutě zavládla tma. Dozvěděl jsem se toho, až mne uši brněly. Bylo vťibec možné, aby podobná myšlenka vytryskla z lidského mozku? Provedení tohoto záměru jsem ovšem musel zmařit stťij co stťij. Jak? Mohl jsem prostě opustit loď a vrátit se do Hegasi, abych reise effendina vaťbval? Vyplížit se tiše a nepozorovaně sejít na břeh?’ Kde byl ben Nil? Bylo možné nalézt ho na lodi a vybídnout ho, aby se mnou odešel tak, aby to jeho spoluno-cležníci nezpozorovali? Je nutné pokusit se 6 to, dřív však jsem nemohl podniknout nic, dokud Ibn Asi neusne. Vyčkával Jsem netrpělivě na ten okamžik. Minuty míjely strašné zdlouhavě a přece rychle. Konečně jsem zaslechl pravidelné oddechování. Znamení, že usnul.

Rozvinul jsem síť a plazil se k jeho lťižku. Přiblížil jsem ucho k jeho tváři, naslouchal jsem. Ano, to bylo přirozené oddechováni usnuvšího. Nepřetvařoval se. Než přesto jsem ho uchopil za nohu a zatřásl jí lehce. Neprocitl - spal tedy pevně. Vyplížil jsem se do předního prostoru kabiny, kde Jsem odložil hák, aby mně při hledání ben Nila nebyl na závadu a vyšel jsem z přistěnku na palubu. Stanul jsem v hlubokém stínu kajuty, abych se rozhlédl, neviděl jsem však nikoho. Většina mužstva zalezla do podpalubí, kde 213 bylo sice dusněji než venku, nebylo tu však třeba ohánět se proti strašně obtížným komárťim. Jediný oheň, nejvzdálenější od lodi, dosud hořel, a u něho se válelo několik spáčťi, jež chránil dým proti útokťim hmyzu. Byly postavené stráže? Rozhlížel jsem se, neviděl jsem však jedinou. Na slabě ozářené palubě svitem hvězd nejevil se žádný pohyb. Položil jsem se na zem a plazil se na záď. Prošel jsem podle čtverhranného otvoru vedoucího do podpalubí, přikrčil jsem se ke stěžni a rozhlížel se znovu, aniž jsem koho spatřil. A dále vzadu nebyla rovněž živá duše. Doplížil jsem se až na příď, kde jsem konečně spatřil kajutu. Kuchyně stála uprostřed přídě a nikoliv, jak tomu zpravidla bývá, až v lodním zobanu. Z toho byl utvořený také přepažený přístěnek. Slyšel jsem uvnitř hlasy. Připlížil jsem se těsně k pažení a naslouchal jsem. Dťistojníci a ben Nil dosud nespali. Hovořili a jak se zdálo, nejevili ještě ospalost. Rozuměl jsem dostatečně a poznal jsem, že se ben Nil všemožně snaží, aby na dťistojnících vyzvídal. Jeho horlivost, aby mně prospěl, byla tak značná, že obětoval spánek a bavil své společníky jak jen mohl, aby mu neusnuli. Jeho horlivost mě tentokrát částečně zhatila mťij záměr. Trojice v kajutě mohla ještě hovořit velmi dlouho. Bylo i později možné nepozorovaně uprchnout?

Ptactvo na Nilu se probouzí již za prvého zákmitu jitřenky a spustí svťij koncert. Jakmile se tak stane, prchne spánek z víček spáčťi a pozdě pak bude utíkat. Ze zvuku rťizných hlasťi jsem zároveň shledal, že nocležníci nejsou pro mťij účel rozloženi příznivě. Ben Nil odpočíval někde vzadu a prostor byl tak malý, že by hoch nemohl odejít, leda že by překročil dťistojníky a při tom by je svatosvatě probudil. Aspoň to bylo nejvíc pravděpodobné. Co dělat? Ben Nila bych ven nedostal a bez něho jsem odejít nemohl. Bylo by to

znamenalo smrt toho hodného hocha. Nezbývalo, než abych také zťistal. A nebezpečí, jemuž šel reis effendina běž předtuchy vstříc?

- Muselo být odvrácené za každou cenu a to hned. Mohl připlout již za časného jitra a pak by bylo na všechno pozdě. Ano, 214 kdyby tu šlo o útok, o přepadem, avšak zde byl petrolej, pekelný oheň. Nezbylo, než abych ten oheň udusil, dříve než se vznítí. Až přijde reis, aspoň neuhoří a mťiže se v případě útoku vydatně bránit. Nuže? Sestoupit a svalit sudy do vody? Nesmysl. To by zpťisobilo hluk a nemohl jsem vědět, jak daleko by sudy dopluly. Kdyby je vlny vyhodily na břeh, mohly se zachytit v rákosí a otrokáři je mohli snadno dopravit na předešlé místo. Bylo třeba nechat je na místě, ale vypustit z nich petrolej. Narazit sudy? Čím? Nožem? Nový hluk. Tedy navrtat? Ano. - A již jsem se rozpomenul na bednu s nástroji. Snad tam bude i vrták, nezbytný nástroj pro lodní tesaře. Vskutku - jediná záchranná pomťicka, kterou se dalo nebezpečí od krásné vládní lodice odvrátit. Co však řekne ráno Ibn Asi, až jeho lidé zpozorují, že sudy jsou vyprázdněné? Eh. Nesměl jsem myslet na sebe a v nejhorším případě třeba dohnat, že jsem byl pachatelem tohoto úkladu. Vrátil jsem se opatrně na záď, vešel jsem do kabiny, Ibn Asi dýchal jako dříve. Spal pevně. Sáhnul jsem do bedny a vzal jsem bez hluku nástroje. Podařilo se mi: nalezl jsem několik nebozezťi, většinou velkých, až konečně na dně jsem nahmatal menší, který se mi hodil. Aby nebylo hned zpozorováno, co se stalo, chtěl jsem navrtat malé otvory. Zastrčil jsem nebozez do kapsy, uložil jsem ostatní nástroje opatrně do bedny, naslouchal chvíli otrokářovu dechu a vyšel jsem konečně z kajuty k nejbližšímu žebříku. Odtud jsem opatrně vyhlédl přes obrubu, abych se přesvědčil, nestojí-li poblíž hlídka a nespatřiv nikoho na* stráži, sešinul jsem se po žebříku ručkováním. Krátkou vzdálenost k sudťim jsem překročil záhy a pustil se hned do práce. Dvě díry byly třeba do každého sudu, první dole u dna a druhá nahoře, buď v dužině nebo ve dně. Nasadil jsem nebozez v místech, kde nebyly díry podle mého náhledu hned vidět, přičemž jsem ovšem musel dbát, abych se nedostal do bližšího styku s petrolejem.

Zápach a jeho skvrny by mne vyzradily. Sudy stály velmi blízko u vody, aby bylo možné snadno 215 je překotit do proudu. Po navrtáni tekla tekutina jen asi čtyři stopy po břehu. S prací jsem byl hotov za necelou čtvrthodinu, pak jsem vrták čistě omyl, třtinou pečlivě otřel a zastrčil jej. Vrátil jsem se na palubu. Vpližil jsem se do kajuty, uložil jsem nebozez do bedny a vklouznuv tiše pod síť, ulehl jsem. Ulehčilo se mi. Zachránil jsem život mnohými lidem a zmařil úklad, jenž neměl, co do ničemnosti obdoby. A následky pro mne? Nuže - za daných okolností jsem je od sebe nemohl odvrátit a mohl jsem tedy klidně vyčkat, co se vlastně stane. Rozčileni, které se mne dříve zmocnilo a dosud mne jímalo, zvolna zmizelo a konečně jsem usnul. Procitl jsem již za bílého dne a nikoliv samovolně. Budil mne Ibn Asi. “Povstaň, Am Selade!” pravil. “Zajisté jsi se již vyspal, neboť den již pokročil a vbrzku nám nastane práce. Reis effendina přichází.” Má rozespalost okamžitě pominula a vyskočil jsem z lťižka. Mťij první pohled utkvěl na jeho tvářích, nevyzí-ralo z nich však nic, z čeho bych se mohl domnívat, že je už objevené, co jsem v noci spáchal. Jeho oči se podnikavě leskly, zakýval na mne přívětivě a pokračoval: “Nuže, divíš se, žasneš? Hodina udeřila. Vyjdi z kajuty. Káva je pro tebe připravená.” Před kajutou na koberci ležela poduška, na níž jsem se měl posadit. Stará ohyzdná černoška mi přinesla snídani. Otrokáři tábořili na břehu, tak, Jak jsem je včerejšího večera zastihli. Ptal jsem se: “Reis effendina že přichází? Tvoji bojovníci, jak vidím, nejsou dosud na vykázaných místech?” “Není to dosud třeba, neboť mi byla právě donesena zpráva, že připlul k Hegasi a že přistál v tamním přístavišti. Není dosud jisté, jak dlouho se tam chce zdržet. Mťiže trvat několik hodin, než opustí přístav. Proto jsem hlídku vyslal znovu a to na poloviční cestu mezi Hegasi a tímto ostrovem. Až se vráti, nastane chvíle k rozkazu, aby naši bojovnici zaujali svá stanoviště.” “Jiná loď se neobjeví?” “Loď proti proudu? Ne, neboť by ji mťij strážce zahlédl. A po proud - - - u všech ďáblťi. To by bylo mrzuté, kdyby něco připlulo.” 216 “Propustil bys nějaké plavidlo?” “Nepropustil bych je. Jeho mužstvo by zahlédlo mťij nokver i řady bojovníkťi a jistě by reisovi effendina oznámilo, co se zde děje.” “To není tak zcela jisté. Snad poplují mimo, aniž s ním promluví.” “Oh. Ty ještě neznáš toho psa. Zastaví a osloví každou loď. Donutí ji k zastávce kdekoliv a nařídí hned prohlídku, zdali jsou kde otroci. Zvěděl by rozhodně, že se zde zastavil nokver a bylo by mu nápadné. Pak by se v něm vzbudilo podezření, měl by se na pozoru a po mém krásném záměru by byla veta. Ne a ne. Kdyby plul kdokoli shora, bude zadržen a počká, až bude dole vše odbyté. Abych byl pro všechny případy bezpečný, vyšlu proti proudu také hlídku. Doba k činťim nadešla a nesmím se dát zmýlit jakýmkoliv zakročením.” Vyšel z lodi a kráčel k tábořišti, aby vyslal některého muže na hlídku. V té chvíli ke mně přišel ben Nil. Poblíž nebyl nikdo, proto jsme mohli hovořit nerušené a bez obavy. “Spal jsi dlouho, pane,” pravil. “Skoro mne již jímala o tebe úzkost.

Nepomýšlel jsi na to, co se má stát?” “Nejen že jsem pomýšlel, ale také jsem už jednal a vykonal víc, než myslíš.” “Nezamhouřil jsem oči strachem o reise eflfendina. Dťistojníci mně vyprávěli, že na něho čeká smrt v plamenech.” “V plamenech petroleje tam v sudech.” , “Ty to víš?” “Ano. Pověděl mi to Ibn Asi sám.” “Pane, co učiníme? Reis eflendina se blíží a tam je petrolej. To je hrozné. A tys mohl spát?” “Nepeskuj mne. Není to tak zlé, jak si myslíš. Navrtal jsem v noc sudy a petrolej již dávno vytekl.” “Alláh ‘l allah.

Vskutku?” “Vskutku, ale nebylo to nic lehkého. Chtěl jsem s tebou prchnout, slyšel jsem tě však s nimi hovořit. Ležel jsi za pažením kajuty a nemohl jsi ven. Zřekl jsem se tedy útěku a jednal jsem sám.” “Proto zde tak čpěl petrolej, když jsem procitl. Otrokáři to připisovali tomu, že se sudy vypařují. A v rákosí se. válelo několik leklých ryb.” 217 “Ještě víc mrtvých ryb bude dál po proudu. Byla snad voda zbarvená?” “Ne.” “Pak byl petrolej velmi čistý, nebo ranní vánek rozehnal mastný povlak z řeky. Výborná věc pro nás.” “Nevidím v tom nic výborného, pane. Vyzradí-li se to, padne podezření na nás.” “Patrně. Ale kdo nám mťiže něco dokázat?” “Po dťikazech se tito lidé shánět nebudou. Musíme prchnout, okamžitě prchnout.” “Hm. Bylo by pro nás vskutku nejvýhodnější, prásknout do bot, kdybychom totiž mohli. Je třeba však ledacos ještě uvážit.” “Například?” “Například nemťižeme to učinit nepozorovaně a zpozoruje-li někdo náš úmysl a zdrží-li nás, pak jsem na celé čáře prohráli.” “Učiníme jako večer: vrazíme do lesa.” “Budou na nás volat a nezastaví mé-li se, pošlou za námi kulky.” “Včera jim* to ani nenapadlo.” “Byl*tmavý večer a nyní je bílý den. To je rozdíl. Večer jsme uniknout mohli. Nikdo na nás nemohl zamířit, nyní však bychom měli hned několik olověných pecek v těle. A kam bychom utíkali? Do Hegasi přes širou step? Náš útěk by musel mít dvojí účel: museli bychom předně sami vyváznout z osidla, do něhož jsme dobrovolně vstrčili hlavu a za druhé posloužit reisovi effendina. Utečeme-li, připluje bez výstrahy a třeba by nebyl zničen ohněm, přece by mu nastražili nějakou léčku, která by mu mohla přinést zkázu. Setrváme-li však, mťižeme mu nějak dát výstrahu.” “Výstrahu? Jakmile se ozveme, budeme ztraceni.” “Eh. Výstraha se mťiže dát také ručnicí, která náhodou spustí.” “Mluv jak chceš, ale ve chvíli, kdy bude objeveno, že sudy jsou prázdné, bylo by pro nás přece jen nejlépe, kdyby jsme zde vťibec nebyli.” “Připouštím. Přemýšlejme o tom. Snad si na něco vzpomeneme.” “Ano, přemýšlejme rychle - není času nazbyt.” 218

Posadil se ke mně, jako by čekal na příchod spásné ;f myšlenky. Stává se však bohužel velmi často, že člověka v nic nenapadne právě když to nejvíc potřebuje. Tak se mi f zrovna dařilo tehdy. Přemýšlel jsem nadarmo. il Uplynulo pět, deset, patnáct minut. Ibn Asi stál Sí v hloučku svého lidu a horlivě s nimi mluvil. Připadalo ffr mi, jako by se několikrát na nás podíval. Pak přišel na }lf palubu, tvářil se však zcela přívětivě jako dříve. jli “Ame Selade,” oslovil mne, “zcela správně jsi mně řekl, llí že by mťij nokver mohl utrpět požárem. Dám jej za-‘ífl:, táhnout několik honťi proti proudu. Doufám, že zatím lH reis effendina nepřijde.” fljl Proto tedy pohlížel

tak často na loď a jeho lidé také. Ty Iff”’ pohledy se tedy nevztahovaly na nás. Zároveň přišel U* hlouček mužťi na palubu, aby zvedli stožár. llly Znepokojilo mne to, neboť tažné lano mohlo být ll” připevněné snadno také k zobanu nebo jiná. Lidé pobí-“lt! hali sem tam, přiblížili se k nám a - - - vrhli se na nás lfc náhle, aby nás popadli. Stalo se to tak neočekávaně, že HI jsem sotva mohl pohnout údem na obranu a již mně byla spjata zápěstí k hřbetu a nohy rovněž. Ležel jsem svázaný na podlaze vedle ben Nila*. Co se vlastně přihodilo? Proč jsme byli tak znenadání přepadeni? Patrně povstalo proti nám nějaké podezření. Vzezření Ibn Asla se náhle úplně změnilo. Jeho lidé svázavše nás pevně, ustoupili asi na tři kroky, kdežto on pokročil ke mně a pronesl hrozivě: “Neočekával jsi to, což? Zdá se, že jsi velmi zchytralý a proto bylo třeba jednat obezřetně. Musel jsem tě oklamat vlídností a pak tě napadnout znenadání.” “Žasnu nad tím,” pravil jsem, “a ptám se, z jakého dťivod jsme byli tak hanebně zaskočeni a svázaní?” “Ptáš se? Patrně netušíš, že jsme vyslechli celý váš hovor při kávě.” “Mohl nás. slyšet kde kdo,” odpověděl jsem rychle a sebevědomě. “Nehovořili jsme o ničem, co by mohlo zavdat příčinu k takovému nepřátelskému projevu.” “Tak? Myslíš vskutku, že si mťižeš otočit Ibn Asla okolo prstu? Na to jsi, věru, příliš hloupý. Tento muž,” ukázal na chlapa, který se na mne první vrhl - “ležel na střeše kajuty, aniž jsi to tušil. Vyslechl všechno a slezl, 219 abyste ho nemohli spatřit, po laně, na němž je přivázaný člun, k přednímu stožáru a seskočil, aby mi oznámil, co slyšel. Chceš ještě zapírat?” “Ani mě ve snu nenapadlo. O čem jsme vlastně hovořili, že se tvťij hněv mohl tak náhle probudit?” Spoléhal jsem na to, že naslouchající nemohl všemu rozumět. Nešeptali jsme sice, avšak nemluvili jsme hlasitěji, než jiní lidé, kteří sedí blízko sebe a hovoří o věcech, které nemusí slyšet nikdo třetí. “O čem? O mnohých věcech,” odpovídal Ibn Asi posměšně. “Zvláště o podvodu a zradě.” “Dokaž mi to, prosím tě.” “Žádáš dťikazy? Nemluvili jste snad o petrolejových sudech?” “Mluvili. Proč bych zapíral? Řekl jsi mi přece o nich sám.” “Tys však tvrdil, že petrolej v sudech není. Jak jsi mohl vyslovit takovu hloupost?” “Pravil jsem tak žertem,” odpověděl jsem, chápaje, že mně bylo naslouchajícím porozuměno napolo špatné napolo vťibec ne. “Dozvíš se záhy, že zde nejde o žert, nýbrž o věc vážnou. Mimo to jste mluvili o útěku. Proč chcete utíkat, máte-li čisté svědomí?” “Mluvili jsme o možnosti útěku pro případ, kdyby byla požárem zachvácená tvá vlastní loď. Utekli jsme včera večer, když jsme mohli? Nedokázal jsem ti, že zde chci zťistat a že mi na tom vťibec nezáleží, odejdu-li či ne?” “Jak se zdá, jsi mistrem ve výmluvách a vytáčkách. Co mi asi odpovíš, ótáži-li se tě: Proč má spustit tvá ručnice, objeví-li se reis effendina?” “Má ručnice že by měla spustit? Naopak. Proč zrovna moje? Oho. Mluvil jsem vťibec o ručnicích a zvláště o vašich ručnicích, neboť na svou se mohu úplně spolehnout. Obával jsem se nějaké neopatrnosti, nepředlože-nosti, nemístné horlivosti, která by dala reisovi effendina výstrahu. Věděl jsem že rozložíš své bojovníky podél břehu a proto jsem pravil, že výstraha se mťiže dát také ručnicí, která náhodou spustí. Tento muž nám sice naslouchal, avšak nepozorně, neúplně a činil si libovolné výklady. Radil bych mu, aby si lépe vymýval uši.” 22O Ibn Asi pohlížel střídavě na mne a na slídíce, který jevil vskutku rozpaky. Hlavně na něho pťisobil mťij klid. Bylo zřejmé, že je zmatený a že nabývá ke mně znovu dťivěru. Spíše ze zlého zvyku než z pochybování se ještě ptal: “Projevili jste přece strach o osud reisa effendina?” “Oh,” zasmál jsem se. “Tvťij slidič mně velmi špatně porozuměl. Projevili jsme obavu nikoli o reise, nýbrž před reisem.” “Jak to souhlasí s tím, co jsi mluvil včera, že totiž strach neznáš?” “Nevěděl jsem ještě, co se má přihodit. Znám však nyní tvťij záměr a když jsem o něm s tímto hochem hovořil, naskytly se mi rťizné pochybnosti. Měl jsem vskutku j l obavu, že by se mohlo všechno zhatit. V tom smyslu jsem se také vyjádřil.” “Zhatit? Jak by se mohl mťij plán zhatit? Kdo by jej mohl zhatit?” “Sám reis effendina. Kdo ho nutí, aby se vypravil po vodě? Přistál v Hegasi a mohl vystoupit na břeh. Navna-díš ho sem klamnou zprávou, že jde o přepravu otro-kárské karavany přes Nil. Reis tedy asi usoudí, že jsou zde otrokáři. Myslíš, že se sem podívá se svdu kocábkou jen tak, jako by podnikal krátkou procházku prťiplavem u Alexandrie?” “Nuže, Jak?” “Považuji za možné, že zanechá svou loď v Hegasi, vypraví se s asakery po suchu, obejde vás oklikou a napadne vás zezadu. Kdežto my upíráme zraky po proudu, plíží se k nám stepí a lesem a vpadne na nás. Toho se obávám, o něho však pramálo.” “Alláh. To je vskutku správné, velmi správné. Nato jsem nepomýšlel. Musíme soustředit svou pozornost také na step a na les a - - Zamlčel se. Hlídka vyslaná proti proudu, se hnala-ú-prkem k lodi, ohlašujíc, že se blíží loď. Hned byl spuštěn a obsazen člun, který se za velení jednoho z dťistojníkťi rychle rozjel prou’ proudu, aby cizí loď přinutil k zastavení. Již již jsem se nadál, že budu rozvázaný. V tom se otázal zarytý nedťivěřívec: 221 “Jak vis, co jsme vzkázali reisovi efFendina?” Strážnik v Hegasi mne včera žádal, abych ho nepro-zrazoval. Byl jsem mu vděčný za jeho sdělení a nechtěl jsem mu svou výpovědi škodit, proto jsem odpověděl: “Hovořilo se o tom včera u druhého ohně. Seděli jsme u prvního, avšak zaslechl jsem to - -” Tato lež vytryskla sice z dobrého úmyslu, ale vyplatila se mi šeredné, na dťikaz, že každá lež má velmi krátké nohy. Ibn Asi mně nedal domluvit a rozkřikl se: “Mluvíš nesmysly a chceš mne oklamat. U ohně se o tom nemohlo mluvit. Jen čtyřem je známo, co jsem vzkázal reisovi effendina, totiž mně, mým dťistojníkťim a strážci v Hegasi. Z těchto čtyř lidí ti nikdo neřekl nic. Od koho to tedy víš? Snad od reise effendina? Eh. - Chtěl jsem ti věnovat dťivěru, nyní však vidím, že ti fouká studené a horké z jedné huby zároveň. Tvé výmluvy jsou ošemetné. Prve než tě propustím, podrobím celou záležitost přísnému vyšetření a běda ti, shledám-li na tobě jen jedinou skvrnu. Nyní nemám čas. Zatím budete střeženi v poutech.” Odvrátil se, věnoval veškerou pozornost jižnímu obzoru řetíy, kde se právě objevila cizí loď, ohlášená hlídkou. Člun vypravený z nokveru k ní dorazil a bylo zahájeno vyjednávání. Nato jsme uviděli u brlení paluby muže, který sestoupil do člunu a plavil se k otrokářskému nokveru. Loď zatím zarejdovála ke břehu a zastavivši se, zakotvila. Na,d námi stál strážce, jenž nás bedlivě pozoroval. Nepokoj jsem nepociťoval, avšak činil jsem si výčitky, proč Jsem vlastně šetřil včerejšího mluvku. Co mi po něm bylo. Byl právě takovým ničemou jako druzí otrokáři. Uznával jsem, že jsem chybil. Jinak jsem však doufal, že se mé výmluvy přece jen neminou účinku. Dokázat nám nikdo nic nemohl. Přitě-žující okolností bylo jediné to, co proti nám dosvědčoval naslouchač, jemuž však ušla souvislost našeho hovoru. Povážlivá byla okolnost jen dvojí: zarytost a sveřepost otrokářova, který nás mohl dát z pouhé choutky po zábavě hodit za pokrm krokodílťim a pak - prázdné sudy. Nedťivěra již proti nám byla vzbuzená. Dalo se očekávat, že nedťivěra se snadno promění v podezření a třeba bych 222 se pak vymlouval sebe lépe, rozsudek mohl být oznámený bez usvědčení. Na nějaký právní cit u těchto lidí se mohl spoléhat jen šílenec. - Ale stalo se ještě něco horšího, naprosto neočekávaného. Člun přirazil k nokveru a otrokáři vystoupili na palubu s mužem, jenž k nim přišel z cizí lodi. Nechť si čtenář představí mé zděšení, když jsem v něm poznal kormidelníka z “es Semeka”, kterého jsem kdysi zachránil před přísným výslechem reise efíendina. Byl to vskutku Abu en Nil, týž, jemuž jsem dopomohl k útěku dřív, než mu strašný kurbadži mohl vysázet na paty baštonádu, když emir loď konfiskoval. Dal jsem mu tehdy menší obnos, aby se mohl dostat do svého rodiště ke své rodině na sever - a nyní jsem ho spatřil nad Char-tumem, dole na jihu - téměř u rovníku. Tento starý muž si mne jistě pamatoval - jak také ne. Měl jsem již dávno zkušenost, že má tvář je taková, že se na ni jen tak lehce nezapomíná. Byl jsem poznán lidmi, kteří mne jen jednou viděli, po dlouhých letech. A ještě horší byla okolnost, že kormidelník Abu en Nil byl dědečkem mého prťivodce, ben Nila -. Mohl jsem tudíž očekávat, že pozná aspoň svého vnuka, jakmile ho zahlédne a poněvadž jsem ho znal, očekával jsem určitě, že nás prozradí. Byli jsme - zkrátka a moudře - v bryndě. Ben Nil ležel na boku, odvrácený od obruby, kudy lidé s kormidelníkem vstoupili na palubu. Proto svého děda do té chvíle

nezpozoroval. Bylo třeba připravit ho na setkání s ním a poněvadž jsem ležel na znaku, překotil jsem se k němu a zašeptal mu: “Nelekej se a lež, jak ležíš. Přišel tvťij děd.” Viděl jsem pohyb, jímž dál najevo své překvapení, avšak ovládl rychle své pohnuti. Trvalo chvíli, než zašeptal: “Mám dva dědy. Myslíš, že kormidelník - -?” “Ano. Abu en Nil, kormidelník z es Semeku.” “Ó, Alláh. To je štěstí.” “Neštěstí. Prozradí nás.” “Nebesa. Ano - to je možné. Jak se sem dostal? Co tu dělá?” “Byl na lodi, kterou Ibn Asi donutil, aby zastavila. Dťistojník ho přivezl ve člunu nejspíš proto, aby mu byly udělené pokyny, kterak se má loď zachovat.” 223 “Kde stojí?” “Na pravé straně paluby. Dosud nás neviděl. Ibn Asi s nim hovoři.” “Mohli bychom mu dát znamení, aby mlčel?” “Kdybychom nebyli svázáni, bylo by to snad možné v tomto postavem však nemťižeme zabránit nehodě. Kterak se však dostal až na Bílý Nil, tak vysoko? Chtěl přece jít do Gubatoru.” “Chtěl, patrné si to však rozmyslel. Což jsem se ti nezmínil o tom, že jsem ho zastihl v Siutu?” “Pravda. Nevzpomněl jsem na to v té chvíli.” “Zmizel mi tam z očí, neboť jsem byl starým Abd Aslem vlákán do podzemní studnice, kde jsem měl zahynout, kdybys mne nezachránil. Kéž by ho Alláh osvítil, aby jednal opatrně a neprozradil, že nás zná.” “Myslíš, že tbychom u něho mohli spoléhat na tak velkou dávku duchapřítomnosti?” “Nemyslím. Znám ho. Radost, že se zde se mnou setkává a leknutí, že jsem spoutaný ho tak dojmou že prozradí mne i tebe. Tu neprozřetelnost bych mu konečně odpustil. Obrať se na bok, aby ti neviděl do tváře.” Uposlechl jsem, ač jsem nedoufal, že bych tím něco dosáhl. Starý kormidelník se tehdy na otrokářskě dahabiji choval tak, že jsem mu nemohl přiznat tolik sebeo-vládání, jaké zde bylo třeba. Náš strážce si nevšímal našeho tichého hovoru. Byl úplně zaujatý starým kormidelnikem, od něhož neodvra-cel oči. Ibn Asi hovořil s Abu en Nilem hlasitě, ale nerozuměl jsem zprvu, o čem jednali, poněvadž jsem horlivě mluvil s ben Nilem. Umlknuv pak, zaslechl jsem starého kormidelníka: “Dosud neuznávám dťivod, proč bych měl plavbu přerušit. Nejsme vám přece v cestě.” “Jste. Sečkejte krátkou dobu, jen několik hodin a mťižete se pak plavit dále.” “A proč ne hned?” “Nepotřebuji říkat, proč.” “Neni-li třeba, neříkej. Já pak dám zvednout kotvy a napnout plachty.” “Toho zanecháš, neboť tě zde podržím na tak dlouho, až bude zase plavba uvolněná.” 224 “K tomu nemáš právo.” “Myslíš? Jsem reis efFendina, o němž jsi zajisté už slyšel.” “Nikoli. Nejsi jím. Nejen že jsem o reisovl efíendina slyšel, ale viděl jsem ho také a mluvil jsem s ním.” “Tak? Nuže věz, že jsem jeho poručíkem a plnomocní-kem. Zdali jen poručíkem nebo nebo reisem, je lhostejné. Tvou povinností je poslechnout.” “Dokaž ml, že mluvíš pravdu! Lidé reise effendina mají stejnokroje, jichž tvoji lidé nemají. Viděl jsem, že se tvá loď nazývá Ještěrka, ale loď reise effendina se nazývá Sokol. Ty lžeš.” “Já? Střež se mne urážet. Reis effendina si nechal velení na Sokolu, poněvadž mu však jeho dahabije k služebním úkolťim nestačila, přibral tuto Ještěrku a odevzdal ji mému velení. V tom máš zároveň vysvětlení, proč mé mužstvo nenosí stejnokroje.” “Podle” toho, co říkáš, musíš mít písemné zplnomocnění reisovo. Nejsem ti povinen poslušností, dokud neuvidím toho zplnomocnění.” “A mně ani ve snu nenapadne, abych se ti jím vykazoval. Jsi povinen věřit mně a poslechnout.” * “Vrátím se na svou loď a budu se plavit dál.” “Stťij, starý. Ne tak nakvap. Bez mého svolení neopustíš palubu. Jsi kormidelníkem zadržené lodi. Jak se nazýváš?” “Himajad el Bari.” Protože jsem se odvrátil, nemohl jsem starce vidět, slyšel jsem však, že chtěl odejít a že byl zadržen. Himjad el Bari. Nazval se tak nejspíš z toho dťivodu, že tehdy reisovi effendina upláchl a myslil, že je pod nepravým jménem dobře skrytý. Bylo mi to příjemné, neboť nyní nesměl ben Nila vydávat za svého vnuka. Sotvaže jsem se však poněkud nad tím zaradoval, již mi to pokazil náš .strážce ve své přepjaté horlivosti. Jakmile zaslechl jméno, postoupil rychle k Ibn Aslovi a křičel: “Není to pravda. Udává nepravé jméno. Znám ho, starého plesnivce. Viděl jsem ho kdysi v Kahiře a setkal jsem.se s ním i jinde. Je známý kormidelník a protože zná celou řeku i poříčí, nazývají ho otcem Nilu, Abu en Nil.” 225 “Abu en Nil,” opakoval Ibn Asi, žasna. “Je to pravda? Znáš ho vskutku?” “Jak bych ho neznal? Nemohu se mýlit.” “Ah - a ty, starý jsi mne chtěl oklamat. Jsi tedy podvodník? Přiznáváš, že jsi kormidelník Abu en Nil?” “Ne, ne. Jsem Himjad el Bari a neměl jsem nikdy jiné jméno.” “Lže,” tvrdil strážce. “Znám ho a mohu jmenovat dva svědky, kteří ho tady znají.” A vskutku jmenoval dva muže z družiny Ibn Asla, kteří byli právě v ležení na břehu a proto byli hned povolaní na loď. Přišli a potvrdili výpověď a řekli dokonce starci do očí, kde a kdy ho viděli. Nemohl jsem pochopit, proč se vlastně Ibn Asi tak rozčiluje, protože mu stařec udával nepravé jméno. V těch končinách a,poměrech není neobyčejnou událostí, že lidé mění svá jména. Na příklad některý Jusuf (Josef) nebo Moluf toužil dlouho po synovi a dědicovi, až konečně jeho manželka jeho touze vyhověla a darovala mu nadějného dědice, jemuž pak dali jméno Amal. Nadšený otcovským štěstím a otcovskou pýchou nazve se tatík horempádem Abu Amalem, otcem Amalovým. Starý kormidelník si zalhal zcela zbytečně, že se nikdy jinak nejmenoval a právě to vzbudilo podezření. To však nerozhodovalo tak příliš u otrokáře. Dťivod Ibn Asla ke vzteku byl zcela jiný, jak jsem se hned přesvědčil, neboť jsem slyšel, kterak zahoukl posměšně: “Jsi usvědčený. Vydáváš se za někoho, jímž nejsi a popíráš, kým jsi. Ano - to se musí vyčenichat.” “Nelhal jsem. Snad se Abu en Nilovi podobám a v celku vzato: mťiže ti být zcela lhostejné, jak se jmenuji. Kdybych i byl vskutku Abu en Nil, nic by ti do toho nebylo.” “Nic, vťibec nic, naprosto nic,” rozeřval se otrokář. “Naopak. Ukrutně by mne těšilo, kdybych toho muže nalezl. A poněvadž jsi tím mužem skutečně, jak tři lidé již dokázali, těším se z toho neobyčejně. Máš přece syna, který se nazývá ben Nil.” “Nemám.” “Tedy vnuka.” “Také ne.” “Nelži zchátralý darebo. Mohu tě donutit, abys mluvil 226 pravdu. Nepopřeš, že žije mladý muž, bývalý plavec, který se nazývá ben Nil. Jmenuje-li se někdo Abu en Nil, tedy je buď otcem nebo dědem toho ben Nila!” “To nepopírám. Pro mne - za mne. Protože však nejsem Abu en Nil, nýbrž Himjal el Bari a nemám ani syna ani vnuka, nech mne na pokoji,” “Nenaléhej na mne tak drze,” pohrozil Ibn Asi. “Mohl bys za to trpce pykat.” “Proč? Nemám příčinu se tě strachovat.” “Myslíš? Záleží jen na tom, kdo jsem a jakým jsem.” “Eh - budiž si kým chceš. Mně strachu nenaženeš.” “Mluvíš velmi sebevědomé. Jsem-li Ibn Asi ed džasúr-” “Ibn Asi,” zvolal kormidelník. “Vskutku? Veliký otrokář?” “Ano. Nuže, jak je ti?” Myslel-li, že se stařec při tom jménu zalekne, zklamal se. Abu en Nil se dal do smíchu. Měl dťivod obávat se jen zřízencťi reise effendina, poněvadž utekl před zákonem, ale děsit se Ibn Asla mu nebylo třeba, neboť byl přece bývalým otrokářem. Místo aby projevil strach, zvolal vesele: “Jak mi je? Zcela dobře. Ibn Asi. Zcela dobře mi je, jestliže mne tentokrát znovu neklameš.” ‘ “Mluvím pravdu a mohou mi dosvědčit Alláh i prorok, že jsem Ibn Asi ed džasúr.” “Nuže, přísaháš-li, mohu ti věřit. A pak nemáš vťibec dťivod vystupovat proti mně nepřátelsky.- Nyní ti mohu říct své pravé jméno.” Dobromyslný dědous neměl ani potuchy, že se dopouští ohromné chyby. Kéž bych mu mohl dát výstražný pokyn! “Tvým pravým jménem je to, které jsi dosud zapíral,” pronesl Ibn Asi. “Tak je. Jsem vskutku Abu en Nil.” “Tedy přece. Přece. Muži a víš také, co jsi právě vyslovil?” “Ovšem. Že ti nejsem nepřítelem, nýbrž přítelem.” “Zázrakové nadzázrační. Mým přítelem? Jak to?” “Neslyšel jsi nikdy o staro dahabiji, která se jmenovala es Semek?” “Ano. Reis effendina ji přepadl a zkonfiskoval.” 227 “Reis effendina, který je tvým nejhorším nepřítelem. Byl jsem kormidelníkem té dahabije a byl jsem přítomen, když ji reis effendina prohlížel a když poznal, že je lodí zřízenou pro rekvik. Zkonfiskoval ji a zatkl všechno mužstvo.” ‘ “A tebe také?” “Nikoliv.

Podařilo se mi uprchnout ve člunu. Na lodi byl tehdy cizí efendi -” “Ah. Cizí effendi,” přerušil ho Ibn Asi. “Ano. Ten muž se nade mnou smilowal, daroval mi peníze a pomohl mi k útěku.” “Proč právě tobě?” “Proč? To věru nevím.” Věděl sice velmi dobře, ale nechtěl patrně otrokáři říct, že se na mé povzbuzení přiznal reisovi k hříchťim, které na otrokářské lodi lpěly. “Nejspíš z nějakého silně přátelského dťivodu, který na tebe vrhá divné světlo.” “Přátelský dťivod. O tom nelze ani mluvit, poněvadž jsem ho před tím

nikdy neviděl.” “Ale později jsi ho zajisté viděl.” “Od té doby jsem ho nespatřil.” “Nelži. Přiznal jsi, že jsi Abu en Nil. Snad tedy nezapřeš, že máš syna, který se nazývá ben Nil.” “Nikoli syn, nýbrž mťij vnuk se tak nazývá.” “Dobře, velmi dobře. Kde jsi s ním mluvil?” “S kým?” “S tímto vnukem!” “Na rťizných místech.” “Kde jsi s ním mluvil posledně?” zaburácel otrokář. “Nekřičí. Mťižeme se přece dohodnout bez povyku. Posledně jsem ho viděl v Slutu.” “To by souhlasilo,” pravil Ibn Asi. “Snad teď také přiznáš, u koho je tvťij vnuk sluhou.” “Sluhou? Mťij vnuk? Nikdy nebyl sluhou nikomu.” “Nebyl? Vskutku nebyl? Nuže, nyní je sluhou a to sluhou proklatce, jemuž není rovno.” “Nerozumím ti. Nechápu tě zkrátka. Proč se vlastně zlobíš? Proč se mnou mluvíš tak zuřivě?” “Ejhle, poznáváš již, že zuřím? A nechápeš mne? Vskutku?” 228

“Věru, nemám ani potuchy, proč tě uvádí jméno mého vnuka v takový vztek.” Ibn Asi, jak tomu nasvědčoval už jeho přízvuk, byl nezvratně přesvědčený, že Abu en Nil ví všechno a zuřil, že se stařec staví nevědomý. Byl zřejmě rád, že hb dostal do drápťi a pokračoval výsměšně, polykaje vlastní zuřivost: “Dobrá. Tedy ti to povím sám, abych ti dokázal, že ti tvá přetvářka nemťiže prospět. Alláh tě ke mně přivedl a vbrzku také uvidíš u mne svého vnuka i cizího effen-dini, jemuž, přisám Alláh, uhnijí u mne všecky údy.” “Alláh kerim. Co ti učinil? Čím ti ublížil?” zvolal kormidelník. “Pse. Nedomnívej se, že mne oklameš. Máš s nim styky a spolky. Víš všechno. Znáš jeho skutky a budeš s ním sdílet týž osud. Domníváš se vskutku, že ti budu vykládat, co se již stalo a co se ještě stane? Nemám na to ani čas ani chuť. Svažte ho a hoďte ho k těm dvěma, kteří se povalují u kajuty!” “Mne svázat?” zvolal kormidelník. “Nevím o ničem. Byl jsem ve Fašodě - -” “Mlč, jinak okusíš bič,” hromoval Ibn Asi. “Nechci již slyšet ani slovo. Později se dozvíš a - také pocítíš.” Abu en Nil byl uchopen několika muži a přes všecek svťij odpor povalen a svázán. Pak ho vlekli k nám. Již jsem doufal, že mne stařec nepozná, neboť byl sám sebou zaměstnaný a ve zlosti si ničeho nevšímal, ale v tom na mne pohlédl, vyvalil oči, změnil rychle své vzezření a udiveně zvolal: “Effendi, ty zde? Je to možné? Jsi také zajatý?” Ibn Asi byl již na odchodu, ale zaslechnul jeho volání a rychle se obrátil. Došlo však ještě na horší věc, neboť stařec poznal svého vnuka a křičel: “Ben Nil, mťij vnuk mé dítě, krev z mé krve. Alláh, Alláh, Alláh. Co se stalo? Čím jsi se provinil, proč tě spoutali?” Nuže, bylo to zde. Přiletělo neštěstí, posadilo se na naše čela a nedalo se zahnat. To všechno bylo následkem mé dobrosrdečnosti. Doznávám, že jsem si v té chvíli nepřál nic, než abych starého žvanila v Gizeh ponechal jeho osudu. Dojem, jejž vyvolal jeho výkřik, byl přesně takový, jaký jsem očekával. 230 Ibn Asi zařičel jako tygr uchvacující svou kořist a neběžel, nýbrž skákal k nám kočičími skoky. “Efíendi? Ben Nil? Alláh akbar. - Co to slyším?” “Umlkni, žvanile. Strhneš sebe i nás do zkázy,” zašeptal jsem rychle kormidelníkovi, ale již jsme byli obklopení všemi, kdož zevlovali na palubě. “Řekni to znovu. Opakuj,” křičel Ibn Asi na starce. “Kdo jsou tito dva?” Má výstraha však již účinkovala. Kormidelnik neodpovídal. Zřejmě přemýšlel, co má říct. “Mluv. Kdo jsou tito zde?” hřímal otrokář. “Kdo vlastně?” opáčil Abu en Nil, aby nabyl čas. “Tito dva, jejichž jména jsi právě vyslovil.” “Tito? Neznám je vťibec.” “Právě jsi je jmenoval. Tohoto jsi nazval effendim a tohoto ben Nilem, svým vnukem.” “Ta jména jsem ovšem vyslovil, ale nemínil jsem tyto dva muže.” “Sám ďábel ti našeptává tuto výmluvu. Jak jsi přišel k tomu, abys jmenoval effendiho a ben Nila, kdyby zde nebyli?” . “Byl to jen projev mé bolesti a lítosti. Dal jsi mne svázat, protože jsem mluvil o eífendim a svém vnukovi. Opakoval jsem jejich jména.” “Vždyť jsi volal: čím jsi se prohřešil, že tě svázali? Proč jsi užil těch slov?” “Tím jsem mínil sebe.” “Považuješ mne za blázna či hlupáka, ty psí synu z psího vnuka psovského syna? Přineste bič. Však mu otevřeme hubu.” V tom okamžiku se od pobřeží rozlehl křik, zmatené volání a bědování a kdosi úzkostlivě volal: “O běda. O zázraku. O nehodo. Sudy jsou prázdné.” Ibn Asi skočil k obrubě paluby a zadíval se na břeh. Poněvadž jsem ležel, nemohl jsem se k sudťim podívat. “Sudy jsou prázdné,” opakovalo z té strany několik hlasťi. “Zbláznili jste se, hlupáci,” řval na ně otrokář. “Vždyť jsou naplněné.” “A nyní jsou prázdné,” křičel kdosi a zároveň se ozvaly duté údery na sudy. 231 “Mašallah. Divy boží. Jsou prázdné, vskutku prázdné,” křičel Ibn Asi. “Kdo to udělal? Počkejte. Podívám se sám.” Viděl jsem, jak zmizel z paluby, v příštím okamžiku se však jeho hlava objevila nad brlením a již se mu řinulo z úst: , “Dbejte, aby tí psi spolu nehovořili. Tlucte je přes tlamy, jakmile se odváží pohnout jazykem.” Sestoupil na břeh. Muž, jemuž byl udělen rozkaz, popadl kus silného lana a zamával jím před našima očima, aby nám dal najevo, že roztomilému rozkazu svého velitele dťikladně vyhoví. Mlčeli jsme tedy, zvláště když jsem nevěděl, co bych mluvil, abych nějak napravil chybu, které se dopustil stařec. Otrokáři se patrně shromáždili houfně u sudťi, jak se dalo soudit z hlučné směsice rťizných hlasťi. Náhle nastalo úplné ticho. Pátrali, radili se. Zakrátko nato se Ibn Asi vrátil v prťivodu všech svých lidí, kteří zaplnili celou palubu, pohlížejíce na nás hrozivě, záštiplně, avšak také, jestliže jsem se nemýlil, udivené a zvědavě. Ibn Asi ke mně přistoupil, kopl mne a řekl, vyvaliv oči: “Mluv praVdu, šakale, nebo tí dám jazyk týlem vytrhnout. Rdě jsi byl dnes v noci?” Bylo by hloupé neodpovídat. Kdybych měl aspoň Jednu ruku volnou, odpověděl bych mu pěstí. Takto však, abych ušel týrání, odpovídal jsem s líčeným údivem: “Dnes v noci? V tvé kajutě.” “Ty jsi odešel k sudťim.” “Snad ve snu, ale vím, že nejsem náměsíčný.” “Chceš zapírat?” “Nemohu zapírat, čeho jsem se nedopustil.” “V sudech jsou díry.” “To vím. Ještě jsem neviděl sudy bez děr.” Uštědřil mně nový kopanec a řval: “Zachtělo se ti vtipťi? Tys to byl, který navrtal díry do sudťi.

Nikdo jiný to nemohl učinit.” “Ušetři mne se svými sudy. Rád bych věděl, proč bych se měl zajímat o tvé sudy.” “Chtěl jsi zachránit reise eífendina. Zničil jsi celý mťij záměr. Okamžitě se přiznej, jinak tě rozdupu nohama.” A již se zase rozkročil, aby mne kopl. Není příjemné ani ctihodné postavení válet se na zemi před tolika očima 232 a být vystavený ben možnosti odporu týrání. Chtěl”jsem se tohoto otrokáře zmocnit a zatím on se zmocnil mne. Ale má situace u něho byla zcela jiná, než by byla Jeho “u mne. Byl nejen otrokář a netvor, nýbrž také surovec. Což jsem neměl proti němu žádné zbraně? Není proti surovosti jiná obrana, než zase Jen surovost ještě hrubšího zrna? Ať je člověk sebe obratnější šermíř, mťiže se kordem ubránit chlapovi, který útočí vidlemi? Všechno se ve mně vzpíralo myšlence, abych se chtěl zachránit dalším Ihaním. Je možné, že by se mi podařilo lstí získat - čas. Nebylo vyloučené, že otrokáře promyšlenou lží omanťim a nebylo by to pro mne hanbou. Avšak zajisté by se byl, aspoň v tom okamžiku, domníval, že mám z něho strach a toho se domnívat nesměl. Strach. Mé postavení bylo zlé, povážlivě zlé, nebylo však dosud zoufalé. Byl jsem ještě daleko k myšlence považovat se za ztraceného, avšak i se zřetelem na nebezpečí, že pozbudu život hned, nechtěl jsem být považován za zbabělce. Proto jsem odpověděl: “Přiznávat se? Jen zločinci a hříšníci jsou povinni se přiznávat. Co jsem já učinil, nebylo ani hříchem* ani zločinem.” ” “Připouštíš tedy, že jsi to učinil?” “Ovšem.” Ibn Asi ztrnul. Byl tak pomatený svou duševní nízkostí, že neočekával přiznání. Lapal po vzduphu a zamával rukama. “Alláh. Slyšeli jste?” koktal. “On to připouští. On tam byl, on to učinil. - Muži, víš, že jsi tim nad sebou vynesl rozsudek smrti? Proč jsi vypustil petrolej ze sudťi?” “Aby odplaval po proudu.” “Ale - proč? Proč?” křičel hlasivkami napjatými k prask-nutí. “Zodpověděl jsi již sám tuto otázku.” “Abys zachránil réise effendina?” “Tak je. Jsem jeho přítelem.” “Jsi efFendi z ciziny?” “Ano.” “A tento, jehož jsi jmenoval Omarem, to je ben Nil?” “Ano.” 233 Ohromený mou upřímnosti, uskočil na dva kroky a stanul jakoby přimrazený. Byl patrně přesvědčený, že kdokoli jiný by pokračoval ve Ihani, neboť podle jeho úsudku se nemohl ničím jiným spasit. Vzpružil se posléze, obrátil se k svým lidem a promluvil stísněně: “Slyšeli jste?

Doznává, že je éffendi! Ah. - Oh. Máme ho tedy. Máme ho. Alláh, Alláh. Chvála a dík nebesťim.” “EfTendi,” šeptal mi ben Nil, použiv

všeobecného rozruchu. “Proč jsi se přiznal? Vše je nyní ztracené.” .Ještě ne. Buď dobré mysli a nech mne jednat.” Lidé se k nám tísnili, aby si mne dobře prohlédli. Ibn Asi přistoupil znovu a kývaje hlavou, aniž se dosud mohl zbavit své tísně, prohodil: “Jsi přece jen odvážný chlap, effendl, strašně odvážný. Ale přece jen asi nevíš, co znamená odvážit se do mé blízkosti.” “Eh. Co by to mohlo znamenat? Odvážil jsem se i jiných věci. Kdyby ti náhoda tak nepomohla nebyl bys nikdy objevil, kdo vlastně jsem. Či se snad domníváš, že jsi udeřil na hřeb svým dťivtipem nebo obratnosti?” “Hmyze. Ještě se odvažuješ vysmívat se mi?” zvolal, kopnuv mne. “Ano, mťižeš mne kopat, neboť jsem spoutaný, ale pravím ti, že každé kopnutí mi draze zaplatíš.” “Tobě? Kdy? Chceš se mi mstít? Pozbyl jsi rozum?” “Mluvím plné o tom přesvědčen. Jak dlouho myslíš, že mne u sebe podržíš?” “Tak dlouho, až zvolna zemřeš.” “Směji se tomu. Nezapomeň, že reis effendina je nablízku.” “Spoléháš snad na něho? Doufáš, že tě zachrání?” “Jistě.” “Nuže, doufej, dokud mťižeš. Nemohu sice toho psa spálit, ale V tom nastal na lodi strašný zmatek. Stísněným davem se prodral muž, jenž měl včera a dnes hlídku v He-gasi. Přichvátal skoro bez dechu a vyrážel z vyschlého hrdla: “Pane! Petrolejový oheň ti v ničem nepomťiže, neboť reis effendina sem nepřipluje.” “Cože?-A kde je?” 234 “Alláhovi vzdejme za to díky, že mi vnukl myšlenku, abych se vypravil z Hegasi po proudu. Stál jsem na vysokém břehu, tak vysokém, že jsem nejen mohl přehlédnout celé řečiště, nýbrž také step až k sunutovým stromťim. A tam jsem ho spatřil, jak se ubírá pochodem proti proudu.” J± víš jistě, že to byl on?” “Kdo jiný to mohl být? Byli daleko, velmi daleko ode mne, než poznal jsem přece, že jsou ve vojenských stejnokrojích.” “Pak to byli asakerové. A jaké množství?” “Nevím. Šli ve dvoustupu a byla jich dlouhá, dlouhá řada.” “A kdy sem mohou dojít?” “Postupují opatrně a potřebují tedy víc času, než při obyčejném pochodu. Utíkal jsem také a to velmi rychle. Soudím proto, že by sem mohli dorazit asi za pťil hodiny.” “Musíme se tedy hnout. Kdybychom chtěli bojovat, zvítězili bychom, avšak ztratili bychom mnoho lidí. Tomu se vyhneme. Vymyslím si již jiný záměr, jak bych se reise effendina zmocnil. Mužové. Po své práci. Zvednout stožáry, rozvinout plachty. Vítr je nám příznivý,a požene nás rychle proti proudu.” Z břehu byly rychle přineseny všechny předměty. Prázdné sudy byly překocené do vody. Pak zdvižené stěžně, neboť nokver má mimo hlavní stožár ještě zadní stěžeň a někdy i přední. Vťibec bylo otrokářovo plavidlo vybaveno jinak, než jak bývá nokver. Vítr se opřel o plachty nadul je, nokver odrazil od břehu a plavil se s námi k jihu. Poněvadž všichni byli nějak zaměstnaní, nedbali o nás, i sám náš strážce věnoval víc pozornosti pohybťim lodi než svým svěřeným obětem.

Proto jsme si mohli šeptem pohovořit. Jakmile jsme byli ve stejné šířce s lodí, kterou Ibn Asi přinutil k zakotvení, podotkl Abu en Nil: “Což, abych zavolal na své lidi, effendi?” “Nečiň to. Tím bys naše postavení zhoršil a účel by to nemělo.” “Musím se přece vrátit ke svému kormidlu a nemohu bloudit po řece s tímto děsným Ibn Aslem!” 235 “Jemuž ovšem ani nenapadne, aby se tě ptal, chceš-li, či mťižeš-li. Musíš prostě.” “Ale co ze mne bude?” “Totéž, co z nás dvou.” “Nuže, co to bude?” “Alláh to ví, já nikoli. Sám jsi zavinil, že jsme se dostali do louže.” “Byl jsem strašně polekaný a nemohl jsem vědět, že nesmím vaše jména prozradit.” “Byli jsme zajatí a spoutaní. Již to ti mohlo být vysvětlením.” Měli jsme dosud po levici džesiré Hassaniah. Napravo od nás zřídl sunutový les, stromy se rozestupovaly a konečně tvořily prťirvu, kudy bylo vidět na volnou step. Ač jsem ležel, spatřil jsem jezdce uhánějícího tou lesní prťirvou k řece v plném trysku. Jakmile spatřil loď, vztyčil se, pokud mohl, v sedle, jak činívají jezdci, chtějí-li se na něco bystře podívat. Potom kynul, mávaje nad hlavou ručnicí a poháněl vejblouda bitím, aby rychle dosáhl břeh. Ibn Asi stál od nás sotva pět krokťi a slyšel jsem ho promluvit: ‘ •- “Ejhle. Toť Oram, jenž k nám byl vyslaný s poselstvím. Nemťižeme ho nalodit, neboť se nesmíme zastavit, jinak by nás reis effendina mohl zaskočit.” Přiložil dlaně k ústťim a křičel na břeh, kde jezdec stanul: “Majeh es Saratin, majeh es Saratin.” Jezdec porozuměl. Obrátil rychle velblouda a cválal nazpět do lesa a zmizel. Pod jménem majeh se rozumí buď boční rameno řeky, nebo zátoka, chobot, kde je voda zbahněná, tedy totéž, čemu říkají obyvatelé u severoamerického Mississippi bayon. V rozšířeném smyslu je majeh tolik co bahnisko vťibec. Es Saratin, to je “rak” Oram byl tedy poslán k Račímu bahnisku, patrně k nějakému nilskému chobotu, v němž je mnoho rakťi. Posel se jistě pohyboval rychleji než loď a mohl dorazit ke zmíněnému chobotu před námi. Posel, od koho? Neviděl jsem mu do tváře, než přes to vše mně byl nějak povědomý. Ostatně jsem se o něho nemohl vlastně starat, maje dost starosti sám o sebe. 236 Rozumí se, že mne potěšilo vědomí, že se reis effendina zachránil, avšak pro tu chvíli jsem vězel v husté smole sám. Mohl jsem se od něho nadít pomoci? Snad, ale ne-bylo to pravděpodobné. Patrně nevěděl, kde by měl hledat ptáky, kteří mu vylétli z hnízda téměř před nosem, ale nalezl-li opuštěné tábořiště, zajisté pátral dál. A jest-lize od lodníkťi té zastavené lodi zvěděl, že tudy plul proti proudu cizí nokver, jistě se vrátil do Hegasi ke své dahabiji, aby Jej pronásledoval po vodě. Tím ovšem by ztratil příliš mnoho času a otrokář by získal náskok, který nebylo možné tak brzy nahradit. Re-isťiv Sokol byl sice rychlý a obratný běžec a vynikal nad nemotornou Ještěrku, jestliže však tato uklouzla do skry-tého chobotu, mohl Sokol plout po hlavním toku vzhťiru aniž ji postřehl. Zkrátka a dobře - na reise eflendina jsem se spoléhat nemohl. Záchrana kynula jen tehdy, pomťižeme-li si sami. V tom smyslu jsem se také vyjádřil vťiči svým druhťim. Ben Nil ke mně choval neochvějnou dťivěru. Jeho děd pozbýval však veškerou naději. Zmínil se stručně, že se v Slutu, opustiv ben Nila, setkal s lodí, která se plavila (do Fašody. Reis, jenž ho náhodou znal, ho vzafna palubu a svěřil rnu později kormidlo. Vracejíce se po proudu, byli dnes zadrženi otrokářským člunem, jenž jim oznamoval, že veliký, v nejnovější době se utvořivší třti-Ínový ostrov zatarasil celé rameno nilské, takže prťichod lodí je znemožněn. Proto dal reis přirazit ke břehu a vyslal starého kormidelníka v otrokářském člunu, aby řečiště prozkoumal. Místo aby nalezl omm sufah, upadl však kormidelník do zajetí. Naříkal teď na celý svět i na allaha a tázal se, jak je vlastně možné, že Ibn Asi proti nám má takovou zášť á co prý je mu vlastně do toho? Statečný vnuk vysvětlil svému dědovi, co se přihodilo od jejich rozchodu v Slutu. “O, Alláh. O, nebe,” bědoval Abu en Nil. “Kdo by si to pomyslil.

Nyní jsou sečtené nejen mé rokyja dny, nýbrž i hodiny, neboť otrokář nás dá povraždit. Neshledám se již se svými a dospěji s tisícerým strachem ke sklonku života.” “Nenaříkej,” těšil ho jinoch. “Nářkem jsi eflendimu na obtiž. Utichni, aby mohl v klidu přemýšlet a on zajisté již 237 vypátrá cestičku, která nás doprovodí na svobodu. Ostatně se ti nic nestane. Ztraceni jsme jen já a efíendi. Tys přece Ibn Aslovi neublížil, takže proti tobě nebude vystupovat tak krutě, jako proti nám.” “Neslyšel jsi, co řekl? Myslí, že jsem vaším spojencem a určil mi týž osud.” Stařec byl trochu sobecký, pravda. Myslel jen na sebe a nestaral se o vnuka, jemuž hrozilo větší nebezpečí než jemu. Ale mýlil jsem se v něm. Byl, jak jsem již tehdy v (Jizeh viděl, poctivcem, poněvadž se však tak nenadále dostal do osudné situace, byl úplně popletený, takže nevěděl, kudy kam. Vzpamatoval se teprve, když mu vnuk jemně vytkl jeho jednání. “Což nepozoruješ,” řekl mu ben Nil, “že efíendiho obtěžuješ?” “Odpusť, effendi,” ozval se stařec, “pro samý strach nevím, co mluvím a činím. Byl jsem přepadený, udeřený, svázaný, zajatý. Dotkl se mne zlý osud znenadání tak, že se sotva poznávám. Vím, čím jsem ti povinen a přeji si, abych ti dokázal, že jsem ti vděčný. Mluv, co mám učinit.” “Nuže, mlč a tiše se oddej svému osudu. Vnuť se do klidu a přemýšlej. To je vše, co si přeji.” Minuvše ostrov Hassaniah plavili jsme se po širé řece. Vpředu ani vzadu nebyly lodi. Ibn Asi dal obě přídové, k zobanu vybíhající a v ostrém úhlu se stýkající štítové desky, na nichž bylo napsané jméno nokveru, vyzvednout, obrátit a znovu zasadit. Loď se jmenovala Ještěrka, nyní však měly desky nápis jiný, totiž Karnuk.

Karnuk, to je zorav, jeřáb, vlastně jeřábek chocholatý a jeho pojmenování je onomatopo-etické. Tento opeřenec je živým budíčkem v

oblasti horního Nilu. Za nejranějšího úsvitu oznamuje příchod jitra pronikavým voláním: ,kárr - nuk - nuk - nuk’. Ejhle. Ibn Asi měl tedy více jmen pro svou loď. Očekával, že reis effendina bude pronásledovat Ještěrku. Avšak Zorav mu jděte mohla uniknout. Podle všeho používají této lsti také jiné otrokářské lodi. Ke své lítosti jsem poznal, že Zorav je velmi rychlá plachetnice, než přesto vše nařídil Ibn Asi její další pohon žerděmi a aby zvýšil její rychlost ještě víc, poručil spustit vlečný člun, v němž sedělo dvanáct mužťi u vesel s pťil-238 i hodinovým střídáním, jen aby se záhy dosáhl náskok j před Sokolem. Přípravy zabraly ovšem delší chvíli, konečně však byla plavba náležitě upravena, takže Ibn Asi nabyl čas pro nás. Přišel s oběma dťistojníky, nadporučíkem na pa-! lubu, postavil se proti nám, díval se na nás posměšně a vítězně, celkem však nesmíme hloupě a konečně se mne ptal: “Kdo byl muž, jenž mne pronásledoval u vadi el Berd?” “Já,” pravil jsem. “Ah. Tedy ty sám. A dohonil jsi mne?” ; j “Nenadouvej se příliš. Že jsem tě nemohl dohonit není >l tvou zásluhou. Jsi za to vděčen jen rychlosti svého džebel ‘•*; gefrešského hedžina. Nezvítězil jsi nade mnou. Tvťij bě-houn jen přemohl mého.” l “Myslíš snad, že bych také tebe nepřemohl, červe?” “Dej se svázat a zkus to, nebo mi dej pouta sejmout. ; jí Anebo ještě lépe. Chop se nože a bojuj, dej mi však svá-l fl: žat ruce vpředu. Budu s tebou bojovat bez nože a pak se É ukáže, kdo je červem - zdali ty, či já.” “Umlkni! Měl jsi dosud štěstí, které tě učinilo pyšným, i j(i avšak tvá pýcha se záhy změní v pokoru. Marně jsem m dosud toužil, abych se tě zmocnil. Nyní‘se tak stalo l a dozvíš se záhy, jak umí pravověrný moslim jednat ftf. s křesťanským psem. Lépe by ti bylo, kdyby ses nebyl f narodil. Budu tě - -” i.1/ “Ušetř si řečnění na příznivější chvíli. Vím už dávno, l

§ co se mnou podnikneš.” l jk “Nuže, co?” ‘ “Nebudu opakovat litanie tvých hnusných úmyslťi, stačí mi říct, že mi je prozradil Abd Asi, tvťij otec.” “Ano, tomu jsi utekl již několikrát. Šejtan tě vzal ve svou ochranu. To však byl mťij otec, nikoli já. Mně neujdeš. j Spíše se zříti nebe, než bych tě pustil ze svých rukou.” “Nedomnívej se toho příliš. Snad je na světě člověk, jenž by mně mohl nahnat strachu, ty jím však nejsi.” “Pse. Již za několik rninut budeš skučet o milost a smilování.” “Eh. Hrozíš mi jen, nemáš však kus odvahy, abys své hrozby uskutečnil.” ; “Aby tě šejtan pozřel sousto za soustem! Ukáži ti hned, 239 mám-li odvahu. Hej. Hola.‘Mužové. Kde mně. Uvidíte, jak bude tento ďaur mučen prvním stupněm.” Chlapi, kteří neměli zrovna nic na práci, se seběhli. Ibn Asi vešel do kajuty. “Co tě to napadlo, efFendi?” šeptal ben Nil. “Proč ho dráždíš? Nepoznávám v tobě prozřetelného muže. Zhoršuješ stále naše postavení.” “Ne. Chci mu jen ukázat, že umím nahnat strachu já jemu, nikoli on mně.” Ibn Asi se vrátil, drže v ruce kleště a volaje: “Tomuto synu čubky budou dnes strhány nehty z prstťi. Kdo má chuť to učinit?” Sám tedy neměl! Několik lodníku však volalo současné: “Já, já, já, já.” A jakýsi klacek, hranatější než druzí, zatlačil ostatní, sáhl po kleštích a pravil: “Dej mi je, pane. Víš, že tomu rozumím. Nebude po prvé, co jsem člověka pohnul k líbeznému zpěvu.” “Ano, Pusť se dá toho!” Chlap popadl kleště, zacvakal jimi několikrát, aby mi naznačil ideální dojem pozdější bolesti. Pak se přikrčil, aby mne obrátil, neboť jsem měl ruce na zádech. Na to jsem právě čekal. Ten ničema se chlubil, že již několikrát přinutil mučeného zajatce ke zpěvu a nemohlo mu tedy uškodit poučení.

Jestliže při poučování vypustí duši, tím lépe pro něho. Přitáhnul jsem neznatelně kolena k břichu, vymrštil jsem nohy prudce proti jeho žaludku. Chlap vyletěl, opsal vzduchem oblouk podél svých nejbližších druhťi, zřítil se střemhlav na palubu a strhl několik Jiných k zemi svým pádem. “U - ú - úú -” chroptěl dopadnul a natáhnul se, při čemž se mu na rtech objevila krev. Patrně si při dopadu překousl jazyk. Všichni se dali do zběsilého proklínáni a vyhrožování. Ibn Asi nařídil rázně ticho a podrobil padlého prohlídce. Muž ležel, aniž dal najevo známky života. Odnesli ho. Slavný Ibn Asi pak zaťal pěsti a skrze zuby pronesl: “Za to budeš pykat stonásobně. Tvá muka budou stupňovaná Ještě jinak, než jsem dříve ustanovil. Držte ho, aby se nemohl ani hnout.” 240 Šest či osm lidí se na mne vrhlo, aniž Jsem se bránil. Někdo přinesl kleště, které odlétly až k obrubě a jiný se 1 připravoval ke zmíněné chirurgické operaci. “Počkat. Ještě slovíčko, Ibn Asie,” zvolal jsem. “Nalož se mnou jak chceš, věz však, že jak bude naměřeno mně, tak bude naměřeno také tvému otci, fakirovi Abd Aslovi.” “, “Co praví?” tázal se udiveně, pokynuv chlapťim, aby ‘.””, sečkali. • jt “Co se stane mně, stane se i tvému otci, nikoli však jen **>•’• • •* f’ jemu, nýbrž i všem jeho asakerťim. Bylo jich sedmdesát. .X;V “Co - víš - o mém otci? Kde je?” lv “Vypravil jsi ho přece, aby mne zajal.” §* “Ano. A tys mu zase ušel. Nezastihl té.” “Neušel jsem mu. Zastihl mne, ale poněkud jinak, než .v si představoval. Jeho hřbet mne viděl dříve, než jeho čelo a brada. Abych tě dlouho nemučil. Setkali jsme se tak, že mu navždy přejde chuť se mnou se znovu setkat.” l;, “Kullu šejtan. Mluvíš pravdu?” ff-. “Mťižeš mi věřit a nemusíš, nechceš-li. Mně je to lhostejné.” l “Kde jsi se s ním setkal?” “U studnice.” ” “U které studnice?” “U studnice, která se jmenuje “Nepovím”. Znáš ji?” “Musím to vědět.” “Ani mi ve snu nenapadne říct ti to. To zatím zťistane mým tajemstvím. Ale povím ti něco Jiného. Dej mi sejmout pouta a dovedu tě k němu. Neučiníš-li tak, máš ho i se všemi sedmdesáti na svědomí.” “Takovou tíhu ještě snesu,” zasmál se. “Chceš se za” chránit novou lží.” “Lží? Odkud bych věděl, že se proti mně vypravil?” Ibn Asi’nahlédl, že má námitka je odťivodněná. Zarazil se a pak se tázal: “Šli pěšky?” “Jejich velbloudi šli pěšky.” “Kolik mužstva?” “Myslíš-li, že mám chut odpovídat jako kluk při.výslechu, klameš se. Stačí, zvíš-li jen toto: Všichni jsou v zajetí a cokoli stihne nás, stihne také je.” “Jsou někde nablízku?” 241 “Nikoliv. Postupovali jsme velmi rychle na dobrých he džinech.” “Proč jsi u nich nesetrval?” “Byli .odevzdáni do bezpečných rukou. Ty přece znáš derviše, jenž se nazývá fakirem el fukara.” “Znám ho. Mluvili jsme o něm již večer. Co s nim?” x “Náhodou se k tomu naskytl a chtěl je vysvobodit.” “A podařilo se mu to.” “Byl bych zde? Pykal za svou odvážnost, neboť byl také zajaly. Nechápu vťibec, jak tě mohlo napadnout vyslat výpravu, aby mne zajala. Nepodařilo se vám to nikdy a nepodaří se to tobě také.” “Allah. Mluvíš pomatené. Jsi přece v mém zajetí.” “Ano. Avšak propustíš mne a nepropustíš-li, odejdu sám.” “Spíše nechť mne šejtan - -“v “Zadrž. Nepřísahej. Nevíš, co činíš.” “Jsi vskutku lstivější než starý lišák. Nikdo ti nesmí dťivěřovat. Tušíš jen, že jsme tě chtěli zajmout a vystupuješ jako bys všechno přesně věděl.” “Mohl jsem také tušit, že v čele výpravy je tvťij otec?” “Hn>. Ale proč jsi tedy vlastně přišel na ostrov Hassaniah?” “Abych s tebou vyjednával.” “Kdo ti řekl, že tam tábořím?” “Tvťij otec. Kdo jiný mi to mohl říct? Mluvil jsem s ním o tobě,.” “O čem? “Vyjednávali jsme.” “O čem, pravím!” “O propuštění mých zajatých.” “Jakže? Chtěl jsi výkupné?” “O tom si pohovoříme později.” “Proč jsi o tom nemluvil již včera?” “Byl bych ti musel říct, kdo jsem a nebylo by se mi pak podařilo zachránit reise.” “Věděl jsi, že na něho číhám?” “Řekl mi, to tvťij otec.” “Nemožné, naprosto nemožné. Mťij otec by se ti nikdy o tom nezmínil.” “Učinil tak, aniž to věděl.” 242 “To rovněž nechápu.” “Není třeba, abys chápal. Pravím jen toto: Nevrátím-li se v určitou, přesně na minutu smluvenou dobu ke svým lidem, stihne zajatce a tedy i tvého otce týž osud, jaký reis eflendina připravil tvé výpravě ve vadí el Berd. Ano i fakir el fukara zemře.” Nastalaa pomlka. Mužové stáli s ústy rozevřenými a Ibn Asi váhal. Má slova vzbudila dojem. Konečně se Ibn Asi tázal: “Kolik mých bojovníku vám uniklo?” “Ani jeden.” “Lžeš, přece jen lžeš, přes všechnu určitost svého vyjadřování a přes všechno zdání, které umíš propťijčovat své tváři.” “Mluvím pravdu.” - “Mohu ti dokázat, že lžeš?

Viděl jsi jezdce, jenž se hnal prťirvou sunutového lesa ku břehu?” “Jmenuje se Oram a byl účastníkem naší výpravy proti tobě. Byl u mého otce.” “Zajisté u něho nebyl v době, kdy jsem na výpravu útočil. Snad byl někam vyslán a při návratu shledal, že jeho druzi jsou v zajetí. Proto se k tobě vrací, aby ti to oznámil.” “Nuže, chci vědět, jak se ti podařilo zajmout mého otce s výpravou tak mnohých mužťi a velbloudťi?” “Nemám, co bych proti tomu namítal,, přeješ-li si to zvědět, nemám však chuť ti to sám vyprávět.” “Nechť vypravuje tento starý Abu en Nil.” “Neví o tom nic, neboť při tom nebyl. Od chvíle, kdy jsem mu v přístavu v Gizeh pomohl k

útěku, jsem ho nespatřil, až dnes, když vstoupil na palubu.” “Je to pravda?” “Netaž se mne ustavičně, zdali je pravda, co tvrdím. Urážíš mne tím.” “Tak. A kdo se vydával ještě včera za Ama Selada ze Suezu a pojednou se vyklubal jako cizí effendi? To nebylo lží?” “Ne. To byla válečná lest.” “Lest - -. Oh. Mně se zdá, že vyznavači Isy ben Marryam nevědí, co se rozumí pod pravdou a lží.” 243 “To rovněž nechápu.” “Neni třeba, abys chápal. Pravím jen toto: Nevrátím-li se v určitou, přesně na minutu smluvenou dobu ke svým lidem, stihne zajatce a tedy i tvého otce týž osud, jaký reis eíTendina připravil tvé výpravě ve vadi el Berd. Ano i fakir el fukara zemře.” Nastalaa pomlka. Mužové stáli s ústy rozevřenými a Ibn Asi váhal. Má slova vzbudila dojem. Konečně se Ibn Asi tázal: “Kolik mých bojovníkťi vám uniklo?” “Ani jeden.” “Lžeš, přece jen lžeš, přes všechnu určitost svého vyjadřování a přes všechno zdání, které umíš propťijčovat své tváři.” “Mluvím pravdu.” - “Mohu ti dokázat, že lžeš? Viděl jsi jezdce, jenž se hnal prťirvou sunutového lesa ku břehu?” “Ano.” “Jmenuje se Oram a byl účastníkem naší výpravy proti tobě. Byl u mého otce.” Zajisté u něho nebyl v době, kdy jsem na výpravu útočil. Snad byl někam vyslán a při návratu shledal, že jeho druzi jsou v zajetí. Proto se k tobě vrací, aby ti to oznámil.” “Nuže, chci vědět, jak se ti podařilo zajmout mého otce s výpravou tak mnohých mužťi a velbloudťi?” “Nemám, co bych proti tomu namítal,, přeješ-li si to zvědět, nemám však chuť ti to sám vyprávět.” “Nechť vypravuje tento starý Abu en Nil.” “Neví o tom nic, neboť při tom nebyl. Od chvíle, kdy jsem mu v přístavu v Gizeh pomohl k útěku, jsem ho nespatřil, až dnes, když vstoupil na palubu.” “Je to pravda?” “Netaž se mne ustavičně, zdali je pravda, co tvrdím. Urážíš mne tím.” “Tak. A kdo se vydával ještě včera za Ama Selada ze Suezu a pojednou se vyklubal jako cizí effendi? To nebylo lží?” “Ne. To byla válečná lest.” “Lest - -. Oh. Mně se zdá, že vyznavači Isy ben Marryam nevědí, co se rozumí pod pravdou a lží.” 243 “A vy, pravověrní moslimové, se nezdržujete lsti nijak, nýbrž raději hned vraždíte. Děkuj Alláhovi, že jsem se včera vydával za jiného, než jsem. Kdybych tak neučinil, měl bys nyní obtížené svědomí vraždou svých vlastních druhťi. Byl jsi vydán v mé ruce, spal jsi bez obrany vedle mne a mohl jsem tě usmrtit kdykoliv. Mohl jsem té také omráčit a odnést na břeh, naložit na koně a vydat v ruce reise-effendina. Neučinil jsem to. Chceš-li nyní zvědět, jak byl tvťij otec zajatý, vyslechni ben Nila.” Mužové nás obklopili úplně. Každý chtěl slyšet zprávu tak, aby mu ani slovíčko neušlo. Poněvadž jsem zatajil místo srážky, uznal ben Nil za dobré, rovněž o tom pomlčet a když chtěl mluvit o tom, jak jsem se pustil na zvědy, zakašlal jsem lehce. Hochovi to stačilo. Že jsem všechno věděl, ač mně nikdo nic neřekl, jevila se jim celá věc zahalená v záhadnou roušku, která mně byla užitečnou. Chlapi se divili a měli strach, pověrečný strach. Naslouchali, tajíce dech, až do konce, za téměř hrobového ticha. Konečné se ozval Ibn Asi: “Je možnfe tomu uvěřit? Ty jsi zabil, effendi, lva el tei-telského?” “Co je na tom divného? Slyšel Jsi přece.” “Vykonal jsi to, aniž jsi tušil, čeho se odvažuješ.” “Čeho bych se odvážil? Života?” “A to ti není dost? Mťiže člověk ztratit víc než život?” “Ovšem! Mnohem víc mťiže ztratit.” “A co tedy, u všech šejtanťi?” “To, co jsi již dávno ztratil ty, totiž čest, dobré jméno, pokojné svědomí a milost boží.” “Effendi,” vyletěl. “Nemysli si, že jsem se stal mírnějším a poddajnějším. Uvaž, že jsem pánem a velitelem nad tebou. Tvťij život je v mých rukou.” “To již vím asi tři hodiny. Zároveň s mým životem zhasne život tvého otce, fatóra el fukara a všech tvých lidí.” “Přišel jsi, abys vyjednával o svých zajatcích. Chceš je pustit na svobodu? Co za to žádáš?” “Tvé přísahy, že upustíš od otrokářství, že se vzdáš hnusného loupežnictví a že propustíš mne, ben Nila a jeho děda.” “Stačí ti má přísaha?” 244 “Snad, snad také ne. Je zcela možné, že si vyžádám rukojmí, nebo aspoň zabezpečení.” “Proč myslíš, že bych přísahal křivě?” “Protože znám velmi mnohé moslimy, kteří se dopustili křivé přísahy.” “Pak nebyli pravými syny prorokovými.” “Nuže, mohu ti dokázat, že fakir el fukara a také tvťij otec, který je považován za posvátného fakira, se zapřísahali při Alláhovi a bradě prorokově a přece selhali a vědomě přísahali nepravdu.” “Byl Jsi tím, jemuž přísahali?” “Ano.” “Nedopustili se tedy hříchu, neboť jsi nevěřící.” “Ah. Jestliže tedy moslim křivě přísahá křesťanovi, je mu to dovolené a nedopouští se rouhání?” “Je to tak, jako by vťibec nepřísahal.” “A na mně žádáš, abych tvé přísaze věřil. Hle, do vlastní sítě jsi se zapletl. Zříkám se svého lidumilného návrhu, který jsem ti chtěl učinit.” “Jsme tedy spolu hotovi?” “Ještě ne. Mám pro tebe jinou nabídku.” “Nuže?” * “Propustíš nás na svobodu všechny tři a za to ti vydám fakira el fukara a tvého otce. Ostatní zajatce vydám reisovi effendina.” “Jaká to zpupnost,” zvolal vztekle. “Tento ďaur je v naší moci a mluví tak, jako by nám uděloval rozkazy. Proč tě vlastně nerozdrtím?” “Protože nemťižeš.

Zemřu-li, zemře tvťij otec Ještě horší smrtí, než jaká mně byla souzená.” “Víš to tak přesně?” “Ovšem. Vím všechno. Dal se strhnout zlostí a vyklopil pravdu, jak budu tebou mučen - zvolna, zvolnoučka. Zařídil jsem se podle toho: pťijčka za oplátku. Nevrátím-li se v určitou dobu ke své četě, značnou bez prťitahťi muka tvých bojovníkťi a pak dojde na tvého otce, který bude divákem toho, co ho čeká. Mohu-lí ti dobře poradit pravím jen, abys neplýtval časem.” “Kdy se máš vrátit?” “To nemusíš vědět. Čím rychleji se odhodláš, tím menší nebezpečí hrozí tvému otci.” 245 “Tedy vás tři mám propustit za dva? Spočítal jsi to dobře?” “Ovšem. Počítal jsern správně, neboť tento Abu en Nil nenáleží do mého vyjednávání. Nevěděl jsem o něm a on také za nic nezodpovídá.” “Jak vysoko se ceníš sám?” “Při tomto vyjednávání jsem jen číslicí. Dva muži proti dvěma. Kormidelník není předmětem mého jednání.” “Tvťij návrh je pevný, nezvratný a poslední?” “Ano.” “Povím ti tedy svťij protinávrh. Vydáte všecky zajaté bez výjimky a za to propustím kormidelníka a jeho vnuka.” “Ajá?” “Zťistaneš u nás.” “Veliký je, Alláh, nezměrný a nekonečný. Obdařil tě moudrostí, před níž bych se vrhl v pokoře na kolena, kdybych se již na zemi neválel.” “A tvá moudrost nemá vťibec hranic, neboť - - nekončí a nezačíná yťibec, nemajíc začátku. Kterak bych tě mohl propustit? Rozpomeň se na všechno, čeho jsi se již proti mně dopustil. A tam leží muž, jehož jsi usmrtil!” “Usmrtil? O tom nevím.” “Věru, usmrtil jsi ho. Již se nehýbe.” “Není možné. Bude jen v mdlobách. Podrobte ho prohlídce.” “Nemáme na palubě hekima - - ale - - ty jsi přece effendim a všichni cizí efiendi jsou lékaři. Jsi-li jím také, vyšetři ho sám.” “Jsem spoutaný.” “Kdybych ti dal uvolnit ruce, pokusil by ses o útěk.” “Ne.” “Kdo ti mťiže dťivěřovat? Máš sílu a zručnost.” “Mám, ale myslíš, že mám chuť skočit do Nilu a potýkat se s krokodýly? A kdybych byl sebe odvážnější, neopustil bych své zajeti bez svých dvou druhťi. Mťižeš mi uvolnit ruce a jakmile toho muže prohlédnu, dám se zase spoutat.” “Dobrá. Ale podržím ti u hlavy nabitou bambitku, a jakmile vykonáš jediný podezřelý pohyb, stisknu spoušť.” 246 Lodníci přinesli toho muže ke mně a rozvázali mi ruce. Kdybych chtěl svťij slib porušit, mohl jsem zcela snadno provést odvážný kousek, jenž by nám znamenité prospěl. Muž, jenž přede mnou ležel bez pohybu, měl v opasku nťiž. V jediném okamžiku jsem se je mohl zmocnit a přeříznout si pouta na nohou. V druhém okamžiku jsem mohl popadnout Ibn Asla. Měl sice bambitku, avšak v rozčileni ani nenatáhl kohoutek. Nemířil na mne, držel zbraň ve svislé pravici. Mohl jsem ho popadnout a strhnout skokem do kajuty, vedle níž jsme leželi. Než by se ostatní vzpamatovali, byl bych se ho zmocnil dokonale a mohl jsem pak diktovat podmínky, jaké by se mi zlíbily. Dal/jsem však slib a musel jsem mu dostát, ač jsem byl přesvědčený, že každý z těchto darebťi od Ibn Asla až do posledního plavčíka by vťiči mně porušil i sto nejsvě-tějších přísah. “Nuže?” tázal se, uzřev, že jsem prohlídku skončil. “Pozbyl jen vědomí?” “Pozbyl vědomí, bohužel je však už nenabude. Ano, stává se tak, jedná-li člověk nerozvážně a raďuje-li se z toho, mťiže-li tvorťim k božskému obrařzu stvořeným vytrhávat nehty.” “Nuže,-je mrtev?” “Mrtev. Jeho kleště již nedonuti člověka ke zpěvu. Nevím určitě, zdali .byl poraněný mým kopnutím, anebo se zabil neobratným dopadnutím. Překousl si jazyk, což mu nikdo neporoučel a zlomil si vaz.” “Alláh kerim. Jsi jeho vrahem.” “Já? Bťih chraň. Jeho vrahy byli dva jiní lidé, totiž ty a on sám.” “Ty jsi jím byl, neboť jsi ho kopl. Množíš” počet svých

zločinťi a budeš za to pykat. Nemysli, že tě propustím.” “Musí zemřít,” řekl nadporučík dťirazně. “Zemřu a se mnou zemře tvťij otec, fakir el fukara a sedmdesát lidí. Nezapomeň na to.” “Nezapomeň ty,” zvolal Ibn Asi zuřivě, “že jsem dosud vyslechl jen tebe a že také ještě vyslechnu Orama. To snad poskytne celé záležitosti jiný obrat. Jeho svědectví mťiže být takového rázu, že zbledneš, zachvěješ se 247 a spustíš skuhrání o milost. Rád bych je slyšel. Ale nechť tomu již bude tak či jinak, nepropustím tě.” “Obětuješ tedy svého otce?” “Necht zemře. Žil již dlouho a není mi k potřebě. Po tobě jsem se pídil, nemoha tě dopadnout a za tebe bych obětoval deset otcťi. Vběhl jsi mi do rukou a tyto ruce tě pevně sevřou, aby tě již nepropustily. Z nich se vyroní poslední krťipěj tvé krve zároveň s posledním vzdechem. Odvlečte ty psy, pryč z mých oči do podpalubí. Zavřete je do přístěnku, spusťte závoru a postavte tam stráž.” Chopili se nás a vlekli nás po palubě k podlodnímu otvoru. Tam nás svrhli ze stupňťi, neohlížejíce se, dorazíme-li dolťi se zdravými kostmi. V podpalubí byla tma. Popadli nás a vlékli dále, aniž jsem mdhl rozeznat zdali na záď nebo na příď. Pak jsem zaslechl skřípot dřevěné závory, nikoliv železné. Byli jsme kamsi vtlačení, dveře bouchly, závora znovu zaskřípěla, pak se ozval jakýsi drsný hlas: “Mnoho a mnoho žvanění s těmi psy. Jednal bych stručněji. Nťiž do žeber. Nechť je Alláh spálí. Kdo zde zťistane?” t “Já,” ozval se hlas, jenž mně byl znám. “Dotírá. Vystřídám tě pak. Zvláštní dohled není vlastně třeba. Jsou spoutání a jak by se ostatně mohli z nokveru dostat?” Chvíli trvalo dunění krokťi, vždy slabší, až .utichlo. Cítil jsem, že ležím na dřevěné podlaze a do uší mně zaléhalo šumění vody. Naslouchal jsem, zdali bych mohl vypozorovat, jsme-li pod přídí či pod zádí, avšak kromě vody jsem neslyšel nic. Byli jsme tedy pod přídí, neboť na zádi bych mohl rozeznat sog, zvuk peřeje, kterou rozráží lodní kýl. Leželi jsme v suchu a nebyli jsme tedy vržení až na dno. Abú en Niivypustil z úst jakousi slabiku. Přerušil jsem mu však hned zbytečné řečnění.

Bylo nyní hlavní věcí orientovat se a bylo třeba zjistit i nejmenší šelest. Za chvíli jsem slyšel zvenčí tiché tápání a plížení, které se zase vzdálilo a znovu se vrátilo. Pak bylo zlehka zaklepáno na dveře, avšak jen tak, že bylo slyšet sotva na čtyři až pět krokťi. Mlčeli jsme. Bylo zaklepáno znovu, silněji a silněji a poněvadž jsme stále mlčeli, ozval se šeptem lidský hlas: 248

“EfTendi, slyšíš mne?” “Slyším,” pravil jsem. .Postavil jsem se dobrovolně na stráž. Chceš mne zničit?” “Zničit?-Kdojsi?” “Mluvil jsem s tebou v Hegasi.” Ah. Zcela neočekávaně nám, z hluboké temnoty vysvitla vzdálená hvězdička naděje. Sotva znatelná ovšem, jen tak dosud něco jiskřivého, avšak záleželo jen na tom, ten paprsek zachytit, aby se zvětšil v hvězdu prvého řádu a vyvedl nás z temnot. Byl tu chlapík, který měl - strach a myslel, že zapomenu ve zlosti nebo úzkosti na daný slib a vyzradím, co mě včera prozradil. Jeho obává mi přišla zrovna vhod. Kdyby Ibn Asi věděl, co všechno ten muž řekl, nešetřil by ho. Byl by ho nejspíš dal svázat a hodit přes palubu krokodýlťim. Spoléhal jsem dosud, kdyby se mi jinak nic nezdařilo, na svou tělesnou sílu. Ustavičným napínáním zápěstí, pohybem dlaní a svrašťováním předloktí bych jisté uvolnil uzel silného provazu z palmového lýčí, jímž byly mé ruce na zádech svázané a dalším napínáním bych i provaz natrhl anebo jej také o některou hranu * prodřel a zpřetrhal. Ostatní by se již také nalezlo. Pohodlnější však zajisté bylo použít příležitosti, která se mi právě na-skytovala. Bázlivý strážce nám mohl dát nejen ostrý nástroj, nýbrž i informace, nutné k pozdějšímu útěku. Přiblížil jsem se zvolna ke dveřím a tázal jsem se rovněž šeptem: “Slyšel jsi a viděl, že mně chtěli vytrhnout nehty z prstťi?” “Ano, effendi.” “A víš, co proti nám mají v úmyslu a jak se nám bude dařit?” “Zemřete trapnou smrtí.” “Pak však zahyne Abd Asi se všemi svými také.” “Oh. - Ibn Asi dopustí, aby jeho otec zemřel, Jen když tebe mťiže umučit.” “Co tomu říkají bojovníci?” “Některým nezáleží na osudu druhťi, mnozí si však přejí, abyste byli propuštěni,

bude-li daná svoboda těm, které jste zajali. Jsou někteří členy téchže rodin a rodťi.” 249 “Který náhled má většinu?” “Nemohu dosud říct, ale prosím tě pro milost Alláhovu, abys neříkal Ibn Aslovi nic z toho, o čem jsme včera hovořili. Dal by mne vrhnout do bahna mezi krokodýly.” “Je mi tě líto, ale nemohu tě šetřit.” “Nemťižeš? Alláh kerim. Nemťižeš? Nechceš vykonat skutek milosrdenství, ač jsi křesťan?” “Křesťan miluje svťij život právě tak Jako moslim.” “Nemťižeš se již zachránit prozrazením našeho hovoru.” “Mýlíš se. Řekl jsi mi mnohou věc, kterou mohu použít.” “Slíbil jsi však, že o tom pomlčíš.” “Pokud si vzpomínám, týkalo se to jen jediného předmětu. -Ale i ten slib nemá váhu, neboť jsem ti jej dal v předpokladu, že budu považován za toho, za něhož jsem se vydávat chtěl. Stalo se však jinak. Tvá sdílnost je mou poslední dťiležitou zbraní.” “Ó, Alláh. Ó, proroku. Jsem tedy ztracený.” Umlkl a já ovšem mlčel také. Bylo třeba vyčkat dojmu mé hrozby a dojem se dostavil v kratší době a větší síle, než jsem očekával. Po dvou minutách klepal muž znovu a tázaf se: “Poslyš, effendi. Což kdybys mohl uprchnout?” “Hm. Bylo by to výhodné i pro tebe, neboť bych nebyl nucen zmiňovat se o tobě.” “Ale je to nemožné, naprosto nemožné. Jste spoutaní a bude zde ustavičně stráž. A pak - kdyby ani to nebylo -jak byste opustili loď?” “Jiné starosti nemáš?” “Nemám, ale tyto stačí. Jste spoutaní pod stráží na lodi uprostřed řeky/ “Eh - to by nám všechno nevadilo. Potřebujeme jen malé pomťicky z ochotné ruky.” “To je velmi nebezpečné, eíFendi.” “Ne - aspoň ne pro toho, kdo by nám byl nápomocen. Nikdo nezpozoruje to nejmenší.” “A co by musel učinit takový pomocník?” “Dvě věci, obě stejně snadné a nijak nebezpečné. Především by mně podal ostrý nťiž s hrotem.” Nastala pomlčka. Chlapík uvažoval, rozvažoval a pak pravil: 250 “Dostaneš nťiž.” “Kdy?” “Jakmile skončíme rozmluvu. V zadním podpalubí je bedna plná nožťi a jiných nástrojťi, jejichž je na lodi ustavičně třeba. A co žádáš ještě?” “Spolehlivý pokyn, víc nic, Dáš-li mi jej a nťiž, vykonal jsi všechno, co si přeji a slibuji ti,, že se o tobě nikomu nezmíním.” “Taž se tedy. Odpovím ti podle pravdy, neboť - - ticho, - někdo přichází.” Stupně zavrzaly. Kdosi sestoupil do podpalubí, zastavil se a zažehl světlo, jehož zář pronikala štěrbinami v pažení, z něhož byl sestavený přístěnek.

Vedro Súdánu vysušilo pevné fošny přístěnku, takže se rozestoupily, poskytnuvše místo štěrbinám, z nichž měla některá šířku hřbete nože. Hned jsem měl na mysli dřevěnou závoru. Pátral jsem po ní a vypátral jsem ji. Byla upevněná uprostřed dveří a byla dobrý loket dlouhá a jistě čtyři coule široká. Spočívala mezi dvěma fošnami a zakrývala nejširší štěrbinu ze všech. Srdce mi radosti zabušilo. Kdybych nasadil hrot nože do štěrbiny, mohl jsem závoru zvolna posunovat tak dlouho, až se úplně odsune. Toto všechno jáem vypozoroval ve dvou nebo čtyřech vteřinách, a jíž stál onen příchozí u dveří. Posunul závoru a otevřel. Ibn Asi. Věru, vzácná návštěva. Měl v ruce hliněný kahan a posvítil sobě - i mně. Ležel jsem na znak a přimhuřoval jsem oči, aby myslel, že jsem oslněný - zatím jsem však dobře prohlížel naše zátiší. Bylo nízké jako holubník, dva lokte vysoké, tři lokte široké a tři lokte dlouhé. Kromě nás, tichých nájemníkťi tu nebyl nikdo. Nikde nic - ani hřebík, ani háček - nic, naprosto nic. “Nuže, jak se ti to zde zamlouvá?” řekl otrokář. “Ukaž pouta. Podívám se, zdali nepovolila.” Postavil kahan, prohlížel mé provazy a spokojeně pokyvoval. Byl jsem spoutaný tak pevně, že mi nabíhaly žíly, jakmile jsem zaťal pěsti. “Přemýšlel jsi ještě o svém nádherném návrhu?” tázal se. Neodpovídal jsem. 251 “Anebo mi chceš řict, kdy uplyne doba, kdy jsi očekávaný?” “V té chvíli, kdy přijdu.” “To potrvá na věky, neboť psi, k nimž náležíš, tě už nikdy nespatří. A ty,” poručil strážci, dobře hlídej a kdyby tito šakalové spolu šeptali, vezmi bič a přetáhni je.” Sebral kahan a zamkl. Na stupních kahan zhasil, postavil jej někam, jak jsem poznal podle šramotu a vystoupil na palubu. Náš spojenec se teprve za dlouhou dobu odvážil k novému klepání. “Odešel a jsme bezpečni, effendi,” šeptal ustrašené. “Chceš ještě něco vědět?” “Pověz, jaký je tento přístének a k čemu se jej užívá.” “Je to sidžn el bariji, vězení lodníkťi, v němž jsou provinilci vázaní do kozelce.” “Kde máte .noclehárnu?” “Zde - v tomto prostoru, nebo také v podpalubí, nemá-te-li otročí náklad.” “Museli bychom projít tedy

řadami spáčťi?” “Ano.” < “Hm; To je zlá věc.” “Mužstvo je večer na břehu. Jde spát až později - obyčejně po večeři v tu dobu, jako včera.” . “Znáš majeh es Saratin?” “Velmi dobře. Stavíme tam často, chceme-li se skrýt.” “Kde vlastně je tento chobot?” “U levého břehu proti osadě Kvaua. Vchod je úplně zarostlý, takže jej nenalezne nikdo, kdo jej dobře nezná. Jakmile však loď od něho vnikne, je úplně zakrytá stromovím, převislými větvemi, křovisky a popínavými rostlinami.” “Tam vás bude očekávat Oram, jezdec, jehož jsme spatřili?” “Ano.” “Kdy asi dorazíme do toho majeh?” “Ještě před pťilnocí, poněvadž se usilovné vesluje a pracuje žerděmi.

Odpoledne se loď plaví podél ostrova Mohaabileh a jakmiíe nadejde večer, připlujeme ke Kvaua.” “Nemohl bys nějak zařídit, abys přišel zase na hlídku, až dorazíme do onoho račího chobotu?” 252 “Mohu snadno. Ale chcete snad uniknout, až budu na stráži?” “Ne. Tím bychom tě uvrhli do zkázy. Prchneme později, až budeš vystřídán, ale ještě v době, kdy budou plavci na břehu. Jakmile by se uložili v podpalubí, bylo by pozdě. Máš snad mezi svými druhy nějakého nepřítele, hodně zlého darebu, jehož nemťižeš vystát?” “Oh

- několik!” “Zařiď to tak, aby tě takový člověk vystřídal na stráži. Čím horší bude, tím lépe, neboť bude ztrestán, zdaří-li se náš útěk. A - hlavní věc. Podívej se, kde jsou naše zbraně, bez nichž nemohu odejít.” “Ibn Asi dal přenést tvé zbraně i zbraně ben Nila do své kajuty. Považuje je za svou kořist.” “Pozoruj tedy, zustanou-li tam anebo budou-li přenesené na jiné místo. Musím to vědět. Vyřídíš-li všechno k mé spokojenosti, obdaruji tě ještě kromě toho, že tě neprozradím. Bylo nám ponecháno všechno co máme v kapsách, což je pro nás zlým znamením, vlastně dťikazem, že nás Ibn Asi nehodlá propustit a domnívá se, že mu nemťižeme ujít. V posledním okamžiku, dřív než Opustím loď, uložím pro tebe dárek na nějaké místo, které mně dříve označíš.” , “Chceš-li mí něco darovat, effendi, ulož to pod schťidky, které odtud směřují na palubu. Není bezpečnější skrýš na celé lodi. Leží tam několik starých palmových rohoží. Zastrč to pod ně.” “Dojdi si pro to hned, jakmile zmizíme, aby tě nikdo nepředešel.” Jak se dozvím, že jste odešli? Nikdo přece nesmí nic zpozorovat.” “Dám ti znamení. V okolních lesích se potulují stáda kočkodanťi. Slyšel jsi už někdy zuřivé broukání takové opice, byla-li některou svou družkou vyrušená ze spánku?” “Slyšel.” ‘ > “Dobrá. Ten zvuk nebude lodníkťim nápadný. Abys však věděl, že zvuk vychází z mých úst a nikoli z opicích, budu jej opakovat třikrát, nejdříve zkrátka a s pomlčkou a pak teprve zdlouha. Jakmile jej zaslechneš, Jdi na palubu a seskoč do podpalubí. Dárek nalezneš pod ro-hožemi.” 253 “Eflendi, přeji si z celého srdce nalézt jej, jak proto, abych jej obdržel, tak i proto, abych měl jistotu, že se ti útěk zdařil. A co vykonám ještě?” JRád bych věděl, jakou zprávu přinesl Oram. Uznávám ovšem, že je nemožné zvědět to, poněvadž snad již nebudeme na lodi, dřív než Oram své poselství skončí.” “Snad bych vám mohl aspoň něco o tom říct?” “Kde a kdy?” “Zde.” “V přítomnosti jiného strážce?” “Ano. Budu se tvářit, jako bych to vyprávěl jemu. Ihned odejít, jakmile přistaneme, nemťižete. Oram bude však vyprávět hned. Dozvím se to.

Váš hlídač mi bude vděčný, přijdu-li mu to říct. Aspoň uslyšíte, co s ním mluvím a dozvíte se, čeho vám třeba.” “To je vskutku dobrá myšlenka. Mťij dárek bude tím větší, čím budu spokojenější. Ted* už nemám, co bych ti řekl. Vím dost a nechci již znepokojovat tvou duši.” Hovor byl ukončen a mťij neočekávaný spolčenec mi přinesl nťiž, dlouhý, ostrý a zahrocený, jaký jsem právě potřeboval,‘abych mohl přeřezat pouta, odsunout závoru a použit jej k útoku i obraně. Jaké štěstí, že měl ten člověk tolik strachu, abych ho nezradil.

Nic na světě nemohlo již zvrátit mé přesvědčení, že budeme do pťilnoci na svobodě. Mťij spojenec byl na stráži celou hodinu. Pak byl vystřídán. Odpoledne mi napadlo rozhlédnout se, mají-li také vnitřní stěny přístěnku štěrbiny. Musel jsem se ovšem vztyčit, což se konečně po slušné námaze podařilo. S prohlídkou jsem byl včelkou spokojen. Poněvadž loď neměla náklad, neponořovala se příliš. Vnější lodní stěna v místech, obyčejně ponořených pod hladinou a nyní vyčnívajících nad vodu, byla vysušená žhavými slunečními paprsky. Smťila vytekla účinkem tepla z dužinových štěrbin, obnažujíc koudel, jimiž byly vycpané. Zachytil jsem rukojeť nože předními zuby a mohl jsem jeho hrotem vytáhnout tolik koudele, že jsem posléze mohl štěrbinou vyhlédnout a zajistit si jakýsi přehled. Tato okolnost mohla být výhodou, zvláště večer. Zatím jsem poznal, že vlečný člun je dosud na řece a že kromě vesel má také na malém stožáru plachtu, kterou nadou-254 vál vítr. To ovšem bylo možné jen při velmi dobrém a trvanlivém větru, jinak by se člun, poněvadž byl při-Pjatý lanem, snadno překotil. Večer přišel Ibn Asi znovu, aby se podíval na naše pouta. Považoval však jen mou maličkost za nebezpečnou, neboť provazťi bez Nila a kormidelníka si nepovšiml. Nťiž nezpozoroval, poněvadž jsem jej uložil do nejzazšího koutku, kde dřepěl starý Abu en Nil, maje stále hlavu sklopenou. Nepoužil jsem nťiž do té chvíle, neboť jsem určitě očekával, že Ibn Asi ještě přijde. Opřel jsem se po jeho odchodu o vnější stěnu a pohlédl jsem štěrbinami, z nichž jsem vytáhl koudel, na řeku. Džesiré Mohabileh jsme již dávno minuli a zanedlouho jsme museli plout podél osady Kvaua. Stíny levého břehu se již prostíraly po celé šířce řečiště na zna-mění, že slunce zachází. Měl tedy nastat velmi záhy večer a poněvadž jsem už nic nemohl vidět, uložil jsem se k ben Nilovi. K osmé hodině večerní podle našich hodin přišel na hlídku náš spojenec. Pohovořil s námi jen stručně. Své smýšlení nezměnil a řekl nám, že po něm přijde člověk, jemuž by ze srdce přál, aby byl za náš útěk řátině potrestaný.

< -Kdy dorazíme do Račího chobotu?” tázal jsem se. “Brzy po skončení mé hlídky,” pravil. “Hodí se to vý-bomě pro tvťij záměr, effendi. Pťijdu hned s ostatními na břeh a přihodí-li se něco neočekávaného, mohu vám dát výstrahu. Vaše zbraně odpočívají dosud v kajutě Ibn Asla na dřívějším místě.” Zvolna uplynula hodina, pak byl vystřídán. Po jeho odchodu jsme navzájem šeptali. Náš strážce to zaslechl, otevřel dveře a švihl dovnitř několikrát bičem, avšak pro nízkost prostoru se nemohl rozpřáhnout. Uštědřil mi několik “ďaurťi”, za něž se mu mělo vbrzku dostat mého zvláštního uznání. O něco později se nad námi rozlehly velitelské výkřiky, slyšeli jsme vrzání lan, skřípění dřeva a rány na strop. Stahovali plachtoví a skláněli stožár. Majeh byla tedy nablízku. Pak nastalo znovu vrzání a skřípění, tentokrát silných žerdí s dvojitou rukojetí, které se opíraly o brleni paluby. Nuže, loď již byla vlečená z hlavního řečiště do majeh. 255 Vztyčil jsem se a vyhlédl jsem. Byla úplná tma, takže jsem ani nerozeznával oblohu. Nokver asi zarejdoval pod to neprťihledné, přirozené loubí stromťi, keřťi a popínavých rostlin. A náhle se rozlila všude kolem záře. Na břehu plápolala hranice a u ní stál muž, jenž volal: “Sem, ke mně. Vrhněte lano. Připnu Je ke stromu.” Kotvy tedy nespouštěli. Nebylo to patrně třeba na tiché vodě v chobotu. Stačila jim lana, jedno na přídi, jedno na zádi, jimiž se dal nokver přitáhnout ke břehu. Pak již stačilo, jakmile byla příď zachycená, spustit žebříky, aby mužstvo sestoupilo na břeh. Stěna, o níž Jsem se opíral, byla obrácená ke břehu, takže jsem mohl aspoň poněkud pozorovat, pokud štěrbina stačila. Ostatní jsem si musel jen domyslet. Jakmile byla loď připevněná, sestupovalo mužstvo. Očekával jsem, že tak učiní též Ibn Asi, že však ještě vykoná povinnou návštěvu našeho vězení. Spustil jsem se tedy na podlahu a sotva jsem ulehl jako dříve, zasténaly stupně, zaplál kahanec a zaslechl jsem otrokářovu otázku: “Nuže? - Vše v pořádku?” “Ano,” odpovídal hlídač hřmotně, “psi něco štěkali, ale mťij bič je záhy upokojil,” “Dobře. Jen jim pořádně nalož, ozvou-li se.” • Pak otevřel dveře, posvítil si na mne, prohlížel pouta a pravil, sešklebív tvář: “Promluvím nyní s mužem, jenž byl ke mně vyslaný a váš osud bude pak rozhodnut. Připrav se. Tvá muka počnou již dnešní večer.” “Mluvíš jako dítě,” odpověděl jsem. “Na mém osudu nemťižeš změnit nic. Bylo již rozhodnuto o mně bez tebe.” Ibn Asi se zasmál, volaje: “Strachem se ti pomátl rozum, avšak za hodinu budeš zpívat Jinak.” Přirazil závoru, zhasil lampu a odešel. Vztyčil jsem se, vyhlížel jsem štěrbinou na břeh, kde zatím již posekávali třtinu a rákosí, aby získali místo pro tábořiště. Bylo zažehnuto několik ohňťi. Neviděl jsem je sice, pozoroval jsem však, jak přibývalo světla a jak se ukládaly a měnily stíny větví. 256 Nadešla chvíle, abychom vyklouzli z pout. Vystrčil jsem nohou

nťiž z kouta, převalil jsem se a uchopil jej rukou. Ben Nil se obrátil na břicho, vlastně na bok zády k mému hřbetu, takže jsem mohl ostřím pojíždět po jeho poutech. Musel jsem pracovat zvolna, spíše jako pilou než jako nožem, abych ho nepořezal, nebo nepobodal. Nebyla to snadná práce. Ruce hocha se záhy uvolnily. Pak se chopil nože a rozřízl nejdříve provazy na svých nohou. Pak přeřezal má pouta a vyprostil posléze z provazťi svého děda. Všechno bylo vykonáno za úplného ticha a bez šelestu, takže strážce nic nezaslechl. Ted* jsme už jen čekali, jakou novinu přinese náš spojenec. Zatím jsme protahovali údy, krčili a napínali svalstvo a šlachy, abychom nabyli křepkosti a přivedli krev do oběhu. Asi za pťil hodiny zavrzaly stupně a v zápětí jsme slyšeli hlas: “Škoda, že nemťižeš nahoru a na břeh. Taní se vypravují zajímavé věci.” “Eli,” promluvil náš strážce, “sám šejtan vnukl poručíkovi myšlenku postavit mne právě teď do této díry. A co se děje?” • “Nevěřící mluvil pravdu. Naši druzi byli,zajatí a osm z nich bylo ubito pažbami asakerťi.” “Alláh nechť zahubí havěť reise effendina. Ale tento proklatý effendi pomstě neujde. Jak vlastně ušel Oram? Patrné nebyl vťibec zajatý.” “Byl, ale askari ho špatně svázal. Před úsvitem se mu podařilo pouta prodřít o suchou haluz, pak se proplížil k velbloudťim, vzal jednoho a ujel. Pustil se k džesiré Hassaniah, aby nám všechno oznámil, ale zmeškal o pťil hodiny.” “Proč nepřišel přímo k tábořišti? Proč objížděl sunutový les a hnal se za námi proti proudu?” “Nemohl jinak. Spatřil asakery reise effendina, kteří se blížili k našemu včerejšímu ležení. Naši druzi nebudou dopraveni do Chartumu, jak se pťivodně myslelo, nýbrž do Hegasí, kde mají asakerové vyčkat příchodu effendiho.” “Nesetkají se s ním už nikdy. Myslím, že se Ibn Asi vynasnaží, aby naše hochy zachránil.” 257 “To se rozumí. Jdu vyslechnout, o čem se rozhodne.” “Počkej. Nechtěl bys za mne převzít stráž? Dám ti za to-” “Ani mě nenapadne,” přerušil ho náš spojenec. “Stál jsem zde již dvě hodiny.” Stupně zavrzaly - odešel. Dostál svému slibu a to, co nám oznámil, jsem si vysoce cenil.

Proto jsem mu také slíbenou odměnu hned připravil. Byl to sice darebák, ale pomohl nám a musel jsem tedy dostát slibu. Nesměl mne, “ďaura”, považovat za ničemu a podvodníka sobě rovného. Ostatně i jinak nám rozmluva poskytla znamenité výhody.

Odsunování závory nožem by jistě vzbudilo jakýsi šramot, třeba nepatrný a strážce jej mohl snadno zaslechnout. Mimo to se opíral o dveře právě u stěžejí, takže nám byl na překážku při otvírání dveří. Kdybych je prudce vyrazil, byl by stál strážce za nimi a nemohl bych hned k němu, takže se mohl aspoň okamžik bránit a dovolávat se pbmoci. A takový Sudánec, má-li strach, umí křičet strašně. Tyto nevýhody byly za rozmluvy odstraněné. Muž, aby mohl druhovi lépe rozumět, popošel několik krokťi ke stupňťim, dpustil své nebezpečné stanoviště u dveří. A zatím co se bavil s naším spojencem, zarazil jsem hrot nože do štěrbiny a posunoval ji ode dveří. Vskutku, skřípělo to, avšak strážce to neslyšel. Odsunul jsem závoru, pootevřel jsem dveře a vyklouzl. Ben Nil se plížil za mnou. Abu en Nil šel v “zadním voji”. Abych jim uvolnil cestu, musel jsem postoupit, takže jsem stanul těsně za strážcem, právě když svého druha žádal o převzetí stráže. Jakmile ten zmizel od otvoru, obrátil se hlídač a narazil na mne. V tom okamžiku jsem ho popadl za hrdlo a stiskl. Donucen nedostatkem vzduchu, náhlým strachem a mým tlakem, klesl hned na podlahu, byl spoután vlastním opaskem a fez, jejž měl na hlavě, jsem mu vstrčil do úst. Ben Nil a jeho děd jej zavlékli do našeho vězení a zasunuli za ním závoru. Zatím jsem postoupil ke stupňťim, sáhl jsem do kapsy a vyňal jsem z váčku tolik, kolik jsem mohl postrádat a vložil jsem odměnu pro našeho spojence pod rohože. Pak jsem velmi zlehka vystoupil na stupně, aby neza-vrzaly a vyhlédl jsem na břeh. 258 Výjev> JeJz jsem spatřil, naplnil mé srdce znamenitou náladou. Okolnosti se ani nemohly utvářet příznivěji. Ohně, planoucí na břehu rozšiřovaly zář, která částečně osvětlovala také palubu. Loď byla úplně opuštěná. Nikde nebylo človíčka a proto jsem pokynul druhťim, aby mne následovali. Vystoupivše na palubu, plížili jsme se po podlaze ke kajutě pro zbraně. Nebyla sice osvětlená, avšak hmatáním jsme rychle nalezli, co jsme potřebovali. “Co teď?” tázal se ben Nil. “Je nebezpečné sestoupit po žebříku.” “Ano. Popadli by nás za límec, dřív než bychom dostoupili na břeh,” pravil Abu en Nil. “Jiná cesta není. Nejlépe učiníme, nesestoupime-li. Mťižeme skočit přímo mezi ně. Uleknou se a než se vzpamatují, vezmeme nohy na ramena.” “Mohou se mé staré nohy odvážit takového skoku?” “Neměj strach,” chlácholil jsem ho. “Ani neseskočíme, nýbrž sešplháme - a to do člurtu, který visí nad vodou při boku od břehu.” “Alláh. To je nápad. Ale - nebude to možné.” “Proč by ne?” • “Protože člun bude zavěšený na zádi, ozářený ohněm. Nemťižeme do něho.

Spatřili by nás.” “Doufám, že je zavěšený na přídi. Byl přece na vodě, a jakmile bylo zabočeno do chobotu, bylo asi vlečné lano zcela prostě stočené rumpálem a člun zdvižen. Vždyť bylo třeba svinout plachtu a sklonit stožár, což byla značná práce při soumraku, takže ani nebyl čas, aby byl člun přenesený na záď. Pojďte za mnou uvidíme.” Plížili jsme se k přídi, přidržujíce se boku odvráceného od břehu. Poněvadž byli otrokáři na protější straně a v nižším postavení než my, mohli jsme se vztyčit a dívat se přes obrubu.

Vskutku. Člun visel na přídi na tak silném laně, že se mu mohl nejtěžší člověk bezpečně svěřit. Byl úplně ve stínu, takže jsme neviděli, jsou-li uvnitř vesla, doufali jsme však, že je veslaři zanechali na místě - aspoň jsme je nikde na palubě neviděli. Něco světlého se válelo na dně. “Co je to?” ozval se ben Nil. “Plachta,” pravil jsem. “Byla za plavby napjatá na 259 stožáru. Patrně tam nechali také stožár, což by bylo výhodné, neboť bychom se nemuseli příliš namáhat veslováním.” > Byli jsme poblíž malého předního stěžně, kde jsem spatřil toho dne zrána svazek pochodní z palmového lýčí, jakých se užívá při plavbách po Nilu při nočních příležitostech. Přikradl jsem se ke stěžni. Sebral jsem jich několik, vrátil jsem se k obrubě a vhodil je do člunu. “K čemu ty pochodně?” tázal se ben Nil. “Později se dozvíš. Již jsme otáleli dost dlouho. Do člunu. Sestup první, za tebou tvťij děd a já třetí.” Přehodil si ručnici, přestoupil obrubu, aby se sešplhal po laně. V tom okamžiku jsme zaslechli has Ibn Asla: “A přineste také džbán rakl.” Raki, toť arak, lihovina připravovaná z rýže, která je moslimťim dovolená. Rozkaz nám prozradil, že několik mužťi, nejméně však dva, jdou z břehu na palubu. Obrátil jsem se a v skutku - již kráčel jeden z nich po žebříku a za ním druhý. “Rychle,” zašeptal jsem kormidelníkovi. “Dosud nás nespatřili.” ” Přikrčil jsem se, abych nebyl hned předmětem jejich pozorování. Ale Abu en Nil musel přes obrubu a příchozí ho zajisté spatřili. A v tom se za nimi objevil třetí muž. První z nich kormidelnika spatřil a mne snad také a pochopil okamžitě situaci, stanul, obrátil se a řval: “Vzhťiru, na \oď\ mužové. Zajatci se vyprostili. Prchají!” A již se řítil dopředu a druzí dva za ním. Setrval jsem přikrčený, abych neprozradil, co mám vlastně za lubem. Jakmile se přední muž ke mně přiblížil na tři kroky, vymrštil jsem se a narazil pažbou svého těžkého med-vědobijce tak prudce na jeho prsa, že odletěl a svalil se. Druhého, jenž na mne napřahoval ruku jsem udeřil přes hlavu, padl hned. Třetí se zatím také přiblížil, chytřeji a prozřetelnéji. Stanul a vytrhnuv bambitku, vystřelil na mne. Uskočil Jsem v přikrčení. Vyhnul jsem se ráně. Tím jistěji zasáhla však má pažba v příští vteřině jeho hlavu a srazila z na palubu. Všichni tři dosud řvali z plna hrdla. Náhle umlkli. Zdola na ne volali, pak už křičel kde kdo, chvátaje k lodi. Nastala tlačenice, pro nás výhodná, než přesto všechno 26O mohlo být pro nás pozdě již v okamžiku. Po třetím rozmachu pažbou jsem se obrátil. Abu en Nil již zmizel. Skokem jsem byl na brlení, zachytil se lana a sešplhal do člunu. Pak jsem popadl nťiž a zajel jím do lana - v tom se již nad námi rozkřikl Ibn Asi: “Kde jsou? Hledejte je. Usmrtili zase tři našince. Nevidím je nikde. Uskočili do mé” kajuty, psi. Za nimi. Rychle, rychle.” Otrokáři se hrnuli na záď, zatím co jsem lano přeřízl a člun odstrčil od nokveru. Vesla ležela podél bokťi člunu. Posadil jsem se ke kormidlu a šeptal jsem: “Posaďte se a připravte tiše vesla. Ibn Asi netuší, kde jsme.

Především se hleďme dostat z dosahu jeho zraku, pak ať už střílí, jak chce. Tiše a prudce zaveslovat.” Děd i vnuk uposlechli. Zatočil jsem kormu napříč, takže zoban člunu svíral s bokem nokveru pravý úhel. Jinak jsem veslovat nesměl, chtél-li jsem setrvat ve stínu,

jejž nokver od břehu osvětlený vrhal na vodu. Jakmile jsme dorazili do náležité vzdálenosti, kázal jsem zastavit. Na břehu nebylo ani človíčka. Všichni, všichni do jednoho vpadli na loď, aby nás hledali. Vzduch se tetelil výkřiky a voláním, takže nebylo rozumět slova. Patrně již nalezli v šatlavě svázaného strážce. Pak náhle ticho. Nemohli si vysvětlit, jak jsme mohli tak úplné zmizet. Radili se asi, neboť pobíhání po palubě ustalo. Vzdáleni asi na třicet člunových délek a dobře zastínění, jsme mohli rozeznávat jejich ozářené postavy. “Nyní bys mohl napodobit opičí křik,” pravil Abu en Nil. “Zanechám všeho napodobování,” řekl jsem, neboť promluvím přímo s Ibn Aslem.” “Poznají po hlasu, kde jsme. Mnozí z nich mají ručnice. Je sice tma, avšak spuslí-li střelbu, mohou nás náhodou zasáhnout.” “Zmýlím je.” Obrátil jsem se nikoliv k lodi, nýbrž proti proudu a přiložil vyduté dlaně k ústťim a volal jsem jako hlásnou troubou, odděliv jednotlivé slabiky: “Ibn Asi. Ibn Asi. Pojď si pro nás.” Vysoký a hustý pobřežní les, téměř se dotýkající vody, vyvolal ozvěnu, jako by bylo voláno z jižního cípu zálivu. Mťij hlas se vracel velmi zřetelné. 261 “To je on, pes z čubky zrozený,” rval Ibn Asi. “Tam jsou, nad námi ve vodě. Zmocnili se našeho člunu.” Současně jsme pozorovali, že běželi všichni na příď, odkud jsme vzali člun. “Ano, máme člun,” volal jsem, “a začínám zpívat podle tvého přání.” “Slyšíte ho? “Slyšíte?” křičel všecek rozběsněný. “Uprchli nám i s člunem. Tam. Nahoře. Palte, mužové.” Výstřely padaly na jihozápad, kdežto náš člun směřoval přímo k jihu. Spoléhaje na místní ozvěnu, obrátil jsem se proti východu, smál jsem se hlučně do dlaní a volal znovu: “Špatně střílíte. Kde nás to hledáte?” Ozvěna přenášela zvuk právě z opačné strany. Otrokáři se obraceli a Ibn Asi rozkazoval: “Nejsou ríahoře, nýbrž dole. Palte. Palte.” Uposlechli ho, ovšem zase bez úspěchu. Obrátil jsem se znovu na jihozápad a houkaje do dlaní, smál jsem se potupně. Střelci se kvapně vraceli na příď. “Je ve spojení s ďáblem,” křičel Ibn Asi. “Věděl jsem, že má spojení s ďáblem. Má šejtana v těle i na jazyku. Již je zase nahoře.” Dosáhl jsem, co jsem měl v úmyslu. Zmýlil jsem je a mohli jsme bez obavy pokračovat v plavbě, což nebylo výkonem zrovna snadným. Nikdo z nás se nevyznal v tomto zálivu. Kde vlastně byl z něho východ, krytý bujnou bahnitou vegetaci? Neměl jsem o něm ani potuchy a moji druzi rovněž. Mohli jsme si představit jen jeho přibližný směr. Veškerá tato říční ramena, s téměř stojatou vodou jsou obývaná krokodýly a více na jih také hrochy. Račí chobot byl u levého břehu Nilu - to bylo všechno, co jsme věděli. Na štěstí znal Abu en Nil dokonale hlavní řečiště a na mťij dotaz, jakým směrem teče Nil nad osadou Kvaua, odpověděl: “Tok směřuje na severozápad.” “Pokusme se tedy ten směr nalézt. Veslujte zvolna,” pravil jsem, zabočiv kormou ještě víc od nokveru, téměř až k protějšímu břehu, pak jsem pustil člun nalevo a rozhlížel se po obloze. Obloha se nám nad hustým loubim jevila jen jako 262 úzký pruh, stále se zužující, až konečně úplně zmizela. Lesní loubí se nad námi uzavřelo. “Vesla k bokťim,” velel jsem. “Musíme být již blízko prťilivu. Snad objevíme proudění, necháme-li člun volně splývat.” “To je nebezpečná věc,” mínil kormidelník. “Narazíme-li a překotíme-li se, budeme pohlceni krokodýly.” “Nenarazíme nikde.” Zažehnul jsem pochodeň, podal jsem ji ben Nilovi, aby ji připevnil na zobanu. Bylo mi již úplně lhostejné, zda Ibn Asi světlo spatří. Při záři pochodně jsme zpozorovali, že jsme pod sunu-tovými stromy, které stály na dva lokty ve vodě, jak jsme vesly změřili. Zde tedy nebyl prťiliv, jejž jsme hledali. Přirazivše k silnému sunutovému kmeni pustili jsme několik listťi po vodě. Pohyboval se, byly unášené vodou. Pustili jsme člun volné za nimi, nalevo od dosavadního směru. Voda byla stále hlubší a hlubší, takže jsme ani spuštěným stožárem nenarazili na dno. A také jevila zrychlený pohyb, ale kruhovitý. “Bloudíme,” tvrdil ben Nil. “Musíme zpět.” “Nikoliv,” odporoval jeho děd, “plujeme správně. Voda se točí v kruhu, poněvadž poblíž proudí hlavní tok Nilu, je však pokrytý rostlinami, takže tu není vlnobití. Musíme tudy prorazit.” Prorazit. Ale kde a kudy? Rozhodně nejdříve přímo. Po obou stranách byly stromy, jejichž koruny byly spletené popínavkami všeho druhu, rostoucími od kmenťi vzhťiru a od vrcholťi dolťi a tvořícími přirozený houpavý most nad vodou. Tam, kde se ten most zvedal nad hladinou nejníž nalevo od nás, byly jeho obloukovité guirlandy na mnoho místech potrhané. Ukázal jsem tam a pravil jsem: “Tudy prorazil nokver, když byl vlečený. Chopte se vesel. Aspoň se o to pokusíme.” Zaměřili jsme k tomu místu. Oblouky rostlin visely však nad námi mnohem výše, než jsme se zprvu domnívali. Zcela snadno jsme se proplavili a náhle jsme měli les za sebou a široširé řečiště starého veletoku před sebou. Vysoko v nekonečnu se pnula tmavomodrá obloha, plná hvězd. 263 “Alláhovi budiž dík,” zvolal kormidelnik. “Již mne jímala smrtelná úzkost. Kdybychom nenalezli prťiplav, byl by nás lid Ibn Asla znovu polapil.” “Nemožné,” pravil jsem. “Kdybychom nenalezli prfi-plav, byli bychom přirazili ke břehu a pak by nás Ibn Asi těžko hledal, těžko nalezl a velmi těžko chytal. Takto je to ovšem lepší. Jsme svobodní a máme volnou plavbu k reisovi effendina.” “Kde ho hledáš? Myslíš, že bude po proudu někde u džesiré Hassaniah?” “Musel bych být vševědoucím, abych to věděl. Především nutno plout co možná nejrychleji.

Jaký máme vítr?” “V těchto místech a v noci je obyčejně jižní.” Zkoušeli jsme u břehu mírně znatelný vánek a zjistili jsme, že je příznivý. Proto jsme vztyčili stožár a vytáhli plachtu. Poněvadž kormidelnik byl z nás nejstarší a nesměl se příliš namáhat, postoupil jsem mu nyní své místo na zádi a chopil se vesel s ben Nilem. “Mám zarejdovat do středu proudu?” tázal se Abu en Nil. “Nikoliv zcela.” “Přec ne? Máme tam plnější vítr.” “Pravda, ale mťižeme také propást reise effendina.” “Myslíš tedy přece, že se nyní plaví proti proudu?” “Nemyslím. Spíš mťiže odpočívat u břehu. Ale nechť je již kdekoliv, zajisté je na stráži. Proto jsem vzal z nokveru pochodně. Přeji si, aby nás viděl a zavolal, abychom se s ním neminuli.” “Prosím tě tedy, abys mí dovolil veslovat podle mého zdání. Znám dráhu, kterou dodržují loďaři a také pobřežní místa, kde zastavují a odkud pozorují řeku.” Nemohl Jsem jednat moudřeji, než mu ponechat vťili. Jen kdybych věděl, kde reise effendina hledat. Jistě zjistil, že už mu ptáci uletěli. Jistě mluvil s lidmi násilně zastavené lodě a věděl, kterým směrem má pátrat po u-prchlících. Měl jsem za to, že se vrátil s celou posádkou rychlým pochodem do Hegasi a vstoupil na svou dahabiji, aby se plavil na jih. Jestliže se tato myšlenka shodovala se skutečností, mohli jsme se s ním setkat na cestě, nebo k němu dorazit tam, kde zvečera zastavil. To místo ne-264 mohlo být daleko od toho, kde zastavila loď, k niž patřil Abu en Nil. Naše noční plavba byla ovšem rychlejší, než plavba nokveru za dne. Měli jsme trojí pohon: spád řeky, vítr a vesla. Člun byl ovšem veliký, těžký a nemotorný. Menším člunem bychom splynuli po proudu mnohem rychleji, než přesto všechno jsme byli od okamžiku, kdy jsme z Račího chobotu vyrazili, za necelou hodinu proti osadě Kvaua. Tato helle, víska, byla tehdy vládním skladištěm na Bílém Nilu. Byly zde značné zásoby obili, rťizných potravin a předmětťi a každá na jih plující loď se zde zásobovala nutnými potřebami, které byly odtud čím dál na jih tím dražší. Přirazivše ku břehu, tázali jsme se harise el mišrá, přístavního hlídače, viděl-li tudy plout loď reise effendina. Odpověď jsme dostali zápornou, načež jsme se plavili k severu, usilovně veslujíce. Noc na Nilu. Jaká látka pro básníka. Ale moje nálada při tom byla prožlukle málo básnická. Spal jsem celou řadu nocí velmi málo, byl jsem strašně unavený a ještě k tomu jsem musel - veslovat. A ben Nil? Bylo mu Jako mně. Myslím, že občas vesloval s očima přimlmutýnia, v polovičním spánku. ‘ Starý Abu en Nil jevil stejnou zamlklost jako my. Abych zaplašil poněkud dřímotu, která mne co chvíli brala, tázal jsem se ho, proč mlčí. Stařec si vzdychl a odpověděl: “Nejsem unavený, effendi. Jen starost mne olupuje o dobrou náladu. Vyhnul jsem se krokodýlťim a padám do drápťi lva. Jsem uprchlíkem. “Ah. - Strachuješ se reise effendina?” “Zajisté. Byl jsem tehdy na es Semeku zatčený a byl bych jistě neušel trestu, kdybys mi nepomohl k útěku. A nyní kormidluji přímo do rukou toho přísného pána. Je mí zatěžko vyslovit prosbu, ale - effendi, propusť mne raději na svobodu. Dovol mi, abych na vhodném místě opustil člun -” “Nechceš se vrátit na svou loď?” “Dřív než k ní dorazím, budu zajatý.” “Ale jsi přece samotný, bez peněz, bez

velblouda, bez koně, beze zbraně. Co si počneš? Kam dojdeš? Vysílený, vyhladovělý - -” 265 “Ben Nil, mťij vnuk, pťijde se mnou.” “Ne,” pravil jinoch. “Jsi otcem mého otce a je příkazem Alláhovým, abych tě ctil a miloval jako otce. To také činím. Ale jsem také sluhou tohoto effendiho, jemuž jsem povinen poslušností.” “Ó, synu syna mého. Kdo by si toto pomyslel? Chceš zapřít krev, která ti proudí žilami? Chceš bojovat proti zákonťim, které jsou hluboko pohroužené v prsou a srdci každého člověka?” “Ne, ne. Synovskou lásku k tobě a věrnou oddanost k mému effendimu lze velmi snadno a úspěšně sjednotit. Není třeba opouštět člun. Znám effendiho. Vezme tě jistě do své ochrany.” “Nemťiže.” “Nepochybuj o tom. Mťiže.” “Totiž aspoň chci,” podotkl jsem. “Nemusíš se ničeho obávat, Abu en Nile. Reis effendina ti odpustí minulost.” “Ó, effendi, kdyby to byla pravda. Jak bych mu za to děkoval. Nejsem člověk zlý, jak se snad jevím.” “Vím a yěděl jsem to. Proto jsem ti také pomohl k útěku.” “Nikdo mne již také neuvidí na palubě otrokářské lodi.” “Věřím ti a proto se za tebe u reise effendina přimluvím.” “Effendi, kapeš vonný balsám do rány, kterou jsem vlastnímu svědomí zasadil. Jestliže mně reis effendina odpustí, mohu i sám sobě odpustit. Pak se již nemusím ničeho obávat, mohu se ukázat všem lidem dobré vťile a vrátit se do své otčiny bez obavy, beze strachu, že mne mstitel odtrhne od rodiny.” “Upokoj se. Pravím ti, že ti bude odpuštěno, že bude vše zapomenuto.” “Věřím ti a dťivěřuji. Zachránil jsi mne již dříve a nebral bys mne k reisovi effendina, kdybys nebyl přesvědčený, že tak mťižeš učinit, aniž rni uškodíš. Co mu však odpovím, otáže-li se mne, jakým zpťisobem jsem tehdy mohl utéct?” “Nepřelhávej ho. Řekni mu pravdu.” “Rozhněvá se na tebe?” “Neobávej se. Ostatně mu prokázal již i tvťij vnuk znamenitou službu a již k vťili němu vyhoví reis tvé prosbě.” 266 Abu en Nil se upokojil a tim také byla jeho zamlklost zažehnaná.

Ulehčilo se srdci, které bylo závažím jazyka a stavidla výmluvnosti se zvedla. Vyprávěl nám za plavby rťizné příhody svého života, příhody, které by stačily na celý román. Zažil toho vskutku tolik, že měl nevyčerpatelnou zásobu látky k vyprávění po celou noc naší bludné plavby.

KAPITOLA IV BÍLÁ VELBLOUDICE Zajímavý hovor, jejž jsme ustavičně navazovali za noční plavby po proudu, nesměl ovšem oddalovat naši pozornost od účelu plavby. Rozhlíželi jsme se a zastavili jsme též několikrát, když fantastický stín břehu vykouzlil našim zrakťim přeludný obraz korábu. Byli jsme však vždy zklamaní. Ponenáhlu jsme spálili všech šest pochodní, které jsem vzal na Ještěrce Ibn Asla a konečně jsme se plavili ,bez světla. K ránu vítr zmohutněl a tím se také rychlost člunu podstatně zvětšila. Rozumí se, že jsme neveslovali bez u-stání, neboť bychom podobnou námahu nevydrželi. Jakmile jsme se dostali do dobrého proudu, odpočinuli jsme si. Asi o páté hodině z pťilnoci jsme doveslovali k místu, kde včerejšího dne kotvila Ještěrka. O něco výš proti proudu přistála loď, na níž kormidloval Abu en Nil. Nebyla tam. Vystoupili jsme na břeh, kde jsme včera s otrokáři tábořili, doufajíce, že tam někoho zastihneme. Vrátili jsme se však zklamaní do člunu a pustili se dále do Hegasi, rozumujíce asi takto: Nezastihneme-li tam reise effendina, tedy jsme ho za noční plavby minuli, nebo se celá vládní výprava vrátila do Chartumu. V tom případě bylo třeba, abych převzal bezpečnou dopravu naší karavany i se zajatými na svou pěst. Přiblíživše se k Hegasi, spatřily jsme z dálky “nalé světlo. Hvězdy již pohasínaly, takže to světélko mohlo vycházet jen z některé lodi, které odpočívala při mišrá. 268

O něco později jsme Ji rozeznali ostré rysy elegantně stavěné, dlouhé a úzké dahabije, jakož i tři dozadu nakloněné stěžně. Poznal jsem loď. Byl to Sokol, Jehož jsme hledali. Světlo se kmitalo ve svítilně zavěšené na hlavním stěžni. Pustili jsme se ovšem přímo k lodi a byli jsme jsme zpozorovaní, neboť dřív než jsme přirazili, ozvala se z paluby výstraha: “Člun po proudu - Přibočit napravo.” Z pouhého žertu, jsem pokynul starému kormidelníkovi, aby pustil člun víc na záď, což ovšem vzbudilo dojem, jako bychom výstražnému rozkazu nehodlali vyhovět. Odbočili jsme poněkud, ale již volala hlídka: “Stťij, nebo střelím.” A zároveň se ozval poplašný zvon pronikavými údery. V pťil minuté oživla paluba Sokola - všude se zahemžili vojáci při brlení s ručnicemi. Provádět žerty již nebylo radno, proto jsme zakormidlovali přímo k lodi. • “U přídě přistát a chovat se tiše,” velela hlídka. Poslechli Jsme. Nad námi nastal Ještě čilejší ruch a zakrátko se ozval výkřik: “Komu náleží člun?” Po hlase jsem poznal reise efliendina. Nechtěje, aby mne poznal, zašeptal jsem odpověď ben Nilovi a jinoch za mne volal: “Ještěrce.” Reís effendína něco zamumlal, zaslechnul odpověď tak neurčitou a volal pak podrážděně. “Na palubu, všichni.” Bylo zřejmé, že již věděl, že loď, která krátce před jeho příjezdem opustila džesiré Hassaniah, byla Ještěrka a doufal tedy, že o ní dostane podrobnější zprávy. Na jeho rozkaz bylo zažehnuto několik svítilen.

Úmyslně jsem vybídl kormidelníka, aby vystoupil první z nás po provazovém žebříku, jejž nám z paluby spustili a stařec poslechl, neprohlédnul mťij úmysl. Sotva stanul na palubě, slyšel jsem emíra: “To je první! Ale - stťij. Tato tvář je mi povědomá. Kdo je tento muž? Jářku, patrone, kdepak jsme se vlastně už viděli?” Abu en Nil se zalekl toho uvítání tak, že mu odpověď usnula v hrdle. 269 “Nemýlím-li se příliš, jmenuješ se Abu en Nil. Přiznej se hned.” “Ano, effendi,” zaskuhral ustrašeně kormidelník. “Ah - A viděli jsme se posledně v Gizeh?” “V Gizeh - ano effendi.” “Nazývej mne emirem. Víš velmi dobře, že jsem tak jmenován a nemťižeš-li se rozpomenout, přispěje tvé paměti kurbadži. Nemýlím-li se, byl jsi tehdy kormidelník na dahabiji es Semek, kterou jsem konfiskoval.” “Emire - - -” “Zatkl jsem celou posádku, ty jsi mi však upláchl. Budiž mi dnes dvojnásob vítán. Těším se, že bude dohoně-no, co bylo tehdy zmeškáno. Svažte chlapa a do podpalubí s ním!” “Ne, ne, emire, nesvazovat,” bědoval stařec. “Nejsem tvým nepřítelem a přišel jsem dobrovolně.” “Dobrovolně. - Hleďme. A má hlídka byla nucená hrozit vám střelbou. Již zase lžeš. Kde je tvá loď, Ještěrka

-tuším?” “V majeh es Saratin.” “Neznám. ‘Co tam provádí?” “Skryla se před tebou.” “Má zlé svědomí. Co chtěla u džesdiré Hassaniah?” “Zajmout tvou loď.” “Mou - loď - zajmout. - Tedy také mne?” zvolal. “U všech ďáblťi, chlapíku, ty jsi upřímný, svrchovaně upřímný. A kdo je reisem té Ještěrky, která mne chtěla zajmout?” “Není tam reise, neboť její majitel, Ibn Asi, velí sám.” To jméno přes všecku svou stručnost vyvolalo mohutný dojem. “Ibn Asi. Ibn Asi,” opakovali někteří s přízvukem údivu, a sám emir jej vyjádřil hovoře: “Slyším dobře? Ibn Asi - pravíš? Ten otrokář je tedy na palubě Ještěrky. Ah - již mně svítá. Tento ničema mě činil nástrahu, pravda? Okamžitě se přiznej.” “Tak jest, emire, uhodl jsi. Ibn Asi se rozhodl, že tě upálí petrolejem s celou posádkou a lodí.” “Alláh kerim. - Samo nebe mně vnuklo myšlenku nedťivěry. Ejhle. Bylo vskutku prozřetelné, že jsem zvolil pochod po souši. Ah

- proto tedy plavaly sudy v řece. Vy-270 pravíme se odtud hned, a ty mne doprovodíš do toho Račího chobotu. Mne spálit. Mou loď a celou posádku. Abys měl ponětí, jaká tě čeká večeře, dám ti k snídani okusit baštonádu. Aziz. Přivaž mu nohy k rahnu a vyplať mu dvacet Aziz. Jeho miláček, jeho pravá ruka, mladý, mlčenlivý a zasmušilý muž, jenž uměl číst velitelovy myšlenky a jemuž se ve dne v noci po boku houpal hroší bič, ustavičně připravený k exekuci. Abu en Nil byl již obdivovatelem jeho umění na es Semeku a proto zvedl obě ruce a křičel: “Ne - ne - žádnou baštonádu - nedej mne bít, emire. Jsem úplně a naprosto nevinen.” Zároveň se ben Nil vyšplhal po žebříku, vyskočil na palubu, přistoupil k eríiirovi a pravil: “Nedej ho bít, emire. Ublížil bys mu. Je to mťij děd a neobelhal tě.” “Cože? Ty zde? Ben Nil? Jak to, že přicházíš ve společnosti tohoto otrokářského kormidelníka?” “Nebyl jsem nikdy. Kormidloval jen na lodi otročnické, nikdy však nesloužil otrokářťim. Mťij eflendi ti potvrdí, totéž.” “Tvťij efiendi? - A kde je?” “Nedaleko,” zvolal jsem, překročiv brlení. Na palubě se ozvaly hlučné výkřiky překvapení. Emir o krok ustoupil, upřel na mne svťij jasný zrak tázavě a

nechápavé, pak ke mne přistoupil a zvolal: “Eflendi, ty zde? Jaké je to překvapení. Zdraví jste se vrátili z území Fessara. Na mé srdce, a dej se obejmout!” Jeho radost byla tak veliká jako upřímná, těšila mne a lichotila mi. Pak se ke mně hrnul nadporučík, poručík, starý onbaši a vojáci, vítajíce mne a tisknouce mi ruce. Šel jsem zkrátka z ruky do ruky a trvalo dlouho, než mne všichni uvítali. Poslední se ke mně tlačil dlouhý, hubený chlap vychrtlých, ano, nekonečných končetin a hřímal na mne jako skrze hlásnou troubu: “Effendi, ó, effendi. Má duše překypuje slastí, mé srdce puká rozkoší, že tě mé oko opět vidí, zdravého. Ty’s mně chyběl jako mladá žena zamilovanému manželi. Bez tebe byl mťij život temný jako zazděné ohniště, do něhož se 271 pohlíží shora jako do děravé boty, která byla navlečena na nepravou nohu. Nikdo se o mne nestaral, nikdo nepečoval o mťij zármutek, nikdo nedbal mých slov. Má udatnost zmizela nečinnosti, má hrdinnost vysychala zahálkou Jako dehtová skvrna na mém oděvu pod paprsky ranního slunce. Nyní však mne zachvacuje nová slast, má odvaha, obratnost a statečnost znovu vzrťistají a třpytí se všemi barvami jako obrovská, krásná mydlinová bublina, která vzrťistá pod nejjemnějším dechem úst—” ,A praská, nic nevykonavši,” přerušil ho ben Nil za hlučného smíchu vojákťi. Podal jsem dlouhánovi ruku a spěšně jsem ustoupil, neboť mne chtěl sevřít do své kostlivecké náruče až příliš dťivěrně. Myslím, že by mne Jeho dlouhé ruce stačily obejmout dvakrát. “Nebylo-li té dbáno,” pravil jsem, “pak jistě jsi to zavinil sám.” “Effendi, zase mne neuznáváš, jako tak často?” odpovídal mi Selim vyčítavě. “Byl jsem poctivým podílníkem tvých strasti a trampot, byl jsem všem tvým druhťim zařícínt příkladem, ano vzorem, jehož mistrností ovšem nedosáhnou za celý život.”

.Jen pokud jde o jídlo,” ozval se kdosi mezi asakery. “Jinak nedělal nic. Jedl, pil, kouřil, spal a nadnášel se, vychloubač.” “Umlkni,” hartusil dlouhán. “Tvá ústa jsou pramenem, z něhož vytékají nezáživné proudy. Měl jsi mne effendi například vidět včera, když jsme se plavili k Hassanovu ostrovu, abychom schytali otrokáře. Vzrťistem jsem převyšoval všechny a v srdci mém planul žár dychtivosti po boji, jakému by neodolala nikdo z lidí. Jakmile mne otrokáři spatřili, vzali do zaječích. Nezastihli jsme je a jejich loď byla ta tam. Za to mťiže být emir vděčný jen mně.” “Ušetři mne zatím svých zpráv, Selime,” řekl jsem mu. “Je třeba slyšet jiné věci, než často již slyšenou chválu tvé slávy.” “Pravda,” podotkl emir. “Zajisté se přihodily věci dťiležité, že přicházíš místo do Chartumu do Hegasi. A proč přicházíš s kormidelníkem z otrokářské lodi? A kde jsou moji asakerové?” 272 “Vraci se již a přivedou ti zástup otrokářťi z družiny Ibn Asla, které jsme zajali.” “Totiž - které jsi zajal. A z družiny Ibn Asla? Efendi, jsi věru šťastný člověk. Od vadi el Berd až po tu chvíli jsem nezajal ani jedinou duši otrokářskou.” “Raduj se tedy, neboť zítra, nezklame-li náš všechno, padne do tvých rukou sám Ibn Asi.” “Vskutku? Kde je, kde se skrývá?” “V Račím chobotu, jak ti již zvěstoval Abu en Nil.” “Kde je tento majeh?” “Nad vesnicí Kvaua.” “Až tam jsi pronikl? A proč? Jak tomu mám rozumět?” “Byl jsem již včera, dřív než jsi přibyl, v Hegasi a u ostrova Hassanova. Ibn Asi mne zajal.” “Zajal? Žertuješ, effendi?” “Nikoliv.” “Domníval jsem se, že jsi v západní stepi a ty se zatím potloukáš zde v okolí s Ibn Aslem, po němž stále mamě pátrám.” “To je věc velmi prostá. Dovol, abych ti to vyprávěl, avšak poruč svému mužstvu, aby zachovalo klid. Je pro nás účelné, nezví-li nikdo v Hegasi, co se zde děje a na čem se uradíme, neboť Ibn Asi zde má vyjzvědače. Na příklad zdejší šejk el beled je jeho spolčencem.” “Mor na něho. Mťižeš to dokázat?” “Ovšem. Věděl, že ti zde strojí Ibn Asi nástrahu a ještě mu v tom pomáhal neboť otrokářskému askarimu, který zde střežil břeh, poskytoval k jízdám koně, aby byl Ibn Asi o tvém příjezdu rychle uvědomen.” “To je ti všechno známé? Zmírám dychtivostí vyslechnout tě. Pojď se mnou do kajuty. Počkej však. Tohoto starého kormidelníka dám spoutat a vrhnout do vězení.” “Nečiň to, emire. Je dobrým a poctivým mužem, jehož doporučuji tvé přízni. Vysvětlím ti to. Ponech ho u ben Nila a rozkaž, aby byli oba nasycení a napojení. Nepojedli jsme od včerejšího jitra - -” “Máš tedy také hlad. Pojď, dostaneš všechno, co si tvé srdce přeje.” “Požádal jsem ho, aby dal zhasit všechna světla mimo svítilnu na hlavním stěžni a vešel jsem s ním do jeho nádherně zařízené kajuty. Aziz, jeho miláček, nás obslu-273 hoval a kladl nám na stolečky, co zásoby poskytovaly. Také několik lahvi vína se objevilo, neboť emir byl emancipovaným vyznavačem proroka a neuznával jeho zákazy v tomto směru. Vyprávěl jsem za jídla a možno uhodnout, že mně emir naslouchal napjatě. Nevydržel sedět a raději vstal, chodil kajutou a často mou zprávu přerušoval velmi dťiraznými výkřiky. Neměli jsme ovšem tolik času, abych mohl vypravovat podrobně, jak to vlastně bylo třeba. V celku jsem byl hotov se všemi událostmi v necelých deseti minutách, sotva jsem však skončil, vyptával se mne na rťizné podrobnosti. “Nikoliv tuto chvíli, emire,” pravil jsem. “Čas je odměřený, je drahocenným a nenahraditelným bohatstvím. Je nutné se odtud vypravit dřív, než vzejde úsvit.” “Kam, jak a kdo?” “Vsedneme do člunu, na němž jsem se připlavil k tobě, totiž já, ty a ben Nil, a poveslujeme chvíli proti proudu. Za plavby u’ povím všechno. Spřádám záměr, k jehož provedení nezbytně patří, abys šel se mnou. Vlastně bychom neméli mít u sebe nikoho, poněvadž však jsem zemdlený a nemohu požadovat, abys vesloval, nechť nás doprovodí dva lodní či tvého korábu.” “Dobrá. Jsi tajnťistkářem, jak vidím, ale ježto vím, že nic nečiníš bez dťivodu, pťijdu s tebou. Kdybys to nebyl ty, nýbrž jiný člověk, nešel bych, neboť bych se domníval, že jsem lákán do nějaké nástrahy, kterou na mne líčí Ibn Asi.” “Vyměň však svťij skvělý stejnokroj, nebo aspoň kabát, za skromnější oděv.

Čím méně budeš při svém návratu zpozorován, tím snáze se zdaří náš záměr.” Vysvlékl kabát a natáhl tmavý burnus. Zatím jsem zastrčil do kapes několik soust do zásoby pro sebe a ben Nila. Pak jsem se vypravili. Na východě se objevil první mdlý zásvit jitřenky, když jsme odrazili od Sokola. Dva lodníci veslovali. Seděl jsem vedle ben Nila proti emirovi, jenž byl velice vzrušen. Netrápil jsem ho dlouho zvědavostí. Za volné plavby podél levého břehu jsem mu vysvětlil všechny podrobnosti své zprávy. Mohl jsem bez poškození svého záměru zodpovědět všechny jeho dotazy, a těch bylo vskutku 274 mnoho, neboť jsme dorazili až k té pobřežní třtinové mýtině, u níž Ještěrka předevčírem kotvila, dřív než jsem jeho zvědavost plně uspokojil. Přistáli jsme, vystoupili a přešedše břeh, posadili jsme se pod veliký sunutový strom. Lodníkťim bylo poručeno, aby se vrátili pěšky do Hegasi a dali se cestou co možná nejméně spatřit. Pozdravili a šli. Reis effendina se však tázal udiveně: “Stáváš se stále záhadnějším. Nevrátíme se člunem k lodi?” “Vrátim se s ben Nilem, ty však nikoliv.” “Proč? Mám snad běžet pěšky?” “Ano. Později ti povím svťij dťivod. Především bych rád věděl, co vlastně soudíš o všech těchto událostech.” “Především žasnu a divím se. Eflendi, jsi vskutku člověk “Dovol, emire,” přerušil jsem ho. “Co soudíš o mně, je tu věcí zcela vedlejší.” “Zachránil jsi nám všem život, zachránil jsi mi loď a nemťižeš tedy požadovat, abych mlčel - -” “Abys o tom pomlčel v tuto chvíli? Ano, o to tě vskutku prosím. Čas je příliš drahocenný. Musíme se zaměstnávat nutnějšími věcmi. Myslím, že se tentokrát chceš zmocnit Ibn Asla opravdu.” “Zdali chci. Alláh je mi svědkem, že ho ještě dnes nebo zítra - - -” “Ne, nepřísahej. Člověk není vladařem a,správcem události. Nepatrná chyba, bezvýznamná náhoda - a nastane zmar nejlepšího záměru. Jak myslíš, že ho polapíš?” “Zcela jednoduše. Poplavím se do Račího chobotu a poženu na něho útokem.” “Ibn Asi již není v Račím chobotu. Jsem přesvědčený, že zakrátko po našem útěku opustil majeh a to ze dvou dťivodťi. Předně se tam již necítil bezpečný a za druhé chvátal, aby svého otce a své vojáky vyprostil z mého zajetí. Jistě se plavil za námi po proudu k Hegasi.” “Tedy mu vyrazíme vstříc - - -” “Abysme ho vťibec nespatřili a minuli,” přerušil jsem ho. “Prohledáme každý koutek břehu.” “Ano, a zatím co budeme pátrat, pustí se pochodem po stepi a přepadne mou karavanu.” 275 “Tak rychle to nedokáže.” “Proč ne? Přece ví, - že ho hledáš a že jsem se nejdříve rozběhl k tobě, abych tě přivedl do Račího chobotu. Použil noci, aby opustil své přístaviště a pokud možno dorazil nejdále po proudu. Ukryje se někde v chobotu, celému světu neznámém, zanechá tam několik lidí, aby střežili

u-krytou lod’ a požene se proti mému hloučku asakerťi.” “Ano, to se mi také zdá podobným pravdě. Je třeba vypravit proti karavaně četu vojákťi, aby jí dala výstrahu a chránila ji. Rozumí se, že ty mé vojáky doprovodíš.” “Ano. Pojedu s ben Nilem vstříc karavaně, zatím co ty položíš Ibn Aslovi nástrahu.” “Proč bychom proti němu netáhli společně?” “Protože bychom se ho tam nezmocnili. Je nyní se svými lidmi nad námi na řece a máme tedy náskok. Přijde za námi a narazí na naší stopu. Bude upozorněn, vyčeni-chá nebezpečí a práskne do bot.” “Chce-li však vysvobodit svého otce, pustí se za námi a přepadne nás.” “Ani mu nenapadne. Jeho vlastní bezpečnost je mu drahocennější než život otcťiv a životy všeho jeho lidu. Je bídák nejhrubšího zrna. Přesvědčil jsem se o tom a řekl jsem ti to již. Ano, snad by uměl nařídit svým pochopťim, aby nás přepadli, avšak postará se již velmi chytře, aby nám nepadl do rukou. Pro své bezpečí obětuje kde koho. Anebo, což je také pravděpodobné, použije nějaký uskok, který by nám všem byl nebezpečný, Ježto bychom o něm neměli potuchy.” “Podle toho tedy nechceš, abychom ho předešli v pochodu. Mluv tedy. Mám ho pustit napřed, aby přepadl naši karavanu? Mohli bychom přijít pozdě.” “Karavana by nebyla v takovém případě ohrožena ne-musila by se ničeho bát, neboť k ní zatím přibudu a postarám se o vhodní opatření. Ibn Asi by ji nemohl znenadání přepadnout, třeba by chtěl. Mťij záměr směřuje však jinam.” “Nuže, mluví” “Dosáhl jsem již často chytrostí snazšího a úplnějšího vítězství, než kdybych se spoléhal jen na moc a sílu. Zažil jsi to již sám. Dovolíš-li, použiji tentokrát rovněž podobný trik a jsem přesvědčený, že se vše zdaru” 276 “Mnoho slov. Dosud nic nevím. Co chceš vlastně učinit?” “Nuže, snad vis, že vítězství je snadnější pro toho, kdo zná dobře bojiště. Umí-li vojevťidce zavést nepřítele na takové místo, kde je o jeho uvítání postaráno, připadne mu obyčejně vítězství i když jeho síla je menší. Vytáhneš-li do širé stepi, nevíš, kde se s otrokáři srazíš a jaký bude prtiběh i výsledek boje. Abychom tomu zabránili, ohlédneme se dříve po místě, kde bychom Ibn Asla mohli vyčkat.” “Je pochybné, přijde-li tam za námi.” “Přijde. O to se postarám.” “Máš snad už na mysli určité místo?” “Mám, a to velmi vhodné. Takové místo musí ovšem být co možná v tom směru, odkud přijde výprava se zajatými a kam tedy Ibn Asi odtud potáhne. Nejvýhodnějším takovým místem je džebel Araš Kol. Byl jsi tam už někdy?” “Pětkrát. Propátral jsem okolí Arašských skal křížem . krážem.” “Nemusím tě tam tedy tajně provázet, abych ti ukázal rozlohu, kterou mám na zřeteli. Jsou tam dva* bahnité choboty, které souvisí s hlavním tokem Nilu a bočním ramenem. Severnéjší chobot je větší a delší než jižní. Znáš je?” “Zajisté. Velký chobot se jmenuje majeh el humma, chobot zimničný. Jméno jižního chobotu neznám.” “Zimniční bahnisko jsem pojal do svého záměru. Táhne se daleko do skal a přiléhá k nim. Je třeba čtyřhodinového pochodu, aby se jeho délka změřila. Uprostřed se utvořil záliv, jenž vniká mezi skaliska, vyniká značnou hloubkou a je pokrytý třtinou omm suffah. Jeho hlubší břeh hustě zaríistá vysokými a listnatými gafulovými stromy, balsamodendrony, které mně byly svým vzrťistem nápadné. Neviděl jsem dosud nikde tak vzrostlé gafuly.” “Znám je dobře. Jejich silná vťině naplňuje celé okolí, takže smrad vycházející z bahniska je snesitelný. Chodec tamtudy pronikne pohodlně, kdežto jezdci na velbloudu musí jednat opatrně. Skaliska vnikají do bahna, spadajíc srázně, téměř kolmo. Pruhy skal vnikají do chobotu, jenž vniká zase úzkými zálivy mezi skály. Mezi vodou a pevni-277 nou je úzká pěšina, posetá velkými balvany, které se utrhávají ze skalních stěn a někdy znemožňují velbloudťim pochod. Tato pěšina kolem zálivu zavinila již mnohou nehodu a proto se také nazývá darb el musibi, cesta neštěstí.” “Tak je. A bude také Ibn Aslovi cestou neštěstí.” “Jak ho tam chceš vlastně přivábit?” “Nevím dosud. To všechno bude záviset na poměrech. Stezka neštěstí je na západním břehu. Znáš také východní břeh toho majeh?” “Dokonale.” “Znáš tedy jistě i hustý les hegelikový, jenž se prostírá u jižní zátoky?” “Ano. Lesem je téměř nemožné proniknout, neboť pťida mezi vysokými kmeny je porostlá křovinami nabako-vými.” “Ten les bude naším úkrytem a tábořištěm.” “Naším? Tam vyčkáme příchodu Ibn Asla?” “Ano. A nyní k hlavní věci, emire.

Vyslechni mne pozorně. Jakmile se odtud vrátíš do Hetgasi, radím ti odplout hned, ale především pohovoř se šejkem el beled.” “Ah - oh. S bídným, zrádným psem, kterého strašně potrestám.” “Ano, ale později. Dnes s ním pohovoř velmi přívětivě a dodej si všemožné vzezření, že mu dťivěřuješ. Povíš mu, že pátráš poblíž Hassanova ostrova po otrokářské tlupě, že však jsi po nich neobjevil stopy a byl jsi tedy jistě oklamaný Ibn Aslem, který se podle všeho uchýlil někam k Chařtumu. Proto se rychle vracíš, abys ho tam dostihl a zajal.” “A proč to všechno mám vykládat šejkovi el beled?” “Protože tento zrádce hraje v záměru dťiležitou úlohu. On sám nám přivábí Ibn Asla do pasti, aniž to bude tušit ten i onen. Je jeho společníkem a jistě se s ním setká. Buď přijde Ibn Asi tajně k němu, nebo mu pošle svého vyzvědače, anebo se také vypraví šejk el beled k němu, aby mu oznámil, co od tebe slyšel, takže Ibn Asi bude ukonejšen domněnkou, že jsi se vrátil do Chařtumu.” “A co bude soudit o tobě?” “Totéž, co šejk, kterého nabulíkuji. Vrať se pěšky do Hegasi, a nedej se na cestě nikým spatřit. Aby tě nikdo 278 z dálky nepoznal, žádal jsem tě o výměnu šatu. Jakmile odtamtud odpluješ, přijedu s ben Nilem na člunu - -” “Jak se dozvíš, že jsem již odplul?” “To již ponech mně. Budu se pilně dívat z dobrého ú-krytu. Jakmile přijedu k vesnici, navštívím šejka el beled a vylíčím mu, že se právě vracím z Račího chobotu a řeknu mu, co se přihodilo jak tam, tak i u ostrova Hassanova.” “Povíš mu snad, kým jsi?” “Ovšem. Vždyť by se to stejně dověděl od Ibn Asla. Kdybych mu udal nepravé jméno, nevěřil by ani tomu, co mu kromě toho řeknu. Dám mu najevo všemožnou dťivěru. Šejk el beled je přece veřejným správcem pořádku v dosahu ‘své moci, takže se lze k němu uchýlit se stížností a prosbou o radu. Budu ho zdánlivě žádat o přispění. Odevzdám mu v uschování člun a řeknu mu, že si později pro něj přijdu.” “Přijdeš do Hegasi jen s ben Nilem, ale šejk se dozví později, že jste uprchli tři a že byl s vámi Abu en Nil. Kterak vysvětlíš, že stařec chybí?” “Oh. Stařec spadl do vody, když chtěl z nokveru seskočit do člunu a buď ho pohltil timsa, krokodýl, liebo ho chytil Ibn Asi.” “Ah. A proč ho necháváš u mne? Mohl bys ho přece přibrat na výpravu.” “Nemám pro něho velblouda. Šejk el beled pro mne přechovává jen dva hedžiny a pak je stařec asi takový hrdina, jako nohatý Selim. K vážnému podniku se mi nehodí.” “A co řekneš, kam se poženeš z Hegasi?” “Vstříc mé karavaně. Opustil jsem ji, abych ti dal výstrahu. Přesvědčil jsem se však, že jsi se zachránil bez mého přispění a mohu se tedy pokojně vrátit k zajatým. Ibn Asi, rozvzteklený, že jsem mu ušel, mne bude stíhat a vypraví se proti mé karavaně, aby zajaté osvobodil. Šejk mu však poví, že jsem byl u něho a že jsem se vrátil ke karavaně, čímž ovšem vzejde Ibn Aslovi naděje, že se mne znovu zmocní. Tím spíše zahoří touhou na nás vypadnout a vleze nám do nástrahy.” “Dosud však nevíš, jak to navlékneš, abys ho přivábil do nástrahy.” 279 “Nevěděl jsem, poněvadž však znáš bahnisko neštěstí, vím již. Vyjádřím se vťiči šejkovi takovým zpťisobem, že se Ibn Asi hned rozhodne vypravit se s celou brannou mocí ke skaliskťim Araš-Kolským. Povím mu asi toto: Dosud jsem šetřil životy svých zajatcťi, ačkoli každý z nich zasloužil zemřít. Ale po událostech u ostrova Hassanova a Račího chobotu jsem se rozmyslel jinak. Hrozila mi smrt po strašných mukách. Každý otrokář, jenž mi padne do rukou, zhyne strašnou smrtí a především dám popravit všechny zajaté. Proto vlastně ujíždím ke své karavaně, abych ji zavedl do skal Araš-Kolských. Některé z nich dám hodit do bahniska, ostatní popravím jiným zpťisobem a naposled zemře Abd Asi, zešílí strachem a hrťizou. Jakmile se to Ibn Asi dozví, neboť šejk mlčet nebude, vypraví se k zimničnímu bahnisku, aby tam zajaté osvobodil. Soudíš snad jinak, emire?” “Soudím, jako ty a myslím, že tě tvťij předpoklad nezklame. Jak však pohneš otrokáře, aby zaujal postavení, jež by nám zajistilo vítězství?” “To již spočívá na náhodě. Ibn Asi dorazí ke skalám dříve hež já a rozhlédne se jistě pečlivě po celém okolí, nezná-li je dosud. Má-li jen poněkud bystré smysly, zajisté se chopí myšlenky, aby na mne políčil tutéž past, do které ho chci chytnout, což znamená, že se odhodlá napadnout mne

současně zepředu a zezadu, až dorazím s karavanou na stezku mezi vodou a skalami. Podaří-li se mu to, budu podle jeho náhledu ztracený.” “A vlezeš do této nástrahy?” “Snad, ale jen tehdy, budu-li ho moci strhnout za sebou. Odpluješ z Hegasi a zastavíš se na stejné šířce se skalisky Araš-Kolskými, kde ukryješ loď a dáš ji střežit. S ostatními vojáky se odebereš pochodem k chobotu zimnice a skryješ se na jeho jižním cípu v hegelikovém lese. Tam vyčkáš příchodu Ibn Asla a mého. Je možné, že tě tam vyhledám před hlavním útokem a sdělím ti podrobnosti. Kdyby se tak nestalo, vykonal bys jednoduše rychlý pochod na tu stranu, odkud se ti ozve prudká střelba, neboť porozumíš, že zápasím na omezeném bojišti, ježto přijdu od severu a budu Ibn Aslem napadený z jihu.

Rozumí se, že také otrokáři 28O budou v soutěsce mezi skalami a vodou. Vyrazíš-li rychle z lesa, vpadneš jim do zad. Podaří-li se to, sevřeme je z obou stran a nemohou nám ujít, ledaže vejdou do chobotu, kde by je ovšem pod zrádnými třtinami pohltila hlubina, z níž nikdo nevyvážné.” “Effendi, tvťij záměr je dobrý. Ale přes to nejsem zbaven obav, neboť velíš jen dvaceti mužťim.” “Kdybych potřeboval víc mužstva, dojdu si pro ně k tobě.” “Zbude-li tolik času.” “Ano. Tvá obava není zcela neoprávněná. Uznávám to.” “A druhá také. Musíte střežit zajaté. Kolik mužstva ti zbude pro boj? Je velmi pravděpodobné, že tě nenapadne Ibn Asi jen z jihu. Což kdyby ti políčil nástrahu také na severu? Chceš ho vehnat do křížové palby - což aby mu napadlo připravit tobě totéž?” “O tom jsem Již uvažoval také a považuji za nepochybné, že mi nastrojí nějakou lest, zvláště když na to bude mít čas, ale poněvadž to tuším, není pro mne ta okolnost hrozivá. Vime-li, na kterém místě je podkop, obejdeme ho, nebo se postaráme, aby vybuchl beze škody - předčasně či pozdě. Že však mám vskutku *při sobě o mnoho méně vojákťi než ty, mťižeš mi’ poslat dvacet mužťi na pomoc.” “Kam je pošlu, aby tě zastihli?” “Znám místo, které by se k tomu hodilo. Tábořil jsem kdysi na sevemém výběžku Araš-Kolských skal. Z temene hor se tam do údolí svažuje úzké, vyschlé říční koryto. Po cestě trvající asi pět minut, dorazí chodec k místu, kde se koryto rozšiřuje v malou kotlinu s vlhkým dnem, porostlým hojnými, hustými křovisky - -” “Kittrovými křovisky,” doložil hbitě emir. “Tak je. Znáš to místo?” “Ovšem. Šli jsme kdysi pochodem tím korytem, pátrajíce po vodě.” “Není tam, poněvadž dešťová voda splývá hned do bahnisek a chobotťi. Dno kotliny udržuje jen zbytky bahna, shnilé a nepoživatelné vody, která zavlažuje tót-trové keře. Jsem rád, že to místo znáš, neboť omyl je nyní vylouřený. Pošli mně tam dvacet mužťi.” “Kdy tam mají dorazit?” 281 “Nebylo by dobře, kdyby tam došli o mnoho dřív než já, neboť Ibn Asi by na ně mohl snadno narazit. Shoduje-li se mťij výpočet ze skutečnosti, přijedu ještě, dnes ke své karavaně “Nemožné. Má vykonat pětidenní pochod a dnes je teprve čtvrtý den.” “Považ, že jim utekl Oram, který včera večer Ibn Aslovi oznámil, co se přihodilo. Naši asakerové zajisté uhodli, že se pustil k otrokářovi a proto popohnali velbloudy. Dnes večer urazí čtyři dny svého pochodu a poněvadž jim pojedu vstříc aspoň také na den jízdy, setkám se s nimi -lhostejno, zda o hodinu dřív či později. Ráno se vypravíme přímo k džebelu Araš-Kolu, ale nedorazíme tam, nýbrž utáboříme se na noc ve stepi, neboť nechci podniknout útok v noci, nýbrž až pozítří ráno. Snad tě v noci navštívím. Rozhodně mťižeš ke mně vypravit těch dvacet mužťi, nedojdu-li k tobě do první hodiny po pťilnoci. Mohou se ubírat pochodem podél chobotu a skrýt se v kittrové kotlině, kde je už najdu. Až se k ním přiblížím, zaštěkám třikrát jako hladová hyena a napodobím znovu tento štěkot, jakmile vkročím na okraj lesa. Hlídka, která mne první uslyší, nechť se mi objeví. Tím bych byl se svým vysvětlováním hotov.” “A já se vypravím do Hegasi. V prvé řadě však, effendí, musím ti - - -” “Nic o tom v tuto chvíli, emire. Chceš-li něco oslavovat dlouhými řečmi, nemám proti tomu námitky, ale prosím tě, abys to odložil. Není na to vhodná chvíle.” “Nuže - pťijdu, ale věz, že řeč, o níž jsi se zmínil, tě nemine. Doufám, že při nejbližší schťizce budeme již oslavovat velké vítězství.” “Anebo také nebudeme.” Usmál se, rozloučil se se mnou i s ben Nilem a kráčeje podle břehu, zmizel v sunutovém lese. Vyčkávali jsme, až jsme mohli mít za to, že došel ke své dahabiji, načež jsme vsedli do člunu a plavili se k protějšímu břehu. Uvázavše člun v rákosí, kráčeli jsme po břehu až proti osadě. Skrývali jsme se, abychom nebyli spatřeni. Es Šahin odpočíval dosud při mišrá, houpaje se na vlnách, ale asi za pťil hodiny zvedl kotvy, napjal plachty, zakormidloval do proudu a obrátil zoban proti severu. 282 Vrátili jsme se ke člunu, vyčkali asi čtvrt hodiny a vyrazili pak do středního proudu, kde jsme vztyčili stěžeň a napjali plachtu. Vítr nám nebyl příznivý. Proto jsme se přidrželi břehu a plavili se zvolna k Hegasi. Ben Nil, jsa svědkem mé rozmluvy s emirem, se dověděl o všem. Nebylo třeba dávat zvláštní pokyny. Především bylo třeba zastihnout šejka el beled a věru -nemohlo se nám ani lépe dařit, neboť jsme ho spatřili na břehu, když jsme veslovali k přístavišti.

Vyhlížel velmi zvědavě po řece vzhťiru. Svinuvše plachtu, zabočili jsme ke břehu. Šejk el beled k nám hned chvátal a pozdravoval velmi vlídně: “Sallam alejkum. Proč se vracíte? Domníval jsem se, že se dáte Ještěrkou dopravit až do Fašody. Velbloudy jste mohli vzít až při svém návratu.” “Děkuji ti. Odtud až do Fašody trvá plavba téměř deset dní a tak dlouho jsme se zdržet nehodlali. Málem bychom byli nuceni k takovému zdržení a snad ještě k delšímu.” “Jak to?” Šejk el beled se snažil všemožně zachovat klid a neteč-nost, nemohl však ovládnout své vzrušení. “Povím ti to,” pravil jsem, “ale odstup s námi od břehu. Staly se dťiležité věci, které mťižeme sdělit jen tobě jedinému.” “Naplňuješ mou duši obavou i zvědavostí, pane,” hovořil, kráčeje po mém boku. “Co se mťiže přihodit dťiležitého v tak nepatrném přístavu, jaký je náš?” “Užasneš, až uslyšíš. Znal jsi muže, jemuž jsi pťijčoval koně?” “Podrobně ne. Pravil, že náleží k posádce Ještěrky, jež kotvila u Hassanova ostrova.” “Víš snad, jaká to byla loď?” “Obchodní loď z Beberu, jak pravil ten muž.” “Tázal jsi se ho, jak se nazývá její majitel?” “Proč bych se ptal? Nejsem ani reisem, ani hlídačem přístavu. Proč bych obtěžoval svou paměť jmény všech tudy plujících lodí a jejich majitelťi?” “Pravdu díš, ale lituji přece, že tak nečiníš, neboť bys nám dal výstrahu a nebyli bychom vlezli do pasti, v niž jsme mohli ztratit životy.” 283 “Ztratit ži-vo-ty,” zvolal poděšeně. “Alláh *1 Alláh. Byli jste v takovém nebezpečí?” “Zajisté, neboť věz, že Ještěrka je lodí největšího otrokáře celé nilské oblasti. Víš, koho tím míním?” “Nevím, zdali bych uhodl správné. Ale za nejhoršího z otrokářťi pokládám Ibn Asla ed džasúr, jehož nechť Alláh zatratí. Ten by se však neodvážil objevit se zde.” “Odvážil se již.” “Vskutku? - Alláh. Kdybych to věděl, byl bych vybídl všechny muže z Hegasi, aby se ho> zmocnili a vydali reisovi effendina.” “Znáš reise?” “Jak bych ho neznal? Neuplynula ještě hodina, co jsem s ním mluvil.” “Co - cože? Byl snad zde?” vykřikl jsem v líčeném úžasu. “Ano, dnes. Připlavil se s lodí a pátral u Hassanova ostrova.” “Po našem odplutí? Hamdullillah. Chvála a čest Alláhovi. Tedy se mi přece podařilo zachránit ho. Nedomníval jsem se, že by byl tak neprozřetelný, aby se tam odvážil. Vždyť vlastně lezl do nástrahy.” “Pane, uvádíš do mých žil a kostí zděšení. Krev se mi zaráží. Reis effendina, jehož nechť obdaří Alláh tisícerou milostí, byl vlákán do nástrahy. Kde, kým a jak?” “Ibn Aslem.” “Je to možné? Jazyk mi vypovídá službu. Vypravuj pane, vypravuj.” “Především se tě ptám, zdali mne znáš.” “Tebe? Nikoliv. Neviděl jsem tě dosud nikdy a nevím ani, jak se nazýváš.” “Jsem effendi z belad beni Myriam a jsem přítelem reise effendina, jehož “Alláh, Alláh, Alláh,” přerušil mne, nemohl ovládnout překvapení, vlastně zděšení. “Tys oním cizím effendim, který již osvobodil tolik otrokťi a - -” Zarazil se, poznal, že zašel příliš daleko a že řekl víc, než směl. Tvářil jsem se, jako bych to nezpozoroval a pokračoval jsem: “Slyšel jsi již tedy o mně. Těší mne to, neboť nepotřebuji hic vysvětlovat. Víš asi, že jsem byl emirovi pomáhat v jeho úkolu?” 284 :l “Vím, effendi, že jsi dokázal, co by ernir sám nikdy y V nedovedl.” “Pak také chápeš, že by se mě chtěl Ibn Asi strašně pomstít.” “Ano, zajisté. Myslím, že tě nenávidí víc, než reise effendina.” • “Pravdu díš. Věděl jsem to již dřív a zkusil jsem to . včera znovu. Ale povím ti to raději v úplné souvislosti.” O dřívějších událostech jsem se zmínil jen povrchně, ale o včerejšku jsem mu pověděl každičkou podrobnost, zamlčel

jsem ovšem, že jsem se s emirem již setkal. Šejk se tvářil, jako by neměl o ničem ani potuchy a dával najevo hrozný údiv. “Ó, Alláh, ó, proroku všech prorokťi,” zvolal posléze. “Mohu považovat takové věci za myslitelné. Eflfendi, jsi Frank, ale náš Alláh je ti neobyčejně příznivý,, jinak by se a ti sotva podařilo vyklouznout z tlap té krvelačné hyeny. Ale kde je Abu en Nil? - Není zde a pravil jsi přece, že byl a , uvězněný s vámi v podpalubí.” “Nemohli jsme se o něho starat. Zřítil se z nokveru do majeh. Jestliže ho otrokáři nechytili, byl asi, ubožák, pohlcen krokodýly.” ‘ mi “Ó, nehodo. Ó, zármutku. A vy jste sem přijeli teprve nyní?” “Tak je. Byli bychom připluli dřív, kdybychom zbytečně neztratili čas hledajíce reise effendina, o němž jsme se IVUJ domnívali, že Ještěrku pronásleduje.” “Pronásleduje? Kterak by mohl. Neměl vťibec tu loď v podezření. Domníval se, že byl v Chartumu Ibn Aslem w oklamán. Otrokář ho tam odtud vylákal klamnou zprávou, nejspíš proto, aby zatím v jeho nepřítomnosti nabyl e volnosti k provedení svého záměru.” “Kdo ti to řekl?” ; “Sám reis effendina.” Jm> “A kde ten je vlastně v tu chvíli?” “Vrátil se do Chartumu.” Vlř” ‘ “Do Chartumu.

Nepříjemná věc. Mohl vzít na loď tento >va člun, jejž jsem ukořistil. Co s ním? Nepotáhnu jej přece -” “Je vťibec otázkou, co vlastně podnikneš, effendi. ne Chceš-li rovněž do Chartumu, mťižeš vstoupit na nej-P0 bližší loď, která tudy popluje a člun zavěsit na záď.” 285 “Do Chartumu já nepťijdu. Zapomínáš, že naši asakerové a zajatci jsou na pochodu sem. Vypravím se jim vstříc.” “Zanech tedy člun zde. Pošlu jej do Chartumu sárn. Doufám, že mne pokládáš za člověka, jemuž je možné dťivěřovat.” “Hm. Jsi náčelníkem obce a zároveň úředníkem. Svěřil bych ti celé své jmění, kdybych je nosil při sobě. Člun ti odevzdám, ale nemusíš jej odesílat do Chartumu. Zanech jej zde, až se vrátí reis. Vezme jej pak na svou loď.” “Vrátí se brzy?” “Nevím. Nedohodl jsem se s ním o tom, ale měl by věru dťivod k návratu, neboť by mohl pronásledovat Ibn Asla, který si zajisté pospíší proti proudu někam do Fašody, aby nám unikl. Pustí se buď po Bar ed džebel, nebo po Bares sefar; aby lovil otroky. Bylo by zdlouhavé a obtížné, pronásledovat ho až tam, až se však bude vracet, vyčíháme si ho, vezmeme mu otroky a vypořádáme s ním pak své účty. Nejspíše se mu bude dařit právě tak, jako se povede již nyní Abd Aslovi?” “Co se mu stane?” “Zemře. Měl jsem postřílet hned všechny ty darebáky, tak jak to učinil emir ve vadi el Berd. Byl jsem příliš dobromyslný, šetřil jsem je a chtěl jsem je vydat úřadťim v Chartumu. Po zkušenostech v zajetí Ibn Asla jsem však změnil smýšlení a dám je usmrtit, neboť mám od reise effendlna moc nad jejich životem i smrtí.” “Směl ti dát takovou moc, kterou mťiže jinak udělit jen khedive?” “Nezáleží mně na tom. Jistě mu khedive dovolil, aby postoupil dle potřeby také jiným lidem tolik pravomoci, kolik ji má sám. Jen takovým bezohledným vystupováním se rozšíří postrach mezi otrokáři, dřív než zaniknou. Dosud jsem nepoužil udělenou pravomoc, tentokrát jí však použiji vydatně.” “Jednáš správně a zasluhuješ pochvalu, zachováš-li se podle toho, ale vzpomeň na zodpovědnost.” “Eh. Byl bych zodpovědný také za všechny hanebnosti, jichž by se ti lidé dopustili, kdyby se jim podařilo nám uklouznout. Cítíš s nimi snad soustrast?” “Effendi -jaká je to otázka? Čím dřív budou vyhubeni, 286 tím více se budu radovat. Znepokojují všechny osady na Nilu. Kdybych mohl, s radostí bych ti pomohl.” “Nemťižeš, pravda, ale uvaž, co měli ti bídníci za lu-bem. Chtěli mé asakery postřílet a mne umučit. Přesto jsem je dosud ušetřil. Nyní však bych byl věru sebevrahem, kdybych s nimi nezatočil s veškerou bezohledností.” “Budeš je soudit zde, v Hegasi?” “Ne. Hegasi již nikdo z nich nespatří.” “Kde tedy? Nepovažuj mťij dotaz za zvědavost. Má duše ustrnula a rozhořčila se nad hanebnosti těch zločincťi, takže bych vskutku velmi rád věděl, zdali je vťibec stihne trest a jaký.” “Nemám dťivod, proč bych před tebou tajil, co zamýšlím. Znáš džebel Araš-Kol?” “Jak bych jej neznal? Byl jsem tam několikrát.” “A také majeh el humma na jeho úpatí?” “Ovšem.” “Je v tom chobotu mnoho krokodýlťi?” “Nesčetně. Zvláště/se jimi hemží zátoka, vnikající hluboko do pohoří.” “Podél této zátoky se vine úzká stezka?” . “Ano. Po jedné straně se zvedají příkré, skalní stěny a na druhé straně rostou bujné omm sufifah, pod nimiž bydlí tímsy ve velkém množství. Stezka je pro velbloudy neschťidná. Kdo nechce spadnout ze sedla přímo do zubaté tlamy krokodýla, musí sestoupit a vést soumara zvolna a opatrně.” “Vím. Není vhodnější místo pro mťij úmysl.” Šejk el beled se ulekl. Bylo to zřejmé na jeho tváří. “Tam -” koktal, “tam, tam budeš soudit? Tam chceš ukojit svou pomstu? Ó, efFendi. To bude strašné.” “Každý sklidí, jak zašil. A tak příliš strašné to nebude, jak myslíš. Mně chtěli vytrhat nehty, vybodnout očí, uřezat nos a uši a tak dále. Která smrt by byla strašnější, má nebo jejich?” “Tvá, efFendi. Ale kdy vykonáš ten rozsudek?” “Pozítří dopoledne, vlastně ráno. Za hodinu po jitřní modlitbě dorazím ze svými zajatci k džebel Araš-Kolu a k Zimničnímu bahnisku.” “A to bude smrtelná hodina těch lidí?” 287 “Ano.” “Kdy se odtud vypravíš, effendl?” “Hned. Jdu právě pro své velbloudy.” Šejk mne doprovodil k mužovi, jemuž jsem odevzdal hedžiny do opatrování a jemuž jsem dal za Jejich obsluhu skrovné spropitné. Dovedli jsme zvířata k přístavišti, abychom je napojili, pak jsme je vyvedli na rovinu, abychom je osedlali. Právě jsem přitahoval sedlový popruh, když ben Nil zvolal: “Effendi, pohleď tam!” A mávl rukou na step, kde se objevil jezdec na velbloudu. Byl dosud slušně vzdálený, než poznal jsem na první pohled Orama, téhož, který ušel mým asakertim a přinesl o zajetí svých druhťi Ibn Aslovi zprávu. Ben Nil ho poznal také, Pozvednul prst a pravil: “Pozor, eífendi, pozor.” Šejk el beled slyšel i viděl právě jako my. Proto jsem se ozval lhostejně: “Proč pozor? Od svého zajeti větříš všude nebezpečí. Ten Jezdec je obyčejný pocestný. Co víc? Vystup do sedla. Nemáme časťi nazbyt.” , Ben Nil uposlechl, pohlédl však na mne udiveně.

Podal jsem šejkovi na rozloučenou ruku, pozdravil jsem ho. Děkoval uklánél se a volal: “Alláh jifazak - Bťih tě opatruj. Shledáme se, po soudu u bahniska?” “Myslím, že ano. Nechť ti naše setkám přinese požehnáni.” Odklusali jsme na západ, kdežto Oram cválal z jihu. Jakmile nás uviděl, zarazil velblouda a obrátil ho, aby nám ujel z dohledu. Obrátil se v sedle a pohlížel zpět. Zpozoroval, že odjíždíme a zastavil se. Za nějakou chvíli cválal znovu k osadě. “Nechápu tě, effendi,” řekl mi ben Nil. “Um jezdcem byl Oram, který přijíždí od Ibn Asla. Proč jsi nevyčkal, abys ho zajal?” “Považ přece: všechno, co jsem říkal šejkovi, nechť zví Ibn Asi. To je přece mťij úmysl. Dozví se to ústy tohoto Orama, a nemrzí mne tedy, že přicválal na svém zvířeti. Šejk el beled mu poví všechno, co jsem mu řekl a tento otec chytrosti, Oram, to za tepla přinese Ibn Aslovi. Co se 288 stane? Ibn Asi se vypraví hned k džebelu Araš-Kolu, čili - poloze tam, kam chci - do nástrahy.” “Dejž to Alláh. Doufejme, že se nemineme se svými asakery.” “O tom nelze pochybovat.

Nevidíš tmavý pruh taní přeď námi v trávě?” .Vidím. Je to stopa, ale nevím jaká.” “Tudy se hnal Oram. Patrně ujížděl po naší stopě, která byla ještě svěží, protože jel jen několik hodin za námi. Naši asakerové se pustili za ním, přidržujíce se naší stopy. Pojedeme-li po ní zpět, setkáme se s karavanou zcela jistě. Pobídněme velbloudy do cvalu.” Hedžinové zabečeli radosti, že se mohou řádně proběhnout. K polednímu jsme se zastavili na krátký odpočinek. Později se stopa stávala již málo zřetelná, ale rozeznával jsem Ji přece. Za těchto okolností se dalo soudit, že našim asakerCím bude rovněž obtížné přidržovat se stopy, takže mohli od ní snadno odbočit, ale kam? Jak se zachovat? Na Jih od našeho směru byla studnice, zvaná Bir safl, Jasná studna. Prťivodce fessarský ji znal a jistě tam karavanu vedl. Odbočili jsme tedy na jih, vypočítavše, že bychom mohli před západem slunce dorazit ke studnici, kdybychom udrželi dosavadní rychlost. Tato domněnka nás nezklamala. Slunce se Ještě vznášelo asi na trojnásobný svťij prťiměr nad západním obzorem, když jsme v dálce před sebou uviděli stromy a keře. Tam tedy byla studnice “safl”. Zanedlouho jsme viděli skupinu odpočívajících velbloudťi a pobíhajících lidí. By-< la to naše karavana.” “Co asi řekne Abd Asi, až nás uvidí?” pravil ben Nil.” “A což fakir el fukara, derviš, který se chce prohlásit za Mahdiho?” “Nechť Je oba Alláh zničí. Daroval jsem starci život na několik dní, ale kdybych věděl, co nám hrozilo při džesiré Hassaniah, nejednal bych tak velkomyslně.” Zatím jsme se přiblížili ke studnici, takže

nás naši druzi již mohli poznat a vskutku také vykřikl kdosi: “Effendi.” “Effendi. A ben Nil. Hamdullillah. Přijíždějí, zdraví a nezranění,” volali o překot a všichni se vyhrnuli proti 289 nám. Myslím, že zajatce nestřežil v tu chvíli nikdo. Obklopili nás, natahovali se k nám. Zastavili jsme velbloudy a sestoupivše, podávali jsme všem ruce. Kdosi se chopil zvířat a vedl je do tábořiště. Vojáci nás objímali, volali a křičeli o překot. Ponechal jsem jim tu radost bez ohledu na disciplinu. Byla mi dťikazem, že jsem si dobyl u prostých lidí dťivěru a oblibu. Takovým vřelým projevem nebyl vítán ani reis effendina, když se tehdy objevil ve vadl el Berd. Ovšem - voják a velitel. Vyprávěli jsme - a mnoho - to se rozumí. Především jsem chtěl vědět, jak se dařilo karavaně. Posadili jsme se a starý askari, jemuž jsem svěřil velení, oznamoval: “Dařilo se všechno pravidelné, effendi. Jen toho musím želet, že nám chybí jeden zajatec: Oram. Vyprostil se z pout, sebral i velblouda a - -” “Pustil se za námi,” doložil ben Nil, žvýkaje maso. “Za vámi,” pravil askari, spolknul slinu, ” a jak to víš?” “Viděli jsrne ho.” “Jakže?” “Dozvíš se později,” pravil jsem, “především bych rád věděl, jfcou-li zajatci dobře spoutaní.” “Oh! Od chvíle, co nám Oram utekl, by nám již neušel nikdo, effendi. Doufám, že nám jeho útěk za zlé pokládat nebudeš. Byl jsi přece ještě mezi námi, když byl spoután.” “Nuže, pokud se toho týče, jeho útěk byl podporován zajisté víc nedostatkem ostražitosti než nedostatečným spoutáním. Přece jste bděli a hlídali, utvořivše kruh kolem zajatých. Poněvadž se mu poštěstilo proplížit se, mohu si myslet jen jedno: že jste spali.” “Nikoliv, effendi. Střídali jsme se v hlídkách. Ale ten pes měl u sebe kouzlo a uměl se učinit neviditelný.” “Vťiči mně a ben Nilovi je tedy jeho kouzlo bezmocné, neboť jsme ho viděli a to několikrát.

Nehorším se však proto - naopak: mám podstatný dťivod těšit se z jeho útěku. Měl nám být na škodu, ve skutečnosti nám však velice prospěl.” “Je to možné?” vykřikl starý voják. “Ba věru. Kdybychom chtěli, mohli jsme se ho dnes zmocnit, nechali Jsme ho však běžet, ježto jeho volnost 290

” >/J

O §• C U C ,a ” ,s >rn -x rl\ S u co o CO o nám byla víc na prospěch, než kdybychom ho vlekli v poutech za sebou,” “Nevychloubéj se,” rozkřikl se za námi Abd Asi výsměšně. “Hromadíš lež na lež, jen abys nás zlobil, ale klameš se. Kdybyste Orama zahlédli, byli byste ho popadli. Poněvadž jste tak neučinili, dokazuje, že Jste ho neviděli.” “Tvá hlava je studnicí veškeré moudrosti, ó, nejsvětějši ze všech posvátných fakiríi,” odpověděl jsem. “Víš snad, kam se odebral?” tázal se jízlivě. “K Ibn Aslovi, tvému podařenému synovi.” “Kdybys ho viděl, byl bys u Ibn Asla sám.” JBylí jsme tam oba. Tábořili jsme s ním na břehu i na lodi, mluvil jsem s ním a vyspal se v jeho kajutě.” “Lež, lež, samá lež.” “Měj se na pozoru, starý, abys neokusil bič. Ve tvém postavení by ti lépe slušela zdvořilost.” _V tom se vztyčil fáMr el fukara a pronesl vyčítavě: “Vyžaduješ zdvořilost? Jednáš s námi tak, abychom se k tobě zdvořile chovali?” “Jednám fe vámi, jak zasluhujete.” “Neprovinil jsem se ničím. Byl jsem vaším hostem, a dal jsi mne spoutat. To je zločin, který ti prominout nemohu.” “Kdo tě pozval, abys byl naším hostem? Užil jsem vťiči tobě názvu dali? Řekl jsem ti snad habakek, vasálan, márhaba?” “Neřekl - pravda. Ale seděl Jsem při vašem ohni.” “A ve své pýše jsi od ní odsedí. Zachránil jsem ti život, což přece uznáš a již jsi také uznal a přece jsi mne chtěl zradit Ibn Aslovi.” “Dokaž mi to!” “Vím to a tím je dťikaz podán. Tvťij nevděk a nevěra tě uvrhly do pout a jestliže se ti nezamlouvá vazba, vytýkej to sobě, nikoliv nám.” “Dožaduji se svobody a nedostane-li se mně Jí, svqlám na tvou hlavu kletbu Alláhovu.” “Alláh přemění tvou kletbu v požehnání.” “A kletbu prorokovu.” *Jehož sám neuznáváš. Co je mi do tvého proroka?” “Vbrzku budeš smýšlet, mluvit a jednat jinak, až zvíš, 292 lekli Asi , ale po-; ho tější

i na vem n se Lem, lOUt irťiči lan, ívot, htěl a tě ýrkej lam :víš, jaká moc mně byla propťijčená. Pak budeš skuhrat o milost.” “Především je moc v mých rukou i nad tebou. Nad kým ty budeš vykonávat svou pravomoc později, zda nad tvým harémem nebo jen nad svými psy, je mi teď lhostejné. Radim ti, abys umlkl.” “Dobrá. Již mlčím, ale přijde chvíle a to velmi brzy, kdy opět promluvím. Pak uslyší mťij hlas nesčetné miliony lidí a ty budeš první, který se mi v prachu pokoříš.” Africký mesiáš umlkl a natáhl se do trávy. Byl aspoň tak rozumný, že uznal, že “mluvit je stříbro, mlčet je zlato”. Abd Asi však na tuto rozumovou úroveň nedospěl, nebo ho snad víc ovládala zvědavost než opatrnost. Chtěl patrné vědět, kde Jsem se proháněl a co jsem kutil za jeho zády. , Myslil asi, že jsem ujížděl na hedžinu do své zkázy. Vrátil jsem se však nezraněný - a to mu vrtalo mozkem. Dožadoval se odpovědi a místo aby klidné čekal, co povím, řekl výsměšně: .Ano, v prachu se budeš plazit také přede mnou. Nemáš ani potuchy, v jakém jsi zoufalém postavení a jaké nebezpečí tě obklopuje. Mťij syn přijde jako mstitel a zničí tě, jako jíž zničil reise efiendina.” ‘ “Ano, toho již vskutku zničil,” odpověděl jsem vážně a zamračil jsem se, jak jen jsem uměl.” “Zničil? Hamdulillah, Hamdulillah,” jásal jako pardál nad opici. “Podařilo se. Nepřátelé jsou rozdrceni. Nikdy již nepovstanou.” “Rozdrceni? Mýlíš se. Jsou jen spáleni.” “Poštěstilo se, poštěstilo se mému synovi. Slyšeli jste, ó, mužové, ó, přátelé, ó, věřící, poštěstilo se. Řekl jsem vám již, pošeptal jsem vám to. Má duše se rozplývala trapným očekáváním, zdaří-li se synťiv záměr. A nyní shořel šejtan místokrálťiv na padrť i se svými asakery, a nejvyšší všech šejtanťi, který sedí před námi a Je nucen doznat do podle pravdy, pozbyl svou moc a bude nucen propustit nás na svobodu.” “Jen se nepřepočítej,” napomenul jsem ho výstražně, načež fakir pokračoval svrchovaně nadšeně, jako by kázal zástupťim: a přepočítat se. Jak bych se mohl zmýlit? Mťij syn, 293 nejudatnější z udatných, nejobávanější z obávaných, nejstrašnější mezi strašlivými, spálil na prach reise effendina a přichází, aby nás osvobodil. Běda vám, shledá-li, že chybí někomu z nás jediný vlas na hlavě. Jaká muka a utrpení vás stihnou, jak budete skučet a řvát, jako skučí a řvou zatracen či, kteří byli odsouzeni do nejspodnějších propastí džeheny. Chci být svobodný, svobodný a to hned. Pouta pryč. Uznal jsi již svou porážku, poznal jsi již svou směšnost, effendi. Propusť nás chvátej odtud, utíkej, uháněj, pokud tě unesou nohy tvého velblouda, jinak tě zachvátí zděšení, pod nímž budeš umírat jako ovce ve spárech mocného lva, která se nemťiže ubránit mohutnému vladaři pouště.” “Jářku - nezván. Že před lvem neutíkám, jsi již zkusil a nemťižeš tedy vážně doufat, že bych utíkal před tvými hrozbami. Ať jen přijde tvťij syn. Uvidí, jak ho přivítám.” “Rozdrtí tě, zničí tě, spálí tě ohněm, jako již spálil reise effendina.14 Představte si, jakým dojmem pťisobil ten rozhovor na asakéry. Jejich emir spálený, povražděn se všemi vojáky a lodí. Vyskakovali ze země, obklopili mne, útočili na mne dotazy. Nařídil jsem ticho a doložil jsem: “Všechno se dozvíte, a mohu vám říct ihned, že mťižete být zcela klidní. Jásání tohoto posvátného derviše dlouho nepotrvá. Odjel jsem abych reise effendina zachránil, a co si umíním, to také zpravidla vykonám, zvláště jde-li o věc tak vážnou. Emir byl zachráněn a žije.” “Hamdulillah,” zakřičeli vojáci z plných plic, avšak starý Abd Asi řval přes ně: “Lež, samá lež.

Chce nám pokazit radost, ale to se mu nepodaří. Nepřeje nám náš jásot, budeme jásat dál, až se objeví zachránce, jehož mťižeme co chvíli očekávat.” “Čekej tedy, až zčernáš - až ti hříšný kožich vypelichá vztekem,” zvolal na něho ben Nil. “Uslyšíš hned, zdali náš effendi uznal svou ubohost a poznal svou směšnost. Slyšte, mužové, slyšte, asakerové emirovi. Effendi bude vyprávět.” Všichni na mne pohlíželi. Nebyl nikdo mezi asakéry ani mezi zajatými, kdo by napjatě neočekával, co povím. Slunce zapadlo, nadešel okamžik mogrebu, nikdo však nepomýšlel na svou náboženskou povinnost. 294 Vyprávěl jsem. Vylíčil jsem dopodrobna všechno až k

okamžiku, kdy se naše trojice odvážila útěku z Ještěrky. Až do té chvíle mohli zajatci slyšet všechno. Pozdější události bylo třeba zamlčet. Kdyby se dozvěděli, jakou lest připravuji Ibn Aslovi, mohlo se jim tou či onou náhodou podařit zmařit mťij záměr. Vojáci na mne sice naléhali, abych vyprávěl dál, avšak ben Nil se tomu vzepřel. “Utište se, přátelé,” pravil. “Pro dnešek jste zvěděli dost. Emir byl zachráněn. Byli jsme na nokveru Ibn Asla, který nás poznal a dal spoutat. Víc než sto mužťi bylo na jeho lodi a přece jsme jim ušli. Nyní běda jemu, dá-li se námi zastihnout.” “Ale co se přihodilo, když jste opustili nokver?” tázal se jakýsi askari. “Co jste dělali? A kde je tvťij děd, kormidelník?” “Tvá zvědavost je mnohem větší, než má ústa, avšak přes to se pokusím ti vyhovět. Plavili jsme se člunem do Hegasi, odkud jsme zase odjeli na svých velbloudech k vám. Mťij děd zťistal v Hegasi, aby tam vyčkal na náš příchod.” Jí reis effendina? Kde zťistal, kde je?” “Také v Hegasi, neboť tam mu odevzdáme tyto zajaté.” “A proč k nám nevyslal posily ze svého mužstva?” “Protože, ty zvědavý otče zvědavosti, nemťiže krmit na svém es Šáhinu stáda velbloudťi a nemohl nám je tedy dát a mimo to jsme dostatečně silní, abychom k němu tyto zbabělé ropuchy dopravili sami. Abd Asi, nejposvátnější ze všech dervišťi a nejšerednější ze všech ropuch, mťiže zatím pokračovat v jásotu, který tak pěkně začal.” To věru ben Nil špatně neprovedl. Upokojil zvědavce, aniž jim slovem prozradil naše další záměry. Bylo lépe, že se do té chvíle asakerové víc nedozvěděli. Neopatrný projev, jejž by zaslechli zajatci, nám mohl uškodit. Ostatně vojáci byli rádi, že jsem byl vťibec mezi nimi. Starému askarimu se asi také oddechovalo volněji, když jsem mu řekl, že za další události odpovídám. Právě tak spokojený byl i náš prťivodce a majitel předpotopní ručnice, neboť ručil společně za každou chybu, která by se stala. Nařídil jsem postup a střídání hlídek, prohlédl jsem 295 vězňťim pouta a konečně jsem se -uložil ke spánku. Ben Nil se zachoval podle mého příkladu, ač nebylo dosud pozdě. Nespali jsme vťibec předešlé noci. Za jitra mne probudila jitřní modlitba a brzy nato jsme se hnuli dopředu. Bylo vskutku zvláštní úlohoví vysadit zajatce na velbloudy, neboť nám činili všemožné obtíže. V tvrdošíjných případech jim vojáci dali okusit bič. Poněvadž Bir Safl ležel jižně od přímého směru, Jemuž jsem se chtěl z odťivodněné opatrnosti vyhnout, ubírali jsme se až do poledne přesně na východ. Pak jsme zabočili k Jihu. Tím manévrem jsme dosáhli, že jsme mohli narazit na skaliska Araš-Kolu přesně od severu, kdežto jinak bychom přišli ze severozápadu. Tomuto směru jsem se vyhnul, protože o něm věděl šejk el beled a tudíž také Ibn Asi. Bylo zcela možné, že by otrokářťim napadlo napadnout nás nikoliv až při Zimničním chobotu, nýbrž již dříve na širé stepi. Odbočkou jsem se tedy této možnosti vyhnul. Ibn Asi vele} celému stu, kdežto já jen dvaceti mužťim, srážka na širé stepi mohla pro nás být osudná. Přeďejel jsem svťij zástup o značný kus cesty, abych spatřil cíl první. Brzy odpoledne Jsem spatřil v dálce na jihu skaliska jako mlhavou skvrnu. Vrátil jsem se hned ke karavaně, která táhla asi anglickou míli za mnou, abych nařídil zastávku. Učinil jsem tak proto, aby nikdo ze zajatých džebel Araškol nepostřehl. Dal jsem je sejmout z velbloudťi. Pak jsme tábořili. Asakerové se ovšem divili, nechápajíce, proč se zastavujeme tak záhy za bílého dne. Bylo třeba dát jim* vysvětlení, jemuž hned porozuměli. Především jsem dal zajatce nakrmit a napojit, pak jsem odvedl vojáky, dal utvořit kruh a vysvětlil jim, oč vlastně jde a co se dnes a zítra vykoná. Kdybych vojákťim řekl, že každý z nich dostane tisíc piastrťi, nebyli by se víc radovali. Ibn Asla se všemi otrokáři lapnout do nástrahy ” To bylo něco, co je umělo nadchnout. Chtěli vědět, jaká úloha kterému z nich připadne, což Jsem Jim ovšem říct nemohl, sám to nevěda. Bylo především třeba rekognoskovat. Mohl jsem ovšem již nyní myslet, že se Ibn Asi rozložil mezi skalami 296 nebo poblíž chobotu, ale nebylo možné za bílého dne zjistit jeho postavení. Asakeři dostali přísný rozkaz, aby druh s druhem o našem podniku nehovořili. Slíbili mně to, vnutili se do klidu a jako se dělo dosud, utvořili i dnes kruh kolem zajatých. Velbloudi odpočívali za kruhem, střeženi hlídkou. Odpoledne minulo, aniž se na širé stepi objevila lidská bytost. Slunce zapadalo, a vojáci se modlili mogreb. Nato se rychle ukládal na step soumrak a bylo na čase, abych se vypravil na hlídku. , ‘ * Bylo možné, že se na ní zdržím několik hodin, snad jl i celou noc. Ač byl velmi mladý, svěřil jsem ben Nilovi í”; velení nad karavanou, poučiv ho, jak se má zachovat r v případech, jež se daly předvídat. Pak jsem vysedl a popustil hedžinovi uzdu. Rozjel jsem se ke skalám. ‘:fV’:\ Mťij úkol nebyl zrovna snadný. Věděl jsem sice, kde se 9f’ rozkládá hegelikový les, v němž se měl skrývat reis effen-Hl dina, totiž na jižním cípu východního břehu bahniska, 5” avšak dorazit při panující temnotě do lesa - to byl tvrdý oříšek. Ano. - Kdyby to bylo Jedinou starosti. Ale kde byl y Ibn Asi se svým stohlavým zástupem? •lf Patrně také na Jižním cípu bahniska. Jestliže Však si fl: usmyslil rozdělit svťij zástup, aby mne sevřel ze dvou m/.’ stran, bylo pro něho mnohem pohodlnější, utábořil-li se • % v noci někde uprostřed východní délky bahniska. Pak mohl za jitra jeden oddíl vyslat napravo a druhý nalevo chobotu a sevřít mne zepředu i zezadu. •i; Tábořil-li tak vskutku, musil jsem postupovat podél je-l ‘.’•> ho ležení, chtěl-li jsem se dostat k emirovi a mohl Jsem f í snadno, jestliže otrokáři nezažehli hranice, zabrousit přímo do jejich ležení a být dopaden. Nechtělo se mi do toho a přemýšlel jsem, jak bych se podobnému osudnému se-, tkání vyhnul. Pokud jsem poznal, byl Ibn Asi milovníkem nočního osvětlení. Na břehu proti Hassanovu ostrovu dal zažehnout víc ohňťi a podobně učinil také v Račím chobotu. Myslil zajisté, že jsem ještě daleko a nevěděl též o přítomnosti emirově. Proto byl přesvědčený, že Je asi v bezpečí. Z toho jsem soudil, že nestráví večer po tmě. Ohně mně - tudíž mohly Jeho ležení prozradit a mohl jsem se mu vyhnout. 297 Postupoval jsem k jihu bystře a rychle. Hvězdy vzešly, takže jsem nemohl být v rozpacích, pokud se týkalo směru. Asi za pťil hodiny jsem dosáhl bahnitého území a postupoval jsem opatrněji na podvodné a nejisté pťidě.

Majeh el humma se rozlézá po okolí četnými zátokami, bylo tedy nutné odbočit poněkud východně. Jel jsem hodinu i druhou. Podle našeho času mohla již být devátá večerní, když jsem dojížděl k osamělému stromu, jehož zevnějšek mi připadal známý, ačkoliv proti tmavé obloze byl nezřetelný. Sbíraje paměť, dojížděl jsem k němu. Ano, stál zde velmi vzrostlý hegelik, pod nímž jsem kdysi za dřívější výpravy hledal ochranu před palčivými paprsky slunce. Obdivoval jsem se tehdy jeho vzrťistu a tvaru a zapamatoval jsem si jej. Nedaleko odtud, jíž jen několik set krokťi, se rozkládal hegelikový les. Přejel jsem step a stanul jsem na lesním okraji. Táhl se podél jako tmavá, vysoká zeď, vysílaje na přední stráže křoviska. Po nějakém ohni nebylo v celém okolí ani vidu ani čichu. Ibn Asi zde tedy netábořil - to bylo jisté. Počal jsevm stékat, napodobiv hluboké, vysměvavé vyti hyeny, které se podobá lidskému smíchu, chce-li se zároveň vyslovit “omú-omú”. Odpověď jsem nezaslechl. Pojížděje zvolna dál, opakoval jsem vytí. Konečně když jsem zaštěkal již po sedmé či po osmé, zaslechl jsem napravo někde mezi stromy temný hlas: “Efíendi?” “Zde,” pravil Jsem, zastaviv velblouda. “Pojď sem:” Zabočil jsem směrem hlasu. Z lesní temnoty vystoupil muž, stanul u velblouda, pozoroval mne bystře a posléze pravil: “Ano, jsi effendi. Sestup. Dovedu tě k emirovi.” “Je odtud daleko?” “Daleko. Jsme rozestaveni v dlouhé řadě, abychom tě nepropásli.” “Doveď mne k hlídce, odkud je k emirovi nejblíž. Zanechám tam velblouda.” Kráčeli jsme podél sebe, při čemž jsem se ptal, zdali vojáci zpozorovali Ibn Asla a jeho armádu. “Tak je,” odpovídal strážce. “Dorazili sem záhy po poledni a jejich ležení je na jižním cípu chobotu.” 298

ešly, “Pozorovali jste je za soumraku?” kalo “Reis effendina se k nim vypravil na výzkumy.” zemí “Zažehli ohně?” udě. “Nevím. Nedozvěděl jsem se to, poněvadž jsem byl od ami, soumraku stále na stráži.” Přešli jsme několik hlídek, až konečně u poslední jsem a již odevzdal svého velblouda. Mťij prťivodce vyslovil názor, stro-abych ho provážel hlouběji do lesa, já však naopak jsem navě ho

žádal, aby došel k emirovi sám a přivedl ho ke mně. mu. Namáhal jsem se ještě mnohem víc než emir a čekala sem na mne znovu větší námaha než na něho. Proto jsem si ými chtěl ušetřit obtížný pochod hustým lesem skrze naba-istu ková křoviska. Muž odešel a záhy reise effendina přivedl. ;jen r Emira zřejmě těšilo, že jsem přišel. Pozdravil mne upřímným stiskem ruky a hovořil: Páhl “Jsou zde skoro již od poledne a táboří na jižním cípu tra- :1 bahniska.” ani % “Zažehli ohně?” é. “Šest hraniček, aby zapudili komáry a štiplavé mou-vytí ; chy. Zde, v hustém a poměrně suchém lese, nejsme mo-zá- skyty na štěstí tolik zamoření.” Po-l? “Vyzkoumal jsi již, co Ibn Asi zítra zamýšlí?” sem jk: “Nikoliv. Jak bych mohl?” ‘ •avo 4> “Myslím, že jsi tam byl. Nepozoroval jsi, nenaslou— chal?” “Vystříhal jsem se toho. Nechtěl jsem se odvážit tak blízko. Byli by mne zahlédli a popadli.” “Ale bývají přece rťizné známky, z nichž možno tvořit upil úsudky. Vypozoroval jsi - -” leze “Nic. Seděli kolem ohňťi, jedli a žvanili. O čem bylo hovořeno, nevím.” “Viděl jsi Ibn Asla?” “Ano. Seděl u prvního ohně, opodál ostatních, u nej-i tě bližší hranice odtud.” “Jak je tam daleko?” ne- “Asi pťil hodiny.” “Pťijdu tam. Chceš mne doprovodit?” iali “Rád, nežádáš-li, abych se posadil k ohni přímo vedle Ibn Asla. Od tebe lze něco podobného očekávat.” po Svťij světlý haik jsem zanechal u karavany. Nyní jsem odložil též ručnici a šel s mírem, proplétaje se křovisky, 299 vyhýbaje se bahnité louži, která se prozrazovala sirovodíkovým světélkováním. Asi za čtvrt hodiny jsem uviděl zář prvního ohně, pak druhého, třetího až šestého. Několik balsamických stromťi zde rostlo porťiznu, ale bez podrostu. Otrokáři tábořili bez ladu a skladu, jejich ohně planuly tu a tam, právě jak se komu hodilo. Zastavili jsme u rozlehlého křoviska, vzdáleného od předního ohně, při němž seděl Ibn Asi, asi šedesát krokťi. Hlídky nikde nebyly. Vedle Ibn Asla seděli jeho dva dťistojníci a dva muži. Jejich hovor pronikal až k nám, avšak nerozuměli jsme ničemu. “Nezbývá mi, než se tam pustit,” pravil jsem spíš k sobě než k emirovi. “Chci vědět o čem hovoří.” “Pro Alláha a proroka. Byl bys ztracený. Viděli by tě.” “Neobávej se. Připlížil jsem se k nepřátelťim za okolností mnohem obtížnějších. Zde je to hračka.” “Pravím ti, že mne ani na krok dál nedostaneš.” “Není třeba. Pťijdu sám. Pohleď. Mezi tímto keřem a ohněm jsou v přímé čáře dva silné stromy, jejichž kmeny vrhajj rovný, široký stín k naší straně. Polezu-li po zemi v tom stínu, nerozezná mne žádné oko od pťidy. Bude mě úkrytem bližší i vzdálenější strom, který má silnou větev ve výši vzrostlého muže.

Vyšplhám a posadím se tam. Skryje mne košatá koruna. Budu vzdálen sotva na patnáct krokťi od ohně a neujde mi ani slabika z hovoru.” JV jak se vrátíš?” “Tak, jak jsem přišel.” “Nikoliv, effendi. To nedovolím. Nechci, aby ses znovu odvažoval života.” “Neodvážím se téhož zítra, nastane-li boj? Každý z nás se odvažuje. Proč ne hned, když Je to třeba? A což, jestliže právě tím bude zabezpečený náš úspěch? Snad i boj se podaří omezit.” “Považuješ to za možné?” “Ovšem. Snad se dozvím něco, co nás pohne ke změně dosavadních záměrťi.” Emir natáhl ruku, aby mne zadržel, avšak Jeho pohyb nebyl příliš hbitý. Proklouzl jsem mu křoviskem.

Přikrčil jsem se á vplížil Jsem se do sunu. Uměni při tom nebylo. Aby se vyvinul značný dým, jenž by udržoval hmyz 30O

a mouchy ve slušné vzdálenosti, kladli otrokáři na ohne vlhké větve. Chvílemi se z ohňťi valil takový dým, že se jím nedalo prohlédnout a ten dým, poněvadž vzduch nad bahnem byl hustý a těžký, se válel v chumáčích u země. Využil jsem několika okamžiku, dorazil Jsem k prvnímu i druhému stromu, skokem jsem uchvátil větev a vyšinul se na strom. Usedl jsem mezi větve asi o dvě minuty později, co mne chtěl emir zadržet. Seděl jsem pevně, pohodlně a měl jsem přehled. Hovor u prvního ohně právě umlkl, neboť z druhého konce tábora sem doléhalo volání, které hned připoutalo mou pozornost. Ibn Asi rovněž naslouchal a pravil: “Šejk el beled. Již přišel. Očekávám ho netrpělivě.” A vskutku. Vzorný náčelník obce hegasské přicházel s velbloudem od nejzazšího ohně. Řekli mu tam patrně, kde sedí Ibn Asi a přísná nařízení nedovolovala, aby ho někdo provázel. Kráčel přímo podél druhých ohňťi, přinutil zvíře k pokleku a vkročil k ohni, kde byl se zřejmým zadostiučiněním uvítán. Tušil jsem, oč šlo. Byl za mnou vyslán na zvědy. Nesměl tak učinit nikdo z otrokářťi, neboť, kdybych ho zahlédl, stal bych se nedťivěřivým. Setkání “e šejkem el beled jsem si však nemohl vykládat ve zlém, podle domněnky otrokáře, ježto mohl mít po ruce několik výmluv. “Posaď se a mluv,” vybídl ho Ibn Asi. “Viděl jsi je?” , “Neviděl,” pravil šejk, usednuv. “Jakže? Pak jsi mne svou zprávou oklamal. Bud* přijdou později anebo vťibec nepřijdou.” “Přijdou,” tvrdil šejk určité. “Narazil jsem na jejich stopu.” “Objevil -li jsi jejich stopu, mohl jsi objevit i muže. Proč jsi odpočíval, dokud jsi je nespatřil?” “Bylo již pozdě, neboť se zatím setmělo. Effendi s ben Nilem za sebou zanechali velmi zřetelnou stopu pochodui Šel jsem po ní. Táhla se přímo a náhle se zkřivila na Jih. Podle toho ujížděli k Bir safl. Dnes ráno jsem číhal. Měli přijít, ale nepřišlí. Čekal Jsem až do poledne a nespatřiv je do té chvíle, měl jsem za to, že se zcela mimo mé očekávání uchýlili od pťivodního nejbližšího směru a táhli jinou cestou. Mohlo se tak stát jen na sever. Pomyslel jsem, že pustím-li se na sever přímo, narazím na jejich 301 stopu, neboť později jistě odbočí na východ - a také jsem tak učinil a shledal, že jsem usoudil dobře. Krátce po západu slunce jsem narazil na stopu, která mizela směrem východním.” “Rozumí se, že přímo k džebelu Araš-Kolu?” “Nikoliv a divil jsem se tomu velice. Jestliže tamodtud ujížděli přímo na východ, byli by zanechali Arašské skály daleko na jih.” “Proč to? Ten cizinec má na zřeteli vždy nějaký účel í při nepatrných věcech.” “Nemohlo to mít účel. Zbloudil prostě. Nemá při sobě nikoho, kdo by se vyznal v krajině. Ben Fessara, který je jeho prťivodčím, nemťiže přesně znát naše území.” “Ale effendi sám je mťiže znát. Ze všeho, co ti řekl, vychází najevo, že jsou mu známé skály i bahniska.” “Je to cizinec, křesťanský pes, z dálky přišedší. Byl-li zde vťibec, byl tu jen jednou a není tedy divu, že zbloudil, uchýliv se od pravého směru. Však on odbočí na jih, jen CQ se rozední.” “Ze odbočí - -. Bylo by mně milejší, kdyby již odbočil. Měl bych aspoň jistotu. Měl jsi stopovat jeho karavanu dále.” . “Nemožné, neboť bych nepostřehl stopu, ježto se již šeřilo. A mimo to jsem se chtěl vrátit k tobě, abych ti podal zprávu. Považ, jaké lány země jsem přecválal v tak krátké době. Obyčejný hedžin by mi nestačil, a dobře bylo, že jsi mí dovolil vsednout na tvého gefrešského běhouna. Velbloudice letěla stepi a poušti jako vichřice.” Oh. Ujížděl tedy na slavném bílém velbloudu chovu džebel gefrešského, na velbloudu, jemuž Ibn Asi vděčil za tolik úspěšných podnikťi. Ušel mně tehdy ve vadi el Berd - jen proto, že seděl na této drahocenné velbloudici, která vynikala neporovnatelnou rychlostí! Ale zvíře, které šejk přivedl k ohni, mělo obyčejnou barvu prostých velbloudťi. Jak to vysvětlit?

Zaměnil snad na druhém konci tábora bílou velbloudici za jiného hedžina? Dostalo se mi hned vysvětlení, neboť Ibn Asi se zasmál a prohodil: “Holá. Kdyby ďaur čenichal, že je v tvém stavení má velbloudice a že ji u tebe přechovávám, kdykoli vstupuji na loď. Viděl ji snad?” 302 “Ne. A kdyby viděl, nepoznal by Ji, neboť ji vždy obarvím, kdykoli mně ji odevzdáš. Pohleď na ni. Rozeznáš ji ‘ od obyčejného hedžina?” .Abych nerozeznal. Styděl bych se, kdyby se podobala jiným velbloudťim. Pohleď na její údy. Znalec pozná hned, jaké je to zvíře. To však je vedlejší. Nemluvme o velbloudech, nýbrž o efFendim a jeho mužstvu. Ale proč je odsouzena má velbloudice k hladovění? Dejte jí pouta , na přední nohy, aby se při pastvě nezaběhla.” Muž sedící vedla šejka vstal, aby vykonal rozkaz. Nádherná velbloudice se směla pást. Pozoroval jsem její pohyby s pozorností snad vyšší, než hovor jejího pána. Ten velbloud

- ah - musel být mým. Byl bych raději nechal ?” utéct IbnAsla, než jeho velbloudici. Otrokář byl zřejmě zklamaný výsledkem-šejkových výzkumťi. Mračil se, zatínal pěsti a zlostně pokračoval: “Poněvadž neznáš místo, kde táboří ďaurova karavana, nelze mťij první záměr vykonat. Škoda. Dvacet asa-•.-;,- kerských psťi. A nás je pětkrát tolik. Jak snadno bychom je venku obklíčili - na širé stepi.” “Hle. Slyšel jsem na vlastní uši, že jsem hádal a tušil správně. A také jsem jednal správně. Odbočil jsem na sever, pak na

východ a konečně na jih. Kdybychom jeli i; v přímém směru, byl by nás Ibn Asi zaskočil a přepadl rvll dřív, než bychom k Araš-Kolským skalám dorazili. ll “Podle všeho bude dobře, že se tak nepřihodilo,” od-:í pověděl šejk na otrokářovu výtku. “Znáš přece efiendiho. Je ostražitý a bdělý, všimne si každé maličkosti. Znenadání bychom ho přepadnout nemohli.” V “Ale sevřít jsme ho mohli, zaskočit. Máme sto mužťi. f Byl by donucený vzdát se na milost i nemilost.” “Nevěř tomu. On - a vzdát se. Vždyť ho znáš..Bylo by došlo k boji. Počítej, že by každý askari jednoho z nás zastřelil, effendi pák sám několik. Ostatně vím jistě, že by přímo útočil na tebe.” “Nebyl by mne vťibec spatřil. Vím, čím jsem v prvé řadě povinen sobě. Platím dobře svým mužťi. Za to jsou povinni bojovat. Má bezpečnost je pro ně příliš dťiležitá, než aby mohli žádat, abych se boje zúčastnil osobně. Nečiním tak z nedostatku odvahy, nýbrž z opatrnosti. Myslíš, že bych se postavil tam, kde by hvízdaly koule? - 3O3 Alej>řijdou-li vskutku, zmocníme se jich, aniž vystřelíme.” “Učiň tedy svá opatření, dokud je čas. Effendi řekl, že dorazí hodinu po jitřní modlitbě ke skalám. Nechť se tedy oddíl, který jsi chtěl vyslat na sever, vypraví nejdéle do pťilnoci.” “Vypravím jej o hodinu dříve. Jsi však přesvědčený že se moji bojovníci skryjí v dešťovém korytu, aniž budou zpozorováni?” “Tak je. Jde-li kdo jen několik minut tím korytem vzhťiru, dojde ke kotlině, porostlé kittrovými křovisky. Jestliže jen jediný vojín vystoupí na temeno skal, jakmile se rozední, zahlédne přicházející karavanu.

Volněji propustí a mťiže Ji zvolna v patách následovat, až dorazí na úzkou stezku mezi bahnem a skalami. Náš oddíl jí tudíž vpadne do zad, kdežto druhý oddíl ji přivítá, připravený ke střelbě, právě když se effendi zastaví, aby dal naše druhy naházet do bahna krokodýlťim. Boj bude zahájený jakmile poprvé vystřelím v čele svého oddílu. Úspěch je zabezpečený a sám eflendi uzná, že je sevřen přesilou a že by odpor byl šílenstvím. Vzdá se boje, zvláště když mu to usnadníš prohlášením snesitelných podmínek. Podrobí se jim, nebudou-li příliš urážlivé a pak ovšem ne-dostojíme slibu, až bude spoután.” Ah. - Tento šejk el beled se chtěl rozložit v témž korytu a v téže kotlině, kde jsem chtěl umístit svou zálohu. Past, která byla nalíčená na mne, byla dokonale tatáž, kterou jsem chtěl nastražit otrokářťim. Nelitoval jsem již, že jsem se přes emirťiv odpor připlížil k ohni, abych naslouchal. “Effendiho chci však mít živého,” pronesl Ibn Asi. “Dostaneš ho. Kolik mužťi mi svěříš?” tázal se šejk. “Kolík jich potřebuješ?” “Bylo by spravedlivé, rozdělit mužstvo na polovic, avšak tolik jich nepotřebuji. Spokojím se menším zástupem.” “Dám ti čtyřicet mužťi a ponechám si šedesát.

Vypravíš se s nimi odtud hodinu před pťilnoci, tedy asi za hodinu. Bude nutné, aby mezi námi bylo jakési spojení?” “Není třeba. Také by bylo těžké spojení udržovat. Řetěz hlídek by se pohyboval podél zátok chobotu a potřeboval by mnoho času. Náš záměr je zcela prostý. Jakmile se 304 rozbřeskne, obsadíš jižní cíp zátoky. Karavana bude po-‘ stupovat od severu, a mťij oddíl jí bude v patách.

Jakmile uslyšíte výstřel mé ručnice, nastane chvíle útoku. Je j věru štěstím, že effendi dorazil tak pozdě do Hegasi, když již reis effendina odplul. Kdyby se setkali, byl by emir zťistal, kde byl a nezbylo by nám, než nečinně přihlížet, í jak naše druhy s tvým otcem hází do bahna. Pohovořili l jsme si, o čem bylo třeba a pokusím se nyní o usnutí, l abych se posilnil spánkem, neboť jsem jízdou zemdlený. l Probuď mne, až bude mťij oddíl připravený k odchodu.” Šejk el beled ulehl, a mohl jsem odejít. Bylo zřejmé, že již neuslyším nic dťiležitějšího. Použil jsem okamžiku, ; kdy se hustý chumáč dýmu rozlézal a plazil po zemi, sešinul jsem se z větve, vrhl se na zem a plazil se zpět. Dorazil Jsem k emirdvi, aniž mne zpozoroval. Seděl za keřem. “Skoro jsem se již o tebe chvěl, effendi,” pravil mi. “Mohl jsi zaplatit životem svťij odvážný pokus.” “Nikoliv. Uslyšíš hned, jaké výhody jsme nabyli. Znám podrobně záměr těchto loupežníkťi.” Oznámil jsem mu, co jsem slyšel. Jakmile jsem umlkl, zašeptal mi rozechvěně: “Vlezou do nástrahy, effendi, vlezou tam. Jak se ti však podaří, abys dostal šejka před sebe, místo aby ti byl v patách a svíral ti ústup?” “Použiji lsti i násilí současné. Zkrátka a dobře zaskočím ho dřív a zajmu ho s celým oddílem.” “To je nebezpečné, neboť se to neobejde bez hluku l a střelby.” !’ “Nijak nebezpečné, emire. Obsadím to místo dřív, než }. tam šejk dorazí. Donutím je pevným sevřením, aby se l vzdali, nebo je dám postřílet do posledního muže. Nerad - to činím, ale nezbývá nic jiného.” “Máš jen dvacet asakerťi.” l “Ty za nynějších okolností potřebuji ke střežení mých É zajatcťi. Mťižeš mi dát dalších čtyřicet mužťi?” l “Rád. I více.” l “Zbude ti jich stále ještě dost. Jakmile nastane den, obsadí Ibn Asi úzkou stezku. Potáhneš za ním. Přijdu od severu, jakmile nové zajatce nechám stráži a sevřeme pak protivníky dokonale. Znamením útoku bude totéž, co prve řekl šejk: výstřel z mé ručnice.” ” 305 “Dobře, vrhneme se pak na nepřítele.” “Ale ještě něco ti kladu na srdce. Zaslechl jsem, že se Ibn Asi nikdy nezúčastní boje. Není jen bídník, je také sketa. Platí své lidi, aby se za něho dali pobíjet, kdežto jeho bezpečnost je nejcennější. Zajisté i tentokrát se vyhne boji. Postarej se o to, aby nám neupláchl. Urči nějakou četu, pět až deset mužťi, která by neměla jiný zájem, než střežit ho a polapit. V nejhorším případě nechť mu míří na nohy.” .Vykonám, co bude možné. Chceš těch čtyřicet mužťi hned nebo později?” “Ihned. Vrať se, vyber je a nechť se připraví na pochod. Přijdu vbrzku za tebou.” “Proč nechceš jít se mnou hned?” “Protože si teď ještě dojdu pro gefrešskou velbloudici.” “Zanech toho. Mohl bys tím všechno pokazit. Kdyby tě dopadli, byíi bychom prozrazeni.” “Dopadnout? Nemožné.” “Bude-li zpozorováno, že velbloudice chybí, usoudí všichni na blízkost zloděje, tedy cizího člověka, a již tím bude vzbuzeno podezření.” “Zprvu budou otrokáři myslet, že byla velbloudice špatně spoutaná a že zaběhla poněkud do stepi. Ostatně mám na zřeteli závažný dťivod, proč se jí chci zmocnit. Jestliže se totiž Ibn Asi nezúčastní přímo boje, mťiže nám uniknout přes všechna bezpečnostní opatření. Vsedne-li na svou bílou velbloudici, nedohoní ho nikdo. Zmocním-li sejí sám, neujde mi již, nechť se již pokusí o cokoli.” “To je správné. Obávám se však, že budeš spatřen. Vzdoroval mně ještě chvíli, pak se vrátil do lesa. Plížil jsem se znovu obloukem na step k ohni. Velbloudice se pásla ve stínu poblíž keře, jehož lupeny chutě ohryzovala a nevšímala si mého příchodu.

Tento Ibn Asi ani neuměl chovat tak vzácné zvíře. Při rozumné výchově by přede mnou uteklo anebo aspoň řičelo. Přistoupil jsem k hedžinovi zcela nerušené, roze-pjal mu pouta, popadl ohlávku a táhl zvíře za sebou. Kráčelo zcela dobromyslně, jako by mně patřilo, což bylo dťisledkem toho, že velbloudice byla opatrovaná rťiznými lidmi. Bylo jí lhostejné, kdo ji odvádí. Vrátil jsem se oklikou ke křovině, kde jsem prve s emi-3O6 rem seděl a pustil jsem se hlubokým stínem k lesu, kde mne již reís effendina velmi nepokojně očekával. Zástup čtyřicet mužťi tu stál v pohotovosti k odchodu. “Alláh. Podařilo se ti,” pravil emir. “Věru, effendi, jsi velmi nebezpečný koňský a velbloudí zloděj. Měli by tě vlastně doživotně zavřít.” “Promiň, vznešený zástupce egyptské spravedlnosti.

Kradu jen zlodějťim,” smál jsem se. “Vypravím se hned odtud - ale - jsou tito vojáci opatřeni potřebnými pouty? Musí svázat čtyřicet zajatých.” “Všechno je po ruce. Přinesli jsme ze zásob lodních, co bylo třeba.” “Žij tedy blaze tuto noc. Na shledanou ráno po velikém vítězství.” “Dejž to Alláh.” W P>r/ . ” -V’ ” .o—

-vty*<tt’ J”;’/.ÍH”

KAPITOLA V BITVA NA ARAŠ KOLU Vyhledal jsem především osamělý hegelik, pustil jsem se toutéž cestou, kudy Jsem přišel. Pochod byl ,nyní ovšem zdlouhavější, než má Jízda z večera, takže minulo několik hodin, než jsem se svými čtyřiceti muži dorazil k severnímu výběžku bahna, obešel jsem Je na západní straně. Konečně stály před námi temné hmoty skal. Rozpomínal jsem se všemožně, abych nalezl dešťové koryto. Dvakrát jsem zabloudil - po třetí jsem je vskutku nalezl. Především bylo třeba dobře skrýt

velbloudy, které jsme nemohli táhnout do svahu. Doprovodil Jsem tudíž vojáka s nimi dostatečný kus cesty do stepi. Zarazil jsem kolíky, přivázal jsem k nim zvířata, nechal u nich strážce a vrátil jsem se. Pak Jsme postupovali korytem vzhťiru až ke kotlině.

Skaliska nebyla příliš příkrá. Třicet mužťi je obsadilo takovým zpťisobem, aby, sami kryti balvany, ostřelovat mohli celou kotlinu až k východu. Nařídil jsem jim, aby zachovali úplné ticho, dokud sám útok nezahájím, udělil jsem jim poslední pokyny, pokud šlo o jejich bezpečnost a pohodlí při střelbě. Konečně Jsem nařídil, aby dovolili nepřátelťim, kdyby se jednotlivé drápali na skaliska k vťili výhledu, vystoupit až k jejich úkrytťim a zmocnili se jich tiše sevřením hrdla. Se zbylým desetihlavým oddílem jsem se vrátil asi padesát krokťi po svahu a obsadil Jsem stráň do polovice. Posadili Jsme se, abychom tudy šejka el beled s jeho zástupem propustili do kotliny a zavřeli mu cestu. 308 O jedenácté měl nastoupit pochod. Vypravili jsme se krátce po desáté hodině, takže Jsme měli čekat asi hodinu. Ale trvalo to déle, mnohem déle. Šejk nespěchal a objevil se teprve před úsvitem. Uznal asi, že nepotřebuje spěchat, neboť se domníval, že má karavana sem přijde teprve hodinu po jitřence. Slyšeli jsme jejich pochod, kráčeli podél nás, vystupovali svahem koryta a jakmile nás minuli, sestoupili jsme ze své hlídky a plížili se za nimi. Poblíž vchodu do kotliny jsme stanuli. Otrokáři majíce za to, že jsou sami, hovořili hlasitě, pak se rozložili do křovin a dokazovali hlasitým smíchem, že jsou v dobré náladě a v bezpečném vědomí svého vítězství. Dobrým příkladem byl sám šejk přes všechnu svou dťistojnost, na níž si Arab zakládá snad ještě víc než Evropan - ovšem neuvědomělý. Žertoval téměř přepjatě a mluvil o kořisti a jejím dělení. Zvěděl jsem později, že mu byl slíbený značný podíl. Tento dťistojný starosta obce a vládní zmocněnec tentokrát prospekuloval. Vím bezpečně, že ho podíl z kořisti netěšil. Zanedlouho nastával úsvit a do bílého dne nebyl již daleko. Zaslechl Jsem ho, kterak řekl, že se pťijde podívat, co dělá jitřenka. Myslel jsem, že se vydrápe z kotliny na některé skalisko, avšak šejk se ubíral k východu -přímo k nám. “Přikrčte se,” zašeptal jsem, usednul jsem rychle, aby nás šejk předčasné nezpozoroval. Přiblížil se k nám zvolna a téměř na nás narazil. V tom jseni se vymrštil a popadl jsem ho pevně za hrdlo. “Jen ruce spoutat, nikoliv nohy,” zašeptal jsem dvěma nejbližším vojákťim, kteří hned vykonali mťij rozkaz. Stiskl jsem mu hrdlo, nikoliv však příliš silně, abych ho nezbavil vědomí. Zároveň jsem vytrhl z opasku nťiž dotkl se hrotem jeho žeber a zašeptal mu do ucha: “Ticho. Cekneš-li vjede ti nťiž až do ledviny. Chceš-li zachovat ticho kývni hlavou.” Přikývl. Neobával jsem se jeho odporu. Zděšení na něho pťisobilo mnohem víc, než bylo možno čekat od jeho energie. Byl vlastně zbabělec, který se hodil jen pro zradu, nikoli pro rvačku. Velitelství nad čtyřiceti muži se ujal jen proto, že neočekával z mé strany odpor. 309 Zanechal jsem osm lidí na místě, dal jsem se dvěma provázet korytem dolťi tak daleko, až nebylo slyšet z kotliny ani hlásku. Vojáci drželi šejka za spoutané ruce, aby jim neutekl. Tiskna mu stále nťiž k boku, tázal jsem se ho: “Znáš mne?” “Znám. Jsi effendi,” vyjektal ze sebe, a již se v něm probudilo egyptské lišáctví.” “Proč se mnou jednáš nepřátelsky?” dodal hned. “Sám jsi řekl, že uznáváš mou úřední dťistojnost.” “A ty jsi mi ovšem věřil. Hm. Udělal jsi dobře, hlupče, všech hlupcťi hlavo nejvyšší. Vidíš, starý hochu. Domníval jsi se patrně, že mne máš v hrsti, a zatím jsem ti podrazil nohu a nyní se řítíš na nos. Dbej, abys vyvázl bez pohromy.” “Bloudíš, klameš se, effendi, při sám Alláh. Přišel jsem jako tvťij přítel a - - a - - obdivovatel.” “Aj. A čtyřicet mužťi, která jsi přivedl? Ti jsou také mými přáteli, příznivci a obdivovateli?” “Ano. Shromáždil jsem je v širém okolí hegašském, aby ti pomáhali proti nepřátelťim.” “Chceš patrně říct proti mým zajatým. Nepotřebuji pomoc proti nim. A proč se zde skrýváte?” “Abychom vyčkali na tvťij příchod. Nevím, jak tě napadlo považovat tyto muže za druhy Ibn Asla.” “Mlč. Nevyslovil jsem se o nich vťibec. Tvá obojetnost je odhalená a dnešním dnem se dožije smutného konce. Poznal jsem hned, co v tobě vězí, jakmile jsem tě uviděl. Neměl jsi ovšem ani potuchy, že tě svádím na nepravou stopu. Poslovi Ibn Asla jsi pťijčoval koně a to tě prozradilo. Dříve než jsem k tobě připlul na člunu, smluvil jsem se již s reisem effendina, jemuž jsem také řekl, jaký darebák je náčelníkem osady.” “Ale - -• “Tiše, pravím. Na mťij pokyn se k tobě choval vlídně, aby tě neodstrašil. Jednali jsme tak proto, abychom sem Ibn Asla přivábili. Podařilo se nám to. Ibn Asi přišel, avšak reis effendina přišel také a zajme otrokáře právě tak, jako jsem zajal tebe. Sevřeme jej a jeho šedesát zbabělcťi na téže stezce mezi bahnem a skalami, kde jste chtěli sevřít mne s mými asakery. Aniž jste tušili, seděl 31O jsem včera večer u vašeho ohně a vyslechl všechno, tvou zprávu, tvé návrhy a další poradu i konečné usnesení.” “Nemožné,” zvolal, nepomýšleje, že se tím vlastně přiznává. “Nemožné? Dokáži ti to. Přišel jsi, přiváděje bílou velbloudici na šedo zbarvenou. Poklekla, avšak íbn Asi nařídil muži, jenž vedle tebe a dvou dťistojníkťi seděl při ohni, aby ji spoutal přední nohy a vyhnal ji na pastvu. Nebyla později pohřešovaná?” “Byla. Zmizela. Zaběhla se někam.” “Nemohla se zaběhnout, protože jsem ji odvedl. Dokáži ti to hned.” Pokynul jsem mladšími askarimu, tázal jsem se, umí-li jezdit na velbloudu. “Umím velmi dobře, effendi,” pravil. “Na sever od chobotu táboří tvoji druzi, kteří mne provázeli do území Fessara. Přiveď je sem se všemi zajatci a ben Nilem. Sestoupíš po svahu koryta, obrátíš nalevo a zastihneš svého druha na hlídce s dvěma velbloudy, které jsme přivedli. Nenalezneš-li je hned, volej. Vysedneš na obarvenou velbloudici a pocváláš přímo na východ podél cípu chobotu. Do té doby nastane den a spatříš tedy mou stopu, která tě dovede přímo na sever do ležení. Pospěš si a pobídni také celou karavanu ke spěchu.” Voják odešel. “Slyšel jsi nyní, kde jsem tábořil,” pokračoval jsem, dívaje se upřeně na šejka. “Chtěl jsi mne včera vystopovat, abych byl přepadený na stepi, tušil jsem to však a změnil jsem směr, dorazil jsem do tohoto okolí značnou oklikou. Pátral jsi na západě, když jsem byl již dávno na severu.

Slyšel jsi dost. Chceš ještě zapírat?” “EíTendi, kolik asakerťi zde máš?” tázal se. “Tolik, že vás utlučeme čepicemi. Víc než dost, abychom vás zničili. Hodinu před vámi jsme přišli sem a rychle obsadili všechny výšiny i vchod do kotliny, jak jsi se přesvědčil. Neujde odtud ani noha. A ty, velitel čtyřiceti mužťi, jsi již v zajeti. Nařídíš-li svému mužstvu, aby vydalo zbraně a vzdalo se, použiji svého vlivu a požádám emira, aby vás potrestal mírněji.” “Alláh ‘l Alláh. Vydat zbraně. Vzdát se. Čtyřicet rnužťi.” 311 “Pozoruji, že ti tato pečené nechutná. Zní to asi jinak, než tvé oslavování příštího vítězství a dělení kořisti. Odpověz na mťij dotaz. Čas kvapí. Svolíš-li, zachováš si a svým život, odepřeš-li, postřílíme vás.” “Effendi. Buď milostivý. Nech mne aspoň vidět tvé vojáky.” “Ah. - Nevěříš mně? Nelžu nikdy a to ti snad nestačí?” “Ó, jsi člověk zchytralý a co nedokážeš silami, dokážeš uskokem. Bude tomu v tu chvíli také tak, neboť - - -Ó, Alláh. Ó, Muhamád. Už to začalo.” V kotlině zahřmělo několik výstřelťi a strhl se pokřik. Pak se ozvalo ještě několik ran a nastalo ticho. “Zde máš dťikaz o pravdivosti mého tvrzení,” pravil jsem. “Pojď se mnou. Tvé tělo mě bude štítem. Vystřelí-li některý z vašich, zaryje se jeho náboj do tebe. Pamatuj si to.” Tlačil jsem ho před sebou vzhťiru. U vchodu do kotliny stálo osm asakerťi s ručnicemi. Svítalo již. V oněch končinách se rozednívá právě tak rychle, jako se stmívá. “Co se přihodilo? Proč jste stříleli?” tázal jsem se. “Poněvadž nastal úsvit,” odpovídali vojáci, “chtěli se někteří otroltáři vydrápat na výšiny, aby se rozhlédli. Naši lidé*spustili palbu.” “A jak je nyní? Proč tak náhle všechno utichlo?” “Otrokáři zalezli do křovin.” “Zde máš dťikaz,” pravil jsem šejkovi, “kolik zmužilosti mají vaši hrdinové. Pojď dovnitř. Ale hneš-li se křivě, ucítíš nťiž!” Drže nťiž v pravici, popadl jsem ho levou rukou za šíji a tlačil ho před sebou do kotliny. Na mťij pokyn postupovali se mnou i asakerové. “Rozhlédni se a počítej ručnice,” vybídl jsem šejka. Asakerové se krčili za skalisky, nebo si nahromadili před sebe balvany. Vidět nebylo nic než jejich ručnice, odevšad namířené do kotliny. Pohled na křoviska ve mně vzbudil skoro smích. Otrokáři nevěděli dosud, kdo je vlastně obklíčil. Viděli jen

ručnice a skryli se, jako by je mohla kittrová křoviska chránit. Bylo vidět údy, většinou nohy a hřbety ve svěží zeleni. Leželi, ukrývajíce hlavy a nikdo z nich se ani nehnul. “Kde máš své hrdiny? Vybídni je, aby vylezli a bránili se,” zvolal jsem. 312

“Effendi, cizí effendi, křičeli někteří z křovin. “Minutu ti poskytuji na rozmyšlenou,” pokračoval jsem. “Nevybídneš-li je do té doby, aby vydali zbraně, dám znamení k palbě.” “Dostane se mi odpuštění?” tázal se. ; “Mohu slíbit jen zmírnění trestu. Víc požadovat ne-í smíš. Milost je jen u boha, odpouštět náleží emirovi. Rychle. Dřív než uplyne minuta.” Šejk se v mé ruce kroutil sem tam. “Pusť mne, effendi. Učiním, jak žádáš.” A; í “Nepustím, brachu, ani mě nenapadne. Jsi mým zajat-?‘l čem. Poruč svým mužťim, aby vystoupili jednotlivě, od-lf hazovali zbraně a dali se bez odporu spoutat. Budeš svá-jll: záný poslední. Kdo by se protivil, kdo učiní podezřelý S pohyb, bude zastřelen. Rychle. Minuta prošla. Víc času 2 nemám.” ilív Smrtelná úzkost ho přinutila, aby vyplnil mťij rozkaz. l?l Jeho lidé poslechni, vylézajíce jednotlivě z křovin. Za ‘;,íffí” čtvrt hodiny byli vesměs odzbrojení a spoutaní. První j%d-3Í nání dramatu při Zimničním bahnisku bylo skončené jš” zcela tak, jak jsem očekával. jl; Rozestavil jsem k zajatým hlídky, sestoupil .jsem ze §skal na planinu, abych vyčkal na příchod /své karavany. Téměř hodinu trvalo, než jsem ji spatřil. Ben Nil jel v celé g; s poslem, jenž seděl na bílé velbloudici. Jakmile mne í spatřili, pobídli zvířata a přihnali se ke mně o mnoho íi dřív, než karavana. l “Eflendi, effendi. Zpťisobil jsi mi starost,” volal ben Nil, “! přinutiv zvíře k pokleku. “Ani do rána jsi se nevrátil, a již í-jsem se domníval, že té stihlo neštěstí.

Zajatci již jásali. Padli ti nepřátelé do rukou?” “Jen několik. Vědí o tom naši zajatci?” “Nevědí, neboť tvťij posel mluvil se mnou tiše. Ale viděli otrokářovu velbloudici, poznali ji podle rychlosti a rázem zmlkli, strachujíce se, že Ibn Asi, jejich pán, je už zajatý. Nebyli nijak potěšeni příchodem tvého posla. Ale kde jsou lidé, které jsi zajal?” “Mezi skalami nad námi v kotlině. Dopravíme k nim ostatní zajaté, velbloudy však zanecháme na stepi pod dohledem.” Jakmile karavana došla, sejmuli jsme zajatce ze sedel, 313 rozvázali jim nohy a provázeli je korytem vzhťiru do kotliny. Bylo na nich až příliš patrné, že je pohled na bílou velbloudici podešli a naplnil strašnými obavami. Zvlášť Abd Asi byl zkormoucený a sotva zvedl hlavu, kdežto ostatní hovořili mezi sebou tiše a dorozumívali se posunky. Jediný fakir el fukara, příští Mahdi, si dodával lhostejné vzezření, jako by nic nepozoroval. “Effendi,” ozval se náhle, “proč jsme vlečeni v tato skaliska? Co zde bude?” “Divadlo. Připravil jsem vám příjemné překvapení,” pravil jsem chladně. “Vysmíváš se nám? Myslím, že od tebe nic veselého očekávat nelze. Vinou některého vrchního ďábla jsem upadl do tvých drápťi a jakkoli jsem ti neublížil v nejmenším, vláčíš mne stepí a pouští jako dravce. Nejsi mým pánem, chybí ti nade mnou pravomoc. Žádám tě v dobrotě naposled, abys mne zbavil pout a pťijčil mi velblouda, jak jsi slíbil, abych mohl jít do své domoviny.” “Kde je tvťij domov?” “Pro tu chvíli v Chartumu.” “Tam je daleko. Měj strpení ještě malou chvíli. Pak tam pocestuješ v prťivodu velmi mnohých přátel.” “Nestojím o prťivod. Přišel jsem sám a mohu také sám odejít. Jsi povinen mne propustit, ježto nemáš nade mnou právo.” “A nad námi také ne,” zavřískal náhle Abd Asi. “Odkud vzal reis effendina dovolení, aby ti postupoval svá práva? A jestliže tak směl učinit, proč nás vlečeš po stepi? Přeji si, abych byl dopravený do Chartumu.” “Tvému přání bude vyhověno, ve velmi krátké době.” “Kdy? Musili jsme hned ráno vykonat novou okliku. Myslíš snad, že jednáš moudře? Setkáš-li se někde s mým synem, což se mťiže přihodit velmi snadno, budeš ztracený.” “Setkal jsem se s ním již, aniž jsem do té chvíle ztracený.” “Měl jsi tedy neobyčejné štěstí, jakým se nikdo jiný chlubit nemťiže. Vběhneš-li mu však znovu do cesty, budeš postaven před soudnou stolici Alláhovu. Víš, kolik má bojovníkťi? V této stepi se nemťižeš s ním měřit. Rozdrtí tě. Není možné, aby prorok strpěl, že by se směl ďaur 314 beztrestně nad nás nadnášet. Meč pomsty se nad. tebou vznáší a hrozí ti svými plameny. Kdož ví, za jak málo okamžikťi tě již zasáhne.” “Ukáži ti hned, nad kým se vznáší á koho roztříští, jen co vyjdeme z tohoto koryta.” Velbloudi byli odsedlaní a pásli se, střeženi třemi vojíny. Druzí vojáci obklopili zajaté a vedli je za mnou do skal proti svahu dešťového koryta. Možno si pomyslit, jak se otrokáři ulekli, uzřevše čtyřicet svých druhťi v poutech. Abd Asi vykřikl vztekem a zahrnul mne spoustou takových urážek, že se konečně ben Nil z vlastního popudu chopil biče, aby mu znázornil, že je výhodnější mlčet. Ostatní se chovali celkem tiše. Dostali pouta na nohy a byli uloženi k ostatním. Pak jsem se mohl vypravit proti hlavnímu oddílu nepřátel. Dvacet mužťi, s nimiž jsem táhl do uzemí Fessara, setrvalo u zajatcťi a u velbloudťi. Čtyřicet, které mě poslal včera reis effendina, mne provázelo. Ben Nila jsem chtěl ponechat rovněž u zajatcťi, hoch však snažně prosil, abych ho přibral. Vyhověl jsem mu tedy, neboť jsem starému askarimu a fessarskému prťivodčímu, jimž jsem střežení zajatých svěřil, mohl dťivěřovat. Nemyslil jsem, že by hlouček mohl být znenadání přepaden, a poněvadž byli zajatci dobře spoutaní, nebyl dťivod, proč bych dal dvacet vojákťi, kteří věrnost a udatnost již osvědčili, střežit zvláštním dťivěrníkem. Byli by tím spíš uraženi. Nařídil jsem jen, aby stráž u velbloudťi byla po mém odchodu zesílená o dva muže, takže v celku mělo zde být pět hlídek.

Bylo určené a smluvené, že se hodinu po jitřence dostavím do skal Araš-Kolských, avšak zmeškal jsem tuto lhťitu o něco, což konečně nemělo význam, ani škodlivé následky. Vojákťim jsem uložil dťikladně na srdce, aby byli pilně na stráži. Nastoupili jsme pochod v přesvědčení, že se nevyskytne nic nepředvídaného a že se nikdo nedopustí nejmenší chyby. Nebylo ani myslitelné, že by se něco zanedbalo, než přece jsem později poznal, že jsem spoléhal příliš na vojenskou zdatnost egyptských vojákťi. Za včerejší večerní jízdy jsem se držel východního 315 břehu chobotu, nyní jsme však postupovali k severu po jeho západní straně. Prostor mezi ním a pohořím měřil zprvu asi čtvrt hodiny pochodové šířky, avšak bylo zde množství zálivťi a zátok, jimiž byl občas prostor zúžen. Pohoří bylo na temeni zcela holé, a jen při úpatí se zelenala tráva a křoviska. Čím dále jsme pustupovali, tim víc vystupovaly a tim příkřejší byly skalnaté stráně, zároveň však se ustavičně přibližoval bahnitý chobot. Věru, bahno se k nám přibližovalo z pravé strany stále víc, takže jsme posléze mohli postupovat jen po dvou. Pak se před námi vynořilo několik listnatých stromťi, znatelně lichospeřených.

Poznal jsem v nich známé balsamodendrony, gafuly, které mi naznačovaly, že se přibližujeme soutěsce, v níž se srazíme s Ibn Aslem - vlastně jen z jeho bojovníky, jejichž vrchní velitel, milostivý chlebodárce, ,nerad čichal k prachu a raději z chladné vy-počítavosti stál vždy mimo bitevní šiky. Upozornil jsem ben Nila, jenž kráčel podél mne, na blízkost nepřítele, a hoch se tázal: .Proč tedy nezastavíme, effendi? Někdo z nás se tajně poplíží kupředu, aby vyzkoumal polohu místa a postavení nepřátel.” “Zbytečné,” pravil jsem. “Vždyť je už jasný den.” JVle jindy jsi se také plížil k nepříteli za bílého dne.” “Poněvadž to pťida připouštěla. Zde však jsme velmi omezeni místem, na němž se mťiže vyzvědač pohybovat Ibn Asi zajisté vyslal nějakou přední hlídku, která mťiže pozorovat tuto úzkou stezku. Mťižeme klidně postupovat bez vyzvědačťi.” “A vběhnout jim přímo do rukou,” řekl hoch mrzutě. “To právě chci. Nebudou na nás hned střílet. Spiše nás zavolají. Ibn Asi chce se mne zmocnit živého a vydal zajisté rozkaz, aby na mne nebylo stříleno. Pťijdu-li v čele, Jste bezpeční. Uskoč s ostatními za mne a nech mne postoupit asi o třicet krokťi před vás. Jakmile se zastavím, zastavíte také a nepostoupíte, dokud nerozkáží.” “Hm. Nezbývá mi, než tě poslechnout, avšak raději bych byl po tvém boku.” “Zatím to není třeba. Ibn Asi se neobjeví dřív, dokud nedorazíme do středu soutěsky, do níž jsme dosud nevkročili.” 316

“Ale což kdyby reis efíendina nepřišel v pravou chvíli?” “Neuškodí. Poženeme pak Ibn Asla k němu. Není, čeho bychom se obávali, nemajíce nepřátele v zádech. Obávám se jen jediné věci - že nám totiž sám Ibn Asi uklouzne.” Pak jsme pokračovali mlčky v

pochodu. Kráčel jsem v čele a ostatní se drželi za mnou na třicet krokťi. Jakmile jsem přešel podél prvních balsamovníkťi, uchylovala se stezka, velmi zúžená, ostře napravo, neboť zde se právě rozlévala bahnitá Zátoka neštěstí, vnikajíc z levé strany hluboko do skal, strmějících kolmo k obloze a tvořících, mohu-li se tak vyjádřit, poloviční dutý válec, jehož stěny nebyly dostupné. Po mé levici se prostíralo bahnisko, pokryté plovoucí třtinou. Tu a tam probleskovaly malé, olejnatě lesklé louže, vypadající jako uplakané oči vodníkovy. Z vysokého úbočí skal se kdysi utrhla spousta balvanťi, které se válely roztroušené jednotlivě nebo ve skupinách, porťistajíce vlhkým mechem a kluzkými popínavkami, takže tudy bylo nutné postupovat s velikou opatrností. Byl-li někdo v těchto místech napaden zpředu i zezadu, nemohl se bránit a nezbylo mu, než vzdát se. Napravo* mu zabraňovaly v útěku nedostupné skalní stěny a nalevo se na něho šklebilo děsné bahno, z jehož třtin se zvedaly ohyzdné hlavy nesčetných krokodýlťi. Ano, bylo zde vskutku místo hrťizy a zkázy. Tedy zde mne chtěli otrokáři zaskočit a vehnat mé asakery do bahna, aby se stali tučnou snídaní ještěrťi, jimiž se zde jen hemžilo. Bylo by nelidskostí, kdybych odsoudil otrokáře k témuž osudnému trestu? Co nevinné krve již lpělo na jejich tlapách? Kolik tisíc a tisícťi negrťi podlehlo jejich zhoubné činnosti? Zdálo se mi, že by nebylo pro ně příliš kruté, nýbrž zajisté jen spravedlivým trestem, kdyby byli také házeni do tlam krokodýlťi. Jak ty mně, tak já tobě - tak zní zákon afrických pustin, právě jako zákon prérie, savany, pamp a, llanos amerických a jestliže - - - nemohl jsem však již domyslet tu úvahu, neboť nedaleko přede mnou se velitelsky ozvalo: “Stťij. Ani krok, jinak střelíme.” Stanul jsem a bystře jsem se rozhlédl. Přede mnou stály dva gafuly těsně vedle sebe a před nimi se válelo několik balvanťi, za nimiž se patrně skrývali tři muži, 318 l neboť právě tolik ručnic tam proti mně trčelo - - -v celku tedy postavení lechtivé, neboť zákeřníci mohli jen stisknout spoušť, aby mne provrtali olovem. “Kdo jsi, ty tam?” tázal jsem se, tváře se, jako bych tušil přítomnost jen jediného protivníka. “Jsem tvým starým známým. Chceš mne vidět?” ozval se hlas. “Zajisté. Jsem velmi zvědavý.” “Odlož tedy zbraň, a pak postoupím - -” “Myslíš, že blázním?” Skočil jsem hbitě k nejbližšímu gaíulu, za jehož kmenem jsem byl zakrytý. Moji protivníci byli jistě v rozpacích. Došli ke smluvenému místu právě včas a vyčkávali znamení, smluveného se šejkem el beled. A náhle jsem jim postoupil těsně k tělťim, takže nemohli ani dopředu ani zpět a přece se nesměli dát dříve spatřit, dokud se neozve šejkťiv výstřel. Jak se mají zachovat? Získat čas hovorem? Skoro to tak vypadalo, neboť mluvčí se ozval znovu: “Mťižeme té snadno donutit, aby ses podrobil naší vťili. Ale dozvíš se, chceš-li, také pokojným zpťisobem, co od tebe požadujeme.” ” “Mluv.” , “Za těchto podmínek ne. Odlož své zbraně a postupuj k balvanu, který leží mezi tebou a námi. Zachovám se právě tak.” “Dobrá. Pťijdu. Jestliže však u tebe uvidím jakoukoliv zbraň, třeba jen malý nťiž, pťijdeš tam, odkud se ještě nikdo nevrátil.” Zastrčil jsem revolvery do kapeš, opřel jsem ručnice o kmen, do něhož jsem zabodl nťiž. Mohl jsem i revolvery klidně odložit, neboť jsem si byl výsledkem jistý. Pohlédnul jsem zpět a přesvědčil jsem se, že mťij oddíl stanul. Přední dvojice a ben Nil stáli za keřem, rostoucím právě v tom úhlu, kde se stezka odkláněla, takže mne mohli vidět, sami nejsouce viděni skrytými záškodníky. Rozpomenul jsem se, poznal jsem po hlase člověka, jenž se mnou vyjednával. Byl to starší dťistojník Ibn Asla v hodnosti nadporučíka. Proč mne však neoslovil Ibn Asi sám? Vystoupil jsem klidně ze svého úkrytu, kráčel jsem 319 k označenému balvanu a stanul jsem těsně u něho. Pak se objevil nadporučík, postoupil rovněž k balvanu, stanul na jeho druhé straně a tázal se výsměšně: “Mne jsi zajisté neočekával?” “Očekával a také neočekával,” odpověděl jsem netečně. “Věděl jsem, že mne zde budete vyčkávat, domníval jsem se však, že nebudu osloven tebou, nýbrž tvým velitelem.” “Alláh. Věděl jsi, že zde na tebe čekáme?” “Eh.

Vím ještě mnohem víc. Vím všechno. Například vím, že čekáš na znamení šejka le beled. Nebo jste se snad nesmluvili, že výstřel z jeho ručnice bude počátkem útoku na nás?” “Alláh je vševědoucí, neboť vidí, slyší a ví všechno. Jak však ty mťižeš vědět něco o šejkovi a jeho úmyslu?” “Vím to tak dobře, jako že se ztratila bílá velbloudice Ibn Asla. Rád bych mu řekl, kde je. Zavolej ho.” “Ibn Asla? Není zde.” “Vím, že zde je.” “Víš to? Hle, tvá vševědoucnost přece jen není tak značná, jak předstíráš. Kdybys věděl, kde je právě Ibn Asi, nevystupoval bys tak sebevědomě.” Tato* odpověď mne poněkud pomátla. Měl jsem věru radějt nechat ben Nila u zajatých. Pomyslel jsem si hned, že Ibn Asi změnil svťij úmysl, aspoň pokud šlo o.mne. Asi nespoléhal příliš na šejkťi dťivtip a přemýšlel o novém uskoku. Předal patrně velení svého sboru dťistojníkťim a sám se ubíral k severnímu cípu chobotu, aby se postavil v čelo čtyřicet bojovníkťi a sledoval mne. Na štěstí přišel poněkud pozdě a na neštěstí jsem o tom nevěděl. Zatím jsme jeho záškodníky zajali a táhli do soutěsky. Věděl jsem sice, že by nemohl sám osvobodit tolik zajatých, avšak mohl mít u sebe hlouček bojovníkťi a vťibec mu mohla být nějaká náhoda příznivá. Má naděje, že ho zajmu, nebyla již tak veliká, jak jsem se zprvu domníval. Nesměl jsem však dát najevo obavu a proto jsem odpověděl, usmívaje se: “Není třeba, abys mi vyprávěl, kde je v tuto chvíli. Jsem si jistý, že dýchá smrdutý vzduch tohoto Zimnič-ního chobotu a není-li v čele šedesáti lupičťi, jimž za něho velíš, odebral se k těm čtyřiceti, kteří se vypravili hodinu před pťilnocí se šejkem el beled do kotliny 320 dešťového koryta ve skalách Araš-Kolských, aby mne vyčkali a zaskočili.” “Já - latifi On ví o korytě a kotlině!” zvolal nadporučík zděšeně. “Kdo - kdo ti to prozradil?” “Kdo? - Ibn Asi, šejk a ty. Snad ti to stačí? Vždyť jsem ti již řekl, že vím všechno. Do nástrahy, ve které jste nyní, jsem vás přilákal já sám. Nikoliv vy mne.” “Ty? Do nástrahy? A do které?”- zasmál se nucené. “Nechci zrovna tvrdit, že tě vťile Alláhova poranila slepotou, ale z dobré vťile ti oznamuji zdvořile, že jsi obklopený a sevřený se svými dvaceti asakery.” “Vskutku. Mohl bys mi to dokázat, ty zchytralá hlavo všech chytrákťi?” “Dokázat? Velmi snadno. Přiznej svou hloupost, žes vyžvanil šejkovi el beled, co vlastně zamýšlíš, kam své zajaté dopravíš a jak je hodláš usmrtit?” “To nazýváš hloupostí? Muži boží, skoro bych se nad tebou soustrastí rozplakal. Věř, že jsem tím neprovedl hloupost. Byl to výpočet, spoléhající na hloupost šejkovu a vaši a právě v tuto chvíli podávám dťikaz, že jsem počítal naprosto správně a přesné.” A vylíčil jsem mu stručně, kterak jsem zmýlil šejka, nastraživ na něho léčku, v níž i druzí otrokáři uvázli. Nadporučík spráskl ruce nad hlavou a bědoval: “O, Alláh. Ó, Muhamád. Ó, svatí kalifové veškeří. - A -tomu - abych uvěřil?” “Nikdo tě nenutí, abys věřil. Nechceš-li věřit, přesvědčíš se a pak uvěříš - ovšem trochu pozdě. Kde je teď chytrý šejk se svými čtyřiceti? A proč vám dosud nedal znamení? Proč dosud nehovořila jeho ručnice?” “Však on přijde. Přijde zcela jistě. A kdyby i nepřišel, nesmíš ještě jásat. Máš jen dvacet mužťi při sobě, kdežto nás je šedesát - -” “Bab, které nic nepořídí. Věz, že nemťižeš učinit nic moudřejšího, než vzdát se na milost a nemilost.” “Považuješ mne za blázna? Tropíš si šašky?” “Já? Vlastně bych vás mohl považovat za blázny a tropit si šašky, poněvadž jste mi vlezlí tak dobromyslně a neprozřetelně do pasti. Vidím však, že tvťij dotaz vychází z nepravého předpokladu a zanechávám tudíž žer-tování. Domníváš se, že ti v nejhorším případě zbývá 321 ústup, že jsou tvá záda volná, avšak klameš se strašně, neboť za tvými zády stojí se svými asakery - reis effendina.” “Re - is - effen - dina!” vykoktal a pak zvolal vztekle: “Lžeš!” “Mluvím pravdu, Také při sobě nemám jen dvacet mužťi, nýbrž víc, mnohem víc. Měl jsem jich dvacet do včerejška, avšak reis efTendina mě přidal značnou posilu. Vybízím tě v dobrém, abys dal odložit zbraně a vzdal se. Budeě-li se zdráhat, přihodí se vám, na čem jste se smluvili proti nám: navštívíte žaludky krokodýlťi v tomto bahně.” “Effendi. Dráždíš mne. Chceš mne svou lží - -” “Umlkni a neodvažuj se urážek,” přerušil jsem ho přísné. “Poslední milost ti prokazuji tím, že ti dokáži pravdivost svého tvrzení, abych zabránil zbytečnému pro-lévání krve. Pozor.” “Přiložil jsem dlaně dutě k ústťim a zahoukal jsem přes bahnitou zátoku, pokud mi stačil dech: “Reis effendina. - Emire.” “Zde, Zde,” zněla odpověď z blízkosti mnohem větší, než jsem se* domníval. Nadporučík

trhl tělem a rychle se opřel a balvan. Nejspíš se mu zachvěla kolena. “Nuže?” tázal jsem se ho. “Je to zajisté příjemná hudba tvým uším. Podle zvuku soudím, že emir nestojí dál, než dvě sté krokťi odtud.” “Byl to on, jenž volal?” “Kdo jiný? Mé volání mu oznámilo, že jsem zde a nyní postupuje dopředu. Radím ti přátelsky: vzdej se. - Ale ještě ti ukáži své mužstvo.” Obrátil jsem se, pokynul jsem, a v zápětí vyrazil ben Nil s asakery na stezku a rychle postupovali. Vojáci drželi ručnice v pohotovosti. Musili ovšem kráčet jednotlivě, poněvadž však stezka tvořila oblouk, mohli mířit nejen dopředu, nýbrž i přes zátoku na otrokáře. Nadporučík žasl, trnul a děsil se.

Spatřil mé bojovníky, vzpamatoval se rychle a volal: “Ó, Alláh. To je skoro sto mužťi. Nedám se jimi zajmout. Odejdu, effendi, odejdu!” A již se hnal ke stromťim a chopil se ručnice. Nato chvátal zpět po stezce, následován druhy, kteří s ním tvořili přední stráž. 322

Postupovali jsme za nimi asi padesát krokťi, až jsme došli k roztroušeným balvanťim, za nimž byl dostatečný kryt. Nevěřil jsem sice, že by zde došlo k boji, než přesto jsem rozestavil mužstvo. Vyčkávali jsme, majíce ručnice připravené k palbě. Bylo však třeba také zvědět, co se děje vzadu, kde stál emir. Otrokářský nadporučík byl zachvácen zdravým, řekl bych léčebným strachem. Byl poděšený dlouhou řadou mého mužstva a patrně nás považoval za mnohem silnější, než jsme vskutku byli. - Nepříjemné mně to nebylo. Čím větší jeho strach, tím větší mohla být jeho o-chota ke složení zbraní. Náhle jsme za zátokou uslyšeli zmatený pokřik, jehož smyslu jsme nerozuměli. Srozumitelnější nám byly výstřely, zprvu jeden, pak dva, čtyři, osm ran. A zas pokřik, zděšený a hrťizný. A náhle utichlo všechno - aspoň na čtvrt hodiny. Pak se objevil na ohybu stezky osamělý chodec - ve stejnokroji emirových asakerťi.

Vystoupil jsem rychle z úkrytu a zakýval jsem na něho. Poznal jsem ho. Podvod byl vyloučený, neboť vojáci za mnou na něho přátelsky volali. Jakmile mne spatřil, chvátal ke mně. ” “Otrokáři tě propustili svými řadami?” tázal jsem se ho. “Ano, effendi. Byli k tomu donucení, neboť už složili zbraně.” “Bohudík. Ale co znamenala střelba?” “Šli kupředu. Emir jim chtěl dokázat, že tam nestojíme pro kratochvíli. Čtyři z nich padli a v zástupu byli zachyceni nějací ranění. Stříleli jsme do chumáče. Pak prosili jejich dťistojníci o milost. Emir tě žádá, abys postoupil k němu a řídil poutáni zajatých.” Ben Nil svolal hned na mťij pokyn asakery. Postoupili jsme rychle a přitrhli záhy k odpťircťim, nyní již krotým. Někteří drželi dosud ručnice v rukou, nejevili však žádné známky, že by je hodlali použit. “Effendi,” volal na mne emir zdálky. “Zde,” zvolal jsem. “Odbojníci složí zbraně a budou se svázanýma rukama poutáni do dvojic, aby utvořili pochodovou řadu a mohli být dopraveni z tohoto pekelného ovzduší na širou step. 323 Nedopusť, aby někdo z nich ušel. Potáhneme do skal k tomu dešťovému korytu.” Chlapík. Měl přehled. Při stísněnosti místa bylo toto seřadění jedinou možnosti. Na některém místě mohla sotva projít dvojice, leda že kráčela bokem. Provazy a řemeny, jakož i ukořištěné zbraně bylo nutné podávat od muže k muži. Jakmile jsem byl z této strany hotov a reis efíendina mě dal totéž ohlásit ze své strany, nařídil jsem zpětný pochod, takže v čele kráčeli moji asakerové, pak zajatci a konečně emirovi bojovníci. Později, poněvadž se stezka rozšiřovala, srazily se dvojice zajatcťi v čtyřstupy, vedle nichž kráčeli asakerové s dvojnásobnou výzbrojí, stále připraveni pálit. Čím dál, tím jsme pohodlněji postupovali, až konečně přichvátal emir dopředu, aby se mnou pohovořil. Byl v rťižové náladě právě jako já, a jižjiž jsem se obával, že spustí chvalořečneni, které mu vězelo v hrdle. Byl přece muslimem čistého zrna. Než zmýlil jsem se. Emir zuřil, že nám Ibn Asi zase upláchl. “Kde vlastně vězí ten psí syn z psovského plemene?” ulehčil si. ‘ “Neřekl ti to jeho nadporučík?” “Přiznal se jen, že Ibn Asi odešel k vyschlému skalnímu řečišti. Ta myšlenka mu bleskla zajisté skopovou mozkovici teprve po vyspání, ale snad ho ještě zastihneme.” “Hm. Nevím. Ztěžka, jestliže ho už nechytila naše stráž.” “Naše stráž v horské kotlině?” “Nikoliv, nýbrž hlídka u velbloudťi. Dřív než došel do kotliny, musil se potkat s touto hlídkou.” “Jak silnou?” Dokud jsem tam byl, stačili tři. Nařídil jsem při odchodu, aby byla hlídka zesílená dvěma muži.” “Stačí úplně. Proti pěti mužťim se nemťiže Ibn Asi ničeho odvážit.” “Násilím ne. Ale což nějakým uskokem? Je některému tvému askarimu známa jeho tvář?” “Není.” “Lze tedy očekávat, že se bude vydávat za někoho jiného. Bude-li mu uvěřeno, mťiže nám ještě natropit mnoho škod.” 324

“Pravda. Pospěšme si.” “Mohl bych snad zástup předejit? Čím dřív tam někdo z nás dorazí, tím snáz je možné chybu snad již učiněnou napravit.” “Ano. Spěchej, chceš-li a vezmi si ben Nila, na něhož se mťižeš spolehnout. Přijdeme za tebou tak rychle, jak bude možno.” Ukázalo se, bohužel, velmi záhy, že mé obavy byly oprávněné. Jakmile jsem s věrným hochem dospěl k severnímu úpatí hor, kde se pásli naši velbloudi, postřehl jsem hned, že tam nebylo všechno v pořádku. Kolem velbloudi pastviny stáli strážci, pět mužťi, a uvnitř pťilkruhu, sevřeného skalami, v místech, odkud vyvěralo vyschlé řečiště směrem k bahnitému chobotu, se tísnil hlouček vojákťi, kteří by tu jisté nezevlovali, kdyby se nepřihodilo něco neobyčejného. Bylo jich také pět a krčili se nad něčím k zemi. Jak jsem poznal, přibyv tam, leželi tam dva vojáci na zemi. Nad nimi stál starý askari, jemuž jsem svěřil velení, a fessarský prťivodce. Již zdaleka bylo patrné, že jsou všichni v rozpacích, proto jsem volal: , “Co se přihodilo? Proč leží ti dva na zemi?” f “Jsou - zraněni, eflendi,” skuhrala bojácné stará vojna. “Jak a kým?” “Postřeleni - cizím člověkem.” “Jak je to možné? Znal ho někdo?” “Nikdo.

Neviděl jsem ho vťibec a tento zde,” - ukázal na mladšího vojáka - “který zde stál na stráži, ho neznal.” “A druzí strážci?” “Zdali ho znali či neznali, nevím. Nemohu je vyslechnout, neboť jsou v mdlobách.” “Jsou jen dva a tento zde je třetí. Kde byli další dva?

Nařídil jsem, aby zde bylo pět hlídek.” “Effendi, postavil jsem pět hlídek. Stojí dosud,” mumlal starý vojín, sklopiv rozpačitě oči. “Pět?” ptal jsem se. “Vidím zde celkem deset lidí, takže nahoře u zajatcťi je také jen deset, místo patnácti. Jak to vysvětlíš? Neumíš-li vyhovět rozkazu a nedbáš-li poslušnosti u svých druhťi, nedivím se už, přihodí-li se 325 takové věci. Jsi starý voják, ale kdybych odevzdal velení dítěti, byly by mé pokyny jistě svědomítěji vykonány. Pravíš, že tito dva jsou jen zraněni?” “Aspoň myslím, effendi. Doufám, že pozbyli jen vědomí a že se vzpamatují.” Přistoupil jsem. Tváře obou ubožáku byly až příliš hy-pokratické, než abych se mohl mýlit. “Nedoufej,” pravil jsem. “Pohleď jim do očí.” Poklenul jsem a vyšetřoval jsem padlé, kteří se tu váleli v krvavých loužích. Jeden z nich byl střelen do vazu, druhý do prsou. Mrtvi. Naprosto mrtvi. Poručil jsem, aby jim byly sňaty kazajky. “Muži,” osopil jsem se pak na velitele. “Neměl jsi očí? Tito lidé zemřeli hned, jakmile na ně bylo vystřeleno. Chci vědět podrobně, jak se to vťibec mohlo přihodit a jak se to vskutku přihodilo.” “Effendi, taž se tohoto zde. Byl při tom,” šeptal voják ustrašeně, ukázal na mladšího druha. “Vypravuj,” poručil jsem a muž spustil zdráhavě: “Effendi, nemťiže mne stihnout vina, věř mi. Vystřídali jsme právě předešlou hlídku

- -” “Kdo?” “Já a tito dva mrtví.” “Vy tři? Tedy ještě po vystřídání byly postaveny jen tři hlídky přes mťij rozkaz?” “Ano, ale nemohu za to.” “Vím. Nebyl jsi tím, jenž měl hlídky určovat. Pokračuj!” “Vystřídali jsme hlídku a postavili jsme se. V tom jsem spatřil muže, přicházejícího podél bahniska na step a postupujícího přímo k nám. Jakmile nás uviděl, zastavil se na chvíli, pak pokynul rukou a blížil se zvolna.” “Byl ozbrojen?” “Ano. Stál jsem mu nejblíže a zadržel jsem ho voláním. Poslechl, stanul a přiblížil se úplně, až když jsem mu to dovolil.” “Už to byla chyba. Buď jsi ho neměl pouštět z místa, anebo jsi ho měl prohlásit za zajatce.” “To bylo právě naším úmyslem a proto jsme mu dovolili, aby šel blíž.” “Tázal se vás, kdo jste?” “Ano.” 326

“Co jste mu řekli?” “Že jsme vojáky. Nebyl přece dťivod zamlčovat, že jsme ve službách reise effendina.” “Oh, dťivodťi bylo dost, celá hromada dťivodťi a jakých dťivodťi. Dopustil jsi se hlouposti, brachu, která se vojákovi neodpouští. Cizinec chtěl zvědět, kdo jste, aby podle toho zařídit své otázky a odpovědi. Což jste to nepostřehli? Říká snad voják na stráži svťij rodokmen? Zadrží se a ptá se sám, vyslýchá, ale - nežvaní.” “Effendi, nevěděl jsem - -” “Počkej. Stala se už chyba a pozdě bys vykládal. Byl zkrátka zchytralejší, než vy. Je nutné, abych zvěděl dopodrobna všechno. Opakuj mi každé slovo, postup otázek a odpovědí. Mluv poctivě, aby bylo možné ještě snad napravit, co bylo spácháno a abys dosáhl mírnějšího trestu, než zasluhuješ. Cizinec se tedy tázal první, což?” “Kdo jsme. Řekl jsem mu. Chtěl vědět, kde jsou naši druzi. Nechtěl jsem to říct a cizinec prohlásil, že je emi-rovým přítelem.” “A ty jsi věřil.” “Nikoliv hned, effendi. Byl jsem chytrý a řekl mu tváří v tvář, že mluví lživě. Cizinec pak spustil hrdě, tvrdil, že je rychlým poslem guvernéra z Chartumu a že je vyslán k reisovi, aby mu doručil dťiležité rozkazy.” “Chartumský guvernér nemá, co by poroučel emirovi.” “Není mně to známo. Mohl to být také rozkaz místokrále - což já vím? Zkrátka se vydával za vysokého dťistojníka, za miralaje a mluvil tak velitelsky, že jsme byli nuceni mu uvěřit.” Sancta simplicitas. V Súdánu, stejně jako na severní točně má vojenská hrubost převahu před rozumem - tak jako v Evropě, pomyslil jsem si a ptal jsem se dále: “Byli jste nuceni? Zaštěkne-li na tebe pes, místo aby pokorně vyl, musíš ho považovat za lva? Pokračuj. Ptal se asi na všechny podrobnosti.” “Ano. Znal i tebe a hovořil o tobě vlídně, takže všechna naše nedťivěra se rozplynula. Chtěl vědět, kde jsi a kde držíme zajatce - zkrátka - pověděli jsme mu to.” “Také že jsou zajatci nahoře v kotlině?” “Také. Vyprávěli jsme mu, jak byli zaskočeni otrokáři se šejkem dnešního jitra.” 327 “Zvěděl tedy, že reis effendina je zde u chobotu s vojáky?” “Ano.” “Řekli jste mu, jakým zpťisobem chceme ulovit Ibn Asla?” “Ano. Ptal se nás na to velmi podrobně.” “Nuže, byli zde pro něho postaveni cjtilapci, jaké si Jen mohl přát. Nemohl přijít na hloupější a lehkomyslnější. Lidé. Lidé. Kde jste nechali hlavy, mozky, myšlenky? Podezřelému cizinci, na němž není pranic poctivého, jste vyžvanili všechno, místo abyste ho zajali a vyčkali s ním na mťij návrat. Jak vyhlížel?” “Měl bílý haik.” “A jeho vzrťist?” “Nepříliš vysoký, v ramenech však mohutný.” “A tvář?” “Silně opálená, vroubená černým plnovousem.” “Oh. Myslel jsem si to. Zdali pak tušíš, synku, vnuku a pravnuku praotce pitomosti, s kým jsi mluvil a komu jsi prozradil tak dťiležité věci? Ibn Asi vás poctil svou návštěvou, velitel našich nepřátel, největší arcilotr, jakého kdy*zrodila Afrika.” “Není Boha, kromě Boha, a Muhamád je jeho prorok,” vykřikl vojáček a rozpažil a rozšířil prsty. “Je-li možná?” “Proč by ne? U tebe je všechno možné i nejnemožnější bezhlavost. A co dělal, když jste mu tak pěkně všecko vyklopili?” “Chtěl si promluvit s tímto naším druhem, jemuž jsi odevzdal velení.” “Dobrá. Víš, jak jste se měli zachovat?” “Jak effendi? Myslím, že jsem se nedopustil chyby.” “Nemysli raději. Kdybyste jednali správně, nestala by se tato vražda. Jeden z vás měl vyčkat u velbloudťi, druzí dva měli přistoupit k cizinci, vyžádat si jeho zbraně, vzít ho mezi sebe a vést tak daleko do skal, až byste se dovolali velitele. Jednali jste tak?” “Nikoliv. Přihodilo se jinak.” “A proč?” “Protože poručil, aby jeden z nás pospíšil do skal a velitele přivedl.” “A kdo šel?” “Já.” 328

“Ta hloupost ti zachránila život. Tři jste na něho byli mnoho. Proto se jednoho z vás zbavil, aby se zbývajících snáze zbavil. Pokračuj.” “Šel jsem, avšak vrtalo mi to hlavou. Nedťivěřoval jsem a zastavil jsem se tam u vysokého břehu, přemítal jsem, nebylo-li lépe zajmout ho. Za přemítání jsem zaslechl dva výstřely. Vyskočil jsem, běžel jsem zpět a spatřil jsem toho muže již vysedat na bílou velbloudici. Druzi se váleli na zemi. Byli zastřeleni.” “A ty - střílel jsi na něho?” “Ano. Mířil jsem mu na hlavu, avšak chybil jsem a pak uběhla jeho velbloudice tak daleko, že ho druhá rána nemohla zasáhnout.” “Kam ujížděl?” “Na východ. Zmizel za bahniskem.”

,‘ffiMs-si “Pak přišel velitel, který zaslechl výstřely. Vyprávěl jsem mu, co se přihodilo. Postavil rychle pět hlídek a snažil se padlé křísit, avšak bez úspěchu, jak vidíš. Pak jsme spatřili tebe.” “Ano, každý hlupec napravuje chyby, když je už pozdě. Zavinili jste smrt svých druhťi a útěk vrchního otrokáře. Zničili jste mé záměry, které stály tolik, práce, tolik svízelťi vás všech. Nechci s -vámi o tom mluvit - ponechám to vašemu veliteli, emirovi. Pokusím se raději vaši pošetilost napravit, bude-li to možné, ale mnoho naděje nemám. Pomozte mi rychle osedlat hedžiny, mého i ben Nilova. Jsou nejrychlejší. Poženeme se za Ibn Aslem, a ty, starý vojáku, se rychle vrať k zajatcťim. Jsou střeženi Jen deseti muži. Mťiže se snadno k první nehodě přidružit druhá. Reisovi effendina oznam, že se zanedlouho vrátím.” O dvě minuty později jsme již seděli na velbloudech a ujížděli k bahnu, za jehož severním cípem zmizel Ibn Asi. Ve vadí el Berd, kde jsem s ben Nilem otrokáře pronásledoval, jsme seděli na hřbetě svých hedžinťi, tak jako dnes, a tehdy nám bylo nemožné bílou velbloudici gefrešskou dohonit. Vynikala nad naše běhouny velkolepou rychlostí. Byl by tedy odťivodněný dotaz, proč jsem se pouštěl po druhé do šíleného pokusu zmocnit se Ibn Asla jízdou. Odpovídám: Nespoléhal jsem tentokrát na rychlost našich zvířat. 329 Ben Nil, hoch bystré a jasné hlavy, měl zajisté na mysli otázku, neboť za mírného klusu podél bahniska mne jaksi zádurnčivě a nedťivěřivě oslovil: “Myslíš vskutku, effendi, že ho dohoníme? Vzpomeň si na honbu ve vadi el Berd. Měli jsme nejrychlejší hedžiny, jaké mohl sehnat reis effendina, a přece nám Ibn Asi zmizel na své bílé velbloudici jako třpytivý úlomek hvězdy za obzorem.” “Ano, máš pravdu. Nechci ho však pronásledovat ani štvát. Spíš chci, aby mi vjel i s velbloudicí do náruče. Tvrdím totiž, zeje dosud zde. Neujel.” A ukázal Jsem rukou ke stepi, která se před námi rozkládala na sever. “Pak by byl šílenec,” řekl hoch. “Mýlíš se. Víš již a zkusil jsi dostatečně, že mne mé domněnky málokdy klamaly.” “Pravda. A jakou domněnku vlastně máš?” “Ibn Asi se rozplýval vítězoslávou. Opíjel se pomyšlením, že mne zničí, a tím horší bylo jeho zklamání. Rozuměj mi. Vyslechl, co se přihodilo a co se ještě přihodí, proto se již neodvážil navštívit své zajaté druhy v kotlině. Uznal, ač nerad, že prohrál, a že musí hledat spásu v útěku. Uniknout nám mohl jen na své rychlo-nohé velbloudici. Včerejšího večera pozbyl záhadně své zvíře a dnes je uviděl na pastvě v našem stádu. Napadlo ho, aby se velbloudice zmocnil a podařilo se mu to, neboť uměl hlídku oklamat. Na hřbetě velbloudice se ho ovšem zmocnil pocit jistoty před pronásledováním. A jsa odvážné povahy, nepomýšlel již na odjezd, nýbrž zatoužil nabýt jistotu o tom, co mu kromě záchrany vlastní osoby nejvíc leželo na srdci, totiž o osudu svých druhťi. Nebylo vyloučené podle jeho domněnky, že se mohou ještě bránit naší přesile a konečně uniknout. V tom případě by ne-musil prchat, naopak, mohl nás ohrozit velmi nebezpečně. Pustil se tedy na zvědy, zkoumal a pozoroval. Věděl, že jakmile naše tlupa mine úzkou stezku mezi skalami a bahnem, aby zabočila k vyschlému řečišti, poskytne tajnému pozorovateli úplný přehled situace.” “Zde však nemťiže tajně pozorovat, protože se nemťiže nikde skrýt,” namítl ben Nil. 330 “Proč by ne? Mýlíš se opět. Step sama je neobyčejným úkrytem, právě pro svou velikou rozlohu, Za stromem nebo za keřem je možné tušit pozorovatele, takže se člověk ani jinam neohlíží. Ukaž mi však s jistotou jediný bod v této stepi, kde bych mohl na skrývajícího se člověka narazit.” “Uznávám pravdivost tvých slov, avšak Ibn Asi má bílého velblouda, který ho prozradí.” “Zapomínáš, že je přebarvený.” “Ano - nevzpomněl jsem na to, ale není zmenšený. A mimo to muž má bílý haik.” “Svlékne jej prostě.” “Mám ještě námitku, kterou již nevyvrátíš. Chce-li nás úspěšně pozorovat, je nucen přiblížit se tak, aby viděl, ale pak ho také my uvidíme.” “Na palubě Ještěrky jsem zahlédl lodní dalekohled. Má jej při sobě, jak jsem viděl včera při ohni. Je-li nástroj dobrý, dává mu možnost pozorování na velikou vzdálenost. Představuji si to tak: Popojel několik honťi a vrátil se, až se přiblížil ke skalám tolik, že je mohl dalekohledem pozorovat. Nato sestoupil, usedl a maje dalekohled u očí, pozoruje “krajinu a

místo, kde se mu objeví naše tlupa se zajatou čeládkou.” “Pak vidí také nás, effendi.” “Ovšem. To však neškodí, neboť netuší, co zamýšlíme. Rád bych věděl, kam se obrátí, až skončí své pozorování.” “Patrně se uchýlí někam proti proudu, na místo, kde kotví jeho loď.” “Soudím rovněž tak. Je zde osamocený nemá pomocníky, aby nám zajatce vyrval. Vlastní spásu nalezne jen v rychlém útěku. Především vyhledá svou loď a pak se pustí po vodě anebo na svém rychlém velbloudu do Fašody, kde ho očekávají jeho přátelé.

Tam a v krajině Fanakandské mťiže získat nové nohsledy a pokračovat -ve svém hnusném řemesle. Odtud pojede na jih, nejspíš někam k Hegasi, odkud také přišel. A na tom zakládám svťij plán, k jehož provedeni přispěješ.” “Učiním všechno rád a bedlivě, effendi. Dej mi rozkazy.” “Učiní-li Ibn Asi všechno tak, jak očekávám, mohu si 331 již také pomyslet, na kterém místě se skrývá. Naše tlupa vyjde na step mezi chobotem a horstvem, pak potáhne nalevo. Proti té krajině se někde Ibn Asi usadí. Znám tedy již šířku, kde je jeho úkryt a délku lze dovodit z dohlednosti jeho dalekohledu. Tam, kde se ta délka se šířkou protíná, budu po něm pátrat.” “Nerozumím ti, a prosím tě, abys mi to vysvětlil.” .Netřeba, abys tomu přesně rozuměl, neboť ty nebudeš po něm pátrat. Učiním to sám. Obejdu ho, vpadnu mu do zad a vyplaším ho. Bude ujíždět na jih, tedy směrem, kam se nyní vydáš. Sestoupíš na místě, kudy se patrně požene, uložíš velblouda do trávy a skryješ se. Neuzří tě, až když bude pozdě, a jakmile se přiblíží, zamíříš na velblouda a střelíš. “Proč ne na něho?” “Nechť je ničemou sebe větším, je a zťistane přece jen člověkem. Má lidskou krev. Jeho velbloud je sice drahocenné zvíře, ale přece jen zvíře. Po výstřelu klesne. Ibn Asi vyskočí, aby prchl, ty však vyskoč rychle do sedla. Pak ho mán”e mezi sebou, neboť budeš před ním a já za ním. Nezbude mu, než aby se vzdal.” “Bude na nás střílet z ručnice.” “Nevěř tomu. Postarám se, aby se neodvážil. Kdyby vskutku zamířil, zasáhne ho má kulka dřív, než bude moci stisknout. Doufám, že jsi mne pochopil.” “Úplně. Ale kde je místo, na kterém mám zastavit, abych ho vyčkal a kudy se požene podle tvého názoru? Jsem zvědavý, jak mťižeš na širé stepi něco podobného určit.” “Je to velmi snadné.” “Vskutku, effendi? Pojede na jih - dobrá. Ale jak velice se uchýlí na východ či západ, to vědět nemťižeš.” “Nevím-li, vypočtu si to a domyslím. Příliš na východ nesmí, poněvadž by učinil velkou okliku se značným zpožděním a zajel by na břeh Nilu, kde by mohl být spatřen. Bude tedy dbát, aby se přidržel západu. Na tu stranu však vybíhá bahno dlouhým, úzkým ramenem hluboko do stepi a přes to rameno nemťiže, jinak by zabředl a nevyváži.

Objede je tudíž. Jsem přesvědčený, že pojede těsně podle cípu toho ramene, takže tam právě je místo, kde ho vyčkáš.” 332

“Jak daleko odtud?” “Jsme nyní na. severním cípu bahniska. Pohleď k jihovýchodu, kde uvidíš na obzoru tmavou čáru.” “Vidím ji.” “Rostou tam křoviska, tvořící okraj a břeh bahna. Tam, kde nalevo čára mizí, je nejzazší cíp močálu, u něhož zastavíš.” “Vím již. Pustím se tam hned?” “Ano, avšak nedopusť se chyby. A hlavně, dobře mířit, abys zasáhl velblouda.” Rozloučili jsme se. Jinoch cválal na jih a já na sever do volné stepi. Ležel-li Ibn Asi někde tam, kde jsem se domníval, zajisté mne již spatřil a tázal se v duchu, proč tu jízdu podnikám. Nemohlo mu hned napadnout, že je to k vťili němu. Nepovažoval jsem ho za tak zchytralého, aby se o mně domníval, že jsem schopen podobného ú-škoku, než přes to jsem odbočoval ustavičně na západ, abych se mu příliš nepřiblížil. Kdyby již nyní zpozoroval mťij úmysl, byl bych prchal, avšak i tehdy jsem ho mohl pohodlně přihánět ben Nilovi do rány. Vzdálil jsem se od skal tak daleko, jak asi stačila dohlednost dalekohledu, pohyboval jsem se ve stejné šířce, ve které se skrýval a zabočoval jsem víc na východ, avšak jen znenáhla, aby mu to zprvu nebylo příliš nápadné. Zajel jsem ještě jednou tak daleko, jak jsem dosud zajel, pak jsem ostře odbočil a vracel se k jihu, přímo směrem, kde jsem asi odhadoval jeho úkryt. Pobídnul jsem hedžina k nejprudšímu trysku, abych ponechal Ibn Aslovi nejméně času na rozmyšlenou a vzal jsem ručnici ze sedla. Doufal jsem, že ho přece překvapím a že bude možné vzít na mušku jeho velbloudici. Spoléhal jsem při tom, že jeho pozornost bude soustředěná hlavně na ten bod, kde doufal zahlédnout emi-rovu tlupu se zajatci. Byl jsem rozčilený, chtěje zvědět, psal-li jsem své výpočty do vzduchu, nebo byla-li má domněnka správná. Vyrazit do širé stepi, pátrat po uprchlíkovi a zajímat ho tam, kde vťibec nebyl a snad nebude, by mne přece jen zlobilo. Té zlosti jsem na štěstí ušel, neboť jsem náhle zpozoroval vpředu pohyb ve vysoké trávě. Spatřil jsem velblouda 334 na zemi. Jakýsi muž se vyšvihl do sedla. Zvíře se vymrštilo a už letělo dlouhými skoky. Byl zde přece. A ležel přesně tam, kde jsem po něm ve své domněnce pátral. Letěl přede mnou jako šíp, obrátil se v sedle a zamával ručnicí nad hlavou - právě jako tehdy ve vadi el Berd. Vysmíval se mi. Střílet jsem nemohl. Nebyl bych ho v tak rozkymáce-ném pohybu zasáhl a než by se hedžin zastavil, unikla by jeho velbloudice z dostřelu. K čemu plýtvat prachem, stál-li druhý střelec v záloze? Pozoroval jsem však, že Ibn Asi necválá směrem jenž souhlasil s mým očekáváním. Přidržoval se víc napravo, jako by se rozjížděl k dešťovému řečišti. Příčinu jsem záhy objevil. Mezi chobotem a skalami postupovali totiž asakerové, kteří provázeli zajatce k našemu shromaždišti. Ibn Asi ujížděl přímo k nim, aby viděl co možná nejvíc. O mne jako by se vťibec nestaral. Byl jsem jistý, že se dál neodváží, než na dostřel z ručnic. Pak musil zabočit nalevo, aby mohl ujíždět podél bahniska. Přes krátkost doby získal již velmi značný náskok a nyní docela zastavil svého běhouna, aby mohl lépe vojáky a zajatce pozorovat. Věru, hřešil velice na rychlost své bílé velbloudice. Použil jsem toho, abych se mu přiblížil, nejel jsem však přímo k němu, nýbrž zamířil jsem víc k močálu. Nemohl jsem mu tím ovšem zamezit útěk, nebo mu cestu zastoupit, avšak vzdálenost mezi námi se přece zmenšila a doufal jsem znovu, že se k němu dostanu na dostřel. Vojáci nás uzřeli. Viděli mne v pozadí a domysleli si, že přední jezdec je nepřítel. Ztropili děsný povyk, řev vpravdě sudánský a Ibn Asi jim odpovídal právě tak, při čemž se na mne ohlédl. Zpozoroval, že ho chci předstihnout, pobídl velbloudici tak, aby se dostal mému směru napříč. Jak nádherným běhounem bylo jeho bílé zvíře. Uhánělo jako střela, zanechávajíc za sebou step zcela hravě. K výstřelu dojít nemohlo, ač jsem poháněl svého hedžina k největšímu trysku. Ubohé zvíře se snažilo, avšak o nějakém vyrovnání vzdálenosti nebylo možné ani mluvit. Ještě štěstí, že se v tu chvíli Ibn Asi přidržoval směru, kterým mohl dospět přímo k ben Nilovi. Tíhl jsem stále víc nalevo, abych ho přinutí! setrvat napravo. Zatlačoval 335 jsem ho k nejzazši zátoce močálu. Při tom bylo třeba odvrátit jeho pozornost od horizontální čáry křovin, aby ben Nila předčasně nezpozoroval. Obracel jsem tedy jeho pozornost na sebe. Volal a křičel jsem za nim, spilal mu strašlivě po arab-sku, svolával na jeho hlavu nejhloupější kletby, zkrátka, tropil jsem ostudu, za níž se snad i němá africká step styděla. Ibn Asi měl patrné zdravý a silný žaludek. Obracel se občas a smál se ryčně. Pťisobil jsem asi na jeho ušlechtilou duši dobrým dojmem. Zároveň mťij povyk měl velmi dobrý účinek: ben Nil byl upozorněn na náš příjezd. Jeli jsme tak rychle, že se zdálo, jako by křoviska, která se tudy táhla řadou proti nám, poskakovala a mizela za námi. Za posledním keřem číhal někde ben Nil. Ibn Asi byl od něho vzdálen již jen dvanáct set, tisíc, osm set, šest set krokťi. Asi však nevěřil zrádným močálovým pro-láklinám pobřežním, neboť se rychle uchyloval nalevo a vyhýbal se stále víc. Kdyby úchylka trvala déle, byl by objel ben Nila na vzdálenost tak značnou, že by ho hoch výstřelem nezasáhl. A náhle jsem uviděl hocha vynořit se z trávy za posledním křoviskem. V ruce držel ručnici a pádil do stepi, jako by chtěl velbloudici zadržet. Ibn Asi ho ovšem uviděl také a jat nedťivěrou, zabočil ještě víc nalevo. Velbloudice byla právě v takovém letu, že byla nucena uběhnout rovně ještě několik dlouhých skokťi, než ji jezdec mohl strhnout uzdou. Současně stanul ben Nil a vystřelil. Uzřel jsem blesk a kouř, zaslechl jsem ránu a zahlédl, kterak se velbloudice v nejprudším běhu zarazila, jako by ji někdo udeřil přes prsa. Pak se sebrala a letěla se svým jezdcem, jenž ji bil ručnicí, tak prudce,

jako kule z děla. Ručnice ben Nila zarachotila po druhé, avšak rána již nezasáhla. Ibn Asi se hnal podél krajního výběžku močálu - - - ušel nám dokonale. Po několika vteřinách jsem dorazil k ben Nilovi a zastavil u něho. “Effendi,” volal zlostně. “Není to mou vinou.

Velblouda jsem zasáhl. Neviděl jsi? Zarazil uprostřed nejprudšího běhu aspoň na okamžik.” “Viděl jsem. Prvním výstřelem jsi zasáhl, druhý však letěl mimo,” pravil jsem, sesednuv. 336 “A mířil jsem dobře!” “Ale pozdě stiskl.” “Byl jsem překvapený, effendi. Nemohu se ubránit úžasu, když vím, že kule zasáhla a zvíře běží nezraněné dál. Vím určitě, že jsem zasáhl. Velbloud asi zakrátko padne. Mířil jsem přímo na prsa.” Jeli jsme po stopě drahnou chvíli, aniž jsme zpozorovali jedinou rudou kapku. Jezdec nám zatím zmizel na jižním obzoru. “Kule se ho asi jen dotkla a sotva kťiži zranila,” pravil jsem. “Nemožné, effendi. Jsem si tím jistý a mohu se dovolávat Alláh, proroka a všech kalifťi, že jsem zasáhl jeho hruď. Považ jen, že vzdálenost obnášela padesát - sotva šedesát krokíi. Jak se mohla koule jen dotknout kťiže?” “Byl jsi rozčilený. Ostatně nepovažuji za možné, že by koule zvíře minula. Velbloud by se tak prudce nezastavil. Zasáhl jsi ho zplna. Hledejme znovu. Snad se koule od něčeho odrazila.” Místo, kde se velbloud zastavil, jsme snadno poznali, neboť se paznehty zaryly hluboko do zvlhlé pťidy. Hledali jsme v trávě a vskutku se nám v ní zalesklo něco kovového. Zvedl Jsem předmět. Byla to rozpleskla kulka. “Oh,” zabědoval hoch zoufale. “Narazila na něco tvrdého a rozpleskla se. Velbloudici se jen na okamžik zarazil dech, ale zraněna nebyla.” “Ano,” potvrzoval jsem. “Zahlédl jsem1, že její postroj byl vyzdoben prosinami s velikými kotoučky a knoflíky. Kule se odrazila od některé ozdoby. Vidíš, jak by bylo dobře, kdybys po druhé vystřelil rychleji?” “Promiň, effendi. Ztrnuí jsem úžasem, že zvíře nepadlo hned po první ráně.” “Nezlob se tedy na první výstřel, který byl dobrý, nýbrž na druhý, který se zpozdil.” Zármutek mizel znenáhla z jeho tváře. Došel si pro velblouda a přivedl ho. Vysednuvše, jeli jsme zvolna k vyschlému řečišti. Již zdaleka jsme viděli velmi čilý život naší výpravy. Dřívější i pozdější zajatci byli vyvedeni z kotliny a přidruženi k posledně zajatým. Seděli, jen na rukou spoutaní, v trávě, opírajíce se o balvany, obklopeni četnými strážci. 337 Ostatní asakerové tábořili pobliž. Opodál usedl emir se svýini dťistojníky a kolem všech těch skupin se pásli velbloudi pod dozorem hlídek.

Vojáci jevili znamenitou náladu, žertovali a vtipkovali. Nikdo jim nebránil. Zvítězili, aniž byl kdo poraněný a ztráta dvou druhťi byla přičtena na vrub lehkomyslnosti usmrcených. Byla i hojná kořist, která mohla vojákťim vynést bohaté prémie. Zajatí otrokáři velice truchlili. Když jsem se vrátil, pohlíželi na mne velmi zasmušile a záštiplně. Sestupovali jsme poblíž jejich skupiny z velbloudťi, a tu jsem zaslechl, kterak Abd Asi oslovil svého souseda: “Jen tomu ďaurovi, tomu smrdutému psovi mťižeme poděkovat za všechno. Ať ho Alláh roztrhne a rozpráší do všech větrťi.” Nedbal jsem toho přátelského projevu. Reis eíTendina povstal. Vykročil mně vstříc a hovořil: “Za tvé nepřítomnosti jsem vyšetřoval celou událost a viníci budou přísně potrestání. Tam leží.” Ukázal na místo, jež jsem dosud nepostřehl. Válel se tam starý askari, jemuž jsem svěřil velení, s mladým vojákem? jenž byl tak sdílný k Ibn Aslovi. Oba byli svázáni. Reis eíTendina pokračoval: “Bylo mi řečeno, že jsi odešel s ben Nilem na štvanici za Ibn Aslem. Kdo byl jezdec, jehož jsi pronásledoval, když jsme přicházeli? Viděl jsem ho, avšak nerozeznal jsem jeho tvář.” “Ibn Asi sám.” “Proklatec,” řekl zlostně a vedl mne k dťistojníkťim. Vyprávěl jsem, posadiv se k nim, celý postup události. Když jsem končil, hladil si emir bradu, zadumal se a pak pronesl, nikoliv však rozhorleně, jak jsem se domýšlel: “Kdybychom ho dopadli, mohli jsme si ušetřit mnoho námahy, svízelťi a zlosti. Nesmím si odpočinout a neodpočinu si, dokud ho nesevru ve své pěsti, při sám Alláh a prorok. Neposkytnu mu oddechu, budu ho štvát, až klesne k mým nohám. Ten muž je věru nebezpečnější než všichni ostatní dohromady. Než přesto vše nechci naříkat, nýbrž spokojím se dosavadním výsledkem. Pohleď na řadu a počítej. Stošedesát otrokářťi. Byl již někdy učiněn větší lov, effendi?” 338 “Nikdy jsem neslyšel.” “Věru, nepřihodilo se to dosud. Jsem již proslulý, ale od této chvíle bude mé jméno vyslovováno s hrťizou a. za. to vše jsem zavázán díkem tobě.” “Ne tak, jak se domníváš. Poskytl jsem ti sice trochu podpory, ale jen proto, že mi byla náhoda příznivá.” “Nazýváš to “trochu”. Kdo zajal otrokáře ve vadi el Berd, kdo osvobodil fessarské ženy? Ty. Kdo přepadl a zajal šedesát otrokářťi s posvátným fakirem u studnice v kordofánské stepi? Ty. Komu jsem povinen díkem, že jsem nebyl se všemi lidmi i s lodí spálen? Tobě. A kdo vydal dnešní úlovek do mých rukou? Zase ty. Věru, tu nesmíš mluvit o příznivé náhodě - - -” “Dovol mi - -” “Ale dovol. Nazývám to jinak. To jsou dťisledky tvé prozíravosti, tvého dťivtipu, chytrosti, odvahy a vypočítá-, vostí. Nenáleží mně čest dnešního vítězství a sláva, kterou sklízím, nýbrž tobě. A to je ti “něco málo”. Slyšte. Ale zkusíš ještě a zvíš, jak jsem ti vděčný. Ale největší mťij vděk bys mohl dosáhnout, kdybys vyhověl mé nové žádosti.” “Jaké?” “Kdy se chceš vrátit do své vlasti, totiž, kdy jsi povinen dostavit se tam?” “Kdy se mi zachce.” “Buď tedy ještě s námi. Něco ti povím. Něco ti slíbím. Jestliže mi pomťižeš chytit Ibn Asla, jsem ochoten dát ti - - -” “Zadrž, emire. Žádné sliby,” přerušil jsem ho. “Dovolil jsi mně, člověku neznániému, abych tě pokládal za přítele, a dokázal jsem ti již, že jsem tvým přítelem. Mezi přáteli není obchodťi, slibťi, smluv, cen, odměn a mzdy. Mám nazbyt času. Proč bych ti jej nemohl dát? Začal jsem tuto hračku s Ibn Aslem a nevidím, proč bych ji také neskončil? Otázka otroctví a otrokářství mne zajímá. Proč bych se jí prakticky nezabýval, proč bych nepřispěl k jejímu zdárnému luštění, když je k tomu vhodná chvíle a mám-li dost času? To, co jsem chtěl vykonat již dříve, mohu vykonat teď a právě na této cestě. Setrvám u tebe.” “Až se onoho psa a syna psa zmocníme?” 339 “Až mu vylomíme chrup a otupíme drápy.” “Děkuji ti, efendi. Teprve nyní jsem jistý, že se ho zmocním, ale pak, pak - běda mu. Co myslíš, kde ho nyní hledat? Kam se mohl obrátit?” Vysvětlil i odťivodnil jsem mu svťij náhled, o němž jsem již hovořil s ben Nilem. Vyslechl mne pozorně a pravil: “Souhlasím s tebou. Chvátal především ke své lodi a pak se pustil do Fášody, aby tam vyhledal přátele, kteří ho již očekávají. Co dělat?” “Pustit se bez prťitahťi za ním.” “Ovšem. Ale především se musíme vrátit do Chartumu, abych tam odevzdal zajatce k potrestání. Třeba se též zásobit potravinami a náboji, nebof je možné, že budeme Ibn Asla pronásledovat daleko na jih, až někam do močálovité oblastí nilských přítokťi. Přípravy zaberou několik dnťi. Považ také, že je třeba plavit se do Fášody plných sedm dní. Po tak dlouhé době bude Ibn Asi dávno ten tam.” “Snad by sis mohl vyžádat v Chartumu vládní parník, který by tě dopravil vlečným lanem do Fášody dřív?” “Kdyby tam takový malý wabur náhodou kotvil, rekvt-roval bych jej hned. Ale i v tom případě by Ibn Asi opustí! Fašodu dávno před naším příjezdem.” “Pustíme se za ním. To je přece jednoduché.” “Pro mne nikoliv tak, jako pro tebe. Kdyby však někdo z nás dorazil do Fášody dřív, mohl by získat zprávy a činit přípravy, takže bych nebyl po svém příjezdu ničím zdržován a mohli bychom se hned plavit dále.” “Na to jsem již pomýšlel a také jsem si učinil rozvrh záměru, který jsem ti chtěl navrhnout. Naše náhledy souhlasí a naše úmysly se šťastné stýkají. Pocestuji tam napřed.” “Hamdullilah. Teď se mému srdci ulehčilo. Lepší dťikaz přátelství jsi mě nemohl podat než touto drahocennou ochotou.

Přijímám ji s povděkem a zásobím tě vším, co ti bude třeba. Jak však tu dlouhou cestu vykonáš?” “Kromě tvé lodi, která pluje rychleji, potřebuje každá loď, jestliže v noci odpočívá na kotvách plných jedenáct dní a při větru nepříznivém ještě víc. Takovým mrháním času se provinit nesmíme, chceme-li Ibn Asla dopadnout.” 34O “Potřebuje přece také tolik času.” “Myslíš, že by se plavil na své Ještěrce? Nikoliv. Vždyť se musí v prvé radě obávat tvého Sokola. Jsem přesvědčený, že pocválá na své velbloudici a věru nemťiže učinit nic lepšího.” “I v tom ti dávám za pravdu. Chceš tedy také velblouda na cestu?” “Chci, předpokládám však, že dostanu výborného velblouda.” “Máš ho přece, vlastně dva stejné jakosti. Nejsi snad s nimi spokojen?” “Stačili by mi. Jsou výborní běhouni. Považ, jakou cestu vykonali a přece jsou dosud tak svěží, jako toho dne, kdy mně byli odevzdaní. Bylo s nimi ovšem vlídné jednáno,

dostalo se jim vždy hojné pastvy, krmiva i vody. Odpočinuli si řádně ve stanech synťi fessarských. Tys jich však vyrekviroval. Nejsi povinen vrátit je?” “Zcela podle mého rozhodnutí. Khedive jich potřebuje a to stačí. Mťižeš je klidně podržet. Ostatně - chceš podniknout tuto výpravu sám?” “Bylo by nejlépe. Prťivodce by mne zdržoval i obtěžoval. Myslím, že - -” . * . Byl jsem přerušen, což jsem očekával. Ben Nil, sedě dosud skromné a mlčky za mnou zasáhl nyní do hovoru. Nastal okamžik, kdy se musil “uplatnit”. “Nejsou všichni prťivodci nespolehliví, effendi,” ozval se nevrle. “Znám jednoho, jenž je hotov pro -tebe obětovat život a jenž se i proti tvé vťili za tebou pustí, nevezmeš-li ho na cestu. Máš dva rychlé hedžiny. Vysednu-li na jednoho z nich, nebudeš zdržován a obtěžován. A třeba bych ti příliš neprospěl v nebezpečných situacích, budu ti přece jen spolehlivým služebníkem, který ti věrně bude stát po boku. Prosím tě snažně, abys mne přibral.” “Přibral bych tě, kdybych nepomýšlel na tvého děda, Abu en Nila.” “Nepřekáží ti. Nezakázal přece, abych té doprovázel.” “Chceš se znovu od něho odloučit, sotva Jste se tak neočekávaně setkali?” “Ben Nil se od něho odloučí Jen na krátkou dobu,” pravil reis eflendina. “Za krátké plavby po proudu od Hassanova ostrova jsem se přesvědčil, že Abu en Nil je 341 velmi zručný a spolehlivý kormidelník. Odpustil jsem mu jeho dřívější skutky a jsem ochoten přijmout ho do svých služeb. Přijde se mnou do Fašody, kde se znovu se svým vnukem setká.” Starý Abu en Nil, právě tak jako vychloubačný Selím zťistali na lodi, nebyvše přibráni k výpravě na džebel Araš Kol. Ben Nil by se nejraději za ta slova vrhl emirovi do náruče. Rozplýval se díky, chvalořeči, a nechtěl-li jsem být méně vlídný než emir, nezbylo mi, než slíbit, že ho vezmu na cestu za prťivodce, což ostatně bylo stále mým pevným úmyslem. Ujednali jsme tedy rychle a stručně, že zťistaneme pohromadě jako dosud. Po tomto dohodnutí pravil reis effendina: “Vím, že bys nejraději nastoupil pochod hned, ale nezbývá ti, než mne doprovodit dříve na palubu Sokola. Mám tam rťizné věci, které dám vložit do tvých sedlových brašen a také jsou tam zásoby potravin a nápojťi, kdežtcr zde by se ti dostalo jen špatných zbytkťi.” “V tom případě by mně bylo příjemné, kdybychom zde příliš dlouho, neprodlévali, emire.” “Nastoupíme zpáteční pochod hned, jen co vykonám několik rozsudkťi.” “Jakže? Zasedneš zde k soudu?” “Ano.” “Kdo jsou ti, jež chceš soudit?” tázal jsem se, trna hrťizou, neboť jsem si připomněl jeho “soud” ve vadí el Berd, kde dal padesát otrokářťi jen tak “Prima vista” postřílet. “Především starého a mladého vojáka,” pravil chladně. “Zasluhuji zemřít.” “Zemřít,” zvolal jsem polekaný tou sveřepou přísností. “Jejich provinění není přece těžkým zločinem.” “Neposlušnost v době boje a zvláště za takových okolností se trestá smrtí. Nenamítej nic. Já jiný trest neznám.” “Ale dovol. Ten mladý voják, který neměl velení a byl postaven na hlídku, nezaslouží takový trest.” “Stejně jako ten starý. Žvanil, zavinil svou hloupostí smrt svých druhťi a dopomohl lotrovi k útěku. Považ, jakému mužstvu velím. Mohu je pouze přísností udržet v mezích disciplíny.” “Snášel jsem se s nimi velmi dobře, ač jsem nevystupoval přísně.” 342 “Ano, na dobu tak krátkou jsi s nimi mohl vydržet, avšak brzy by ti přerostli přes hlavu všichni. Moji asakerové mne znaji a tito dva provinilci1 vědí zcela dobře, co je očekává.” “Tedy smrť?” “Tak je. Dám je zastřelit.” Snad měl pravdu, snad také neměl. Mne však nemohl nikdo na světě donutit, abych uznával takovou přísnost za správnou. Neuznával jsem nikdy vojenskou kaprálšti-nu, protivila se mi. Litoval jsem ty dva ubožáky. Nedal jsem se zmýlit určitostí emirova výroku, mluvil jsem tak dlouho, až konečně pravil: “Dobrá. Daruji jim tedy životy. Ať táhnou, kam se jim zachce, ale ať mi už nechodí na oči.” “Sečkej, emire. To nebylo účelem mé přímluvy. Proč je vrhat v náruč zoufalství nebo zločinu? Chceš-li být milostivý, budiž úplné milostivý. Daruješ-li jim život a vyženeš-li je na poušť, není to vťibec milost.” “Mám je snad dokonce podržet ve svých službách?” “Prosím tě za to obzvláště. Získáš dvě oddané duše.” “Obzvláště. Že jsi jim vyprosil životy, nebylo pranic zvláštního?” Usmál jsem se a hovořil dále: ‘ “Nechť pobudou v tvé službě. Nejsi tak zasmušilý barbar, za jakého se rád vydáváš, vím to. Tvrdím znovu, že poslušnost z lásky je tisíckrát cennější než ze strachu a bázně. Znám tě lépe, než si myslíš a vím dokonale, že tě tvoji asakerové miluji přes všechnu tvou přísnost.” “Hm. Zvěděl jsi to?” tázal se blahosklonně, zřejmě potěšen a jeho tvář se vyjasnila úsměvem. “Nikoliv jednou, nýbrž často. Nuže, vyhovíš mé prosbě?” “Uvidíš a uslyšíš sám.” Poručil sejmout vojákťim pouta a přivést je. Přišli zvolna, s hlavami svěšenými docela nevojensky, vědomi svého hříchu a přísného trestu. Vzdali se již veškerého sebevědomí. Emir se na ně zasmušile zadíval a vojáci zbledli jak mrtvoly. “Chtěl jsem vás dát zastřelit, synové neposlušnosti, avšak tento effendi za vás prosil. Poněvadž jsem jeho prosbě povolil, žádal znovu a opět, abych vás ponechal ve 343 své službě. Vyhověl jsem k tomu. Bez jeho přímluvy byste byli již na cestě do tmavého ráje Asraelova. Milosrdná jeho ruka vás uchopila těsně před branou smrtí a vrátila vás životu. Na kolena před ním, psi a poděkujte mu, neboť u mne byste nedošli milosti.” Asakerové se přede mnou vrhli na zem a líbali mi ruce. Dva muslimové ďaurovi. Jistě, že jim dlouho pilaf nechutnal. Pak byli odvedeni a posazeni ke svým druhťim, kteří zpovzdálí pozorovali napjatě výjev. Po očku se dívaje k jejich skupině, spatřil jsem starého onbašiho stát opodál s tváři odvrácenou, nutícího se do klidu a tajně stírajícího slzy. A vojáci, lidé celkem otupělí a bezcitní, velmi málo uvědomělí, seděli tiše s ústy otevřenými, užaslí, a někteří z nich se na mne dívali s výrazem vděčnosti. Hle. Odměna dobrého skutku, odměna milosrdenství. Tvrdím stále,, vždy a všude, že láska, pravá a nezištná křesťanská láskaje největší, nejsilnější a vlastně jedinou velmocí na nebi i na zemi a že není člověka, jehož srdce dříve či později by se jí nerado otvíralo. “Jsem ti vlastně vděčný, že jsi mi vnukl tuto milosrdnou myšlenku a rád jsem vyhověl tvému přání, neboť jsem ubezpečen, že mně teď ponecháš vťili v dalším soudním řízení,” hovořil emir břitce. “Ale už se mi do toho nepleť. Přes všechnu svou vděčnost a přes všechno přátelství k tobě nedám se již pohnout ničím, abych vyhověl podobné přímluvě. Žádám tě dťi tklivé, abys mne nepřiváděl do rozpakťi. - Přiveďte fakira el fukara.” Běda. Být svědkem egyptského vojenského soudu. Nebylo lépe odejít zatím na procházku? Snad - než přece se mi zdálo, že bych ještě mohl zakročit, kdyby “slepá spravedlnost” začala příliš trestat. Setrval jsem. Fákir el fukara byl přiveden. Stál, ruce maje na zádech spoutané, mezi dvěma asakery a kde se vzal, tu se vzal mladý, zasmušilý Aziz, miláček a pravá ruka emirova. Hroší bič mu splýval z opasku a olizoval jeho botu jako netrpělivé hádě. Chlapík předobře věděl, že bude bič právě teď třeba. Fakir el fukara se tvářil zasmušile, uraženě, vzdorně. Emir ho měřil opovržlivě od paty k hlavě a tázal se pak: “Jmenuješ se?” “Jsem nazýván fakirem el fukara,” odsekl zajatec. 344 “Táži se po tvérn jménu, nikoli, Jak tě kdo nazývá.

Odpověz!” “Fakir el fukara,” opakoval zajatec vzdorně a zlostné. “Kurbadži. Otevři mu hubu.” Laskavý čtenář se zajisté rozpomene, jakým virtuosem byl tento miláček emirťiv. Mohl směle pořádat svým bičem koncerty. Seděl u vojákťi a nehnul se, pokud trval “výslech” a “soud” provinilých asakerťi, Jako by předem věděl, co jeho velitel “usoudí”. Jakmile však přiváděli zarputilého fakira všech fakiru, zvedl se a stál jako mramorová socha za provinilcem. Čtenář myšlenek? Na pokyn velitelťiv sáhl po biči, zatočil jím nad hlavou a šlehl rychle šestkrát přes fakirťiv hřbet křížem krážem, dřív než se derviš vzmohl na jediný pohyb. Připadalo mi to jako cvičení V šermířské škole na šest temp: Střeh, hmat, pochop, kruh, výpad, sek - sek - sek - sek - sek -sek. Maje šest ran na zádech, obrátil se fakir na Aziza, naplil mu rázně do tváře. Sešklebil příšerně svou negrov-skou tvář a zahřměl zuřivě: “Pse. Odvažuješ se udeřit mne, svatého všech svatých, fakira všech fakiru, před nímž miliony budou klekat v prach, aby - - -” > “Kurbadži,” přehlušil ho emir hlasem ještě hromověj-ším. “Baštonádu.” Fakir se prudce obrátil a řval na emíra: “Baštonádu? Odvrátil se Alláh od tebe jíž tak příšerně, že jsi schopen bezbožnosti, jeho miláčka - -” “Kurbadži, roubík do úst,” hromoval emir, že mně až uši zaléhaly. Kurbadži se ani nehnul. Zamrkal jen, nechal slinu fa-kirovu na tváři a stál jako sloup. Asakerové, kteří byli se mnou na výpravě do území Fqssara a často se

na cestě durdili na smělého muslimského mesiáše se nyní zcela zřejmě radovali, že se konečně nalezl mistr, který uměl tlučhubu přemistrovat. Jakmile Aziz zamrkal, vyskočili čtyři jako jeleni, popadli fakira le fukara a postarali se s úžasnou rychlosti o vykonání emirova rozkazu. Strašní chlapi, pokud šlo o výkon egyptské spravedlnosti. Fakir el fukara byl stržen k zemi a sotva rozevřel ústa k provoláni jakési hrťizné kletby, již měl mezi zuby chu-345 chvalec trávy, zacpaný cípem haiku. Nic nepomohla o-brana: drželo ho tolik pěstí, že se za někplik vteřin ani nehnul. Položili ho na břicho, sedli mu na stehna, záda, hlavu a ruce. Dva vojáci mu ohnuli nohy v kolenou kolmo vzhťiru, takže chodidla se vodorovně vznášela jako rakev Mohamedova. “Dvacet?” tázal se Aziz chladně. “Na každou patu,” opáčil emir neméně chladně. Aziz mu číslici vyčetl z čela. Čtyřicet ran hvízdlo vzduchem s úžasnou rychlostí a přesností. Krev stříkala jako na jatkách. Po posledních ranách zbyly z chodidel mučeného dvě beztvárné, krvavé hmoty. Vojáci vstali, převrátili fatóra na záda, vytáhli mu roubík z úst a pustili ho. Sténaje, posadil se a díval se na emira s výrazem, který nebylo možno rozřešit. “Jmenuješ se?” tázal se znovu reis effendina. Fakir el fukara mlčel. “Kurbadži. Dvacet,” pravil emir. “Mohamed Achmed,” pronesl fakir koktavě. “Kdybys mluvil hned, byl bys ušetřen baštonády. Žádám pbslušnost, nic víc,” hovořil emir netečně, jako by předčítal nemocnému fádní novelu. “Že tě lid nazývá fakirem el fukara, nevzbuzuje ve mně úctu. Tento effendi ti zachránil život, vrhnul se proti lvu jenž se na tebe sápal. Odměnil ses mu nevděkem. Chtěl jsi jeho i mé asakery zradit arcilotrovi všech lotrťi, Ibn Aslovi, chtěl jsi je vydat na smrt. Vlastně bych tě měl dát utratit, ale opovrhuji tebou a nechci ti prokázat tolik cti, abys byl souzen spravedlivým člověkem. Nad tebou pronesou rozsudek červi a žížaly. - Tento syn a vnuk nevděčnosti,” pronesl přísně, “Budiž dovlečený k bahnisku a ponechaný na břehu. Tam ať vypravuje komáríím, mouchám a hmyzu, jemuž je roven, o Mahdírn, za něhož se vydává. Nechť se při tom napájí vodou, dokud mu’bolavá chodidla nedovolí, aby se odbelhal přes step do svého stanu.” Rozkazu bylo přesně vyhověno. Čtyři muži popadli fa-kira za ruce a nohy a vláčeli ho k močálu. S jakými pocity si později připomínal tuto málo ctihodnou epizodu svého života muž, jenž byl skutečně, třeba jen v omezeném pťisobišti, vládcem “všech věřících?” 346 Ani mi nenapadlo, abych za něho ztratil slťivko. .Připadalo mi, že ten trest zasloužil hojnou měrou. Tou exekucí nebyl ještě soud ukončen. Emir poručil, aby přivedli Abd Asla. Již jsem chtěl vskutku odejít, avšak rozmyslel jsem si to, připomenuv si zmizelého bratra mumiového podloudníka z Maabdahu. Abd Asi před několika okamžiky vyřkl prosbu, aby mne Alláh rozprášil do všech větrťi. Věděl jsem, že bude hvízdat za chvíli písničku jiného nápěvu, ačkoliv přicházel pevným krokem, s odvahou a vzdorem, obrněný zbožnou vážnosti. Starý komediant. Mimoděk jsem pomyslil na krokodýlové jeskyně maabdašské, kde jsem ho spatřil po prvé. Jak skromný, nábožný, jak posvátně ctihodný mi tehdy připadal. A jak jsern ho poznal později, nahlédnuv do jeho duše. Již tehdy, aniž mne znal, ukládal o mťij život a od té chvíle mne zavile pronásledoval s ďábelskou sveřeposti. Ano, člověk má ctít starce, ale starce, jenž se dopouští zločinťi s labužnickou pochoutkou, jenž horuje pro loupeže a vraždy, jenž podporuje choutky svého zvrhlého syna, ač se již vznáší jednou nohou nad hrobem, takový stařec je hoden trestu dvojnásobného. * To mi asi tanulo na mysli a v tom jsem se též úplně shodoval s emirern, jehož zrak spočinul na starci s výrazem odporu a hnusu. Díval se dlouho upřeně a pronikavě, s tváří čím dál tím zasmušilejší a hrozivější. Bylo hrobové ticho, a trhli sebou všichni, když emir promluvil: “Dlouho jsem tě hledal, posvátný fakire-marabute. Pokaždé jsi mně proklouzl mezi prsty jako slizký had, avšak tentokrát již na tebou rozsoudím.” “Přeji si jiného soudce,” pronesl Abd Asi. r “Pravá ruka,” Aziz, pohlédl na emira, ten však zavrtěl lehce hlavou a pokračoval: “Není žádný, který by tě správněji mohl posoudit a odsoudit a není nikdo, nechť zde, či jinde, kdo by tě potrestat mohl tak, jak zasluhuješ. Tvých hanebností by se napočítalo do desítek a set. Mnoho tisíc nevinných lidí ti klnulo nejspravedlivějšími kletbami, mnoho tisícťi ti děkuje za otrocká pouta, za ztrátu svobody, zdraví a cti, za ožebračení duševní i tělesné. Mnoho-li osad jsi dal vyvraždit, vypálit, vyhubit - při tom se tváříš nábožně, 347 posvátně, postíš se a modlíš se při cestách, dáváš si líbat roucho ctihodnými lidmi, poněkud přihlouplými, udílíš požehnání těm, které okrádáš a olupuješ, dáváš se prohlašovat za světce, za marabuta, ty przniteli víry. Tvému herectví je konec.

Pošlu tě tam, kam patříš, odkud Je už jen jedno východisko - do džeheny.” “Nemáš právo soudit mne a vydat na smrt,” zakřičel zarytec. “Mám-li, či nemám, na to by ti mohl dát odpověď mťij kurbadži,” hovořil emir s neochvějným klidem, jenž roztřásl všechny posluchače. .Pravím ti, že mnozí, velmi mnozí měli a rnaji to právo včera i dnes. Zítra již nikdo. A že svého práva neužili, jestliže mohli, dopustili se hříchu a spoluviny, neboť ti poskytli čas a vťili k páchání nových hanebností. Podobného hříchu se nechci a nesmím dopustit. Mou povinností je hubit otrokáře a nedopouštět, aby byly páchány nové zločiny. Mou povinností je tě zahubit, aby tvťij mozek přestal konečně zhoubně pťisobit a hromadit zločin na zločiny. Soudil jsem již a rozsoudil. Mťij rozsudek je stručný a zni: Smrt tobě!” To byla slova jako rány kladivem. Doufal-li stařec, že vyvázne - a doufal zcela jistě - v tu chvíli se již vzdal naděje.

Pokusil se sice o poslední obranu, ale nenavlékl to nejchytřeji. Stáhl tvář k nábožnému a ctihodnému po-sunku, pohlédl k obloze - a zvuk jeho hlasu ho usvědčoval ze lži, neboť hrozil, nemoha se ovládnout: “A přece jsem světcem a marabutein. Vztáhneš-li na mne ruku, stihne tě kletba. Všichni věřící tě budou míjet, budou se ti vyhýbat, budeš jako hyena v poušti, mrchami se živící, štvaný a pronásledovaný, až zdechneš hladem. K mému hrobu budou však putovat tisícové - -” “Mluv si dosyta. Jsi odsouzený a zemřeš. Ale - jak? Není smrti, která by byla dostatečně spravedlivá za tvé zločiny. Nuže, zbavím aspoň svedené, nábožné poutníky hnusně hloupé povinnosti navštěvovat po tisících hrob zdařilého fakira a marabuta. Tvťij hrob bude moudrým k posměchu a bláznťim k postrachu. Ty a tvťij zdárný potomek jste chtěli tohoto effendího, zbavit všech smyslťi a údťi. Zasluhujete zemřít toutéž smrti, avšak nestrachuj se a nechvěj se. Nemám tolik času, abych se s tebou tak dlouho mazlil. Jsi netvor, jenž netvomě žil a zasluhuješ, 348 aby tě netvorové pohltili. Nechť se o tvé údy rozdělí podle vlastního uznání. Pocestuješ mezi krokodýly zdejšího močálu.” .Alláh il Alláh, Muhamád jeho prorok a všichni svatí kalifové,” řval starý derviš. “To nesmíš učinit. Ušetř, emi-re, starého muže, zbožného fakira -” “Zbožného fakira, šetřit já? Šílíš? Srovnáváš mne s tímto effendim a tím ben Nilem, kteří ušetřili několikrát tvťij život, ačkoliv jsi jim vždy znovu ukládal o život? Effendi je křesťan, jemuž víra káže milosrdemnství a lásku a tento jinoch načichl již poučováním svého velitele a mistra. Já však jsem a zťistanu svým. Oko za oko. Tys rovněž muslimem a znáš to, zároveň však jsi ďáblem, v jehož povaze spočívá dobrodiní oplácet nevděkem. Ejhle. Fakir a marabut se chvěje před chrupem krokodýlťi, jimž předhazoval tolik lidských obětí. Trvám na svém rozsudku.” Emir hovořil dťirazně, naprosto vážně, s děsivou mra-zivosti. Přes to na něho pohlížel Abd Asi pátravě, jako by mu nevěřil, jako by doufal, že si to reis effendina přece jen rozmyslí. Konečně se však zhrozil mramorově ztrnulé tváře strašného soudce a poznal, že jeho výrok.je ne-zvratitelný. Jeho odvaha, jeho vzdor, zarputilos.t a pýcha se rozplynuly jako máslo na slunci. Nekřičel již, nemluvil, jen skuhral a vyl, na dťikaz, že každý sveřepec je zbabělcem. “Nemožné a neuvěřitelné. To je nelidské.” “Mlč. Děje se ti po právu. Kdy ty jsi jednal lidsky? Běda tomu, kdo ubližuje. To je mé přísloví a heslo, mťij štít a pavéza.

Zemřeš. A tvému synu připravím podobné lťižko. Svažte mu nohy, vlečte ho do močálu, rozvažte ho, aby se mohl bránit a vrhněte ho mezi timsy. Jeho přítel, veliký fatór el fukara, nechť je svědkem, jak jeho staré maso chutná krokodýlťim.” “Milost, milost.

Milosrdenství. Jen ještě slovo,” řval Abd Asi, když se ho chápalo několik paží. “Co chceš? Mám tě snad dříve timsáh nasolit?” pronesl emir, pokynuv, aby byl uvolněn. Ale stařec se rychle obrátil a padl mi k nohám, volaje: “Effendi, jsi křesťan. Nesmíš dopustit, abych

byl tak strašnou smrtí zbaven života. Vypros mi svobodu. Zjednej mně milost. Vím, že emir vyslyší tvé prosby.” 349 “Nezasluhuješ to,” pravil jsem v plném přesvědčení, že by tentokrát emir na mou prosbu nedal. Litoval jsem už, že jsem byl vťibec svědkem tohoto hrozného výjevu. “Je mi třeba zasloužit si to? Není tvá víra učením lásky a milosrdenství? Sám jsi tak tvrdil, když jsme byli v Slutu.” “Ano, a za to poučení jsi mne přivábil ke studnici, abych tam zahynul hladem.” “Vždyť jsi vyvázl. Nevzpomínej na to, mysli na přikázání své víry, aby tvťij Isa ben Myriam, až přijde soudit živé i mrtvé, tě mohl soudit milostivě.” Ejhle! Obchodník se v něm probudil. Nabízel mně mizerné zboží, své tělo, za cenu křesťanského milosrdenství. Nevím věru, jak bych se zachoval při tomto obchodu, avšak reis effendina přerušil sám toto smlouvání, nedopustil, abych promluvil. “Umlkni,“‘poručil-přísně, pokynul mi zároveň, neboť zajisté myslel, že na něho budu útočit přímluvou. “Effendi pro tebe nemťiže učinit pranic, neboť nebudu jeho hlasu dbát. - Svažte ho!” Stařec se *bránil rukama, nohama, zuby i nehty. Podléhal přesile, a jeho kosti chřestily námahou a odporem. Nevěděl jsem vskutku, co dělat. Ten stařec zasluhoval smrt, a zájem tisícťi vyžadoval, aby se mu Jí dostalo, avšak kotrmelce egyptské spravedlnosti se mi nemohly zamlouvat. Nebylo třeba dát ho krokodýlťim. Toho mohl emir klidně zanechat. Aspoň výkonu toho strašného rozsudku jsem chtěl zabránit. Napadla mi myšlenka. Znovu jsem se rozpomenul na podloudníka maabdašského, po jehož zmizelém bratrovi jsem měl pátrat. Pokud jsem do té chvíle vyzkoumal, hrály v osudu i toho člověka tlapy Ibn Asla hlavní zvuk, o čemž Abd Asi dobře věděl. Proto jsem žádal emira: “Počkej ještě aspoň chvíli. Chci s ním vážně promluvit.” Vojáci ho znovu pustili a stařec volal: “Děkuji ti, effendi. Tvá pomoc přišla v nejvyšší nouzi. Odhodlal jsi se prositi za mne?” “Snad. Odpověz mi na několik dotazťi.” “Taž se, effendi. Mohu/li ti dát bezpečnou zprávu, učiním tak.” 350 “Znáš ben Wasaka, prťivodčího jeskyněmi maabdaš-skými?” “Ano. Viděl jsi přece, že jsem s ním mluvil.” “Znal jsi také jeho bratra, Hafida Sichara?” “Také.” “Znáš tedy i jeho nynější pobyt?” Místo aby odpověděl, zadíval se na mne zkoumavě, pak se tázal: “Proč to chceš vědět?” “Hledám ho, abych ho přivedl zpět jeho bratrovi a rodině.” “Ano, mohu ti říct kde je. Povím ti to, budu-li /,a to propuštěn se všemi zajatci.” Kupec, nic než kupec, kramář lidskými životy. Reis H-fendina se prudce vztyčil a zvolal: “Šílíš, plesnivý lotře? To je přání, jaké mťiže mít jen šílenec!” “Vyslovil jsem to přání a trvám na něm.” “Pověz mi, efíendi, jaké jsou zde vlastně styky mezi tebou a zmizelým Hafldem Sicharem?” “Hafid Sichar,” odpověděl jsem, “odcestoval do Chartumu ke kupci Barjadovi el Amin, aby od něho převzal pro svého bratra dlužný obnos třiceti tisíc piastríi. Peníze obdržel, potvrdil správnost obnosu a - zmizel. Tehdy byl ještě Ibn Asi příručím v obchodě Barjadově a chuďas. Jakmile však Hafid Sichar zmizel, zbohatl náhle a zařídil si obchod otroky.” “Netřeba ti pátrat. Ibn Asi prostě Hafida Sichara oloupil a zavraždil.” “Není pravda. Hafid Sichar zavražděn nebyl,” rozkřikl se Abd Asi. “Žije dosud a povím ti, kde je, propustíš-li nás.” “Nepropustím tě ani za deset Hafldti Sicharťi. Ale z přátelství k effendimu ti učiním poslední návrh. Udáš místo, kde zmizelý muž žije a za to tě nedám sežrat krokodýly. Budeš zastřelen.” Zatvrzelý dědek se potupně zasmál. “Jak jsi milostivý, ó, emire. Myslíš snad, že smrt olovem není smrtí? Chci žít. A nedosáhnu-li života, nedozvíte se mé tajemství. Za zkrácení smrti o vteřinu či o dvě vyžadujete vysvobození Hafida Sichara, jehož měl mťij 351 syn na místě zahubit? Ne - ne. To by bylo příliš drahé. Za tolik nestojím.” “Táhni tedy, kam patříš,” pravil emir chladně. Vojáci strhli starce na zem a svázali ho, pak ho vlekli po zemi z tábořiště.

Tentokrát se Abd Asi nebránil a nekřičel, Zatvrdil se. Utichli jsme také, očekávajíce příští vteřiny. V celém ležení nepromluvil nikdo ani slovo, zavládlo hluboké ticho, až náhle se horký vzduch směrem od močálu roztetelil strašlivým výkřikem, pro němž následovalo táhlé úpění. Pak bylo ticho. Stařec dokonal pouť svého života. Vojáci, kteří ho vlekli k bahnisku se vrátili a nejstarší z nich oznamoval služebně, jako by žádal o nové podrážky na boty: “Tvářil se zprvu, jako by neměl strach: Jakmile však byl dovlečený k močálu a spatřil hlavy krokodýlťi těsně u břehu, počal řvát. Ďáblové močálu opouštěli rychle své skrýše a pluli ke břehu. Hodili jsme ho mezi ně, a v malé chvíli ho roztrhali.” Než by prozradil zločin svého syna, dal se raději roztrhat obludami. Byla v tom otcovská láska nebo mo-hamedánská zarputilost? Byl jsem hrozně rozechvěný a přece mi připadalo, že jeho trest nebyl spravedlivý. A reis efíendina poklepal na mé rameno a pravil: “Škoda, že skončil tak rychle. Ti ještěři nemají kouska rozumu. Zasloužil si trapnější a zdlouhavější zápas ze smrtí, ale nemám čas. Měl bych se ještě vypořádat se šejkem el beled, ale toho si nechám až na lodi. Nehněváš se effendi, že jsem nepřistoupil na návrh Abd Asla, Jehož již není?” “Nemohu ti nic zazlívat, neboť jeho návrh zaváněl vskutku šílenstvím. On a všichni druzí otrokáři na svobodě. Byli by především přepadli nás. A konečně by mne snad ještě obelhal. Mohu se ostatně pyšnit aspoň tím ú-spěchem, že jsem ho částečné donutil k přiznání. Neměl jsem do té chvíle ani nejslabší stopu po zmizelém, ale Abd Asi se dal strhnout k pamětihodnému výroku: .tohoto Hafida Siehara, jehož měl mťij syn na místě za-hubiť; z toho poznávám, kde hledat zprávu, totiž u Ibn Asla, který tedy zmizelého jen oloupil a někam zašantročil. Znáš v Chartumu kupce Barjada el Amin?” “Tak je. Bývám u něho často.” 352 “Je poctivcem nebo ne?” “Ztělesněná poctivost nemohla by jednat poctívěji než on.” “Přeji si vskutku, aby tomu tak bylo. Také maabdašský prťivodce mi ho vylíčil jako poctivce, avšak v jeho líčení se vyskytlo několik temných bodťi, které bych rád dokonale objasnil. Odívá-li se Barjad jen škraboškou poctivosti, strhnu mu ji s tváře, jakmile přijdu do Chartumu, což se ovšem nestane tak záhy. Kdy se tedy odtud vypravíme?” “Třeba hned.” “Byl bych velmi vděčný, kdybys byl aspoň pro dnešek hotov se svým soudem, věř mi.” “Věřím a jsem hotov. Vlastně mi šlo jen o starého Abd l Asla, kterého jsem chtěl učinit neškodným a to hned. Mohl jsem tak učinit, neboť mám dostatečnou pravomoc. Nemám kdy, abych se v Chartumu osudem těchto lidí zaměstnával. Vydám je prostě pravomoci soudní. Mohlo by se přihodit snadno, že by někdo Abd Asla za větší obnos vykoupil z trestu. O prosté bojovníky se nebude nikdo zajímat a budou šmahem potrestáni.” “Člověk by soudil, že o nějakém podplácení soudťi, zvláště jde-li o podobně vážný případ, nelze ani mluyit.” “Ano, člověk by tak vskutku soudil, ale jen člověk nezku-šený.Pokud jde o mne, neprodal bych spravedlnost svého rozsudku za miliony milionťi, ale - - ostatně jsem slyšel, že i v křesťanské Evropě jsou země, kde se bohyně spravedlnosti zobrazuje jako mladá žena se zavázanýma očima - -” “Ta země byla tehdy pohanská, totiž klasické Řecko -” pospíšil jsem si s výkladem, postřehnuv jeho vtipkování. Emir se však nedal mýlit a pokračoval: “Byla-li křesťanská či pohanská, židovská nebo moha-medánská, je lhostejné. Myslím, že světská spravedlnost je všude stejná. Soudcem je člověk, tvor křehký, podléhající vášním, přístupný rťizným vlivťim. Buď se ve výkladu zákona bezděky zmýlí, anebo se dopustí přehmatu své pravomoci vědomě. O tom mne nepoučuj, prosím tě. Slyšel jsi již někdy o mudirovi ve Fašodě?” “Slyšel. Nazývá se Alji eflendi el Kurdi a je proslulý pro ukrutné potlačeni vojenské vzpoury v Kassale.” “Tak, tak: Tam právě nechal svou spravedlnost až příliš kruté běsnit, za to však ji později valně zanedbal, 353 aby to zarovnal. Přesahovalo již všechny meze, jak hanebně jednal. Za jeho vladařství byl sice vydán přísný zákaz otrokářského obchodu, ale nikdo nepozoroval, že by jej bylo dbáno. Otrokáři a otročníci navštěvovali jeho dťim zcela veřejně. Platili mu z každého otroka zvláštní poplatek a za to je bral v ochranu proti zákonťim. Znal jsem je vesměs ty padouchy, avšak nemohl jsem je popadnout a přiměřeně ztrestat. Dostavil-li jsem se někdy, abych některému bídníkovi poněkud utáhl kličku, v níž se již již třepotal, přeřízl mně ji sám mudir. Jedná-li takto nejvyšší úředník provincie, co očekáváš od jeho úřednictva? Fašoda tehdy byla východiskem všech otrokářských výprav. Otrokáři se tam shromažďovali, aby se radili a připravovali a jestliže jsem se o tom jen slovem zmínil, buď se na mne mudir osopil, nebo se mi vysmál. Nesměl jsem to déle strpět. Šel jsem

přímo k místokráli, vysvětlil jsem mu, co se na horním Nilu děje, podal jsem doklady, vedl jsem řadu svědkťi, a výsledek toho všeho bylo sesazení Aliho eflendi el Kurdi a na Jeho místo dosazen mudir jiný právě v těchto dnech.” “To je prd mne novinka. A bude spravedlivější a dbalejší zákona než jeho předchťidce?” “Pokud se nezkazí, bude. Jsem o tom přesvědčený, neboť ho znám. Mťiže za své povýšení děkovat jen mně, neboť jsem ho navrhl, a těší mne vskutku, že khedive mému doporučeni vyhověl. Nový mudir se nazývá také Ali effendi a byl dosavadními svými poddanými nazývám Abu hamsa miách. Otec pěti set.” “Otec pěti set? Která vlastnost byla příčinou tohoto zvláštního přídomku?” “Vlastnost velice chvalitebná, která mu zjednává velmi rychle ohromnou úctu. Je totiž všeobecné uplatnosti a jiným podobným slabťistkám naprosto nepřístupný a zpravidla, zasedne-li k soudu a shledá-li vinu, diktuje za trest pět set ran holí bez ohledu na stáří, stav, pohlaví a dťistojnost. Poněvadž své dary udílí s toutéž blaho-sklonností chudým i bohatým, malým i velkým, starým i mladým, nepatrným i vznešeným, mají před ním všichni bez rozdílu strach, takže mu zplna dťivěřuji, že zanedlouho zavládne v území jeho pravomoci nejčistší hospodářství. Je mým přítelem a prosil jsem tě jen proto, abys 354 šel se mnou na loď, že ti chci odevzdat pro něho doporučující dopis.” “Takový dopis mě bude ovšem vítaný, poněvadž usnadní v mnohém směru mťij úkol a umožní to, co by mi bylo jinak obtížné i nemožné.” Za tohoto tlumeně pronášeného hovoru jsme se tvářili vážně, což vzbudilo v mnohých zajatých obavu, že zasedání soudu není není ještě skončené a že se jen radíme o potrestání zbývajících. Měli zajisté nahnáno, tito výtečníci, neboť pan “nadporučík” poslal nejbližšího strážce k nám s uctivým dotazem, smí-li s námi promluvit o dťiležité záležitosti. Přimlouval jsem se, aby mu to bylo dovoleno. Dva vojáci ho přivedli, a reis efFendina se ho tázal, proč má tak nakvap a co vlastně chce, načež nadporučík odpověděl: “Dal jsi vykonat rozsudek nad Abd Aslem, ó, emire.

Zasedneš nyní k soudu s námi?” “Očekáváš snad, že vás nechám utéct na step?” “Nikoliv. Známe tě. Jsme v tvé moci a nesmíme doufat, že vyjdeme bez trestu, avšak prosíme tě aspoň o milost, abys naložil s námi, jak za dobré uznáš, jen - jen nás -nedávej - házet - tam - timsám. Jak by archanděl Dži-brail v den vzkříšení sesbíral naše kosti, kdyby je tyto potvory roznesly do všech světa končin?” “Nemravný darebáku? Teď se odvažuješ dovolávat se výrokťi z el koránu? Byl jsi dříve pamětlivý zákonťi svatého náboženství?” “Emire, lov a prodej otrokťi byl dovolený celá dlouhá staletí a tisíciletí. Byl i v západních křesťanských zemích provozován ještě donedávna a dosud jsou křesťané i mezi námi, kteří jímají, vraždí, kupují a prodávají otroky. Jaká je souvislost mezi náboženstvím a otrokářstvim? Co je náboženství do toho, že tato dříve dovolená věc byla nyní zakázaná zákonem, který se zase mťiže změnit?” Bylo mně při tom horko. Věru, ten otrokář mluvil vlastně pravdu. Otrokářství bujelo donedávna i mezi křesťany přes všechnu civilizaci.*) Rozpakťi mne zbavil *) Mezinárodní úmluva, kterou se státy zavázaly, že na svých územích nebudou trpět otrokářství, byla podepsaná až po světové válce, r. 1930. Některé státy k ní přistoupily ještě s výhradami, týkajícími se kolonií, napr. Anglie. 355 sám emir, odpověděl otrokářovi čistě po mohamedánsku: “A co Je vlastně islámu a el koránu do tvých kosti? Roznesou-li je žaludky krokodýlťi, nemusíš se obávat, že je budou někdy čerti smažit v pekle. Vlastně bys mně mohl být vděčný za to, jestliže poručím, abys dohonil Abd Asla tmavou pěšinkou na cestě do džeheny.” “Alláh ‘l Alláh. Nečiň to. Dokáži ti, že nejsem takovým ničemníkem, za jakého mne považuješ a že nezasluhuji podobnou smrt.” “Tak? Slyšel bych rád, jak hodláš ten dťikaz podat.” “Dovol mi, abych jej přednesl. Zaslechl jsem prve, že tento effendi se dotazoval Abd Asla na člověka, který zmizel. Jestliže o tom muži, jenž se jmenuje Hafid Sichar, podáni zprávu, ušetříš mne chrupu krokodýlťi?” “Nikoliv, neboť nám nažvaníš lživou báchorku, aby ses zachránil.” “Neočekávej to, emire. Je mi svědkem Alláh i prorok, že povím čistou pravdu. Uvězni mne a drž mne v zajeti, dokud se nepřesvědčíš a shledáš-li, že jsem selhal, dej mne sežrati timsami nebo hyenami, anebo si vymysli jiný zpťisob umíraní pro mne.” “Dokud se nepřesvědčím? Mohl bych tě živit třeba do soudného dne. Hm. Nemohu ti zatím slíbit nic, jen to snad, že budu zkoumat tvou výpověď. Osvědčí-li se pravdivou, nedám té hodit do močálu. Víš snad, kde Hafid Sichar bydlí, kde vťibec je?” “Vím, ale neviní, v které zemi a osadě.” “Člověče! Víš, kde bydlí a neznáš zem a osadu? Mluvíš pomateně.” “Je tomu tak po pravdě, emire.” “Hovořil jsi o tom snad s Ibn Aslem nebo s jeho otcem prokleté paměti? Zasvětili tě do tajemství?” “Nikoliv. Tak dťivěrně se s námi nikdy nestýkali, ani otec, ani syn, avšak zaslechl jsem náhodou kdysi, že mluvili o Hafidovi Sicharovi, nevědouce, že jsem nablízku.” “Nuže

- co říkali?” “Neumím již opakovat všechna jejich slova, ale obsah rozmluvy mé utkvěl v paměti. Ibn Asi byl dříve chudý a zbohatl jen penězi Haíida Sichara. Oloupil ho a rozdělil se s jiným člověkem na polovic.” 356 “Kdo byl ten jiný člověk?” “Nevím. Nemohl jsem si to ani domyslet z obsahu rozmluvy. Nebylo vysloveno ani jeho jméno, ani stav. Ibn Asi chtěl pťivodně Haflda Sichara zavraždit, aby se zbavil svědka své loupeže, avšak ten druhý, jeho spoluviník mu to zapověděl. Za uloupené peníze byla podniknuta ghasua, a aby nemohl Hafld Sichar lupičťim uškodit, byl zavlečený hluboko na jih a prodán náčelníkovi divokého kmene.” “Kterého kmene?” “Nevím, emire. Co jsem věděl a mohl říct, pověděl jsem. Vykonáš nyní skutek milosrdenství? Vyhovíš mé prosbě?” “Požádej effendiho, neboť tato záležitost je jeho vlastní. Snad bude ochoten přimluvit se za tebe.” Zajatec vyhověl tomu pokynu a prosil mne úpěnlivě, abych se přimluvil za mírnější smrt. Chtěl Jsem využitko-yat jeho strachu co možná nejvydatněji, proto Jsem odpověděl: “Záleží jedině na tvé upřímnosti, odhodlám-li se pťisobit v tvťij prospěch. Slyšel jsi někdy jmenovat Barjada el Amina?” “Ano. Je to kupec v Chartumu. Ptal jsi se prve na něho Abd Asla.” , “Má s ním Ibn Asi ještě obchodní styky?” “Nemá. Aspoň mi o tom není nic známo.” “Hm. A což? Má Ibn Asi po ruce hodné peněz?” “Má skoro celé jmění v hotovosti. Chtěl podniknout lov na otroky tak veliký, jaký dosud nebyl. Na kterou stranu však, to bylo i pro mne tajemstvím. Vyjednával všechno tajně, co se této výpravy týkalo. Její směr jsme měli zvědět, teprve ve Fašodě.” “Chtěli jste se tam zdržet dlouho?” “Jen potud, pokud bychom nedoplnili výstroj a potraviny.” “Přesvědčil jsem se, že jeho loď Ještěrka byla prázdná. Bude na ni naloženo ve Fašodě zboží na výměnu?” “Bude a také na ostatní lodi.” “Jakže? Bude vyzbrojeno více lodí?” “Ano, ale kolik, mně není rovněž známo.” “Ibn Asi má asi ve Fašodě mnoho dťivěrných obchodních přátel. Znáš je?” 357 “Otec i syn byli vždy i ke svým nejdťivěrnějšim podřízeným opatrní. Do svých stykťi a závazkťi s jinými lidmi mne nedali nikdy nahlédnout. Proto znám v celé Fašodé jen jediného člověka, o němž mohu bezpečně tvrdit, že má styky s Ibn Aslem. Nazývá se Ibn Mulej a je majorem Amautťi, kteří jsou posádkou ve Fašodě.” “Jakže? Dťistojník vládního vojska? - Nuže. To stačí. A ještě něco. Kde jste nechali nokver, dřív než jste nastoupili pochod k tomuto pohoří?” “V zátoce na pravém břehu Nilu u ostrova Mohabileh. Střeží jej deset mužťi.” “Dobrá, Vidím a poznávám, že jsi mluvil pravdu a jsem s tebou spokojen.” “Děkuji, efíendi. Budeš tak milostiv, že se za mne u přísného emira přimluvíš?” “Protože jsi nás nepřelhal,” ozval se emir sám, “slibuji ti, že jsi před krokodýly bezpečný. Víc ti slíbit nemohu. Běda tomu, kdo ubližuje. Nemohu vás zbavit přísného trestu.” Nadporučík se vrátil, aspoň na okamžik uspokojen, na své místo. Pak byly vykonány přípravy k odchodu. Mé šetření* vykazovalo úspěch, ovšem takový, že jsem si nemohl tajit, jak velmi obtížné, snad dokonce nemožné bude vypátrat Hafida Sichara. Jediný člověk na světě tu byl, který by mně mohl něco říct o pobytu toho muže - Ibn Asi sám. A tu bylo ještě velmi na vážkách, podaří-li se mi vynutit z něho přiznání. Nezbylo mi, než spoléhat na svou - dobrou hvězdu. Loď emira, štíhlý Sokol, se houpal v modravých vlnách starého Nilu ve stejné zeměpisné šířce se Zimničným bahniskem. Bylo třeba dvouhodinového pochodu, abychom k němu došli a takový pochod mohli i zajatci vydržet. Emir rozhodl, aby byli uloženi v podpalubí a pod-lodí a poněvadž se jejich velbloudi na loď

naložit nemohli, byla utvořená četa dvanácti vojákťi s onbašim, která měla zvířata dopravit po souši do Chartumu. K polednímu byl nastoupen pochod. Emir jel v čele, já jsem se však úmyslně omeškal a usedl do sedla poslední - k vťili fakirovi el fukara. Ležel bez pomoci u bahniska, obklopený mouchami a komáry, vydaný všanc hladu, žízni a slunci. Soucit se ve mně vzbudil. Za svoji snahu 358 jsem sklidil jen nadávky. A tak poslední slova fakira el fukara zněla: “Ďaure proklely. Nechť tě Alláh zatratí. Boj se mé pomsty, mé pomsty.” - Dohonil jsem záhy vojáky a přidružil se k emirovi, jedoucímu v čele. Jel jsem s ním napřed, abychom získali čas a dříve přijeli na loď. Vešli jsme hned do velitelské kajuty, kde emir napsal doporučující dopis pro mne fa-šodskému mudirovi. Nato mi vtiskl do ruky váček s penězi a pravil: “Nastanou ve Fašodě okamžiky, kdy budeš nucen činit za mne ríizná vydání. Vydávej tyto peníze, jako by byly tvým vlastnictvím. Nevezmu zpět ani piastr.” Jakmile došli vojáci se zajatými, nestaral jsem se už o nic, než o přípravy k jízdě. Zásobili jsme se potravinami a rozloučili se s emirem krátce po odpolední modlitbě. Kťiži zastřeleného lva jsme zanechal emirovi, aby ji dovezl do Chartumu a dal ji zpracovat na kožešinu. Naše cesta nevedla podél řeky, jejímž oklikám jsem se chtěl vyhnout, nýbrž pustili jsme se přímo přes volnou step, abychom co nejdříve dorazili do Fašody, kam jsem nesl doporučující list k novému mudirovi, obávanému “otci pěti set” Následuje román “V ebenové zemi” - 3. díl Z cyklu “V zemi Mahdího” 1. díl “Na březích Nilu” -již v prodeji 4. díl “Poslední otroci” - v tisku 359