Karl May

V zemi Mahdiho 5. - V ebenové zemi

KAPITOLA I BROD STÍNŮ

Dva lidé sami v široširé poušti, kde slunce plane tak žhavě, až člověk myslí, že se usmaží ve vlastním potu a kde poutník stahuje znovu a znovu kápi svého haiku hluboko do tváře, aby uchránil zrak před oslněním a slepotou. . A není látka k hovoru. Čeho bylo třeba, bylo již řečeno. Ostatně vyprahlý jazyk leží těžce v ústech, takže člověk, i kdyby měl odvahu k hovoru, přece jen raději mlčí. Všude ticho - nic než obloha plná jasu, ohnivý kotouč slunce a písek, písek vpředu, písek vzadu, napravo i nalevo písek!

Velbloudi jdou krokem, zvedajíce mechanicky končetiny jako větrný mlýn svá křídla. Nemají temperament jako někteří ušlechtilí oři, kteří se baví se svým jezdcem, kteří se s ním radují, kteří s ním truchlí. Jezdec a kůň mohou být přátelé, člověk a velbloud však nikdy - i kdyby to byl nejušlechtilejší hedžin. Mezi jezdcem a velbloudem není duševní pojítko, jak je to konečně vidět i fyzicky tím, jak sedíme na koni a jak na velbloudu.

Jezdec obemkne tělo koně nohama, cítí ho pod sebou, je mu nablízku a může tedy oživit povést a domněnku o báječných Kentaurech. Jízda na koni způsobuje bezprostřední styk svalů i nervů jezdce a koně.

Kůň mnohdy pozná a vycítí úmysly svého jezdce dřív, než dostane pokyn. Kůň svého jezdce miluje, cítí s ním, odvažuje se s ním téhož, letí s ním kamkoliv za všech okolnosti, poslušně a oddané, do vody i do ohně, ano jde s ním s plným vědomím toho, co se přihodí, i na smrt.

Jinak, zcela jinak velbloud. Sedě v sedle na vysokém jeho hrbu, dotýká se jezdec zvířete jen když mu zkřižuje nohy přes krk. Není zde pojítko, souvislost a sjednocení.

Tak jako vysoko nad velbloudem jezdec trůní, tak je také nad ním duševně vysoko - vysoko.

Je-li velbloud dobromyslný, poslouchá jako - otrok, aniž dá něčím najevo svou, třeba jen zvířecí individualitu. Když je zlomyslný - a takových je většina - je vlastně v ustavičném boji se svým jezdcem, unavuje ho svou zlovůlí, poslouchá s odporem a dá se tlouct. Láska a oddanost mezi jezdcem a velbloudem není dobře možná. Člověk by skoro řekl, že mezi koněm a velbloudem je asi takový rozdíl, jako mezi otrockým robotníkem a rozumným úředníkem, který zná svou cenu. Kdo může na světě milovat otroka - než otrok sám?

Snad v tom je též kus příčiny, proč jezdec pociťuje při jízdě pouští muka osamělosti. Cítí pod sebou živou bytost a přece se jí nemůže věnovat. Kůň a jezdec - toť dvojice sympatizujících bytostí. Jezdec a velbloud - dvě různé bytosti od sebe odloučené a osamělé.

Kůň dává najevo své pocity funěním, řehtáním, stříháním ušima, pohozením hlavou, ohonem, modulacemi své chůze. Hovoří s jezdcem, upozorňuje ho, cítí s nim. Velbloud jde jednotvárně, klátí se, kráčí jako stroj, ohlíží se nejvýš po žrádle a nosí svého pána celé týdny a měsíce, aniž ho pozná, aniž má úmysl seznámit se s ním. Kůň je romantik i naturalista - velbloud realista - secessionista.

Věru, jízda pouští na velbloudu se záhy stává mučivým úkolem a jezdec proto radostně pozdravuje každou přestávku, kterou mu příznivá náhoda na cestě připravila.

Naši hedžinové náleželi ke třídě zvířat dobromyslných.

Jakmile jsme na ně usedli, pustili se bez pobídky do běhu s námi stále týmž tempem bez pobídky, bez zdráhavosti, bez zastávky, bez jediné známky samostatného projevu vůle. Jízda byla proto děsně nudná; člověk pozbýval konečně i svou vlastní vůli, dřímal a duševně spal a v podvědomí živil jen jedinou myšlenku, že totiž zanechává za sebou v písku nekonečně dlouhou a rovnou čáru a že se ta čára nekonečně a nudně natahuje dopředu. Víc nic.

Z podobné ospalosti, vlastně otrlosti, které jsem za takové jízdy s ben Nilem propadl, mne vyburcoval ostrý křik vysoko ze vzduchu. Také ben Nil se vzchopil a pohlédl k obloze.

“Šáhin!” pravil tupě a mávnuv rukou; pak upadal zas do dřívější otrlosti, čistě sudánské. Věru! Byl to šáhin, totiž sokol, jehož křik jsme zaslechli.

Kroužil vysoko nad námi. Objevení toho dravce se asi nezdálo ben Nilovi významné, já jsem však nabyl hned svou duševní energii.

“Pozor! Někdo přichází,” pravil jsem.

Ben Nil vztyčil ramena i hlavu a rozhlédl se. Neviděl na celém obzoru živou bytost a ozval se nejistě:

“Oloupilo mne snad slunce o sílu mého zraku? Nevidím nikoho.”

“Já také ne, avšak zanedlouho se s někým setkáme. Sokol se vrhá jen na živoucí kořist, neživí se mršinami. Jestliže krouží nad pouští, kde není zvěř ani ptactvo, kterého by se mohl zmocnit, tedy doprovází karavanu.”

“Nebo nás dva anebo se zalétl - nebo také cestuje.”

“Sokol že zalétl, zabloudil? Ne. Pozorujme chvíli, jak se dravec zachová.”

Pozorovali jsme bystře víření dravého ptáka v čistém vzduchu. Pták kroužil nad námi dlouho. Patrně nás pozoroval. Pak jsme zaslechli nový křik a již se objevil druhý sokol, letěl jako šíp od západu. Přidružil se k prvnímu. Zakroužili společně nad námi a pak se rozletěli směrem, jímž jsme přijížděli.

“Samec a samička,” prohodil ben Nil.

“Ano,” pravil jsem. Zadržel jsem hedžina a chopil jsem se dalekohledu, abych let ptáků mohl lépe pozorovat. “Zastav také, synu. Bude v každém případě dobře, zvíme-li, co se kolem nás děje.”

“Nemůžeš zvědět nic, dokud neuvidíš!”

“Viděl jsem již, totiž sokoly. Letěli přímo na západ. Vidím je ještě zřetelně - - hle, opisují veliký oblouk - holá. Již zase krouží.”

Pozoroval jsem ptáky ještě dvě minuty, pak jsem pokračoval:

“Krouží ustavičně, kormidlují však víc na jih, z čehož lze soudit: Odtud takovým a takovým směrem se pohybuje karavana. Přichází od severozápadu a směřuje na jihovýchod, a to velmi zvolna, proto se domnívám, že jsou na pochodu pěší lidé.”

“Kterak můžeš soudit, že se zvolna pohybují?”

“Sokolové, ten i onen, se vznášejí nad karavanou a tempo jejich letu se řídí tempem pochodu lidí.” “EfFendi, umíš vskutku vykouzlit z myšlenek skutečnost,” divil se ben Nil. “Setkáme se s těmi lidmi?” “Ano, jestliže se jim ovšem úmyslně nevyhneme. Jsou dosud daleko a objeví se nám teprve za hodinu.” “Alláh. Jak můžeš uhodnout správné i toto? Sokolové ti to přece nemohli říct.”

“Kdo jiný? Je přece známé, jak rychle sokolové létají a vím také, za jakou dobu se odtud mohli vznést nad karavanu. Z těchto dvou číslic mohu vypočítat vzdálenost vzdušné čáry.”

“Je možné pozorovat karavanu, aniž ona nás bude vidět?”

“Zajisté - ovšem dalekohledem. Pusťme se tam. Za čtvrt hodiny ji spatříme!”

Ta tam byla naše zmalátnělost. Sokolí křik nás vyburcoval a zapudil otrlost. Zabočili jsme na jihozápad, při čemž jsem nespouštěl sokoly se zřetele, abych mohl kdykoliv odměřit vzdálenost od karavany a nepřiblížit se příliš.

Půda tvořila rovinu, takže jsme se nemohli skrývat.

Charakter pouště mohl doznat změnu až teprve k večeru, v kteroužto dobu jsme chtěli dorazit k Nid en Nil, totiž k podlouhlému, místy velmi širokému dešťovému řečišti, jež zajisté obsahovalo ještě v tuto dobu hojně vody.

O tomto Nid en Nil mi bylo řečeno, že v sobě chová vodu i v nejteplejší roční době a protože tedy vlastně nevysychalo nikdy úplně, bylo rejdištěm hrochů. Že by se tito nemotorní tlustokožci mohli vyskytovat tak hluboko na jihu, jsem si do té chvíle nemyslel.

Asi za čtvrt hodiny se zvětšili sokolové v mém dalekohledu tak, že jsem uznal za dobré sklonit nástroj a pozorovat půdu. Zkusil jsem to nejprve prostým okem a - nespatřil jsem nic. Nasadil jsem tedy skla - ejhle. Karavana ujížděla, běžela, kráčela před mýma očima - dlouhá řada zvířat i lidí jízdních i pěších.

Nemýlil jsem se tedy. Podal jsem dalekohled ben Nilovi. Dlouho hledal, výš i níž, napravo i nalevo, než namířil na karavanu a zachytil ji pohledem, pak ji pozoroval dlouho a bedlivě, sklonil konečně dalekohled a hovořil:

“Pravdu jsi měl, effendi. Je tam karavana. Nebyl bych to uhodl, i kdyby se nade mnou vznášelo celé hejno sokolů. Dvacet jezdců a čtyřicet pět pěších. Jaká to může být karavana? Pěšky se přece nechodí pouští. Je to snad karavana otrokářská s otroky.”

“To je nemyslitelné. Kde by se zde nabrali otroci a odkud? A karavana otroků na Bílém Nilu, která táhne od severu na jih - to by bylo vskutku podivuhodné. Směr otrokářů by byl právě opačný. Loví své zboží na jihu a dopravují je na sever.”

“Jaká krajina je směrem, odkud tito lidé patrné přicházejí?”

“Území Takalů. Počkej. Právě si vzpomínám, že Takalové, ačkoli jsou moslimy, mají nehezký zvyk prodávat své děti.” “Alláh. Jaký je to hřích a hanba. Kdo by zaprodával vlastní krev, syny a dcery za mrzký peníz? Takalové jsou zajisté původu negerského.”

“Ano, avšak smísili se již dávno a nejsou úplně černí, nýbrž hnědí. Nemohou být považováni za tvory nízkého stupně bez vzdělanosti. Když byl Súdán dobytý Egypťany, vzdorovali Takalové nejdéle. Jsou bojovníky a prosluli houževnatým odporem proti egyptské přesile.”

V myšlenkách jsem si dále připomínal, že území Takalů se vyznamenává bohatstvím měděných rud. Oni sami pak vysoce vyvinutým pohostinstvím. Cizinci, kteří tam dleli návštěvou, chválili Takaly. Tato vlastnost však nesmí nikoho svést k obzvláštní důvěře, setká-li se s nimi mimo okruh jejich usedlostí.

Poslouchají jen svého meká (mek je patrně zkratkou slova melek - král), který má právo prodat do otroctví každého poddaného, který by mu odepřel poslušnost, zločinu se dopustil anebo jiným způsobem vzbudil nelibost panovníka. Váleční zajatci mohou být také prodaní, jestliže nejsou povraždění hned, jak nařizuje starodávná zvyklost.

“Je tedy zcela možné, že je tato karavana sestavená z nešťastných dětí,” pravil jinoch. “Myslíš, že bychom se měli něčeho obávat, kdybychom se s nimi setkali?”

“Neobávám se. Není příčina ani u nás ani u nich, abychom se navzájem potírali!” “Půjdeme tedy k nim?”

“Nikoliv. I když nejsme nuceni se jich obávat, nemáme důvod, proč bychom vyhledávali jejich společnost. Dbejme,

abychom do večera dorazili k Nid en Nil. Dostihnou-li nás tam, nuže, budou tam, ale abychom je vyhledávali, to neučiním.”

Zabočili jsme znovu na jih. Jednotvárnost jízdy byla šťastně přerušená, a myšlenka, setkáme-li se s karavanou, nás zaměstnávala tak, že jsme již nemohl upadnout v dřívější otupělost.

Míjelo odpoledne a k večeru jsme pozorovali, že se blížíme k dnešnímu svému cíli. Jižní obzor, splývající neurčitě s oblohou, se nyní obrážel tmavou čárou, která nemohla přece znamenat horskou výšinu, proto jsme ji považovali za les. A vskutku, dorazili jsme k němu v místě, kde byl pouhým pruhem, poněvadž se zde propadl Nid en Nil do hluboké rokle, takže jeho vody nemohly omývat vysoký břeh a zúrodňovat jej. Svah byl z obou stran značně příkrý, takže jsme nemohli s velbloudy sestoupit k vodě a vystoupit pak na protější břeh. Objížděli jsme tedy rokli, až konečně půda klesala, takže jsme nalezli příhodné místo k přechodu.

Nid en Nil byl řečištěm, které mělo v charifu, období dešťů, velmi mnoho vody. V této době však bylo místo, kde jsme řečiště přecházeli, již úplně vyschlé. Asi za čtvrt hodiny další jízdy se břehy stávaly plochými, tvoříce majeh, či spíše jezírko, jehož voda byla jasná a čistá na rozdíl od jiných majeh, většinou bahnitých. Jezero bylo tak široké, že jsme nedohlédli protější břeh. Břeh na naší straně byl porostlý vysokými stromy.

Nemohouce tudy vpřed, jeli jsme dále oklikou. Jezero, zprvu okrouhlé, tvořilo zátoku nalevo a prodlužovalo se v úzké rameno se stojatou vodou, které souviselo s druhým, snad ještě větším jezerem. Voda toho ramene nebyla hluboká, neboť z ní vyčnívaly četné, velmi košaté stromy. Vysýchalo tudíž i toto rameno v horkém a suchém období.

Poněvadž nebylo těžké přebrodit se tudy, rozhodl jsem se pro odpočinek na tomto místě. Sestoupivše, pustili jsme velbloudy k dosti čisté vodě, pak jsme je po napojení dovedli k šťavnatýmkřovinám a spoutali je. Hedžinové spokojeně chroupali svěží listy.

Nasbíravše otep suchého klestí, zanítili jsme hranici, abychom se uchránili komárů a much, jichž je u každé africké vody hrozné množství. Sotva jsme se jakž takž usadili, uviděli jsme přicházet karavanu kterou jsme pozorovali na poušti.

Přední jezdec, jimž byl muž vzrůstu skutečně obrovského se zastavil a z dálky nás pozoroval. Pak se rozjel velikán proti nám, prohlížel si nás bedlivě a zasmušile, popojel až ke křoviskům, aby se mezi nimi řádně rozhlédl, a pak se tázal, aniž uznal za dobré nás pozdravit:

“Co zde děláte u mahada ed dill?”

To znamená “brod stínů”, čili stinný brod. Dorazili jsme tedy šťastně k místu, kde jsme mohli Nid en Nil přebrodit. Bylo chvalitebné, že nám to obr pověděl, méně chvalitebné však bylo, že nás nepozdravil a v Orientě setkání bez pozdravu je vždy špatným znamením. Muž u mne nevzbuzoval dojem hodný důvěry a proto jsem mu odpověděl stručně:

“Odpočíváme, jak snad vidíš.” “Zůstanete zde přes noc?”

“Závisí na tom, zlíbí-li se nám či ne, a nebudeme-li znepokojováni.” “Jste sami?”

“Neptej se nás, nýbrž svého zraku.” “Zdá se, že jsi se nenaučil zdvořilosti.”

“Zdá se ti? Já však vidím, že jsi vskutku měl učitele bídného. Jsem zdvořilý, avšak prokazuji zdvořilost jen tomu, kdo je zdvořilý vůči mně. Přišel jsi, viděl jsi nás a nepozdravil jsi.”

“Neznám vás. Kdo jste?”

“Povím, až zvím tvé jméno, stav a rod.”

“Jsem výše postavený než ty a proto patří tobě, abys mně dříve podal zprávu. Věz, že jsem šedid, nejudatnější bojovník krále Takalů.”

“A já jsem mudir z Džarabubu. Doufám, že znáš to místo.”

Kterak mi tehdy to jméno sklouzlo z jazyka, nebyl bych mohl odpovídat ani tehdy, ani dnes. Místo je známé celému světu islámskému, poněvadž tam byl založený v nové době slavný řád, avšak není tam mudir a nikdy tam nebyl.

Přisvojil jsem si to důstojenství, abych na obra nějak zapůsobil.

“O tomto místě jsem nikdy neslyšel,” odpověděl muž opovržlivě. “Tvá mudirie bude asi již termity řádně ohlodaná.” “Nikoliv víc než tvá znalost světa. Promiň ti Alláh nevědomost. Snad jsi ani neslyšel nikdy o sídi sennussi?” “Alláh tě probodniž. Jak můžeš urážet nábožného pravověrného tím dotazem? Vše, co žije a dýše na zemi, ví, že sídi sennussi je největším prorokem, který kdy hlásal slova islámu. Znáš osady Sivach a Farafrach?”

“Zajisté.”

“Lesknou se jako hvězdy nade všemi osadami země, a jsou v nich vysoké školy, kde se vzdělávají žáci a učňové sídi sennussiho.”

“Toto víš a neznáš Džarabubu, jehož lesk zastiňuje Sivach i Farafrach? Ano, právě v Džarabubu je sídlo sídi sennussiho, kdežto v Sivach a Farafrach jsou pouze jeho školy. Všecky tři tyto osady se prostírají v mé mudirii. Odtamtud vychází nejskvělejší světlo islámu, před nímž kvapně prchají stíny všech bludných nauk. Můj dům a dům sídi sennussiho mají společnou bránu a společnou střechu, neboť žijeme pod toutéž střechou a napájíme se z téhož měchu. Pověz mi nyní, kdo je výše postavený, zdali ty či já? Běda tomu, kdo odepře poutníkovi pozdrav.

Dařit se mu bude jako rouhačovi, o němž praví stá a čtvrtá sura: “bude svržen do el hutama” (přídomek džeheny - peklo). El hutama je však oheň, řezničený Alláhem, který se zavírá nad všemi rouhači. Vychloubej se dále, ó šedide, který nejsi ničím, než sluhou smrtelného muže.”

Muž donutil velblouda k pokleku, sestoupil, poklonil se mi hluboce a žvanil:

“Dopusť, aby nade mnou vzešlo slunce tvého odpuštění, ó mudire. Kterak jsem mohl tušit, že bys byl druhem a přítelem svatého sídi sennussiho? Váš řád obsáhne okrsek zemský a před vaší mocí se skloní všechno lidstvo, které

žije a bude žít. ale kterak mám nazývat tvého druha?”

“Jeho věk nedosáhl dosud značné výše, avšak přednosti ducha mu zjednaly již dávno slavnou pověst. Vychován a vyučen byl v medresse farafrašské a vydal se na cestu se mnou, aby rozšiřoval po všech zemích a také v území Takalahů světlo a zář našeho řádu. Je chatibem, kazatelem islámu, a tak ho také jmenuj.”

To by tak bylo něco pro Selima, vychloubače všech vychloubačů. Ten by jistě spustil vysoce fulminatní řeč, překypující sebechválou a oslňující přenáramně. Ben Nil se však omezil jen na několik slov, která však pronesl důstojně:

“Prohřešil jsi se proti nám, protože jsi nás neznal. Jdi. Odpouštíme ti.”

Sám jsa moslimem, potvrzoval hoch můj výmysl, kterého jsem se dopustil, což bylo důkazem, že mne miluje.

Takalský obr byl zřejmě v rozpacích. Vyvaloval oči, dmul prsa, rozvíral ústa, a bylo zřejmé, že by se rád u nás utábořil, což mu však zakazovala úcta, kterou nám byl podle svého ponětí povinen. Ohlížel se po karavaně, která stanula a vyhrkl konečně:

“Chtěli jsme u tohoto brodu setrvat až do rána. Nyní však musíme vyhledat jiné místo pro nocleh, neboť se nesmíme odvážit, abychom prodlévali na místě, kde odpočívají svatí mužové.”

“Kdo ti pravil, že jsme svatí? Jsme hříšní lidé,” hovořil jsem vážně “a před tváří Alláhovou všichni lidé jsou sobě rovni. Dovoluji vám, abyste s námi sdíleli místo odpočinku.”

“Děkuji ti, ó mudire a slavně tě ubezpečuji, že moji lidé budou nábožnými posluchači tvého kázání.”

“Nedomnívej se, že budu kázat na poušti. Vše budiž konáno v pravou dobu a na pravém místě. Slovo smí splývat jen tehdy ze rtů, když je duch v nitru lidského srdce čerstvý a svěží.”

Rozumí se, že jsem byl dalek toho, provozovat nejapné kejkle moslimského kazatele. Chtěl jsem zapůsobit a nic víc - a to se mi podařilo, jak dokazovala změna v chování obrovského Takala. Než přes všechnu hlubokou uctivost byl protivný, že bych ho raději viděl od sebe dál než blíž.

Rysy jeho tváře byly pravidelné, a jeho hlas měl silný a lahodný zvuk. Že mně šel přesto proti srsti, bylo spíš z pohnutek vnitřních než vnějších a sám bych to nemohl vlastně odůvodnit.

Pokynul své družině, aby se přiblížila. Ben Nil se nemýlil. Bylo jich právě tolik, jak napočítal. Aniž jsme potřebovali dalekohled, mohli jsme je nyní sčítat i podle pohlaví. Polovice pěších byly ženy a všem pěším bez rozdílu pohlaví chřestila na rukou pouta, jak jsme zpozorovali.

Byli tedy nevolníky.

Jezdci je přihnali. Šedid je oslovil, pak nás zdravil kde kdo ukrutně uctivě. Když jezdci sestoupili, postarali se především o své velbloudy, pak zavedli nevolníky k vodě, aby se také napili. Nato donutili zajatce, nesejmuvše jim pouta, aby se posadili poblíž nás. Uposlechli způsobem, jenž dokazoval, že jsou již smíření s osudem.

Bylo mi nápadné, že mezi otroky a jejich svobodnými průvodci nebyl nejmenší rozdíl. Zřejmé patřili k témuž kmeni. Jejich pleť nebyla černá, nýbrž tmavě hnědá, vousy byly řídké a vlasy nikoliv kučeravé, nýbrž hladce tuhé.

Vůdce ustanovil pět jezdců na hlídku, pak promluvil velitelsky k celé své karavaně.

“Otevřte oči a uši, ó lidé, abyste viděli a slyšeli tyto dva muže, jejichž modlitby umějí otvírat brány nebes. Zde sedí slavný a svatý mudir z Džarabubu, který je nejvyšším všech sennussi a přebývá společně v témž domě se sídi

sennussim. Vedle něho spatřujete zbožného jinocha, jemuž je přes jeho mládí udělen dar výmluvnosti, aby hlásal čisté učení el Koránu. Klaňte se jim a střežte se, abyste je obtěžovali žvaněním a křikem.”

Toto připomenutí bylo možné také jinými slovy vyjádřit: “Buďte opatrní a chytří, abyste neprozřetelným slovem neprozradili, kdo vlastně jsme.”

Mladí i staří křížili ruce přes prsa, pokud jim pouta dovolovala, a skláněli hlavy k zemi. Nato se usadili tak blízko, aby nás neobtěžovali, aby nás však zároveň mohli vidět a slyšet. Jezdci přinášeli různá jídla ze sedlových brašen a pilně večeřeli, kdežto nevolníci nedostali nic.

Proto jsem oslovil šedida:

“Myslíš, že tito tvorové boží nemají hlad?”

“Co mi z toho, mají-li či nemají?” řekl lhostejně. “Dostávají denně jednou jídlo a dvakrát nápoj. Jsou-li hladoví, nechť se uloží ke spánku. Jsou rekvik a dostali dnes víc, než mohli očekávat, neboť jsem jim dovolil, aby se napili svěží vody.”

“Vody z tohoto jezera, kdežto vy sami jste pili vodu studniční z měchů.” “Pro rekvik je tato voda dobrá. Nechutná-li jim, nemohu to změnit.” “Jsou tedy otroky. Kde jste jich nakoupili?”

“Nakoupili? Ó, mudire, kterak jsou všichni svatí, kteří znají nebesa, nezkušení ve věcech pozemských. Takalové nekupují otroky, neboť si každý z nich vyrábí otroky sám.”

“Jsou tedy tito otroci tvými kmenovými vrstevníky?” “Tak je.”

“Čím se provinili, že byli určeni k otroctví?”

“Ničím. Náš mek potřebuje peníze - proto je prodává.” “Může prodat všechny své poddané?”

“Může prodat všechny, kteří jsou neposlušní, nebo se mu z jiného důvodu nezamlouvají. Každý otec může prodávat své děti, každý muž své ženy a každý mocný může prodávat ty, nad nimiž má právo.”

“Co bys tomu řekl, kdyby chtěl mek prodat tebe?”

“Musil bych se podrobit,” odpověděl nahlas, a potichu, že jsem to slyšel jediný já, doložil: “Nestrpěl bych to. Zardousil bych ho.”

Okolnost, že mne považoval za světce, mu patrně nepřekážela, aby mi svěřil své pravé smýšlení. Buď pokládal nejvyššího ze všech sennussiů za málo významného muže, nebo mu nebylo vůbec nic posvátné. Přesvědčil jsem se o

tom hned, když jsem se ho tázal:

“Prodal jsi již někdy své příbuzné do otroctví?” “Často. I v této tlupě mám ženu a dvě dcery.” “Proč je prodáváš?”

“Nu, mám již jinou ženu a dcery je lépe prodat, než živit.”

Řekl to s tak nepochopitelnou bezcitností, jako by vyjadřoval něco srozumitelného nejen se zřetelem k svým vlastním názorům, nýbrž i k názorům všech lidí vůbec.

“Podrobily se dobrovolně tvému rozhodnutí?”

“Co by mohly namítat? Plakaly sice. Co však znamenají ženské slzy? Žena nemá duši.” “Kam doprovázíš tyto otroky?”

“Do Fašody k obchodníkovi, který ode mne pravidelně rekvik kupuje.”

Zdálo se mi, že chtěl dát odpověď jinou, podrobnější, avšak zarazil se včas. Patrně mi zcela nedůvěřoval. “Byl jsi už často ve Fašodě?” ptal jsem se.

“Podnikám tam vždy za půl roku výpravu, abych prodal otroky. - A kam směřuje tvá nynější cesta, mudire?” “Především do Makhadat el Kelb, kde se přeplavím přes Bílý Nil, abych navštívil národ Fungi, jemuž chci hlásat islám.” “Přijdeš také do Fašody?”

“Nikoliv nyní, nýbrž až později.”

Zatím se slunce dotklo západního obzoru a nastala chvíle mogrebu. Lidé, kteří seděli, ano i spoutaní otroci, poklekli, - a zraky všech se upřely na mne. Modlitbu předříkává vždy nejvyšší přítomný muž, a druzí vpadají sborem. Nastal pro mne okamžik dost kritický.

Modlil jsem se již sice často s moslimy, nikoliv však hlasitě a nevzýval jsem ani Alláha, ani proroka, teď však mě bylo proti mysli před těmito lidmi provádět falešné poklony a já - jinověrec - jim odříkávat posvátnou fathu, začáteční verše koránu. Považoval bych za veliký, snad smrtelný hřích znesvětit modlitbu věřících.

Z rozpaků mne vytrhl ben Nil. Prohodil vážně:

“Mudire, předříkáváš vždy jen tři denní modlitby a ponecháváš mi předříkávání večerních. Dovolíš, abych tak učinil i dnes?”

“Ano, předříkej ji, ó chatibe, miláčku prorokův,” pravil jsem. “Tvá slova putují dobrou cestou a dosáhnou cíle, k níž modlitby všech lidí směřují.”

Po mogrebu jsem se dal s ben Nilem do večeře. Takalové při tom odvrátili tváře, aby nás neviděli jíst - tak to vyžaduje zdvořilost vůči světcům. Protože jsem při jídle mlčel, neodvážil se ani šedid promluvit a také všichni ostatní zachovávali ticho. Představovali si asi, že já i mladý “kazatel” jsme pohříženi v rozjímání, ze kterého nás nikdo nesmí vyrušovat.

Pak vyšel měsíc, a stíny košatých stromů nás zahalily.

Po mé pravici ležela nekonečná a nemilosrdná poušť, po levici se mě leskly jako malá tělíčka skřítků květy věčně nepokojných vodních rostlin, které nemajíce kořínky, mění ustavičně své místo a bloudí po hladině. Vyskytují se hlavně na Čadském jezeře v nesmírném množství mezi lekníny a okřehky a obyvatelé Bornu a Baglurmi o nich zpívají veslařskou píseň pravou roztomilou gondoliéru, která dokazuje, že i černé národy mají smysl pro poezii.

Ve volném překladu byl nápěv asi takový: Houpe se farmy bludný květ,

po proudu plyne níž - tam, hravých vln kde konči svět až vplyne v stínů říš.

Svou krásu zvedá jásavou v svit jasný měsíce,

však v tmavý stín ty květy jdou, v sen věčný vábíce.

To kdosi zpívá z květů těch, tak svůdně, svůdnicky;

kdo člun svůj za ním pustí v běh, odejde navždycky.

Dál plyne fanny bludný květ, po proudu plyne níž - tam,

jezera kde končí svět - až vplyne v stínu říš - - -

Místo abych se pohroužil do posvátných hlubin islámu, myslel jsem při pohledu na jasné květy bludné fanny na tuto píseň a zároveň na její oblast, nesmírná africká jezera, u nichž se v tichých nocích setkávají na březích v pokoji a míru obrové zvířecího světa, ti sloni, nosorožci, hroši a lvi - v pokoji a míru proto, aby uhasili svou žízeň a aby upevnili mocný zákon divočiny, jenž předepsal klid a mír u vody, potřebné tvorstvu.

Pojednou přerušil ticho kterýsi takalský jezdec. Vykřikl a ukázal rukou do pouště: “Muž, jezdec. Kdo to může být?”

Přijížděl vskutku kdosi a přímo k Brodu stínů, jejž patrně znal. Přijížděl od severovýchodu, tedy od Nilu, kdežto směr naší jízdy vedl od severozápadu. Světlý burnus se leskl v měsíční záři. Náš oheň plápolal. Z toho, že muž se přibližoval bez rozpaků a jistě, bylo možné soudit o mnohém. Teprve když přijel zcela blízko, zastavil svého velblouda a volal zpěvavě:

“Alláh vám dopřej sto tisíc takových nocí. Dovolíte, abych si u vás odpočinul?” Protože jsem mlčel a ben Nil také, ozval se šedid, vůdce Takalů:

“Sestup a posaď se. Buď nám vítán.”

Muž seskočil, pobídl velblouda k vodě a přistoupil k ohni, aby se posadil mezi šedida a ben Nila. Protože zajatci leželi opodál ohně ve stínu, nemohl je zprvu dobře rozeznat, pak ale poznal, že jsou svázaní provazy a spoutaní na rukou. Jeho tvář se vyjasnila, a v přízvuku jeho hlasu se zračila spokojenost.

“Alláh mne přivedl k Brodu stínů právě vhod,” rozhovořil se, “neboť se domnívám, že tito otroci náležejí k lidu Takalskému. Uhodl jsem?”

“Ano,” pravil stručně šedid.

“Pak by zde také odpočíval šedid, nejvyšší služebník krále. Kdo z vás jím je?” “Já. A kdo jsi ty, že znáš mé jméno?”

“Nazývám se ben Bakvara a bydlím u mišrá Omm Ošrin. Jsem přítelem muže, kterého znáš, Ibn Asla.” “To přátelství má vztahy k tvé dnešní jízdě?”

“Ano. Jsem jeho poslem, vyslaným k tobě.”

“Posílá tě ke mně? Nikoliv tam, kde bydlím, nýbrž na toto místo, kde jen mohu být, kde však být nemusím a kde je velmi pochybné, zdali a kdy mne zastihneš? To by byla vskutku neobyčejná příčina tvé jízdy.”

“A také je. Ibn Asi však věděl zcela určitě, že tě zde zastihnu. Pravil, že opouštíš svou rodnou zem dvakrát do roka a cestuješ do Fašody a že obě cesty podnikáš v dobách zcela pravidelných.”

“To je ovšem pravda.”

“Ibn Asi zná dobu tvého cestování a příchodu do Fašody přesně. Snadno si mohl vypočítat, v který den tě kde zastihnu. Řekl mi, že buď zítra nebo pozítří dorazíš k tomuto brodu, kde tě najdu.”

“Přepočítal se jen o den, neboť jsem se proti svému zvyku vypravil o den dříve. Jaké však je vlastně poselství, které ti svěřil?”

“Je to jen výstraha. Nemáš prý se za pochodu držet příliš blízko pobřeží Nilu a nemáš tentokrát rekvik vést přímo do Fašody, nýbrž skrýt je někde poblíž a pak se odebrat k sangagovi, majorovi Arnautů Ibn Mulejovi a říct mu, kde jsi otroky zanechal.”

“K čemu ty průtahy?”

“Protože se zde objevil cizí effendi a potlouká se po celé oblasti Nilu jen proto, aby otrokáře zajímal a vydával reisovi effendina.”

“Alláh znič toho psa!” “Ten effendi je ďaur.”

“Nechť ho tedy Alláh nezničí, nýbrž na věky zatratí do nejstrašlivějšího koutu džeheny. Proč se ďaur stará o obchod otroky?”

“Mám ti vyřídit, že se ten effendi nejspíš plaví s reisem effendina po Nilu do Fašody. Poněvadž důstojníci vládní dahabije, která se nazývá es Šáhin, často pátrají na březích, mohli by se s tebou snadno setkat a zajmout i tvou družinu, kdyby ses příliš blízko odvážil k řece. Proto mne vyslal Ibn Asi k tobě, abych ti dal výstrahu.”

“Mohl si to ušetřit. Co je mi do zákonů, které vydává khedive? Sloužím svému mekovi, a naše zákony dovolují lidokupectví. Řídím-li se tím, nemá nikdo na světě co by namítal. Ostatně máme ochránce v Alim effendim el Kurdi, který je mudirem ve Fašodě a který již reisovi effendina mnohou kořist před nosem urval. Čeho bychom se obávali? Půjdu svou obvyklou cestou a neuchýlím se, zvláště nikoliv k vůli nějakému ďaurovi. Naopak by mne těšilo, kdybych se s ním setkal. Rozdrtil bych ho.”

Sevřel pěsti a křesal kloubem o kloub, jako by louskal kokosové ořechy, při čemž výraz jeho tváře, jinak nikoli nepříjemné, se stával málo roztomilý. Můžete si pomyslet, s jakým zájmem jsem sledoval tento rozhovor. Těšilo mne jednak to, že ani šedid, ani posel Ibn Asla nevědí o nedávném sesazení Aliho effendiho, jednak i to, že nás nadporučík, Ibn Asi neoklamal, označiv sangaga sveřepých Arnautů za veřejného spojence otrokářů. Turecká byrokracie ve Fašodě byla asi velmi vzorná a zákonů milovná.

Aspoň jsem bezpečně věděl, kudy a kam. Řeč šedidova svědčila o veliké sebedůvěře, což bylo velmi příjemné, neboť čím bezpečnější se cítil, tím víc mě nahrával do rukou. Ale do té chvíle jsem netušil, co všechno ještě uslyším. Ben Bakvara byl totiž popuzený jeho sebedůvěrou a vytýkaje mu ji, varoval ho:

“Nemysli, že jsi tak zcela bezpečný. Myslíš, že by mne Ibn Asi k tobě hnal, kdyby nebyl naprosto přesvědčený, že je to nezbytné? Ďaurský effendi je daleko nebezpečnější, než sám reis effendina.”

Šedid povstal, protáhl se, vypjal hruď o mohutné svalstvo, zazíval jako hladový lev a mohutně zvolal: “Nemluv o tom a podívej se na mne řádně. Jsem snad takový, abych se měl bát ďaura?”

“Ano, vím. Máš býčí sílu - to řekl Ibn Asi také, avšak kromě toho řekl, že ten ďaur je také silný, snad prý dokonce silnější než ty.”

“Než já? Co žvaní tvůj Ibn Asi? Jak mne může urážet? Nebyl jsem ještě nikdy nikým přemožen.”

“Nechtěl tě urážet, neboť nepomýšlel jen na sílu tělesnou, nýbrž i na odvahu a jiné výhody, jichž užívá zápasník vůči svému soupeři. Ďaur je totiž otcem a dědem všech úskoků, klamů a zrady. Uhodne i nejtajnější věci a jestliže mu někdo učinil nástrahu, vždy se z toho vykličkoval tak, že upadl v nástrahu ten, který ji nastrojil.”

“Nemluv tolik.”

“Povídám, jen co mi Ibn Asi řekl. Neměl čas nazbyt, avšak stručné jeho výpovědi o ďaurovi stačily, aby ti doporučil svrchovanou opatrnost.”

“Vypravuj tedy. Rád bych postřehl vlastním uchem, proč by se měl pravověrný moslim tak obávat jednoho ďaura.” Usedl, a ben Bakvara vylíčil povrchně naše dobrodružství u ostrova Hassanova a u “zátoky neštěstí”. Vyprávěl nesouvisle a popsal mne tak, že bych se věru ani nenadál, že jsem tak zchytralý. Jeho řeč učinila na obra jakýsi dojem, který pak prohodil:

“Hm, zdá se, že ten pes je vskutku nebezpečný dravec, jemuž nutno vylomit zuby. Třeba se tedy mít před ním na pozoru. Protože mne však nezná a nic o mne neví, nemusím se ho obávat.”

“Můžeš tvrdit, že o tobě neví? Nevěděl ani o Ibn Aslovi a přece zajal všechny jeho bojovníky. Jestliže se mu podařilo některé z nich donutit ke žvanění, mohl se také dovědět o tobě.”

“To je ovšem pravda.”

“A i kdyby o tobě nevěděl, zadržel by tě přece, kdyby tě potkal s rekvik.” “Přemohl bych ho.”

“Snad, kdyby na tebe útočil přímo, avšak slyšel jsi již o jeho opatrnosti. Vyhni se mu, jak jen můžeš.”

“Dobrá. Proč bych se nevyhnul? Učiním tak nikoliv ze strachu, nýbrž proto, že si to přeje Ibn Asi. Kde je nyní ed džasúr?”

“Včera v poledne přiharcoval na svém velbloudu do mišrá Omm Ošrin. Vypravil jsem se pak hned, abych tě zastihl. Podle toho si můžeš vypočítat, že dnes večer přibude Ibn Asi do některé osady za Makhadat el Kelb, neboť jeho velbloudice závodí s vichřicí.”

“Jede snad do Fašody?” “Ano.”

“A jsou-li všichni jeho bojovníci v zajetí reise effendina, odkud vezme mužstvo na novou ghasuah?”

“Chce naverbovat Šilluky a Nuery a snad také bojovníky Dinků - podle toho, jak to dovolí okolnosti. To však třeba vykonat rychle, neboť reis effendina je mu v patách.

Skryje se někde ve Fašodě, aby počkal na tvůj příchod. A právě si vzpomínám, že mi uložil, abych ti vřele doporučil pilné střežení otroka, jehož ti před šesti měsíci odevzdal do péče.”

“Vím, vím. Hafida Sichara. Tam leží na křídle v provazovém zauzlení.”

“Ibn Aslovi jde velmi o to, aby se toho muže znovu zmocnil. Proto tě žádá, abys ho dal přísně střežit.”

“Učiním to. Ibn Asi má zbytečný strach a proto zapomněl na hlavní věc. Nevzkázal mi to, na čem nejvíc záleží. Nu, což, setkám-li se vskutku s ďaurem? Neznám ho a mohu tedy byť nikoli jeho síle, tedy jeho úkladům podlehnout. Ibn Asi ho viděl a mluvil s ním. Proč mi nevzkázal, jak ďaur vyhlíží?”

“Alláh! Jsem vskutku výborný posel, jen co je pravda,” zvolal ben Bakvara a udeřil se plochou dlaní do čela. “Ibn Asi nezapomněl, nýbrž já zapomněl. Popsal mi ďaura dokonale a také jeho sluhu, který se nazývá ben Nil.”

Ó, běda. Bezděky jsem sáhl po revolveru, neboť hovor začínal být poněkud povážlivý. Jestliže dostal ben Bakvara řádný popis, byl jsem prozrazen.

Ben Nil byl asi napaden týmiž myšlenkami a pohlédl na mne starostlivě. “Ben Nil?” ptal se šedid. “Kdo je to?”

“Slyšíš přece. Sluha effendiho, mladý muž, který je mu ustavičně po boku, ačkoli je moslimem. Nechť ho Alláh roztrhne jako žábu. Jsou ustavičné spolu. Proto mi popsal Ibn Asi oba. Ben Nil čítá asi osmnáct roků, nemá vousy, je štíhlý, mrštný a silný. Oči a vlasy má tmavé, líce plné. Oděný byl, když ho posledně Ibn Asi viděl, v burnus - -”

Zarazil se, pozoroval a prohlížel si ben Nila až přiliš důkladně, pak zvolal:

“Alláh činí zázraky. Popis, který mně byl sdělen o tom mladém moslimovi, se podrobně hodí na jinocha, který sedí vedle mne při ohni. Ó, Alláh.”

“Zrak tě klame za večerního šera, nebo je to pouhá náhoda.” “Neklamu se. Pravím ti, že se popis shoduje.”

“Možná, neboť jsi toho ben Nila nikdy neviděl. Tmavé oči a vlasy, štíhlý vzrůst a plné tváře mají téměř všichni mladí lidé. Tento jinoch je však nade všechno podezření povýšen, neboť je věhlasným chatibem z posvátného řádu sídi sennussiho.”

Ben Bakvara zkřížil ruce přes prsa, klaněl se hluboko ben Nilovi, dotýkal se čelem země a kroutil očima jako žebráčka před kostelem, pak pravil:

“Zmýlil jsem se tedy, avšak nechtěl jsem urazit tohoto nábožného chatiba, jehož nechť Alláh osvítí věhlasem a zvěční svým požehnáním.”

Díky Bohu. Menší polovici nebezpečí jsme tedy šťastně přestáli, ale byla tu ještě polovice větší a nebezpečnější. Na výsledek nebylo třeba čekat dlouho, neboť šedid pravil:

“Ostatně mi na onom ben Nilovi příliš nezáleží. Hlavně mi jde o popis effendiho a prosím tě, sděl mi všechno dopodrobna.”

Choval jsem zbožné přání, aby popis mé osoby byl co nejméně podrobný, avšak toto přání splněno nebylo. Ibn Asi na mne vydal důkladný “zatykač”, v němž jsem se viděl jako v zrcadle a ben Bakvara byl muž znamenité paměti. Popisoval mne úd za údem, hlavu zvlášť, vzrůst, výraz tváře, chůzi, oděv, obuv, všechno ještě podrobněji, než u ben Nila, a jakmile skončil, zadíval se na mne ohromeně, polykal namáhavě sliny a vyrazil ze sebe:

“Není boha kromě boha a Mohamed je jeho prorok. Tady sedí. Kdo - by si to pomyslel. - zde sedí muž, jehož jsem právě popisoval. On - on - effendi - ďaur! Ó, svatí kalifové. Ó, strašidla a džinové. Není o tom pochybnosti.”

Kdo měl oči, díval se na mne. Můžete si pomyslet, jaký dojem vyvolala slova Arabova. Ano, i zajatci zvedali hlavy a kdosi z nich zvolal:

“Hamdulillah. Snad budu zachráněn.”

Na štěstí si nikdo toho projevu nevšiml, poněvadž pozornost byla soustředěná na mne. Já jediný jsem ten výkřik postřehl, poněvadž jsem se již několik minut v duchu obíral člověkem, který měl ke mně takovou důvěru.

Obrovský šedid jmenoval totiž Hafida Sichara, jenž ležel první v řadě spoutaný a provazem k ostatním otrokům připevněný - a právě tak se nazýval bratr mého průvodce v krokodýlové jeskyni maabdašské. Byl snad tento otrok totožný s Hafidem Sicharem? Proč vlastně vzkazoval Ibn Asi, aby byl tento muž zvlášť bedlivě střežen? Něco

důležitého asi donutilo otrokáře k podobnému vzkazu.

A v této domněnce jsem byl ještě utvrzen výkřikem spoutaného muže. Vypravování ben Bakvarovo bylo srozumitelné. Pochopil z něho, že ten effendi, ďaur, je podnikavý muž, jenž se pustil do boje proti otrokářům a s úspěchem je pronásledoval. Pak zaslechl názor Arabův, že tím effendim jsem já sám, a jsem-li jím, že mne v tato místa vedl jen úmysl, abych osvobodil otroky. Proto v radosti uklouzla jeho rtům neprozřetelná slova o záchraně.

Neměl jsem ovšemčas, abych dbal o jeho projev, ježto jsem se nyní musel výhradně věnovat vlastnímu nebezpečí, v němž jsem uvázl.

Pohlédnul jsem na ben Nila a upokojil jsem se. Hoch nedal najevo ani špetku strachu. Na jeho tváři se obrážel jakýsi velmi sebevědomý úsměv, smíšený s údivem, jako by mu na tom ani nezáleželo, za koho se vydával, leda že by se poněkud divil, že ho mohou považovat podle popisu a tvrzení za někoho jiného. Tvářil se zkrátka tak herecky, že by snad i vlastní matku oklamal nebo aspoň uvedl do rozpaků.

Pokud šlo o mne, byl jsem již v komediích dávno vycvičený. Díval jsem se tázavě a lhostejně do rozčilené tváře Arabovy a mlčel jsem, jako bych jen velmi nesnadno chápal, co právě tvrdil. Šedid kroutil hlavou jako žluva a díval se chvíli na mne, chvíli na posla. Shledával asi také, že se zatykač na mne hodí, avšak mýlil ho důstojný klid, v němž jsme zůstali.

“Co to blábolíš?” tázal se posla. “Ten muž, jenž sedí po mé pravici, že by byl nevěřící effendi?” “Ano - ano. Je jím. Nikým jiným být nemůže.”

“Klameš se opět. Tento svatý muž je mudir z Džarabubu, důvěrník a přítel sídi senussiho.” “Vskutku? Jak to dokážeš?” tázal se Arab.

“Vím to z jeho úst.”

“Z jeho úst,” vykřikl ben Bakvara s příšernou jistotou.

“Není-li to známé z jiných úst, spolehlivějších, pak věru jsi postavil kamennou svou důvěru na příliš hliněné základy. Nevypravoval jsem ti snad, že si tento prokletý ďaur velmi často přikládá jiná jména?”

“Alláh. - Vypravoval jsi. Kdyby snad…” Zadíval se na mne pohledem, v němž zápasila důvěra ke mně s nedůvěrou. Proto jsem odpověděl klidně, usmívaje se udiveně a povzneseně:

“Co mluví tento ubohý muž? Hovoří snad o mě?”

“Ano. Mluvil o tobě,” odpovídal zmateně šedid. “Nerozuměl jsi mu?”

“Kdybych mu porozuměl, byl bych nucen považovat ho za - blázna. Proto mám raději za to, že jsem rozuměl špatně.” “Tvrdí, že jsi křesťanský effendi, před nímž mne varoval.”

“Alláh buď milostiv jeho rozumové skořepině. Řekl to vskutku? - Jeho duch je tedy nemocný, zachvácený ztřeštěností. Nechť si omočí cíp haiku v chladné vodě a přitiskne na skráně i čelo, aby ho zimnice opustila.”

“Nejsem nemocný a vím, co mluvím,” zvolal ben Bakvara. “V jediné osobě je možné se mýlit, avšak ve dvou lidech

současně? Nemožné. Tento mladý muž se podobá ben Nilovi jako vejce vejci a tvůj zevnějšek se shoduje s popisem effendiho. Pravím a tvrdím: Zde sedí effendi a zde je ben Nil. Jaké mají hedžiny? Ibn Asi pravil, že jezdí na šedivých hedžinech.”

“Mluvil správně, neboť jsem zelené hedžiny dosud neviděl.”

“Správně tedy?” zasmál se Arab. “To je nový důkaz, že se nemýlím. Nedej se oklamat, šedide. Vyšetři bedlivě tuto věc.”

Šedid se povážlivě zamyslel a za chvíli se moudře ozval:

“Slyšel jsi, mudire, co tento muž tvrdí. Chovám posvátnou úctu k tvému postavení, avšak nemám důkaz, jednám-li správně. Prosím tě tedy, abys mně byl nápomocný rozeznat klam od pravdy, abych ti opět mohl důvěřovat.”

“Z tvé řeči poznávám, že mně tvá duše nedůvěřuje,” ozval jsem se udiveně. “Já že ti mám dokazovat, že jsem, kdo jsem? Pověz mi především, kde jsme v této chvíli?”

“Nuže, zde je přece machada ed dil.”

“A kde je ten effendi, o němž mluvil ten - ten - Ibn Asi?” “Plaví se prý do Fašody.”

“Pouští?” “Nikoliv. Po řece.”

“Může tedy být zde?”

“To, co praví Ibn Asi, je snad pouze jeho domněnka. Kdyby se jen jediný popis na vás hodil, nebyl bych v pochybnostech a věřil bych, že se tento ben Bakvara mýlí.

Protože však popsal vás oba, jsem vskutku na rozpacích, a zle se ti poděje. Jsi-li vskutku křesťanský effendi, musím usmrtit tebe i tvého druha.”

“Na štěstí jím nejsem.”

“Není to dokázané. Máš nějaký důkaz, že mluvíš pravdu?” “Jediný a nejlepší důkaz jsem já sám.”

“Nezbývá mi tedy, než tě zajmout a dovést tě do Fašody, kde tě ukáži Ibn Aslovi.”

“Neučiníš to, neboť bys zmařil posvátný účel mé cesty. Co vydá u tebe víc? Mé slovo či tvrzení muže, který nezná ani mne ani toho effendiho, ani ben Nila, ani tohoto jinocha, který je chatibem?”

“Oh - oh,” zajíkal se. “Jestliže mne neumíš přesvědčit, že vskutku podnikáš bohulibou pouť a nemohu-li uvěřit ve svatost tvého díla, pak nemohu mít také ohled k tvé osobě.”

“Budeš mít, neboť jsem přesvědčený, že víš, jakými silami a jakými tajemstvími jsou obdařeni členové našeho řádu. Použiju proti tobě některé, a potrvá pak dlouho, než budeš zbaven síly toho kouzla.”

Mezi obyvatelstvem Afriky vládne pověra ještě temnější, než v nejpověrčivější zemi evropské. Proto má pohrůžka

vyvolala nesmírný strach. Šedid zaběhl do slepé uličky a nevěděl kudy kam. Byl-li jsem effendi, měl mne usmrtit, nebo aspoň zajmout. Byl-li jsem však sennussim, za něhož jsem se vydával, byl jsem nejen světec, nýbrž i kouzelník, který mohl, aby se vymstil, na něho popudit všechny dřímající dobré i zlé džiny.

A šedid nebyl probudilejším duchem než ostatní lid subtropický a měl před kouzelnými silami náležitou úctu.

Méně bázně jevil Beduín, zajisté v hříších zestárlý otrokář, jenž uměl dalšími poznámkami a výtkami šedida proti mně tak poštvat, že ten konečně pravil:

“Nevím vskutku, jak se zachovat. Nerad bych ti nedůvěřoval a ty se nemůžeš ničím ospravedlnit. Za to však, kdybys chtěl, mohl bys dvojím způsobem mé rozpaky rozptýlit. Chceš tak učinit?”

“Především musím poznat, co těmi slovy myslíš. Jen Alláh je vševědoucí.”

“Slyšel jsi asi, že ten křesťanský effendi je silný muž. Bojuj se mnou, abych věděl, máš-li takovou sílu, jakou se vyznamenává.”

Chytrost a úskočnost toho návrhu by šedidovi zajisté nikde nevynesla zvláštní vyznamenání. Ten dobrý muž nepovažoval asi za možné, že by se i síla a obratnost mohla přetvařovat. Byl bych na jeho nabídku hned přistoupil, kdybych nechtěl uhájit důstojnost svého domnělého duchovního stavu, proto jsem obrovi odpověděl:

“Řekl jsi, že se mohu ospravedlnit dvojím způsobem, především soubojem s tebou. Vypravili jsme se na dalekou cestu, abychom kázali čisté učeni a vymítali bludy, nikoli, abychom bojovali. Srovnej můj vzrůst s tvým tělem. Kdybych byl nucený bojovat s tebou, podlehl bych.”

“To vím!”

“Nezáleží vždy na tělesném vzrůstu.”

“Vím. Též na obratnosti a výcviku. Nejsem však muž boje, nýbrž bojovník víry.”

“Cizí effendi, Frank,” vmísil se do hovoru Bakvara, “není prý také, jak se vyjádřil Ibn Asi, příliš vzrostlý obr a přece vyniká tělesnou silou, které nikdo neodolá. Jsi-li tímto ďaurem, můžeš snadno šedida porazit. Nezvítězíš-li nad ním, bude zde důkaz, že nejsi effendi.”

“Tak je,” přizvukoval šedid, jenž měl patrně chuť pochlubit se. “Máš-li svědomí dobré, můžeš se mnou zápas podstoupit. Neučiníš-li tak, budu mít za to, že se obáváš prozradit se svou silou. Rozhodni se tedy!”

Věren úloze, kterou jsem chtěl sehrát, povstal jsem sice, jako bych se hotovil ke křížkování, usedl jsem však rychle a řekl uvážlivě:

“Kdyby bylo v Džarabubu známé, že jsem s tebou bojoval a byl přemožený byla by veta po úctě, kterou tam požívám. Považovali by mne za rváče a vychloubače, neboť nikdo by tam nevěřil, že jsem bojoval s tak silným mužem.”

Ben Nil mě přispěchal na pomoc, prohlásiv:

“Kdo by té mohl prozradit, ó mudire? Z těchto mužů jistě nikdo nepřijde do naší vlasti a kdyby i přišel, neuvěřil by nikdo, že se někdo zpupně odvážil tvou svatost vybízet k boji. A pokud o mne jde, zamlčím tuto příhodu a nikomu ze všech senussi nenapadne, aby se mne po něčem podobném dotazoval.”

“Slyšel jsi?” ptal se šedid. “Neuškodí nijak tvé důstojnosti, jestliže tě přemohu. Uvážlivost tvá nemá důvod a proto tě znovu vybízím, aby ses rozhodl.”

“Nuže - budiž po tvém. Za jakých podmínek budeme však zápasit?”

“Nuže - vysvlékneme roucha a popadneme se. Ten, kdo druhého vyzvedne z místa a položí na zem, je vítězem. Jsi srozuměn?”

“Nerozumím tomu, avšak nenamítám nic. Nevysvléknu se však. Odložím jen haik. Šetř můj oděv nemám zde jiný.” Rozumí se, že jsem se chtěl dát obrem položit na písek, nesměl jsem se však bránit nedbale, abych nevzbudil jeho podezření. Jinak bych se byl rád přesvědčil, mohl-li bych se s tímto Goliášem pustit v pravidelné křížkování - bohužel, musel jsem tuto choutku potlačit.

Postavili jsme se. Přistoupil a položil mi pravou ruku na levé rameno a levou mne uchvátil v pravém bedru.

Napodobil jsem ten chvat a on se pokusil mně rozkymácet a vyzvednout. Kladl jsem odpor takový, jaký by mohl klást každý zdravý a silný muž. Dvakrát mé nohy pozbyly půdu, a vždy jsem byl pro jeho svaly přílišným břemenem, aby mne mohl vyzvednout. Po třetí však obr sebral všechnu sílu. Nadzvedl mne, přitáhl k sobě, nadhodil si mne na prsa, popadnul mne po délce do náruče pod lopatkami a stehny a položil mne na zem.

Zkoušel jsem při tom výkon jeho svalstva a shledal jsem, že bych mu ve vážném boji mohl vzdorovat mnohem déle, kdybych se na něho podle chuti mohl vážně obořit. Nyní jsem byl přemožený.

“Slaboch není,” pravil šedid. Vztyčil se a zvednul mne zdvořile. “Jeho síla je důstojná muže, ale neobyčejná není. Ibn Asi žvanil.”

“Věděl jsem, že budu přemožený, neboť neumím zápasit,” pravil jsem, “a tobě se v boji rovnat nechci. Doznávám, že jsem prohrál.”

A lapal jsem po vzduchu, jako bych byl neobyčejně udýchaný.

“Ano, dvakrát se ti podařilo postavit se na nohy, zato však jsi namáhal příliš prsa, jako bys závodil s antilopou. Nejsi obr ani zápasník. V první zkoušce jsi obstál. Přikročíme k druhé.”

“Zase k boji?”

“Nikoliv. Znám z Fašody, že někteří ďaurové, kteří se učili el koránu, jej znají téměř zpaměti, ale jako moslim se el koránu nenaučí nikdo z ďaurů. Jsem přesvědčený, že by nevěřící neuměl odříkat suru el kuiffar, kdyby mu byla předříkávaná. Znáš tu suru?”

“Jak bych ji neznal? Znáš ji ty?”

“Já znám všecky sury,” pravil chlubně. “Umíš suru el kuiffar odříkávat bez chyby?” “Snad, jestliže ji budeš předříkávat srozumitelně a správně.”

Nebylo mě třeba, aby ji předříkával, ježto jsem ji znal znamenitě sám. Je stou a devátou surou a potvrzuje poslání

Mohamedovo, připomínajíc, co odpověděl, když někteří Arabové žádali, aby celý rok uctíval jejich bohy a že za to budou oni také celý rok vzývat jeho boha. Sura je krátká, obsahuje několik řádků, avšak i rozený Arab ji těžko recituje, neboť má zvláštní slovosled a úmyslně volená slova s obtížnou výslovností. Velmi mnohý věřící si již popletl její slova. Ta sura bývá často užívaná jako zkušební kámen, když je někdo podezřívaný z opilosti, neboť opilý ji vskutku nemůže recitovat s těžkým jazykem a nenarazit. Zpravidla se zakoktá a právě to předpokládal šedid také u všech ďaurů. “Uhlídáme,” pravil v přesvědčení své převahy, usmívaje se, “budu tedy předříkávat. Ostatně jsi se již prozradil, žádaje abych předříkával. Dobrý senussi, a zvláště mudir, tedy vynikající člen svatého bratrstva je povinen znát každou suru zpaměti, aniž potřebuje předříkávače.”

Postavil se, sklonil hlavu, skřížil ruce a spustil:

“Ve jménu boha nejvýš milosrdného. Mluv. Ó, vy nevěřící, já neuctívám toho, co vy uctíváte a vy neuctíváte, co já uctívám a já nebudu nikdy uctívat, co vy neuctíváte a vy budete uctívat - - co já neuctí co já uctívám, neboť -”

Ustal, neboť nahlédl, že se zmýlil již ve druhé spojovací větě, a “kopal” pak suru ustavičně. Vyslovil též slůvko “mé”, ač není vůbec v suře obsažené.

“Nuže?” řekl jsem káravě. “Jsi vůbec moslim anebo jsi podlehl opilství?”

“Ani to, ani ono,” zvolal rozhorleně. “Ale ta sura je vskutku nejobtížnější z celého koránu. Ty však, jsi-li sennussim, se v ni nesmíš mýlit.”

“Nezmýlím se, ani nepotřebuji předříkávače. Jestliže se podřeknu jen jednou, obdržíš všechno, co mám.”

“Vskutku? Slovo na to. Ostatně nepotřebuji slibovat, neboť dopouštíš-li se nejnepatrnějšího podřeknutí, budu tě považovat za ďaura a cizího effendiho. Pak jsi propadl životem a vezmu si svůj majetek.”

“Budeš moct posoudit, dopustím-li se chyby, když sám neumíš suru bez chyby? Chce-li kdo posuzovat, musí znát věc dokonale a rozumět jí.”

“Znám suru, i když jsem ji neuměl správně odříkávat. Mluv tedy.”

Vyhověl jsem mu a spustil tak rychle, že jeho ucho mne sotva mohlo sledovat:

“Ve jménu boha nejvýš milosrdného. Mluv: Ó, vy nevěřící, já neuctívám to, co vy uctíváte a vy neuctíváte, co já uctívám a já nikdy nebudu uctívat, co vy uctíváte a vy nikdy nebudete uctívat, co já uctívám. Vy máte své náboženství a já mám také své.”

V překladu nezní tato sura příliš těžce a nabubřele, v arabštině je to však jinak. Časování slovesa “ihtaram” - uctívat, klanět se, zbožňovat, je zvláštní a vskutku obtížné.

Klad nezaměňovat s negací a prvou osobu čísla jednotného neplést s druhou osobou množného čísla je nesnadné. Jakmile jsem skončil, ozval se pochvalně šedid:

“Alláh. Umí to rychle a správně, aniž se podřekl. Nemůže být nevěřící!”

“Ale,” namítl ben Bakvara, “vzpomínám si, že Ibn Asi říkal, že nevěřící se vyzná dokonale v arabštině i v el koránu, jako by byl narozený mezi námi a učil se v Kahiře u nejlepšího muderri svatého písma. Měj se na pozoru. Nevyslovuj úsudek dřív, dokud jsi se dokonale nepřesvědčil.”

“Myslíš? jaké zkoušce bych ho tedy ještě mohl podrobit?”

To již začínalo nebezpečně. Posel byl zřejmě pevně přesvědčený, že jsem effendi a jeho vliv mohl snadno vyvrátit dobré mínění šedidovo o mně a změnit je v neblahé podezření. Nebylo radno vyčkávat na tu chvíli a proto jsem prohlásil, předstíraje rozhořčení:

“Ještě nějaké zkoušení zde na poušti? Nepodrobím se již ničemu a nedám se ponižovat. Víš, co znamená mudir z Džarabubu? Byl jsem již příliš ponížený tím, že jsem byl nucený s tebou zápasit, ač mou zbraní je el korán, a ještě víc jsem byl potupený, že mne, sennussiho, se opovážil zkoušet ze svatých písemčlověk duchovně nevzdělaný. To je víc, než má čest mohla snést a již znovu na mne čeká pokořování? Dost, pravím. Kdo se odváží urážet mudira es sennussi a ctihodného chatíba posvátného bratrstva, není hoden a nesmí očekávat, že by se směl delší dobu dívat do tváře lidí tak vznešených. Přišli jsme dřív na toto místo a prokázali jsme vám pohostinství, dovolivše vám sdílet s námi stín stromů, chlad vody i teplo našeho ohně. Vypudili jste nás odtud, pročež opustíme toto místo, abychom se k vám obrátili zády.” “Ne. To nesmíš,” zvolal posel Ibn Asla. “Nepustíme tě odtud!”

“Že nepustíte?” tázal jsem se, postaviv se před muže a změřiv ho od paty k hlavě. “Jak tomu zabráníš, abychom neodešli?”

“Zadržím vás násilím.”

“Chceš se prohřešit na nás, kteří jsme své životy zasvětili službě Alláhovi?” “Ano. Posaď se.”

Vztyčil ruku, aby mne uchopil za rámě. Ustoupil jsem, ale pokročiv hned znovu proti němu, zahřměl jsem:

“Zadrž, zmámenče šejtanův, než ti ruka uschne od nehtu až po rameno. Chceš, abych na tvou hlavu uvrhl kletbu zkázy, takže ti bude vysychat tělo a duše tvá propadne zatracení? Chceš zkusit, je-li vložen lani Alklah, kletba Alláhova, v naše ruce, máš nyní volbu, avšak pravím ti, že pak bude tvůj život trýzní a skonání tvé náplní všechny strachem a hrůzou. Kdo nás chce zadržet? Čí ruka se odváží dotknout se nás?”

Rozhlédl jsem se. Všichni mlčeli, stojíce či sedíce nehybně, zastrašeni nejen mým žvaněním, nýbrž i silou hlasu, jímž jsem hrozil. Kráčel jsem důstojně ke křovinám a rozpoutal velblouda. Ben Nil šel se mnou s hlavou svěšenou a zasmušilou tváří.

Vysednuvše, pobídli jsme zvířata do brodu, aniž komu napadlo zdržovat nás nebo prosit nás, abychom pobyli s karavanou. Nikdo se neodvážil promluvit a také se za námi neozval jediný výkřik na rozloučenou. Byli jsme zachráněni. Voda nebyla hluboká. Nedosahovala velbloudům ani po břicho. Na protějším břehu rostly nějaké keře, mezi nimiž byly trávníky tak daleko, pokud pronikala vlhkost nidu en Nil.

Jakmile jsem se domníval, že jsme dospěli z dohledu karavany, obrátil jsem se nalevo k jezeru. Ben Nil, do té chvíle

zamlklý, se ozval:

“Jedeš na východ, effendi, avšak náš směr je na jih. Proč činíš odchylku?”

“Ze dvou příčin. Především nechci, aby Takalové sledovali naše stopy. Kdybychom jeli až tam, kde přestává tráva a začíná písek, ráno by uzřeli naše stopy, kdežto v trávě je neuvidí, neboť do rána stopa zvlhne rosou a tráva se vztyčí. Poblíž je voda, takže rosa spadne a vláhou se osvěží tráva ušlapaná paznehty našich velbloudů v několika hodinách.” “Podezíráš snad Takaly, že by nás pronásledovali?”

“Nejen podezírám. Vím to bezpečně. Vynaloží všecko úsilí, aby nám Hafida Sichara vyrvali.”

“Hafida - -. Už vím. To jméno vyslovil šedid a je to přece jméno bratra ben Wasaka, jenž byl tvým průvodcem v jeskyních maabdašských. Myslíš, že je v rukou těchto Takalů? Chceš jim ho vzít?”

“Co nejdříve.”

“Alláh. Tedy nové dobrodružství? Věru, effendi, kdo s tebou jezdí, nesmí si naříkat na nudu a nedostatek událostí, zajímavých setkání a různého nebezpečí. Již již se mne zmocňovala úzkost, když vyšlo najevo, kdo vlastně jsme. Proč jsi se však snížil a dal se zkoušet tím mužem?”

“Protože to za daných okolností bylo nejprozřetelnější. Kdyby šedíd věděl, kdyby totiž věřil, že jsem ten křesťanský effendi, netáhl by do Fašody, nýbrž by asi vypravil rychlého posla, aby uvědomil a varoval jednak Ibn Asla, jednak sangaga Arnautů. Co by pak byla platná naše jízda do Fašody? Minula by se úspěchem. Slyšeli jsme zajímavé novinky. To také šedid ví a bude o tom uvažovat právě tak jako my.”

“Máš pravdu, effendi. Pojedeme tedy nyní na východ, abychom Takaly svedli ze stopy, pak zabočíme na jih?” “Nikoliv. Pojedeme zpět po tomto břehu jezera, až dorazíme k té úzké a příkré prohlubenině, přes níž jsme nemohli převést své velbloudy. Počkáš se zvířaty na této straně, kdežto já přelezu roklinu a vrátím se do ležení, abych vyprostil ze zajetí Hafida Sichara.”

“A co s ním?”

“Půjde s námi do Fašody, to je přece jasné.” “K tomu je třeba velblouda.”

“Vezmu ho Takalům.”

“Hm. Odpoutat a odvést Hafida Sichara, aniž to kdo zpozoruje a při tom vzít velblouda, to je mnoho práce pro tebe, effendi.”

“Nic bych nenamítal, kdybys mne doprovodil, je však nutné, aby jeden z nás zůstal u velbloudů kvůli dravé zvěři.” “Myslíš, že jsou zde dravci?”

“Kde je voda tam je život a kde je život, tam je zvěř, kde je zvěř, tam je šelma.”

“Domníváš se, že bych mohl naše velbloudy uhájit proti lvovi? Odpovíš-li kladně, budu ti vděčný za důvěru, avšak nedoufám, že bych to dokázal. Že se nebojím, jsi se již přesvědčil, avšak skolit lva, k tomu je třeba víc než pouhá neohroženost. Nalezneš při návratu nejen ze zvířat, nýbrž i ze mne jen rozsápané zbytky. Proto by snad bylo lépe, kdybys mne vzal na výpravu do ležení.”

Mluvil celkem správně, a byl jsem ochotný vyhovět jeho přání. Mohlo se přihodit, že bych potřeboval přispění spolehlivého druha.

Zmínil jsem se již o roklině v místech u nid en Nil.

Minuvše ji, obrátili jsme se napravo a obešli jsme dvě rozsáhlé prolákliny. Načež jsme se teprve mohli blížit k brodu. Přišli jsme zprvu k severní straně, jeli jsme po jižním břehu jezera, minuli obě prolákliny a dorazili ke zmíněné suché roklině právě proti místu, na němž jsme dosáhli nid en Nil. Cesta nebyla obtížná, neboť svítil měsíc, přece však by mně bylo příjemnější, kdyby byla tma, neboť náš podnik byl takový, že svit měsíce mohl být nebezpečnou závadou.

Zastavivše, sestoupili jsme a přivázali velbloudy k silným kmenům. Byl bych rád zanechal ručnice u zvířat, avšak mohli jsme se snadno setkat s většími dravci, proti nimž bychom nic nepořídili revolverem. Proto jsme ponechali ručnice na zádech.

Sešplhali a vyšplhali jsme roklinou dolů i vzhůru a sledovali jsme cestu, kterou jsme jeli před večerem k brodu. Rozumí se, že jsme teď potřebovali víc času, než při jízdě.

Stanuli jsme poblíž brodu a zpozorovali jsme, že v ležení Takalů již není oheň. Byl to příjemný důkaz, že Takalové již usnuli? Zanechal jsem ben Nila mezi stromy ve tmě a plížil jsem se k ležení. Asi na sto kroků od něho jsem ulehl a plazil se zvolna dopředu.

Měsíc již sestupoval a stíny stromů se prostíraly po tábořišti vždy víc, jako by mně chtěly pomáhat. Takalové však postavili hlídku, asi kvůli otrokům, a hlídač obcházel zvolna a vytrvale. Neviděl jsem ho sice, slyšel jsem však jeho kroky.

Prve než jsem něco podstatného mohl podniknout, bylo nutné náležitě se orientovat - proto jsem obešel celé tábořiště ve slušném oblouku. Shledal jsem všechno tak, jako při našem odchodu. Zajatci leželi v řadě jako dřív a jezdci tvořili skupinu poblíž vyhaslého ohně.

Abych se dostal k muži, jehož jsem považoval za Hafida Sichara, musil jsem učinit hlídače neškodným. Velbloudí sedla ležela na dvou hromadách, velbloudi odpočívali zčásti na zemi, zčásti stáli se spoutanými předními nohami u vody mezi křovisky v trávě a pásli se.

Vrátil jsem se pro ben Nila, a pak se hoch plížil se mnou k ležení tak blízko, pokud to jen šlo, aby se neprozradil. Pak jsem ho poslal okolo ležení k velbloudům s rozkazem, aby tam na mne počkal. Označil jsem mu strom, za jehož kmenem se měl skrýt, rozešel jsem se s níma plížil jsem se k řadě zajatců.

Doplížil jsem se k nim asi na deset kroků, zastavil jsem se a naslouchal. Spali jistě všichni, a nebyl to div, neboť za horkého dne putovali pěšky a v poutech, bídně stravováni a chatrně napájeni. Nikdo z nich se nehýbal, právě tak jako nikdo z jezdců - jediný strážce bděl a chodil sem a tam. Kráčel vždy po téže čáře ve svých šlépějích.

Připlížil jsem se k té čáře pokud bylo možné a vyčkal jsem, až mne přešel, pak jsem na něho skočil. Popadl jsem ho za hrdlo a uhodil ho několikrát do skráně. Rozepjal ruce a klesal. Hluk při tom nebyl, proto jsem popouštěl sevřené hrdlo, aby mohl dýchat. Utichl úplně, neboť omdlel.

Zvednul jsem ho a donesl jsem ho k Ben Nilovi, aby ho spoutal a střežil. Kráčeje s ním přes místo ozářené měsícem pohlédl jsem mu do tváře a podivil jsem se, neboť jsem nenesl nikoho z Takalů, nýbrž Beduína ben Bakvaru, jenž přišel s poselstvím Ibn Asla a poštval proti mně důvěřivého šedida.

“Koho přinášíš?” tázal se mne ben Nil. “Hafída Sichara?”

“Ještě ne. Je to ten ben Bakvara. Ujal se stráže nad spoutanými otroky a bylo možné zcela tiše ho polapit.” “Jednal proti nám zle a jen těžko jsme vyvázli. Co s ním?”

“Přidružíme ho ke své výpravě. Je spojencem a poslem Ibn Asla. Vykonáme svou povinnost, vydáme-li ho do rukou reise effendina.”

“Kdybychom ho trošku bodli, dostáli bychom své povinnosti ještě lépe.”

“To neučiníme již proto, že by si pak šedid mohl snadno domyslet, kdo ho v noci poctil návštěvou. Povlečeme-li ho však s sebou, vzbudí jeho nepřítomnost podezření, že Hafida Sichara buď osvobodil nebo vlastně ukradl a šedid se bude domnívat, že tak učinil na příkaz Ibn Asla a bude se považovat za okradeného. Rozumíš?”

“Dokonale,” pravil. “To je navzájem jistě rozkmotří. Teď je však třeba získat jeho sedlo a jeho velblouda.”

“Ne. Čím lepší velbloudy a sedla vybereme, tím víc budou Takalové Beduína podezřívat, že se obohatil na jejich útraty. Vyměnil lepší za horší. Počkej. Spěchat není třeba, neboť celý tábor spí.”

Ben Bakvara dostal do úst roubík a na ruce pouta. Pak jsem se plížil k řadě otroků. Hafid Sichar, kterého jsem hledal, byl pravým “křídelníkem” na provaze, což ovšem pro mne byla polehčující okolnost. Ubožáci leželi v kruhu neúplně

sevřeném a spali jako by je anděl smrti ovanul perutí. Jediný nespal - právě ten, kterého jsem hledal, neboť když jsem se k němu připlazil a dotkl se hlavou jeho hlavy, poručiv mu ticho, zašeptal:

“Effendi, ty jsi zde?” “Ano.”

“Alláh. Očekával jsem tě. Mé srdce bušilo obavou, že snad přece nejsi tím, od něhož jediného jsem očekával záchranu.”

Kruh otroků byl utvořený tak, že měli nohy dovnitř a hlavy zevně. Protože jsem byl, jak se rozumí, mimo kruh a dotýkal se hlavou jeho hlavy, nemohl mne vidět.

Nadzvedl jsem se teď, přiklonil tvář k jeho tváři a šeptal jsem: “Jak se jmenuješ a odkud jsi?”

“Jsem Hafid Sichar z Maabdahu.” “Jak se jmenuje tvůj bratr?”

“Ben Wasak.”

“Jsi muž, po němž pátrám. Přináším ti pozdrav od bratra.” “Ó, Alláh. Co chce…”

“Ticho. Ne tak hlučně. Tvůj soused napravo i nalevo spí?” “Pevně spí.”

“Lež tedy tiše. Vykonám všechno sám.”

Hmataje prsty, ohledával jsem jeho pouta, zkoumaje zároveň, jak je připjatý k provazu. Nato jsem řízl několikrát nožem, a Hafid Sichar byl uvolněný, nikoliv však svobodný. Kdyby se pokusil vyváznout z kruhu sám, byl by snadno probudil souseda. Nezbylo mi, než ho popadnout pod pažemi a táhnout ho zvolna, zvolňoučka, aby nezavadil. Pak se plížil za mnou k ben Nilovi. Dorazil tam a chtěl se rozplývat díkůvzdáním - čistě po africku, avšak zarazil jsem ho: “Ticho teď! Později můžeš mluvit, co tě napadne. Zatím nás čeká jiná práce.”

Prohlížel jsem Beduína, jenž se právě probíral z mrákot.

Pokoušel se strhnout pouta a vykřiknout, nepodařilo se mu však ani to, ani ono. Pouta byla pevná, a to, co mělo být výkřikem o pomoc, vycházelo nosem jako slabé chroptění.

Přes to mu nasadil ben Nil nůž na prsa a hrozil: “Ještě jediný zvuk a přibodnu tě do trávy!” Pomohlo to: ben Bakvara utichl a nehnul se již.

“Potřebujeme teď dva velbloudy, effendi,” pravil ben Nil. “Pro každého muže jednoho.”

“Potřebujeme tři zvířata,” pravil jsem. “Poněvadž spotřebujeme víc vody než dříve, přibereme také velblouda, který ponese měchy. Vezmeme i měchy, neboť máme jen dva.”

“Dovol mi vybrat velbloudy, effendi. Znám zvířata,” pravil Hafíd Sichar. “Vyhledám tři nejlepší běžce.” Prve než jsem ho mohl zadržet, kmitl se mi podle stromu a zmizel, takže nezbylo, než čekat na jeho návrat.

Nebyl jsem příliš nadšený jeho odchodem, neboť jsem nedůvěřoval jeho obratnosti. Mohl snadno všechno pokazit. Na štěstí byl asi v zlodějství zvířat vycvičený, neboť za čtvrt hodiny se k nám vrátil do stínu stromů a šeptal:

“Hotovo a připraveno, effendi. Můžeme se hned vypravit.”

“Přenesl jsem přes brod tři sedla a také tři měchy. Nezpozoroval jsi to?” “Nezpozoroval. Jednal jsi - zdá se - velmi opatrně.”

“Bylo to třeba. Ale nejlepší tři velbloudi stojí již připraveni. Můžeme směle odejít.” “Nezpozoroval jsi, že by některý Takala nebo otrok procitl?”

“Spí, effendi, celé ležení. Pojďte za mnou zcela spokojeně. Všecko se vykoná bez překážky.”

“Vezmi především tento nůž a tuto ručnici. Vzal jsem zbraň našemu zajatci ben Bakvarovi. Potřebuješ pro všechny případy zbraň.”

Naložil jsem si Beduína na ramena, abych ho přenesl přes brod, k němuž nás Hafid Sichar vedl. U brodu stáli tři velbloudi. Nesměli jsme na ně vystoupit, patrně by spustili povyk. Ben Nil a Hafid Sichar se ujali ohlávek a vedli zvířata, já jsem nesl Araba. A tak jsme vstoupili do vody, která nám dostupovala až téměř po prsa.

Přebrodivše se na protější břeh, osedlali jsme velbloudy, avšak jen volně, nepřitahujíc popruhy, což zvířata tiše strpěla a dala se pak vést po jižním břehu travnatým paloukem. Beduínovi jsem rozvázal pouta na nohou, aby mohl jít a sám jsem šel vedle něho, naloživ mu měch na záda. Druhé dva měchy nesli ben Nil a Hafid Sichar.

Urazivše kus cesty, zastavili jsme, abychom velbloudy řádně osedlali. Teď mohli bučet a řvát podle libosti, neboť Takalové by je už nezaslechli. Přinutili jsme je, aby poklekli, naložili na ně zbývající měchy, vysedli po dvou, totiž já s Beduínem a ben Nil s Hafidem Sicharem, načež jsme pobídli zvířata k mírnému klusu podél jezera, obou zátok i druhého jezera. Pak jsme zabočili nalevo k té rokli, kde jsme zanechali své hedžiny.

Byla otázka, zdali je tam nalezneme. Byli tam ještě.

Odpočívali klidně a hryzali trávu. Sestoupivše, sňali jsme sedla i měchy, přivázali velbloudy a nechali je pást, sami se utábořivše pod strom, k němuž byl přivázán Beduín.

Vyňal jsem mu z úst roubík a tázal se ho: “Ben Bakvara ví nyní už dobře, kdo jsem?” Neodpověděl.

“Vím, že jsi neohluchl ani neoněměl a zvykl jsem si na odpověď, ptám-li se. Mluv.” “Ano, vím, kdo jsi,” vyhrkl ze sebe náhle muž. “Jsi effendi a tvůj průvodce je ben Nil.” “Effendi však vyniká tělesnou silou a já jsem byl šedidem přemožený.”

“Přetvařoval jsi se. Tušil jsem to.”

“Odříkal jsem však suru kuiffar bez chyby. To jistě přiznáš.” “Umíš všechno.”

“Všechno ne, ale přece víc, než ty. Na příklad umím snadno syna Bakvarů vyvést z celého stáda Takalů. abych ho dopravil do Fašody a odevzdal tam reisovi effendina k potrestání.”

“Proč bych byl trestán? Čeho jsem se dopustil?”

“Zdá se, že máš mnohem méně myšlenek, než krokodýl peří, ale postarám se již, abys pochopil. Reis effendina - -” “Nebojím se ho,” přerušil mne s úsměškem.

“Vím proč, ale budeš se bát přece. Myslíš asi, že se tě ujme fašodský mudir?” Přiznal se k tomu, byť nikoli přímo, avšak přiznal se přece, prohodiv:

“Co znamená nějaký effendi proti mudirovi? Jakou pravomoc má takový effendi?”

“Effendi? Nevíš asi, že princové padišahovi, synové sultána, mají název effendi? Velkovezírové se jmenují effendi a také místokrál egyptský slyší, osloví-li ho někdo jako effendiho. A co znamená mudir z Fašody proti effendimu? Uvidíš ještě. A znáš-ty vůbec mudira?”

“Ovšem.”

“Pověz mi tedy jeho jméno.”

“Je také effendi, neboť se nazývá Ali effendi el Kurdi.” “A vidíš. Není to pravda.”

“Eh! Jak mně ty můžeš vytýkat lež, ty, cizinec, který neznáš Fašodu a nikoho z ní?”

“Zdá se, že je mi mnohé známo lépe, než tobě, neboť mudir fašodský se jmenuje docela jinak. Je ti snad známé jméno Ali effendi Abu hamsa miách?”

“Ano.”

“Poslyš tedy. Slavný generál Musa paša se vypravil na přání reise effendina do Fašody, aby tam obnovil pořádek, aby totiž Aliho Kurdi sesadil a Aliho Abu hamsa miách dosadil. El Kurdi byl dopraven do Chartumu v poutech jako zločinec, jimž také je, a bude postaven před vojenský soud. Rozumíš? Vojenský soud nedělá nikdy dlouhé cavyky. A to se stalo na zakročení reise effendina u khedive. Chceš-li, můžeš ještě popírat, že reis effendina není větším pánem, než proradný a zrádný el Kurdi.”

Muž mlčel. Patrně ho udivilo, co právě slyšel. Pokračoval jsem:

“Nyní aspoň víš, jak velice se můžeš spoléhat na přispění Aliho el Kurdi, který již není effendim, nýbrž vězněm. Ten již nemůže nikoho brát v ochranu proti zákonům a vůli khedivově a děkoval by nyní Alláhovi sám za to, kdyby měl někoho, jenž by se za něho přimluvil. Vydám-li tě do rukou reise effendina, odevzdá tě k potrestání novému mudirovi a ty zvíš pak velmi záhy, že si nový mudir své jméno v plné míře, zaslouží, což znamená, že otec pěti set ti dá na přivítanou už při zahájení předběžného výslechu vyplatit svým pokladníkem, jenž se nazývá kurbadži, pět set -”

“Mně? Svobodnému beni Arab?”

“Ano, tobě, svobodnému příteli, podporovateli a poslovi zločinného otrokáře. Jsi-li při tom svobodný či nesvobodný Arab, na to se mudir ohlížet nebude.”

“Bude, věř, že bude. Upozorňuji tě, že by ho stihla pomsta všech bakvarských kmenů, tak jako stihne tebe. Budu-li jen jednou udeřený, dopadne to hůř, než kdybych byl usmrcený. Pamatuj si to.”

“Příslušníci tvého kmene, i kdyby jich bylo sta i tisíce, se mne ani nedotknou. Mají nade mnou právě tak málo moci, jako že tě nemohou v tuto chvíli chránit. Než přesto všechno, ačkoliv se tvé hrozby nelekám, jsem ochotný pustit tě zítra na svobodu, splníš-li jednu podmínku.”

“Jakou?”

“Povíš mi podle pravdy úplně a přesně, kdy a jak jsi se seznámil s Ibn Aslem a rovněž mi zodpovíš všechny dotazy, které se budou i jinak na jeho osobu vztahovat.”

“Neučiním to.”

“Domluvili jsme tedy. Nechceš-li mluvit nyní, kdy jsem ti chtěl za to darovat svobodu, promluvíš později před otcem pěti set, jehož kurbadži ti pomůže.”

“Effendi,” ozval se Hafid Sichar, “chceš-li poznat důkladně zlomyslnost Ibn Asla, nemusíš se dotazovat jeho pomahače. Mohu ti sám o něm povědět velmi zdařilý kousek.”

“Dobrá. Požádám tě později, abys svůj příběh vyprávěl. Především je však třeba, abys zvěděl, kdo jsem, neboť - “

“Ó, effendi,” přerušil mne, “znám tě již a dost jsem o tobě slyšel od tohoto bakvarského Araba, když se o tom zmiňoval šedidovi. Ležel jsem blízko a slyšel jsem všechno.

Neměl jsem ani potuchy, že bys znal mého bratra, ale bylo mi, jako by ke mně Alláh vyslal svého tajného posla, jenž mi našeptával: ‘Tento effendi osvobodil již tolik nešťastníků ze spárů otrokářů. Přijde také a osvobodí tebe.’ - A pak na tebe upozornil tento muž šedida a tvrdil, že ty jsi ten effendi. Myslel jsem si, jsi-li jím vskutku, že se již vykroutíš šedidovi a sledoval jsem každý tvůj pohyb.

Učinil jsem ovšem chybu, že jsem vykřikl, nemoha potlačit pohnutí. Na štěstí Takalové si toho nevšímali. Kdyby mne zaslechl šedid, zle by se mi vedlo.”

“A mně také. Bylo však dobře, že šedid vyslovil tvé jméno a tím mne na tebe upozornil. Důsledkem je tvé osvobození. Ostatně bys dosáhl svobodu ve Fašodě, neboť jsem byl již rozhodnutý, že na tebe mudira upozorním. Poznal jsi mne tedy již z vypravování tohoto ben Bakvary a zbývá mi již jen málo podotknout. Přišel jsem do Maabdachu, abych navštívil jeskyni krokodýlů. Tvůj bratr mne provázel a daroval mi dívčí ruku mumie - -”

“Ruku mumie,” zvolal. “Popiš mně ji.” Vyhověl jsem mu, pak pravil udiveně:

“Prokázal jsi mu jistě velikou službu, effendi, že tě obdaroval.” “Službu? Nikoliv.”

“Že ne? Nuže, pak jsi na něho učinil velmi dobrý dojem, jako snad nikdo jiný. Dal ti ruku faraónovy dcery, staroegyptské princezny. Vím, jakou cenu můj bratr té ruce přikládal, a těší mne, že se ti podařilo získat si jeho oblibu.” “Obliba byla vzájemná, o tom tě mohu ubezpečit. Mumiovou ruku mám dosud u sebe a mohu ti ji ukázat, jakmile se vyjasní. Uschoval jsem ji do sedlové brašny. Jakmile se tvůj bratr dozvěděl, že cestuji do Chartumu, vyprávěl mi o tvém zmizení a žádal mne, abych po tobě pátral.”

“Což to již dříve neučinil on sám?”

“Učinil. Namáhal se všemožně, aby tě nalezl, dal pátrat, avšak nadarmo. Napadlo mne hned, že se dopustil chyby. Věnoval příliš mnoho důvěry vašemu obchodnímu spojenci, kupci Barjadovi el Amin z Chartumu. Ten člověk se neměl vůbec dozvědět, že po tobě pátrám. Mám ho v podezření, že nějak zavinil tvé neočekávané zmizení.”

“Ovšem, zajisté,” zvolal Hafid Sichar. “Právě on mne vydal do rukou Ibn Asla.”

“Myslel jsem si to. Když mně o něm tvůj bratr vyprávěl, cítil jsem hned, že vzduch není na této straně náležitě čistý. Barjad má sice přídomek ‘el Amin’, avšak o jeho poctivosti budou záhy zpívat vrabci jinou písničku.

Myslím, že písničku otrokářskou. Vzkázal, že ti dlužný obnos vyplatil, tvrdil však, že od té doby o tobě neví. To se mi zdálo být skoro nemožné. Vzal jsem toho muže hned na mušku, neboť na poctivost k jménu přivěšenou nedám a chtěl jsem ho tajně pozorovat, aniž by ovšem o tom věděl. Bohužel - různé jiné události mne svedly z přímé cesty, takže jsem se dodnes do Chartumu nedostal.”

“Na štěstí pro mne. Kdybys dnes na mne náhodou nenarazil, nedosáhl bych nikdy svobody.”

“Tento předpoklad je snad klamný. Ibn Asi byl přece účasten obchodů Barjada en Amin. Jakmile jsem se o tom dozvěděl, domýšlel jsem se hned, že tvůj nynější pobyt a vůbec celý tvůj osud je pohřbený v jeho paměti a že se o tobě dopídím nejspolehlivějších zpráv u něho.

Vyskytly se i různé jiné důvody, abych toho člověka pronásledoval a zmocnil se jeho, neboť je nebezpečný v každém ohledu. Spoléhal jsem, že ho dříve či později zajmu a že se pak dozvím, co s tebou učinil.”

“Přesto chválím Alláha, že ti to mohu říct já sám v tuto chvíli. Nikdy bych nevěřil, že na mne dolehne takové neštěstí a nevímčím jsem proti sobě pobouřil hněv Alláhův.”

“Nechci ti sahat do svědomí, avšak pokud o to jde, jsou všichni lidé, ty i já hříšníky, závislými na Alláhově milosrdenství. Každou životní událost, kterou nazýváme neštěstím, jsme si zasloužili, ale přesto řídí Alláh naše osudy a dopouští, jestliže se dáváme na pokání a smiřujeme jeho hněv, aby neštěstí bylo od nás odvrácené a změnilo se ve spásu a požehnání. Nemluvme již o zásluze. Alláh tě zkoušel, snad aby osvítil tvé srdce, změnil tvou mysl a tvou duši obrátil k nebi.”

Hafid Sichar měl toho kázání zřejmě dost a mlčel.

Nejspíš rozjímal. Trvalo značnou chvíli, než zvedl hlavu a zahovořil:

“Myslím, že jsi udeřil správně, přímo na hřeb, effendi. Ve své bídě jsem proklínal svůj osud, vytýkal jsem Alláhovi nespravedlnost a zatracoval všechny lidi, dobré i zlé.

Chybil jsem. Občas mě sice přicházely myšlenky lepší a jasnější, uzavíral jsem jim však přístup do svého srdce. Nyní však, když vstupuji od nového svobodného života, jejž mi dopřává řízení boží, doznávám svou chybu a doznávám též, že jsi mluvil správně. Čím jsem byl kdysi a jak jsem žil, to ti povím později. Věru, netrpěl jsem bez viny. Buď za všechno Alláhovi čest a chvála.”

Změkl, chlapík, bylo to až příliš zřejmé. Nouze ho naučila housti.

“Má mysl se raduje, že tě slyším takto hovořit,” pravil jsem. “Měsíce svého života jsi strávil v porobě, za to však jsi nalezl ve svém nitru něco, co není tak proměnlivé, jako doba. Co ti bylo odňato na majetku, bude ti, jak doufám, vráceno. Postarám se, abys dostal zpět všechno, co ti náleželo.”

“Ty, effendi?” tázal se udiveně. “Jsi tak bohatý?”

“Nejsem. Neoplývám statky a nebažím ani po nich. Za to vím, že Ibn Asi el džasůr má peníze. Dopadnu-li ho dříve, než

je promarní, což při jeho lakotě ani neočekávám, vydá do posledního para svou loupež tvému bratru s úroky a odškodným. Zaplatí všechny útraty tohoto sporu.”

“K tomu není třeba peněz Ibn Asla. Nejsem si jimi tak jistý jako penězi Barjada en Amin.” “Měl ten kupec zisk z tohoto zločinu?”

“Jak by neměl. Barjad, pokud byl chudý, byl hodný a poctivý chlap. Můj bratr ho dobře znal, proto mu půjčil peníze, aby si mohl zařídit obchod v Chartumu. Později mu do obchodu půjčil obnos ještě mnohem větší na rozšíření závodu. V době, kdy podle smlouvy byla půjčka splatná, jsem šel do Chartumu, abych peníze přijal.

Přišel jsem k Barjadovi el Amin a shledal jsem, že se podstatně změnil.

Přibral do svého obchodu příručího, jehož jméno bylo Ibn Asi a tento muž ho upozornil na výnosnost obchodu s otroky. Barjadovi se zachtělo bohatství, jeho srdce se otevřelo lakotě. Jeho mysl se soustředila na touhu po rychlém zbohatnutí. Ale k otrokářskému obchodu, má-li být prováděný s velkým ziskem, je třeba peněz, mnoho peněz. Kdyby zaplatil pohledávku mého bratra, nestačil by svými prostředky. Tu se poradil s ďáblem a ten mu našeptal: ‘Nedávej. Neoplácej dluh’ - a ještě lépe: ‘Splať, dej si vystavit stvrzení a pak peníze seber’. A Barjad uposlechl rady ďábla, který za sebe nastrčil Ibn Asla.

Neměl jsem o tom ani potuchy. Barjad mne přivítal, vyplatil mi peníze, já mu poděkoval, potvrdil příjem a pak jsem se u něho na několik dní ubytoval.

Den před odjezdem jsem se rozloučil s chartumskými přáteli, neboť dahabije, které jsem chtěl použít ke zpáteční plavbě, měla zvednout kotvy za ranního úsvitu.

Uložil jsem se záhy na lůžko a procitl v hluboké noci následkem úderu, který zasáhl mou hlavu. Procitl jsem jen na chvíli, neboť po druhé ráně jsem upadl v mrákoty.

Když mne mdloba opustila, pocítil jsem podivný houpavý pohyb. Ležel jsem na lodi? Nikoliv. Takové šplouchání a houpání bych pociťoval jen v malém člunu, leží-li člověk na jeho dně. Otevřel jsem oči. Byla tma. Chtěl jsem povstat, pohnout údy - byl jsem svázaný. Jal jsem se volat o pomoc a zaslechl jsem strašnou pohrůžku, že neztichnu-li jako pes, dostanu bičem tolik ran, až utichnu navždy.”

“Neležel jsi na dně člunu, nýbrž na hřbetě velblouda,” pravil jsem.

“Ano,” pravil Hafid Sichár. “Byla noc, avšak hvězdy jsem neviděl, neboť jsem ležel, jak jsem poznal za ranního úsvitu v tachtirvanu, v ženských nosítkách po boku velblouda. Nahoře byl tachtirvan zakrytý pokrývkami.

Ale to nic. Považ. Byl jsem ustrojen do ženských šatů a přes obličej mi převinuli několikanásobné jemný poučnik, abych byl považovaný za ženu, kdybychom se s někým setkali.

Snad víš, že se nikdo nesmí starat o bytost, která sedí v tachtirvanu. Nesetkali jsme se s nikým a k polednímu jsme zastavili. Velbloud poklekl a mne vyzdvihl kdosi z nosítek. Byli jsme na širé stepi. Pět jezdců mne provázelo, z nichž čtyři jsem neznal, pátého však tím lépe.

Byl to Ibn Asi.”

“On? Odvážil se ukázat svou tvář?”

“Odvážil se mnohem více. Měl tolik drzosti, že mě všechno vysvětlil. Bez této jeho drzosti bych se podnes nedovtípil, jak se tehdy vše seběhlo. Usmívaje se potutelně i opovržlivě, vyprávěl mi, že mé peníze bylo třeba na otročí výpravu, a on že je společníkem Barjada el Amin a že se s ním bude dělit o výnos gasuah.

Řekl dále, že pro mne navrhoval smrt, že však měl Barjad tolik slabosti, aby se tomu opřel, poněvadž prý je mému bratrovi zavázaný díky. Abych však nemohl škodit, postarali prý se o to, abych se nesetkal se žádným přítelem a nemohl se také nikdy vrátit. Co vlastně tím myslil, jsem zvěděl až na konci cesty, když jsme dorazili do území Takalů. Ibn Asi mne odevzdal bezplatně mekovi za otroka, zato však byl mek povinen pilně mne střežit a neukazovat mne nikomu cizímu. Ještě jsem zaslechl, že se Ibn Asi s mekem smluvil o dodávce otroků každého půl roku v určité lhůtě a v určitém počtu do Fašody a za tyto otroky bylo stanoveno na výměnu různé zboží. Pak jsem byl odvlečen.”

“Kam?”

“Na místo, které jsem neopustil až do dne, kdy mne chtěl šedid dopravit do Fašody, aby mne vydal znovu Ibn Aslovi. Snad víš, že v území Takalů jsou doly na měděnou rudu?”

“Vím.”

“Nuže, dopravili mne do takové podzemní sluje, kde jsem kopal s okovy na nohou. Od toho dne jsem nespatřil boží slunce. A když mně byly před několika dny sňaté okovy, řekl mě dozorce, který se mnou jednal pramálo milosrdně, že mne povedou na jatky.”

“Jak tomu mám rozumět?”

“Při poslední dopravě otroků vyžadoval Ibn Asi mé vydání. Nedohodl se s Barjadem el Amin a pustil se do obchodu na vlastní pěst. Nemusil již dbát přání a pokynů svého dřívějšího společníka a patrně se domníval, že by nebyl bezpečný, kdybych žil. Mohl sice mekovi vzkázat, aby mne dal usmrtit, avšak nedůvěřoval mu, neboť nedůvěřuje ve své sveřeposti vůbec nikomu. Proto trval na mém vydání, což ovšem pro mne znamenalo jistou smrt - -

Mám ti vyprávět, co jsem zakusil a vytrpěl v podzemních jamách hladu a žízně? Nežádej to dnes. Povím ti to později. Nechtěj mě kalit pocity svobody a volnosti, sotva jsi mne ubezpečil svou ochranou, sotva jsem bezpečný, že je konec mému otroctví, že jsem ušel jisté smrti. Ty, jehož Alláh ke mně vyslal jako anděla - -”

“Zadrž, muži, ve všem všudy mně rovný,” přerušil jsem ho. “Měl by to Alláh pěkný sbor andělský. Poděkoval by se mu. Jemu samotnému vzdej díky. Ale, důležitější věc: cítíš se dostatečně silný k jízdě do Fašody?”

“Zajisté. Jak bych vydržel několikadenní pochod pouští o hladu, žízni a vedru? Těžká práce a ustavičné pomyšlení na útěk otužily mé svalstvo. Jsem jako z křemene.

Nemusíš o mne pečovat - jen soustem a douškem. Kdy asi dorazíme do Fašody?” “Doufám, že do čtyř dnů.”

“Ibn Asi tam již bude?” “Myslím.”

“Běda mu. Neponechám ho spravedlnosti mudirově, budu sám - -”

“Dovol, abych dopověděl za tebe. Nelam si hlavu myšlenkami, jak se vymstíš. Nejsi jediný, na němž se Ibn Asi prohřešil a který myslí na pomstu. Budu ti sám vyprávět celé kroniky o jeho činech. Pro tu chvíli pomýšlejme na odpočinek. Nastává nám dlouhá jízda, a myslím, že potřebuješ odpočinek a spánek.”

“Já a spát? Effendi, jaká je to domněnka. Člověk, jenž byl mrtev pro svět a byl vyrvaný z náruče smrti, by mohl při procitnutí myslit na spánek? Ne. Kdybych i chtěl a byl znavený, usnout bych nemohl. Vy však spěte. Usednu zde, nehnu se, ohlídám váš spánek a budu se kochat pocitem svobody, dívaje se na boží oblohu a dýchaje vzduch pouště.” “Budiž po tvém, avšak probuď nás před prvním úsvitem dne, abychom mohli pozorovat leženi Takalů. A střež bedlivě tohoto syna bakvarského, který nám nesmí uklouznout.”

“Effendi. Můžeš se na mně spolehnout. Je poslem a spolčencem Ibn Asla, jenž byl mým mučitelem. Kdo s ním má styky, nemůže ode mne očekávat milosrdenství.

Spiš zemřu, než bych dopustil, aby unikl. Nechť ochutná trýzeň tuhých pout.”

Arab zarytě mlčel. Uváživ, co všechno zakusil Hafid Sichar, věřil jsem ovšem, že bych nad něho nenalezl lepšího hlídače, poněvadž však ďábel nikdy nespí, utužil jsem pouta zajatcova a teprve pak jsem se zahalil haikem a uložil se k spánku. Hafid Sichar věrně bděl a vzbudil mne i ben Nila, právě když počaly hvězdy blednout.

Než jsem usnul, přemítal jsem, jak bych se dostal do ležení Takalů, abych poznal jejich smýšlení o ztrátě zajatce a tři velbloudů. Po suchu to sice bylo možné, avšak velmi nebezpečné. Bylo třeba použít vodní cesty. Ale jak?

Kdybychomi měli člun, neprospěl by nám. Spíše jsme potřebovali plť, ale takovou, aby nebyla Takalům nápadná. Takovou plť nebo takový vor bylo třeba sestrojit přirozeně.

Rozhodl jsem se vyrobit plovoucí ostrůvek po způsobu indiánském, což nebylo obtížné, neboť stavebních látek jsem měl nadbytek. Pustil jsem se s ben Nilem k vodě a spatřil jsem především štětinaté, dlouhé výhonky četných ambagových keřů, které mohly být kostrou mé plti. Dřevo je lehké, takže plť, která by unesla tři muže, mohl jediný člověk pohodlně řídit i nést. Že však voda záhy vniká do četných pórů tohoto dřeva, nebylo možné plť nadlouho použít, za to na krátkou dobu jsem mohl pruty použít výborné. Zvláštnosti ambagu je, že roste vždy vedle papyrusových třtin.

Rostl tu i tuhý andropogon giganteus a hibiscus cannabinus, jimiž bylo možné ambagové pruty dlouhé až čtyři metry dobře spojovat. Abychom pak dodali lehkému voru vzezření ostrůvku, nastrkali jsme na jeho kraje velmi husté otýpky z omm sufach. Dvě silné větve jsme upravili na vesla, přivázavše na ně třtiny.

Práce byla v celku snadná a vykonaná v krátké době.

Než se ohlásil příchod dne, byli jsme hotovi a pustili jsme plť na vodu. Nesla mne a ben Nila velmi snadno a nepotápěla se. Hafida Sichara jsme zanechali u velbloudů, a na ochranu spoutaného Beduína.

Rozhlédnul jsem se v šeru a přesvědčil jsem se, že naše stopa v trávě již zmizela. Rosou svlažená tráva se narovnala. Místo, kde jsme spali, bylo zastíněné velmi dobře křovisky. Byl jsem ubezpečen, že by na ně Takalové narazili jen pouhou náhodou, kdyby ovšem zahájili po nás důkladné slídění.

Vstoupivše na plť, veslovali jsme zprvu po malém jezeře a pustili se pak průlivem do velkého, kde jsme se již musili držet u břehu, neboť ležení Takalů nebylo příliš vzdálené. Plavili jsme se zvolna, aby se zdálo, že naše plť je poháněná jen ranním vánkem.

Kdo by dobře a bystře nepozoroval směr větru a pohyby plti, jistě by neuhodl, že je zde něco strojeného, nepřirozeného. Ani vesla nebyla vidět. Byly zakryté splývajícími třtinami. Takalové byli ukrutní ospalci. Byl přece již bílý den, doba ranní modlitby minula a byli jsme již hodně blízko u ležení, avšak tam ještě nebyl život. Odvážili jsme se tudíž až na konec jezera, kde nid en Nil, náhle zvýšený, tvořil Brod stínů a tam jsme přistáli ke břehu mezi třtinou, nejsouce dál, než asi padesát kroků od otročího kruhu.

Až na křik a ptačí hvizd bylo všude ticho, jako by zde lidské bytosti ani nebyly. Vyhlédli jsme opatrně skrze třtinu, avšak nespatřili jsme nikoho. Již mi to připadalo příliš zdlouhavé a chtěl jsem se vztyčit, abych si zjednal větší rozhled, když v tu chvíli se tábor probudil a to velmi rychle.

Kdosi totiž zvolal ustrašeně:

“Vzhůru, spáči, procitněte. Přihodilo se neštěstí.”

Jen několik okamžiků ještě trvalo ticho, potom nastal chaos. Ozvaly se různé výkřiky. Takalové vyskakovali, pobíhali po ležení, velbloudi bučeli, ženské otrokyně cosi provolávaly. Křičelo, běhalo, tázalo a odpovídalo se - všechno všudy zmateně.

Bylo těžké sledovat a rozeznávat podrobnosti. Jen tolik bylo zjevné, že Takalové zpozorovali teprve teď útěk Hafidův, zmizení Beduínovo a ztrátu velbloudů. Kdekdo vyjadřoval o tom svůj náhled a přes odpor druhů se jej snažil uplatnit. Hluk, který povstal, bylo možno porovnat jen se štěbetáním divokých kachen.

Konečně vynikl ze všeobecného zmatku buvolí orgán šedida, který překřičel všechno:

“Ticho, bídní mluvkové. Nemluvte hlouposti a raději podrobte nehodu tiché úvaze, důmyslu a důvtipu.”

Byl jsem ukrutně zvědavý, co přinesou tyto vzácné, v Africe téměř neznámé mužné ctnosti na světlo boží. Beduín byl ten tam. Voláno na něho - neobjevil se. Hafid Sichar zmizel. Volali ho - nepřišel. Tři velbloudi pryč a pryč.

Volali, hledali - velbloudi nebyli.

Poněvadž není zvykem velbloudů, aby kradli Beduíny a otroky, dospěli Takalové záhy k pevnému názoru, že se zde přihodil opak. Dva lidé a tři velbloudi zmizeli - zajisté se to přihodilo současně. Chápali, že oba lidé budou tam, kde by byli nalezeni velbloudi - ale kde?

Nastala další úvaha důmyslem a důvtipem. Jeden muž byl svobodný, druhý spoutaný. Spoutaný nemohl pomáhat

volnému - tudíž volný ben Bakvara pomohl svázanému Hafidovi a když tak učinil, způsobili svorně, rukou společnou a nerozdílnou, záhadné zmizení velbloudů.

Tento ústní protokol o “species facti” skončený, podepsaný zlořečením a posypaný pískem pouště, jehož bylo dost a dost. A pak zahlaholily trouby jerišské.

“Ó, toho zrádce, toho psa,” řval šedid. “Proto se tedy z dobré vůle postavil na stráž, syn a vnuk prašivce.”

“Přišel jen proto, aby unesl Hafída Sichara, aby našeho meká zkrátil o poplatek za přechovávání,” křičel jakýsi advokát takalský.

“Ano - ano,” hlučel jiný filosof. “A co nám zde nažvanil, byla lež na lež, podvod na podvod.” “Sám byl padouch, zloděj, proklatec,” hřímal dobrovolně se ustavivší sbor.

“A starší i mladší sennusi byli hodní lidé,” ozval se kdosi barytonem, jemuž hned pomáhal vřískavý tenor: “Byli to svatí muži. Urazili a potupili jsme zbožného a učeného mudira pro věrolomného psa bakvarského. Trest Alláhův dopadne na naše hlavy.”

“Již dopadá a dopadl,” rozeřval se sbor. “Již dopustil Alláh, abychom měli ztrátu na jmění a cti. Kdybychom uvěřili svatým mužům.”

“Zapomněli jsme se modlit,” šepotal kdosi nesměle, ale byl již přehlušen jiným hlasem, rozzuřeným a lkavým zároveň: “Mně chybí měch na vodu.”

“Rozhlédněte se, zda nechybí také něco jiného,” nařídil šedid. “Mně chybí také měch,” volal jiný.

“Mně také - a - a - velboud také,” ječel opět jiný pronikavě a kdosi dodával zhluboka: “Můj velbloud zmizel, ale tvůj také, šedide.”

“Co?” zařval obr. “Můj velbloud? Můj krásný vzácný hedžin Abu Havas?”

“Ano. Je ten tam. Zde byli, můj i tvůj, pásli se společně, byli k sobě přivázaní. Oba pryč, nejlepší naši tři velbloudi pryč. Zloděj zde zanechal svou starou hubenou mrchu.”

“Ó, Alláh. Ó, zlodějství. Ó, proklatec,” řičel šedid.

“Nechť se na něho skály zřítí. Nechť ho rve devět set devadesát devět tisíc ďáblů. Nechť žije a tyje z vlastního trusu. Ó, Alláh. Pes proklatý bakvarský z plemene bakvarského. Za ním. Hledejte ho. Pokuste se vypátrat jeho stopu. Pusťte se za ním. Všichni, na všechny strany, přes brod i před brodem. Jen tři zde zůstanou, aby hlídali otroky.”

Mužové se rozbíhali a pádili všemi směry i se šedidem - pěšky. Ležení ztichlo -jen šepot otroků se ozýval.

“Effendi,” šeptal ben Nil, nemohla potlačit smích, “kdybychom to věděli, byli bychom nyní odvedli všechny otroky i s velbloudy. Byli jsme až příliš opatrní.”

“Ba, věru. Mohli bychom zajmout celé ležení - ale k čemu se s otroky vléct, když nám je šedid dovede až k Fašodě? Spokojme se tím, že se nám podařila hlavní věc.

Jsem jen zvědavý, změní-li se jejich klamný názor, až se vrátí.” “Nemyslím. Jsou poražení slepotou.”

Měl pravdu. Mužové se vraceli odevšad. Nenalezli nic.

Na sever od jezera, tedy směrem, kudy by Beduín jistě prchal, kdyby vskutku bydlel u ommošrimského přístaviště, neshledali Takalové stopy. Tedy na jihu? Ale ti, kdož se vraceli od jihu, oznamovali, že není v písku stopa. Sám šedid se tudy přebrodil, slídil v trávě a pustil se až k písečné půdě. Nyní klel jako pohan a prohlašoval:

“Nic - nikde nic. Ha! Co řekne mek, co řekne Ibn Asi, padouch, až mu oznámíme, že Hafid Sichar ušel? Ó, Alláh. Jak nás přivítají?”

“Za tak krátkou dobu však nezmizí žádná stopa,” ozval se kterýsi uvážlivější občan. “Nezapomínej na to, šedide.” “Co tím chceš říct?” tázal se obr.

“Kde není stopa, neujížděl velbloud. Není-li v celém okolí stopa, nemůže být ben Bakvara…” “Nevyslovuj to proklaté jméno,” řval šedid.

“- - - nemůže být zloděj daleko,” pokračoval onen filosof neohroženě, “spíš se skrývá někde poblíž i s otrokem a s velbloudy. Připustíš, že jednal zchytrale. Zbožnost a posvátnost, patrně též chytrost obou sennusssi mu byla na překážku. Považoval je za nebezpečné, protože měli hbité hedžiny. Proto je obžaloval. Vymyslil si báchorku, a my - mu vlezli do nástrahy. Jednal chytře.”

“Velmi chytře.”

“Můžeš si tedy být jistý, že ani později nejednal hloupě. Zajisté věděl, že by po sobě zanechal stopu. Proto raději, nenechal stopy a poněvadž neměl perutě, ani přes noc nenaučil velbloudy poletovat, ukryl se někde poblíž a čeká teď, až odtáhneme.

“Alláh akbar. Mně by nic podobného ani na mysl nepřišlo. Ó, synu chytrosti a prozíravosti. - Můžeš mít pravdu. Vzhůru, mužové, pátrejte, hledejte. Všechno všude prolezte, po vodě i proti ní, napravo i nalevo, před vodou i za vodou.”

Čertovský “syn chytrosti a prozíravosti” nám nadrobil.

Začínalo to být poněkud lechtivé. Setrvat zde na plti znamenalo vystavovat se nebezpečné náhodě, která nás mohla prozradit. Ostatně jsme slyšeli dost. Proto jsme odrazili a plavili se tiše zpět, tak zvolna, že by jen pozorovatel, který by se na plovoucí ostrůvek díval aspoň minutu, postřehl cosi podezřelého. Ale že bychom byli podobným pozorovatelem sledováni, nebylo možné ve všeobecném zmatku očekávat. Vždyť po jezeře plynulo nebo stálo víc třtinových ostrůvků, v nichž se naše plť ztrácela.

Uviděli jsme, kterak se několik Takalů přebrodilo a pátralo na obou březích, před i za brodem. Obávali jsme se, že proniknou až k druhému jezeru, na jehož cípu bylo naše tábořiště a že nás vyčenichají. Nebezpečí nám však nehrozilo, neboť by k nám dorazilo jen několik mužů a ti nás zaskočit nemohli. Než by upozornili, přivolali a přivedli své druhy,

byli bychom i se svou kořistí v prachu daleko na poušti. Milejším by mně ovšem bylo, kdybychom objeveni nebyli. Bylo mi vhod, že Takalové neuvěřili historce o cizím effendim a spíše se domnívali, buď že je podvedl Ibn Asi anebo je okradl ben Bakvara na svou pěst. Proč bych jim byl tu domněnku neponechal?

Plavba po jezeře nám trvala dost dlouho, avšak dorazivše do menšího jezera, veslovali jsme rychle, ježto jsme zmizeli Takalům z dohledu. Konečně jsme přirazili ke břehu u našeho tábořiště. Zdrželi jsme se ovšem značně, a Hafid Sichar byl již velmi znepokojený. Spatřiv nás, nezdržel se jásotu.

Vyprávěli jsme mu, co jsme viděli a slyšeli, pak jsem vylezl na blízký strom, abych včas zpozoroval přibližování slídičů. Strom měl košatou korunu a jeho listí mne úplně skrývalo, poskytujíc mi zároveň výhled všemi směry.

Za několik minut jsem na severním břehu jezera uviděl zvolna postupující Takaly. Nemohli však přes vodu k nám a nebyli tudíž nebezpeční. Záhy nato se však objevili jiní tři slídiči a to na našem břehu. Postupovali od stromu ke stromu, od křoviny ke křovině, prohledávajíce břehy i houštiny. Budou-li ještě dvě minuty tak pátrat, jistě nás uvidí. Spustil jsem se rychle ze stromu, opustil tábořiště a šel jsem jim vstříc, aby mne ovšem neviděli. Doplížil jsem se až ke křovisku, které bylo k vrcholku pokryto trnitou popínavkou. Podle mého očekávání tudy Takalové půjdou.

Zalezl jsem tudíž do keře.

Netrvalo dlouho a objevili se, rozhlížejíce se. Postoupili k sousednímu křovisku a kráčeli k mé skrýši “Všechno marné,” pravil zadní muž. “Na tomto břehu nejsou. Vraťme se a pátrejme na druhém břehu.”

“Ještě několik kroků, až tam k záhybu, kde stojí košatý subak,” odpovídal přední slídič, stanuv.

Běda. Na tom subaku jsem právě před chvíli seděl, a za záhybem bylo již naše tábořiště. Chlapi postoupili již k mému křovisku jen na pět kroků. Uchopil jsem několik slabých haluzí, zalomcoval jsem jimi, jako by se zde protahovalo a ze země vstávalo nějaké zvíře a pokusil jsem se napodobit kňučivé funění, jaké vydává dravec probuzený ze spánku. Pak jsem svinul jazyk, přiložil vyduté dlaně k ústům. Sehnul jsem hlavu k zemi a vynutil jsem z hrdla krátký, chroptivý řev, při němž obyvatelstvo pouště, slyšíc je, bázlivě sténá:

“Lev se probouzí. Alláh nás ochraňuj před mocným škrtitelem stád.”

Za svých osamělých jízd z nedostatku jiného rozumnějšího zaměstnám jsem se často pokoušel napodobit lví řvaní. Napodobit přesně mohutný řev není ovšem lidskému ústrojí možné, neboť tu chybí síla, avšak cvikem lze dosáhnout aspoň podobnost. A to jsem také učinil.

Takalové zděšeně vykřikli, uskočili a vzali nohy na ramena.

“Lev, lev,” křičel ten zadní. “Utíkejte mužové. Ó, Alláh, ó, zachránce. Ó, zachovateli života, odvrať od nás tlamu - -” Víc jsem nezaslechl, neboť řečník, jemuž proudila tato litanie z úst jako vodopád, zarážející se o balvany, již byl dávno z doslechu. A jeho stateční druzi, majíce patrně hbitější chodidla než jazyk, ho předběhli již o kilometr.

Pachtil se za nimi, ubožák a náhle - - se za mnou ozval hlasitý smích ben Nila. Hoch se držel rukama za břicho a vyrážel ze sebe:

“Effendi - tito - hrdinové - se již - nevrátí. Co ty však všechno neumíš. Umíš se i proměnit ve lva.”

“Nesměj se tak,” napomenul jsem ho, čímž jsem ovšem jen přilil oleje do ohně. Ben Nil se chechtal jako hříbě a kritizoval můj výkon.

“Effendi, kňučení a funění bylo výborné. Znělo to přesně tak, jako když lev procitne a zívne. Ale to krátké řvaní - hahaha - tak lev neřve. To již nebylo tak dobré. Bylo zřejmé, že nevychází z tlamy lva.”

“Zřejmo tobě, protože jsi věděl, kdo byl tím lvem.”

“Ano, a strašpytlům takalským se zdálo být zcela přirozené. Budou se střežit košatého subaku a záhybu u našeho ležení. Myslil jsem totiž, když jsi pospíchal dopředu a vlezl do keře, že jsme prozrazeni a chvátal jsem ti na pomoc. Nevěděl jsem, že si chceš hrát na “pána s tlustou hlavou”. Jsem rád, že to dopadlo tak dobře. Jak tě to však napadlo, effendi?”

“Jak? Nevím sám. To již tak člověku přichází pravá myšlenka v pravou chvíli, bez přípravy a přemýšlení.” Vraceli jsme se, při čemž jsem pozoroval, že hoch drží v ruce nůž. Na můj tázavý pohled odpověděl:

“Než jsem za tebou odběhl, nasadil jsem jej Beduínovi na prsa a pohrozil, že ho rozpářu, cekne-li jen. Ulekl se nesmírně a překotil se na břicho. Neviděl mne odcházet.

Mrknuv na Hafida Sichara, aby mne zastoupil na stráži, pustil jsem se za tebou.” “Nežádal jsem tě o to.”

“Ale nezapověděl jsi mi to,” odpověděl směle. “Odejdeme již odtud?” “Sečkáme ještě. Rád bych dříve viděl odchod Takalů.”

“Pozbudeme však drahocenný čas, effendi. Víš přece, že máme naspěch, abychom dorazili do Fašody.”

“Ztrátu času nahradíme, pobídneme-li patřičně své hedžiny. Musím vědět, kudy pojedeme, aby se naše stopy s Takaly nezkřížily. Poněvadž se obávají, že se nablízku potlouká lev, nezdrží se dlouho u brodu. Budu je pozorovat.” Zastrčil jsem do kapsy dalekohled a vyšplhal jsem se znovu na strom. Mohl jsem přehlédnout břehy obou jezer, avšak pobřežní stromy a keře u brodu zabraňovaly pohledu na ležení Takalů, takže jsem dlouho neviděl, co se tam děje, leda že napájeli velbloudy.

Ale za půl hodiny se brodili všichni, jezdci i pěší a pak se objevila jejich řada za trávníkem již na písčité půdě.

Zamířila do pouště na jih. Včele bylo deset jezdců, v zadním oddílu také deset. Otroci kráčeli uprostřed. Sledoval jsem karavanu, až zmizela na obzoru, pak jsem bez určitého úmyslu zamířil teleskopem na sever, pak na východ.

Ejhle. Na východě se pohybovalo několik bodů - lidí či zvířat? Blížily se, nikoli však k nám, nýbrž na severozápad, takže se mohly někde na jihu setkat s takalskou karavanou. Ty body byly však i v dalekohledu tak malé, že jsem nemohl určit, co vlastně znamenají. A náhle se menšily a menšily, až mi zanikly. Zmizely patrně na jih.

Sestoupil jsem ze stromu.

Včera večer jsem nemohl studovat rysy Hafidovy tváře.

Nyní za denního světla jsem shledal, že je velice svému bratru podobný. Žádal mne, abych mu ukázal mumiovou ruku a když jsem mu vyhověl, prohlásil, že ji poznává a že je vskutku rukou staroegyptské princezny, o níž se v noci zmínil.

Nato jsem rozevřel svůj nepromokavý opasek a vyjmul jsem ze schránky dopisy bez nadpisu, které mi jeho bratr v Siuíu odevzdal a pravil jsem:

“Tyto dopisy mě odevzdal ben Wasak, v pašově paláci v Siutu. Pravil mi, abych je otevřel, jakmile dorazím do Chartumu.”

“Jsou tedy tvým vlastnictvím,” pravil Hafid Sichar a prohlédnul je pozorně. “Uchovej je a otevři, až do Chartumu dojdeš.”

“Mám chuť vrátit je tobě, abys je otevřel již nyní. Myslil jsem tehdy a tvůj bratr rovněž, že půjdu přímo do Chartumu, stalo se však jinak. Jel jsem do území Beduínů Fessanských. Zatím uplynula doba. Kdož ví, jaký důležitý obsah ty dopisy mají. Snad učiníme lépe, přečteme-li je ihned.”

“Mohl jsi tak učinit sám dříve. Chceš-li, roztrhni obal.” “Nikoliv já, nýbrž ty. Nejsem dosud v Chartumu.”

“Kdybych nebyl zvědavý, neučinil bych to. Dovolíš-li však, přečtu si dopisy hned. Snad nám jejich obsah nějakým způsobem prospěje.”

Rozevřel obálky hrotem nože. Obsahovaly doporučení a pokladniční poukázku na velikou firmu chartumskou. “Znal tě můj bratr, dřív než jsi přišel do Maabdahu?” tázal se udiveně Hafid Sichar.

“Nikoliv.”

Pohlížel na mne dlouho a upřeně.

“To - to učinil bratr pro mne,” pravil pohnutě. “A já se domníval, že se již vzdal všeho pátrání po mně. Poukaz i doporučení praví víc, než myslíš. Znamenají veliký úvěr. Jistě můj bratr vynaložil vše možné dříve, aby mne vypátral. Viděl tě jen jednou a již ti odevzdal dopisy takové ceny. Je zřejmé, že v tobě viděl muže naprosto hodného důvěry. Považ, že jsi Frank, cizinec, zcela neznámý. Co bys s tolika penězi učinil?”

“Byl bych ti je dal, jakmile bych tě nalezl. Uschovej doporučení a poukaz, neboť patří tobě. Budeme pohromadě, pokud se k bratrovi nevrátíš a bude-li mně čeho třeba, povím ti ještě.”

Hafid Sichar se zasmál.

“Dobře,” pravil. “S touto podmínkou bych přijal papíry, ale pověz mi, kam je uschovám. Pod kůži?” Věru. Neměl jedinou kapsu. On, bohatý muž, byl oděný jen bederní zástěrou velmi chatrnou.

“Budeš mít kapsy hned,” pravil jsem. “Tento syn bakvarský je stejného vzrůstu s tebou. Vyměníte si obleky. Vezmeš si jeho a on tvůj.”

“Jen se opovaž,” zvolal Beduín. “Jsem svobodný ben Arab a není mým zvykem procházet se nahý.”

“Tento tomu nezvykl rovněž a byl tvým spojencem oloupený o poslední košili. Dříve byl v zajetí a ty jsi byl svobodný, proto byl obnažený a ty jsi byl oděný. Nyní však jsi zajatý ty a on je svobodný, proto bude oblečený a ty budeš svlečený. Oko za oko - -”

“Opovaž se, ďaure!”

“Ben Nile,” zvolal jsem. “Několik prutů sem.”

“Co - cože? Mne chceš bít? Mně baštonádu? Kdo tě k tomu oprávnil?”

“Khedive, větší pán než ten, jenž tebe oprávnil spílat mně. Jsem zde zástupcem reise effendina, ale i kdybych jím nebyl, učinil bych co bych chtěl. Jsi ve spolku s mým nepřítelem, škůdcem, který mi ukládá o život. Trp za něho.

Štval jsi včera a naváděl proti mně. Opovážil jsi se vztáhnout na mne ruku. Kdo tebe oprávnil? Táži se tě právě tak, jak jsi se dotazoval sám a odpovídám za tebe: právem silnějšího, podle zákona pouště. Radím ti: máš-li rád svá chodidla, podrob se mým rozkazům. Chtěl jsem ti darovat svobodu za upřímné doznání. Odmítl jsi a nechtěl jsi slyšet o mém návrhu. Připiš si tedy na vrub, jestliže tě důsledky vzdoru nedovedou nadchnout k radostným projevům. Dolů s těmi hadry!”

Ben Nil ho chtěl vysvléknout z haiku, avšak muž se bránil. Přeměnil jsem tedy pohrůžku v trest. Byl obrácen na břicho a zvedli jsme mu nohy od kolen po chodidla, načež jsme ho přivázali pod kotníky ke stromu, takže byla jeho chodidla obrácena vodorovně vzhůru. Hafid Sichar mu usedl na plece a ben Nil s virtuozitou rozeného Egypťana se rozkročil, rozpřáhl a švihl.

Při prvém švihu Arab zařval, při druhém už skuhral o milost. Ben Nil mohl být okamžitě zástupcem “čtenáře myšlenek”, miláčka reise effendina. Byl by se stal jistě jeho pravou rukou. Vtipu měl dost.

“Ustaň, ustaň, effendi,” bědoval Beduín. “Žádný svobodný Arab ben Bakvara by nevydržel baštonádu.” “Této zkušenosti jsi mohl být ušetřen. Aspoň tě poučily tyto dva švihy o chuti. Budou ti k prospěchu pro budoucnost.”

Odvázali jsme ho. Pak byla hladce provedená výměna šatstva. Připravili jsme se k odjezdu. Pro nás bylo vody.

Pro velbloudy byly naplněné měchy z jezera. Vysednuvše, opustili jsme pohostinný břeh, na němž jsem se potkal s Hafidem Sicharem, tak dlouho pohřešovaným.

Jak jsem se již zmínil, chtěl jsem jít po stopě Takalů, které jsem nechal odtáhnout dříve. Chtěl jsem je sledovat jen krátce a pak odbočit a předejít je. Asi za hodinu jsme uviděli temnou čáru, táhnoucí se od východu k našemu směru. Byla stopou těch malých bodů, které jsem zahlédl dalekohledem na východním obzoru a zanedlouho jsme dorazili na místo, kde se tyto stopy srazily se stopami takalské karavany.

“Kdo tudy mohl jít?” tázal se ben Nil. “Stopy jsou zcela malé.”

Sestoupil jsem a pokynul jsem hochovi, aby rovněž sestoupil, neboť jsem ho chtěl poučit jak stopy poznávat. Mohlo mu to být později prospěšné. Věděl jsem na první pohled, kdo tudy šel, avšak vybídl jsem ho přece:

“Prohlédni si šlépěje přesně. Jaká zvířata se tudy ubírala?”

“Tudy - tudy - hm. Ah. - Oslové,” pravil a pohlédnul na mne tázavě. “Oslové,” pravil jsem přesvědčivě, “a kolik?”

“Čtyři - pět -”

“Pouze tři. Chceš-li ze šlépějí určit počet zvířat, soustřeďuj pozornost na otisky jen jediné nohy. Kdo počítá všechny stopy, chybuje a počítá špatně. Na příklad: přední pravé kopyto. Poznáš jeho otisk podle několika známek, především po vyokrouhlení zevnitř, které je význačnější, než vyokrouhlení vnější. Zadní kopyta mají vyokrouhlení stejná. Jestliže vezmeš v úvahu jen otisky pravé přední nohy, nemůžeš se zmýlit co do počtu zvířat.”

“Ano - tři oslové,” pravil. Prohlédnul stopu asi na pět kroků, což ovšem nebylo třeba. “Co nesli ti oslové? Jezdce nebo břemena? Nebo kráčel některý volně?”

“Z čeho se to pozná?”

“Z hloubky otisků, z pravidelnosti chůze a pak z nahodilých známek podle potřeby a poměrů. Čím větší břemeno, tím hlubší otisk v půdě. Nákladní zvíře dostupuje předníma nohama lehčeji než zadníma. Jízdní zvíře nemá tak pravidelnou chůzi jako nákladní, protože jeho chůze závisí na choutce jezdcově, kdežto nákladní kráčí klidně. Půjdeš-li chvíli po

stopě, poznáš, že každý z oslů chvíli kráčel na pravé, chvíli na levé straně, chvíli uprostřed, což se neděje u nákladních zvířat, ježto nemají tak kratochvilné choutky. Z toho je zřejmé, že na hřbetech oslů seděli jezdci. Jací jezdci to mohli být?”

“Jak bych to mohl vědět? Neviděl jsem je a poněvadž seděli, nezanechali šlépěj?”

“A přece to lze snáze uhodnout, než cokoliv jiného. Na oslech jezdí v těchto končinách jen jediná třída lidí.” “A - Džellabi, kramáři.”

“Tak je. Jen džellabi jezdí na oslu. To tedy již víme? Odkud přišli? Od východu, což nás nezajímá. Ale kam směřovali, bychom rádi věděli, poněvadž jsou před námi a můžeme je snadno dohonit.”

“Je možné i něco podobného vystihnout z oslích šlépějí?”

“Ne, aspoň ne v tuto chvíli, když jsou jejich stopy smíšené s karavanou. Pojďme však dále. Snad nám něco poví stopa.”

Uchopivše velbloudy za uzdy, vedli jsme je. Druzí dva jeli za námi, sedíce. Za nějakou dobu se stopy rozšířily v ušlapaný okruh, potom se zúžily znovu v pravidelnou čáru.

“Zde právě dohonili džellabové Takaly,” pravil jsem, “kteří se na chvíli zastavili, aby kramáře vítali za účelem dotazů. Snad nám toto vyšlapané místo poví ještě víc. Rozhlédni se důkladně.”

Zdálo se mi totiž, že jen menšina Takalů stanula, kdežto většina se ubírala kupředu bez zastávky. Počítal jsem a porovnával jednotlivé šlépěje, Našel jsem také stopy lidské a mohl jsem konečně prohlásit:

“Zastavilo se zde jen pět Takalů, druzi jeli dál. Takalové hovořili delší chvíli s džellaby, při čemž tito sestoupili s oslů. Pak šli velbloudi a oslové společně za ostatní karavanou. Této zastávky bylo použito jen proto, aby byly vyměněné pozdravy a dotazy.”

“Dočkáme se snad, že byli džellabové Takaly nepřátelsky napadeni?” tázal se hoch.

“Dosud nám chybí známka, jež by to dokazovala. Proč bychom tedy podezírali Takaly z nepřátelských úmyslů? Víme ovšem, že Takalové nebyli zrovna v nejrůžovější náladě a kdybych mohl, radil bych džellabům, aby se měli na pozoru, nemají-li snad sami důvod, zachovat se tak. Pojďme ještě chvíli pěšky. Snad na něco narazíme.”

Kráčel jsem chvíli vedle ben Nila, který si náhle zastínil oči dlaní, mávnul rukou a pravil živě: “Pohleď, effendi, tam vpředu, poněkud stranou od stopy sedí hyena.”

“A vedle ní se položily do písku dvě jiné,” pravil jsem a zastínil jsem si rovněž oči.

“Mýlíte se,” zvolal Hafid Sichar, jenž ovšem z vysokého sedla měl lepší přehled. “Nejsou to hyeny, nýbrž lidé.”

“Pro Boha,” zvolal jsem v neblahé předtuše. “Byli by snad Takalové ubohé poutníky přepadli? Rychle dopředu. Snad ještě někoho zachráníme.”

Běžel jsem s ben Nilem, kdežto jezdcům stačil krok. A vskutku. Muž, jehož ben Nil považoval za hyenu byl k nám obrácený zády. Nebylo divu, že byl můj mladý průvodce z takové vzdálenosti oklamaný, neboť cizí člověk opíral o kolena lokte a hlavu o dlaně, jako by měl zlé bolení hlavy.

Zaslechnul šramot našich kroků v písku, ohlédl se váhavě a namáhavě. Spatřil nás, snažil se usilovně, aby se vztyčil a postavil se k obraně. Jeho zrak, poněvadž nás jezdci předstihli o několik kroků, především utkvěl na spoutaném Beduínovi.

Tvář ubožáka se svraštila významnými posunky svrchovaného zděšení a strachu. “Jsem ztracený, jsem ztracený,” zvolal sténavě. “To je Amr el Makašef, šejk bakvarský.”

Toto jméno mě tehdy nebylo již neznámé. Amr le Makašef byl válečným náčelníkem bakvarských Beduínů a pravilo se o něm, že je člověkem zběsilé bojovnosti a násilnické sveřeposti. Tehdy ovšem byla rozloha jeho činnosti ještě omezená, později však byly hranice jeho působnosti nadmíru rozšířené.

Byl pokrevným příbuzným Mahdiho. Dne 6. dubna 1882 zaslal mudir území Senaarského viceguvernérovi depeši tohoto obsahu:

“Bakvarský šejk Amr el Makašef, strýc Mahdiho, táhne k městu s několika tisíci bojovníky, aby je obsadil pro Mahdiho. Pošlete pomoc co možno rychle.”

A tento muž byl v té chvíli v mém zajetí - strýc afrického Mesiáše. Zarazilo mne ovšem, že se náčelník bojovného kmene snížil na otrokářova poslíčka, a chápal jsem, že tak neučinil jistě z pouhé zdvořilosti k Ibn Aslovi nebo za malé zpropitné. Zde již byly asi nějaké pevnější pásky a mnohem určitější styky.

Ostatně to bylo zřejmé z další rozmluvy. Sotva lstivý darebák zaslechl své jméno, řekl džellabimu opovržlivě: “Mýlíš se. Náležím sice ke kmeni Bakvara, nejsem však jeho šejkem.”

“Proč to popíráš?” namítal zraněný. “Jak často jsem byl u vás a jak často u tebe? Znáš mne dobře a víš, že tě také

dobře znám.”

“Umlkni. Mluvíš pomateně. Vidím, že jsi trpěl zranění a horečka ti patrně našeptává zmatená slova.”

Jeho klid však zmizel jako pára na slunci. Pohlížel na mne velice starostlivě a to mne právě přesvědčilo, že se utíká k moslimské pravdě, která se v celém světě jmenuje lží. Chtěl být považovaný za obyčejného muže, aby ve Fašodě dostal mírnější trest. Džellabi však trval na svém a pokračoval přesvědčivě:

“Nevím, proč se zapíráš. Ano, jsem zraněný, ale dosud se mne horečka nezmocnila natolik, abych nevěděl, co mluvím. Neublížili jsme otrokářským Takalům nijak a prosím tě pro vůli Alláhovu, abys nevěřil že bych snad byl protivníkem lidi, kteří se zabývají honbou a prodejem otroku. Šetři můj život, ó, šejku!”

“Proč myslíš,” ozval jsem se, “že je takové vyjádření nutné? Myslíš snad, že tento šejk Amr el Makašef je také otrokářem?”

Džellabi si mne do té chvíle nevšímal. Teprve teď se na mne udiveně zadíval a řekl:

“Jak můžeš podobný dotaz vyslovit? Patříš zajisté do šejkovy družiny a víš tedy lépe než já, že je přítelem Ibn Asla, otrokáře.”

“Není to pravda, lžeš, pse,” zahromoval šejk, “nejsem tím, za koho mne považuješ. Ibn Asla neznám.” “Počkej,” zarazil jsem ho. “Vím dobře, co mám o tobě soudit a všechna tvá snaha, zmýlit mne, je marná.” Šejk na mne zuřivě pohlédl. Nedbaje ho, sklonil jsem se ke zraněnému obchodníkovi a pokračoval jsem:

“Neboj se, muži. Nenáležím k přátelům tohoto lotra. Jsem cizincem v této zemi a nejsem moslimem, nýbrž Frankem. Všimni si lépe šejka. Nevidíš, že má ruce svázané a že je připoutaný k velbloudovi?”

Džellabi stále opíral hlavu dlaněmi. Teprve nyní ji zvedl, aby si šejka lépe prohlédl a zvolal pak udiveně: “Alláh činí zázraky. Je spoutaný. Bojovali jste s ním, přemohli a zajali jste ho?”

“Dozvíš se ještě. Především si prohlédnu zranění tvé i tvých druhů, kteří zde leží jako mrtví.” “Jsou mrtví. Byli zastřeleni. Hle. Krev pod nimi zbarvila písek.”

“Byl jsi také postřelený?”

“Nikoliv. Na mne se obořili vrahové nejdřív. Udeřili mne pažbou ručnice do hlavy. Padl jsem a než jsem se probral z mrákot, byli již moji druzi mrtví. Ukradli nám všechno a také odvlekli naše osly.”

“V tom jsi na omylu. Oslové ti zbyli a přivedu ti je. Především mi ukaž hlavu.”

Věru. Hlavu měl jako balón, na štěstí však neutrpěly lebeční kosti. Patrně byl udeřený pažbou na plocho, nikoliv hranou. Druzí dva byli vskutku mrtví. Jejich prsa byla prostřelená. Zemřeli zadušením. Sejmul jsem jim šátky z hlav, namočil jsem je ve vodě a přiložil zraněnému obvaz. Ulevilo se mu, takže mohl povstat a s menší námahou mluvit. Měl však dosud strach ze šejka, proto jsem ho upokojil:

“Jsi v rukou dobrých lidí, kteří ti neublíží a tento šejk, i kdyby chtěl nemůže. Je přítelem a důvěrníkem Takalů, kteří tě přepadli. Tábořil s nimi u Brodu stínů na nid en Nil a pravím ti, že nemáš nejnepatrnější příčinu, aby ses před ním strachoval. Slyšel jsi již někdy o reisovi effendina?”

“Ano, dobroději.”

“Nuže. Jsem jeho přítelem a přišel jsem, abych mu pomohl stíhat nepřátele zákonů. Proto také jsem zajal tohoto bakvarského zbojníka, abych ho odevzdal v ruce emira, který je právě ve Fašodě. Můžeš se upokojit a mluvit se mnou upřímně. Z které krajiny jste přišli a kam jste směřovali?”

“Byli jsme na východě v Dar Famaka, kde jsme všechno své zboží prodali a vytěžili za ně el thibr. Pak jsme překročili Bílý Nil a chtěli jsme do Gojaku na Bahr el Arab, kde jsme chtěli vyměnit svůj thibr za pštrosí pera, s nimiž jsme se hodlali vrátit do Chartumu a prodat je tam.”

Thibr, to je zlato, které se dobývá v Dar Famaka v podobě zrnek neb střechýlů, hlavně však roztepaného prášku z mladších i starších písčitých náplavů. Thibr je v těch končinách jediným výměnným předmětem, takže se tam ani nepoužívalo po veškeré Africe kdysi rozšířených a oblíbených mariatereziánských tolarů. Aby výměna nebyla zdržovaná, svařuje se toto zlato v prstence různé velikosti, nebo jako drobná měna v malých částečkách je zavazovaná do konopných nebo kožených váčků.

“Domnívám se, že s vámi Takalové nejednali hned z počátku nepřátelsky,” prohodil jsem. “Oh. Byli nejdříve velice vlídní,” odpovídal džellabi.

“Když jsme se s nimi setkali, poslal jejich náčelník karavanu kupředu, až nám konečně zmizela z očí, a zůstal u nás se čtyřmi jezdci, aby se vyptával. Mluvil a jednal přívětivě, takže nám bylo nemožné nedůvěřovat mu a konečně nám dovolil, abychom se k jeho karavaně přidružili. Jeli jsme tedy za ostatními, sotva jsme však dorazili na toto místo, srazil mne pažbou. Ostatek znáš.”

“Zmínil ses mu o thibru, získaném v Dar Famaka?”

“Ano. Vyptávali se nás, čím budeme platit pštrosí pera. Nezbylo mě, než hovořit o zlatém prášku.”

“Na poušti mluvit o zlatě s neznámými lidmi, kteří vedou otroky? Vidíš, jaké ovoce nese přílišná důvěřivost v počestné smýšlení lidolovců. Takalové byli zachváceni lakotou, od níž je k vražedné choutce jen krůček, a aby se nemuseli třeba dělit o kořist s druhy, poslali karavanu napřed a přepadli vás. Co jiného jste mohli očekávat? Byli jste poprvé na poušti, kde je přítelem člověka jen dobrá ručnice, nabroušený nůž a měch vody?”

“A proč jim neponechali oděv?” tázal se ben Nil.

“Z důvodu velmi prostého. Aby se neprozradili před druhy a nemuseli se s nimi dělit. Proto se také nezmocnili oslů, nýbrž zahnali je odtud nejspíš bitím, jak je možné poznat ze šlépějí.”

“Proč se tak namáhali? Oslové by se nehnuli od svých pánů.”

“Ta námaha nebyla zbytečná. Usmrcení džellabové by leželi na plocho na zemi a nebyli by tedy zdálky nikomu viditelní. Zanedlouho by jejich těla byla zakrytá pískem a zločin by byl utajený. Oslové však by stáli. Mohl je někdo zdálky uvidět a objevit vraždu. Tento muž nebyl sice usmrcený, byl by však zahynul nejdéle za den, kdybychom mu

nepřispěli. Jak bylo dobře, že jsme Takaly nepředešli, nýbrž úmyslně kráčeli v jejich stopách.”

“Alláh je veliký. Co však hodláš učinit, pane?” ozval se ubožák. “Rád bych se pustil za vrahy, pomstil své přátele a sebral vrahům loupež.”

“Oč tě oloupili, obdržíš. Slibuji ti to. K tomu však není třeba pronásledovat karavanu, bojovat s ní a střílet nazdařbůh do vinných i nevinných. Myslíš snad, že jsi schopný postavit se proti dvaceti? Podívám se, kam zaběhli oslové, a pak se k nám přidružíš.”

“Kam cestujete?”

“Do Fašody, jako Takalové, poněvadž však mají v karavaně šedesát pěších, dorazíme tam mnohem dřív než oni, takže je přivítá ihned mudirova policie, jakmile se tam objeví. Neměj obavy. Thibr tvůj a tvých druhů ti bude vrácen.”

Stopy oslů ukazovaly směr do pouště přímo na západ.

Cválali spolu. Asi za čtvrt hodiny jsem je nalezl. Leželi v písku, majíce sedla na hřbetech. Vysedl jsem na jednoho z nich a vracel se klusem. Ostatní oslové mne dobromyslně následovali, aniž bylo třeba, abych je vedl či poháněl.

Pohřbili jsme mrtvé, pak jsme vysadili zraněného na velblouda, jenž nesl měchy s vodou a pustili se vpřed. Oslové, nemajíce břemena nám dobře stačili.

Do Fašody bylo ještě asi třicet zeměpisných mil. Kdybych byl jen s ben Nilem, byli bychom tuto vzdálenost urazili na hedžinech za dva dny, avšak s průvodem to bylo nemožné. Hafid Sichar žil příliš dlouho v měděných dolech a třeba byl statný muž, nemohl dlouho vydržet jízdu na velbloudím hřbetě. Často jevil zemdlenost.

Zraněný džellabi si ustavičně chladil hlavu - teplou vodou, neboť mu v ní prý bzučelo a hučelo při každém kroku velblouda, takže jsme několikrát slevili z rychlosti.

Po stopě Takalů jsme dlouho nejeli. Zabočili jsme na východ a předjeli jsme je hned v první noci. Čtvrtého dne zrána jsme byli před Fašodou.

KAPITOLA II VE FAŠODĚ

Byly doby, kdy se dvě evropské velmoci nadmíru zajímaly o Fašodu, toto africké hnízdo a kdy by pro ně málem došlo k evropské válce. Bylo to v době nejprudšího mahdistického povstání, kdy Francie vypravila ze své konžské osady kapitána Marchanda, aby se svými Senegaly Fašodu obsadil. Kapitán Marchand dokázal neuvěřitelné.

Po cestě plné nebezpečí a překážek, po nesmírně obtížné pouti krajinou do té doby téměř neznámou, dorazil roku 1898 k Bílému Nilu a obsadil Fašodu jménem Francie. V Anglii nastalo veliké pobouření, neboť Albion již dávno usiloval o velkou územní oblast od severu k jihu. Lord Kitchener, který se probíjel vzbouřenými mahdisty, se objevil před Fašodou, když již Francouzi měli město obsazené. Zdálo se, že srážka je neodvratná, že dvě velmoci se o město servou. V Paříži i Londýně se již mluvilo o válce. Na štěstí Francie ustoupila svému soupeři. Kapitán Marchand dostal rozkaz Fašodu vyklidit a nastoupit nové další velké tažení do Habeše.

V době, kdy jsem stanul před Fašodou, nebylo ovšem světu ještě nic známé o proslulosti, kterou si město dobude v evropském konfliktu. Fašoda tehdy vlastně nebyla městem, nýbrž jen rozlehlou vesnicí, která se slušně vyjímala zdálky, obklopena hradbami. Ovšem ten dobrý dojem zmizel hned, jakmile návštěvník vešel branou do města.

Jediná budova stála za zmínku, veliký vládní dům, v němž byly kasárny, příbytek mudirův a úřadovny.

Na hradbách všude čouhala děla a v noci tudy pobíhaly četné hlídky na znamení opatrnosti, která věru nebyla vůči povstaleckým Šillukům nikdy příliš zbytečná.

Kolem vládni budovy se rozkládaly chudičké chaty a četné tokuly, vystavěné na cihlových základech, protože po posledním ohromném požáru, jemuž bylo město vydáno na pospas, vláda přísně nařídila, aby chaty byly stavěné na vyzděném základě, nikoliv jako dříve jen na dřevě a slámě.

V tokulech bydleli Šillukové a zčásti i vojáci, kteří zde měli též ženy a děti. Ulice a silnice, možno-li zde použít těch výrazů, byly plné jam, proláklin, louží, hnojišť a hromad řídkého nebo hustšího bahna a také ovšem celé kopce prachu, mezi nimiž si bylo třeba razit krkolomnou cestu, nechtěl-li chodec uváznout. Bylo by zde pravé cvičiště pro provazolezce.

Fašoda byla vlastně trestaneckou a vyhnaneckou kolonií, právě jako Džebel Gasan a Fassokol, avšak počet zločinců nevzrůstal, poněvadž vražedné podnebí příliš nesvědčilo nedobrovolným osadníkům.

Poněvadž byla Fašoda poslední opevněnou pohraniční osadou na Bílém Nilu, měla posádku téměř tisíc mužů, hlavně černé pěchoty a arnautského praporu, jemuž velel sangag. Arnauti jsou pověstní svou nekázní, nevázanosti a násilnictvím a dali vládě snad víc práce, než všichni povstalečtí černoši. Inu - jaký pán, takový krám. Že byl pan major spojencem Ibn Asla otrokáře, bylo již řečeno.

Pozavírat všechny darebáky by vlastně znamenalo - vylidnění Egypta a to přece nebylo možné.

Po tomto úvodu nechť si nikdo nemyslí, že jsme nějak okázale slavili svůj triumfální vjezd do města. Nemohl bych to zodpovědět svému svědomí. Mohl jsem si pomyslet, že v městě již bude Ibn Asi, a nejen on, nýbrž i mokkadem svaté kadiriny, muzabir a snad i můj tlustý přítel.

Turek Murad Nassir se svou sestřičkou a vlasatou Fatmou, tedy celkem společnost pro mne velmi málo vábivá. Musil jsem se také mít na pozoru před Arnautem všech Arnautů, sangaga, jenž o mně asi už také něco věděl.

Otrokáři mne znali. Nesměl jsem se jim tedy objevit, chtěl-li jsem dostát svému úkolu. Proto, jak jsem již řekl, jsme zastavili nikoli ve Fašodě, nýbrž před Fašodou a to hezky daleko.

Vyhnuvše se městu, zabočili jsme z přímé cesty hodinu před městem do místa, které se hodilo znamenitě za dočasný úkryt. Spatřil jsem tam háj nebo lesík, z něhož vyčnívalo několik sunutu, hegeliků a jiných košatých stromů, bujně rostoucích ve spoustě vabakvových a kitrových křovisk. Háj byl propletený známou popínavkou, která se nazývá

Cyssus quadrangularis. V tomto lesíku jsme učinili zastávku, vyhledali příhodný palouk, na němž jsme mohli být nalezeni snad jen pouhou náhodou.

Odtud jsem chtěl vypravit posla k mudirovi. Nejraději bych ten úkol svěřil ben Nilovi, avšak ten se toho odvážit

nesměl, poněvadž byl známý několika mým nepřátelům, s nimiž se mohl ve Fašodě setkat. Proto jsem pověřil poselstvím Hafida Sichara, kterého znal jen Ibn Asi a dal jsem mu pro mudira doporučující dopis reise effendina.

Poučil jsem ho přesně, jak se má chovat a co mluvit.

Odešel, a čekali jsme na něho plné čtyři hodiny, až konečně jsme ho zahlédli v průvodu cizího, velmi prostě oděného muže, o němž jsem se domníval, že bude asi úředníkem, jehož mudir ke mně vyslal.

Za chvíli jsem však k svému údivu zvěděl, že mužem je mudir Ali effendi sám a že se oblékl proto tak prostě, aby jeho odchod nebyl příliš nápadný. Tento přísný muž se charakterizoval hned v prvém okamžiku, když mne Hafid Sichar oslovil:

“Musil jsi čekat dlouho, effendi! Tento vznešený pán - -” “Mlč,” zahromoval na něho Abu Hamsa miách zlostně.

“Jednal jsem s tebou přívětivě, poněvadž mne rozlítostnil tvůj neblahý a smutný osud. Proto si však nesmíš myslet, že jsme si rovni. Jak se můžeš odvážit, představovat mne tomuto effendimu? A jak se můžeš osmělit, omlouvat mne, že on musil čekat? Jsem psem, abych byl povinen skočit hned tam, kde si na mne kdo pískne?”

“Nu - nu,” pomyslel jsem si. “Tohle začíná pěkně. To je tedy Otec pěti set v přirozené velikosti. Hm. Má-li chuť takto vystupovat již od prvého okamžiku, jakpak asi zatočí s otrokáři?”

Mudir se obrátil přímo ke mně, změřil mne pronikavě od paty k hlavě a svraštil ještě více tvář, v níž se beztak neobjevovalo mnoho přívětivosti. Povstal jsem a ptal jsem se klidně:

“Kdo jsi? Ali effendi sám?”

“Ali effendi?” řekl zasmušile. “Nevíš snad, jaké oslovení patří mudirovi?”

“Vím, jak říci mudirovi, guvernérovi, khedivovi a padišáhovi. Všechno vím a dostojím zdvořilosti, jakmile budu mudirem mudirovsky osloven a jakmile já mudira oslovím.”

“To se právě přihodilo, neboť jsem mudirem Fašody.”

Orientálec by zkřížil paže na prsou a poklonil se až k zemi. Já však jen pokynul hlavou a podal mu ruku. Poněvadž ji nepřijal, zastrčil jsem ji do kapsy, pak jsem řekl zdvořile, ale odměřeně:

“Alláh ti dopřej tisíc let, mudire. Těší mne, že vidím tvou tvář, neboť tato tvář je tváří spravedlivého muže, pod jehož správou vzkvétá tato mudirie a bude očištěna ode všech ničemů, rouhačů a nepřátel zákona.”

Tvář spravedlivého muže se zamračila úžasem, jeho oči utkvěly přísně na hrotu mého nosu a jeho ústa pronesla vážně: “Podle toho, co jsem se o tobě dočetl a zvěděl, jsi řádným mužem, ale přítelem poklon, zdá se, nejsi.”

“Opravdu nejsem. Každý člověk má své vlastní vrozené či zvyklé vlastnosti a zvyky, to už mi promiň, mudire.” “Hm. Kdybych tak měl podle těch vlastností a zvyků přijímat své sluhy, podřízené a poddané. Nechť se Alláh nade mnou smiluje. Pochodil bych. Vy, křesťané, jste lidmi zvláštními a proto tě tedy přijímám tak, jakým jsi, totiž jako řádného muže, trochu nezdvořilého. Posaďme se.”

Usmál jsem se v nitru, že jsem byl považovaný za hrubce touto zosobněnou hrubostí. Usedli jsme. Mudir vylovil z pláště krabičku zápalek a koženou brašnu, naplněnou cigaretami, zapálil si, aniž mně nabídl, spolkl kouř, vypustil jej nosem i ústy, položil cigarety i zápalky před sebe a spustil:

“Jsi tedy služebníkem reise effendina. Kde, kdy a kterak se s s tebou seznámil?”

“Zdali se seznámil on se mnou, nebo já s ním, v tom je malý rozdíl, s nimž se ovšem teď zabývat nemůžeme, ale myslíš-li, že jsem jeho služebníkem, jsi na omylu.”

“Nuže - pravda. Ve svém dopise tě nazývá přítelem, ale tohle už znám. Je to pouhá forma a patří k doporučení. Jsi prý zmužilý, ano i velmi odvážný muž a jak se zdá, nejsi zrovna hloupý, jako křesťan však nemůžeš být nikdy přítelem moslima.”

“Proč ne? Vážím-li si někoho a shledám-li v něm zalíbení, takže ho považuji za hodného přátelství, nevadí mně, je-li náhodou moslimem a nabídnu mu přátelství.”

“Ah - tak, tak,” pronesl udiveně. “Ty jsi mu tedy nabídl přátelství, nikoli on tobě?”

“Zda on, či já, je věcí podřízeného významu. Stačí, že jsme se skutečně spřátelili. Nechceš-li tomu věřit, je mi to lhostejné.”

“Jakže? Tobě je lhostejné, věnuje-li ti mudir fašodský ve Fašodě důvěru, či ne? To jsem dosud vskutku nezažil.”

“Slyš, mudire. V mé vlasti se užívá jadrného přísloví, které zní: jak se do lesa volá, tak se z lesa ozývá. Řídím se jím vždy a všude.”

“To - - to - je silné - velmi silné. Muži, kdyby se toho jiný odvážil, u Alláha, dal bych mu vysázet pět set - -”

“Vím. To je tvůj zvyk a obyčejný poplatek a proto té nazývají Abu hamsa miách. Já však jsem bezpečný před přijetím takového dárku.”

“Proč? Nedůvěřuj si tolik. Kdo by mně mohl nebo směl zabránit, abych ti dal vyplatit pět set?” “Kdo? Má cizí příslušnost, můj konsul a tvé pohostinství.”

“Nedbám o nic z toho.”

“Nuže, pak ještě toto a rád bych se podíval, zdali bys o tohle nedbal.”

Při tom jsem mu přidržel pěst těsně u nosu, takže uhnul rychle tváří a zvolal: “Muži. Snad bys mne dokonce neudeřil?”

“Nikoliv, totiž pokud bys mne nechtěl udeřit sám. Ale žertovali jsme již dlouho a mluvme o věcech vážnějších. Přišli jsme - -”

“Kdo zde určuje, o čem se bude hovořit? Já nebo ty?” přerušil mne.

“Já. Jsi u mne. Nechceš-li se podle toho zařídit, můžeš jít. Projdu i bez tebe celým světem a také touto krajinou.” Pohlédl na mne - ne. Utkvěl na mně ztrnulým pohledem, pak odhodil cigaretu a zvolal:

“Alláh je veliký - ne, je větší - ne - je mnohem větší, je svrchovaně největší. Ale ty jsi nehrubším pytlem a největším tlučhubou, jakého jsem kdy poznal. Jakou slastí by se má duše kochala, kdybych ti mohl dát vysázet pět set. Myslím, že k tomu ještě dospějeme.”

“Doufám rovněž, abych ti totiž mohl ukázat, co se dříve stane.”

“Nechť tě ďábel sežere. Myslím, že s tebou člověk pochodí nejlépe, začne-li zdvořile.” Zažehl si novou cigaretu, a já doložil:

“Ano, začni a to tím, že dovolíš, abych si rovněž zakouřil.”

Sáhl jsem do brašničky, sebral cigaretu, zažehl ji a prve než mohl propuknout v hněv, pokračoval jsem:

“Je příkazem zdvořilosti, nabídnouti hostu to, čeho sám užíváš. Opomněl jsi to a přece jsi mne napomínal, abych jednal zdvořile. Co mám o tobě soudit? Je mi lhostejné, jednáš-li se mnou přívětivě. Nepotřebuji od tebe milosti. Přišel jsem jen, abych ti byl nápomocný ve výkonu těžké a zodpovědné povinnosti. Rovné splácet rovným, to je zákon pouště, právě jako život za život, krev za krev, tedy také hrubost za hrubost. Uč se mne znát pak budeš o mně také jinak

smýšlet. Odepřel jsi mi podat ruku. Hovořil jsem již s muži vznešenějšími a bylo se mnou jednáno zdvořile.”

Odhodil cigaretu, sotva zažehnutou, zaťal pěsti a již chtěl vybuchnout v zběsilost, ale rychle se opanoval. Vrásky na čele se mu vyhladily, jeho pohled se zaleskl mírněji a zmírnil se docela. Pak se zase všechna jeho zloba rychle vrátila, rozhlédl se zuřivě, ukázal na spoutaného šejka Amira el Makašef a osopil se na něho:

“Vidím, že tě spoutali - nikoliv bez příčiny. Jsi ten ben Bakvara, který přinesl poselství Ibn Asla k nid en Nilu?” “Ano,” ozval se šejk.

“Pse sedminásobného psího syna, ty tedy obcuješ s lidolovci a lidokupci? Dám ti vysázet pět set, tak jistě pět set, jako že mám po pěti prstech na každé ruce, nikoliv rázem, nýbrž denně po jednom stu a pak můžeš běžet, kam se ti zlíbí a řvát na poušti i ve stanech, jak se ti zamlouvala návštěva u Abu hamsa miách. Nemohu ti, bohužel, dát setnout hlavu, neboť tě mohu jen usvědčit z tohoto poselství, ale proto se rmoutit nemusíš. Každý švih z oněch pěti set zanítí jiskřičku v tvé paměti, jako by ti ďábel dal zažehnout před očima celý ohňostroj.”

Po tomto výbuchu se celý jeho hněv rozptýlil. Náhle se ke mne přívětivě obrátil, podal mi ruku a hovořil:

“Effendi, budeš svědkem, až tento muž dostane výprask, aby neřekl, že ho můj kurbadži ošidil. Ten pohled osvěží tvou duši a posilní tvé srdce, vyjasní tvou mysl a vzpruží tvého ducha po útrapách obtížného cestováni. Oh, není větší radosti, než slyšet zaryté odbojníky našich dobrých a spravedlivých zákonů skučet, skuhrat, bědovat, řvát a sténat. A teď mi povíš o všech událostech, které se přihodily od doby, kdy se s tebou seznámil reis effendina - anebo,” doložil na opravu, usmívaje se, “kdy jsi se s ním seznámil ty.”

“Byla by to příliš dlouhá historie, mudire, k níž je třeba mnoho času.”

“Je mou úřední povinností vyslechnout trpělivě i sebe delší zprávu a k povinnostem úředním mám vždy dost času.” “Dovol tedy, aby vyprávěl ben Nil.”

“Nuže - dobrá. Nechť tedy spustí, ale hned.”

A ben Nil vypravoval. Sáhl jsem zatím do brašničky a zažehl si novou cigaretu. Pak jsem se natáhl do trávy, podložil ruku pod hlavu, zatím co ben Nil řečnil. Mluvil stručně, srozumitelně a souvisle, a z jeho slov jsem cítil, jak mne hoch upřímně miluje.

Mudir zajisté již něco zvěděl z úst Hafida Sichara.

Různé věci byly asi též podotknuty v dopise reise effendina. Nyní však slyšel věci, o nichž neměl ani potuchy a které zaujaly jeho pozornost, takže se omezil jen na občasné velmi živé a originální výkřiky.

Jakmile ben Nil umlkl, chopil se mudir krabičky zápalek a brašničky, vysypal přede mne všecky cigarety a zvolal: “Kuř, kuř, effendi, kuř. Až přijdeš ke mně, obdržíš ještě a více. Mám celou bednu cigaret, velkou, ale drahou, hanebně drahou, nestydatě drahou.”

“Kolik jsi platil?” tázal jsem se, zvědavý na cenu cigaret, které zabloudily daleko do Súdánu. “Piastr za kus.”

“Hm. To je ovšem velmi drahé. Nemohl jsi nic smluvit z ceny?”

“Smluvit?” ozval se urputně. “Nesmlouvám. Ten zlý zlozvyk, jenž překáži dobrému obchodování, nemám. Platím poctivě, hned a v plné ceně: za každý piastr ránu bičem.

Zlodějský obchodník dostal padesát ran a již utíkal, ponechal mi své zboží a prohlásil za strašného skučení, že je zaplacen dostatečně a že se dalšího zříká. Kuř, effendi. Jsi čertův chlap, a reis effendina byl zajisté nadšený, když jste se seznámili. Vy, křesťané, nejste vlastně takovými špinavci, jakými se zdáte, a věřím již rád, že tě reis skutečně považuje za svého přítele. Jsem mudirem, a to není, u Alláh, nic nepatrného, než přes to tě žádám, abys prominul mé první vystoupení. Za to mně však prokážeš přátelskou ochotu a nesmíš mi ji odepřít.”

“Nevím, bude-li možné tvému přání vyhovět, neboť je neznám.” “Bude ti možné, bude ti docela možné.”

“Nuže - v tom případě vyhovím.” Stiskl mi obě ruce a zvolal:

“Hamdulillah. To bude ran, to bude ran, tisíc, dva tisíce, pět tisíc, šest tisíc ran, snad ještě víc. Chytneš Ibn Asla, ale nikoli pro reise effendina, nýbrž pro mne.”

“Chytím.”

“A tlustého Turčína, který se zove Muradem Nassirem.” “Dobrá. Chytím.”

“A muzabira i s mokkademem svaté kadiriny.”

“Chytím i ty dva,” kývl jsem.

“Děkuji ti. Děkuji ti proklatě. To bude slavnost, jakou jsem ještě nezažil. Všechny je dám pověsit, ale po kusech a dříve se dostane každému z nich spravedlivých pěti set na chodidla - i sestře onoho Turka - ano, u Alláha i její kuchařce!” “Těm pannám? Ó, mudire. Snad bys nechtěl ženskému pohlaví - - -. Z jakých zločinů bys je mohl vinit?”

“Z nejhorších! Není zločinem míchat vlasy do pilafu? Není zločinem provdávat se za Ibn Asla, otrokáře a vraha?”

“Vždyť ona ho nechtěla a nechce. O tom nelze mluvit. Byla donucená. Ten sňatek není, než obchodní smlouvou mezi dvěma lotry, a chudák Letafa či Kumra by měla platit útratu?”

“Nemluv mně moc do toho,” zvolal horlivě. “Nejdřív mi je pochytej všechny, do jednoho, aby ti nikdo z nich neutekl. Slíbil jsi to a ne-li dostaneš také pět set!”

“Dostojím slibu, ale jednoho z nich nemusím chytat, poněvadž ho již máš, totiž sangaga tvých Arnautů.” “Cože, Ibn Muleje? Pravím ti, že ten muž má mou důvěru, totiž, a do této chvíle. Myslíš skutečně, že - -” “Jsem o tom dokonale přesvědčený.”

“Nuže! Dostane také pět set.” Zarazil se a přemýšlel. Bloudil chvíli zrakem po stromech, zaškaredil se hrůzně na šejka, pohrozil mu a vykřikl náhle:

“Už to mám. Sangag je to. Proto jsem si tolik lámal mozek, proto jsem se tolik namáhal. Effendi, skoro již věřím, že máš pravdu a že jsem věnoval svou důvěru velkému darebákovi.”

“Pravím že tvůj Ibn Mulej je spolčencem otrokářů, nic víc.”

“Ano - je to proklatě podobné pravdě, neboť místa v dopise, která mně byla temnými, se hodí dobře na něho, jak nyní poznávám.”

“Smím zvědět, o jakém dopise hovoříš?”

“Smíš - ba musíš! Moji slídiči chytili včera nahoře u seriby Bringhi nuerského černého chlapa, který se jim zdál podezřelý. Když ho prohledávali, nalezli dopis k jeho úžasu.

Chlap se jim vyškubl a chtěl uskočit - zastřelili ho a dnes ráno mně doručili dopis, jenž pochází ze seriby Aliab, která je postavena na Bar el džebel. Ten, jenž měl být příjemcem, byl povinen jej číst a pak odevzdat Ibn Aslovi.”

“Ejhle! Patří snad seriba Aliab otrokářovi?” “Nevím, neboť jsem zde teprve krátkou dobu.”

“Skoro bych soudil. Dovolíš mi, abych do dopisu nahlédl?”

“Zajisté! A - a - poslyš, effendi. Já mám myšlenku, nádhernou myšlenku, duchaplnou myšlenku. Arnaut pak dostane dopis.”

“Zcela správně. Tím ho usvědčíš nejskvěleji. Kdo mu jej však doručí?” “Ty.”

“Já? Nesmím se ani sangagovi ani komu jinému ve Fašodě ukázat.” “Proč bys nemohl? Ti, před nimiž se tajíš a skrýváš, nejsou ve městě.” “A což, přijde-li některý tajně, aniž o tom zvíš?”

“Nemožné. Dnem i nocí stojí hlídky na břehu i na hradbách. Budeš se vydávat za posla ze seriby Aliab, a jestliže dopis přijme a podrží s tím, že ho otrokáři odevzdá, bude již usvědčený a pak ho dám bičovat tak dlouho, až se přizná ke

všemu.”

“Zapomínáš, že nejsem černoch a i kdybych se přebarvil, rysy mé tváře prozradí, že nenáležím plemeni ani kaferskému ani sudánskému, ani nubickému. Je v dopise o poslovi nějaká zmínka?”

“Ani písmenko.”

“Pak by se to snad mohlo provést. Ale zdá se mi lepší, kdyby mu byl dopis doručený jiným člověkem, ovšem-spolehlivým.”

“Nerad bych to jinému svěřil, než tobě. Předně je tato záležitost tak nebezpečná, že ji dokáže jen člověk velice zmužilý a za druhé se nejedná jen o doručení dopisu, nýbrž i hlavně o to, aby byl Arnaut poslem pozorován, poznán a usvědčen. Takových lidí nemám nazbyt.”

Velice nerad jsem se podrobil tomuto mudirovu přání.

Jeho záměr se mi nezdál příliš chytrý za to však nebezpečný a také se ukázalo, že byl velice nebezpečný - pro mne. Ale mudira jsem si vážil pro jeho lásku ke spravedlnosti již dřív, než jsem ho poznal a poněvadž mi tak rychle po nepřívětivém uvítám věnoval svou důvěru, nerad bych mu odřekl.

Pošetilá a hloupá ješitnost mne oslnila. Chopil jsem se příležitosti, která se nesměla pokazit, zrovna z té stránky, z níž mohla být pokažena nadobro. Odpověděl jsem:

“Dobrá. Vykonám tu úlohu. Kde a kdy dostanu onen dopis?” “Kde a kdy chceš.”

“Kde bydlí Arnaut?”

“Obývá budovu vedle kasáren. Chceš si pro dopis dojít anebo ti jej pošlu?”

“Nedojdu. Nesmím se za dne dát spatřit a mohl bych tedy k tobě přijít až za večerního šera, ale pak bych promarnil čas, jehož lze využitkovat lépe. Poslat mne dopis také nemůžeš, neboť bys musil poslovi podrobně vykládat, kde mne nalezne a již tak by se mohl prozradit můj příchod. Bude lépe, odešlu-li s tebou Hafida Sichara, jemuž můžeš dopis

svěřit.”

“Máš pravdu. Dám mu jej a zároveň ti pošlu zásobu jídel, abyste netrpěli hlady.”

“Naše zásoba nám stačí, než dorazíme do města. Spíš by byl třeba oblek, který by se mě hodil. Byl jsem asi Arnautovi důkladně vylíčen, proto se musím zbavit oděvu, jejž právě nosím. Poznal by mne v něm hned. Ani své zbraně nesmím podržet.”

“Proč ne? Zde je ozbrojený každý.”

“Pošli mne tedy starou dlouhou beduínskou pušku, starý nůž a nějakou bambitku. Nevím ještě, zač se budu vydávat, rozhodně však nikoliv za muže bohatého a skvěle postaveného. Podle toho budiž můj oděv a výzbroj.”

“Dobrá. Vyhovím ti. Co však podniknou druzí, zatím co budeš ve městě?” “Počkají zde.”

“Proč? Ať jdou ke mně. Večer je tma, takže jich nikdo neuvidí. A po návštěvě Arnauta přijdeš ke mně také.”

“Je přece nutné, aby bylo utajené, kdo jsme a co zamýšlíme. Nejspíše se budu vydávat za otrokářského askariho a není tedy možné, abych u tebe bydlel.”

“Tvá úvaha kulhá. Především se budeme zaměstnávat jen Arnautem, s nímž budeš ještě dnes vypořádaný a pak již nebude důvod, aby ses schovával. Ne. Budete bydlet u mne - vesměs - i s osly. Těším se na to a pravím ti, že budu mnoho, velmi mnoho s tebou rozprávět. Rád bych se tě vyptal na mnohé věci ze života západního, a nemohu tě nechat v tomto lese na nocleh a stravu. Ostatně máš zde mého vězně, tohoto bakvarského psa, který záhy uslyší zpívat všechny sbory andělské. Proč bys měl být obtěžován tou potvorou? Vezmeš ho s sebou, a zatím co půjdeš k Arnautovi, budou ostatní ubytováni u mne. Tohoto zde ubytuji do sklepa, aby mu nebylo příliš horko a jakmile se vrátíš, uspořádám koncert. Budeš svědkem, až mu dám vyplatit první pětinu ze zasloužených pěti set.”

“Jak si přeješ, mudire. Učiním, co za dobré uznáš. Jak ale se dostaneme přes vodu?”

“Jakmile nastane soumrak, postavím na straž dva mlčenlivé sluhy ke břehu. Jednomu z nich odevzdáte velbloudy a osly, kteří budou svěření péči spolehlivého Šilluka, a druhý se bude plavit s vámi do města, kde vám pak ukáže cestu ke mně. Jakmile se od sangaga vrátíš ke mně, můžeme se o dalším rozhovořit. Zdržel jsem se u tebe déle, než jsem zprvu zamýšlel a musím se teď vrátit.

Můj lid, kdyby mne pohřešil, by měl starost a způsobil by povyk, při němž by se třeba Arnauti s někým servali.” “Nuže, zbývá nám pohovořit jen o Takalech. Jsi přece ochotný zmocnit se jich?”

“Alláh. To je otázka. Rozumí se, že je popadnu. Otroky propustím na svobodu, jejich průvodcům dám polechtat chodidla bambusem a pět vrahů pohostím u sebe v dolejším patře až do smrti. Považ. Každý dostane pět set - spočítej sám, mnoho-li obnáší součet a kolik bambusů praskne. Bude to výstražný příklad pro celý egyptský Súdán, nadšení pro spravedlivé a zděšení nespravedlivých. Jakými díky jsem ti povinen, effendi. Dokázal jsi, že jsem s to, abych ukázal nepřátelům zákona mocnou ruku.

Klamal jsem se v tobě, ale vyčítat mně to nesmíš, to ti povídám. Co myslíš? Kdy přibude karavana Takalů?” “Před pozítřkem sotva. Potom však je možné očekávat ji co chvíli.”

“Dostane se jim přivítání, jaké jim přísluší. Oh. A tento jejich přítelíček okusí baštonádu dřív, aby měl ponětí, jak bude chutnat kamarádům. Dám ho práskat, že bude jeho křik slyšen až dole u Kahiry a nahoře až k Emin-Pašovi.”

Vstal a uštědřil šejkovi řádný kopanec. Pak odešel s Hafidem Sicharem, vrátil se však za několik okamžiků a pravil: “Nevezmu již tyto sikar. Vykuř je, chutnají-li ti. Brašničku si ponech jako upomínku na naše setkání. Alláh tě ostříhej, abychom se večer ve zdraví setkali.”

Rozdělil jsem se o cigarety s ben Nilem, a kouříce, seděli jsme dlouho mlčky. Podnik, k němuž jsem se dal až příliš povolně získat, mě nepřipadal po zralejší úvaze tak jednoduchým jako dříve. Počal jsem vskutku litovat, že jsem do něho vlezl bez rozmyslu, nemohl jsem však svou účast již odvolat.

Šejk Amr Makašef se ustavičně převaloval z boku na bok. Mudirův kopanec ho zasáhl tak, že pociťoval bolesti.

Byl-li dříve toho názoru, že bude všemožně šetřen, protože se honosil šejkovským důstojenstvím, poznal nyní, že se mýlil a byl už do nejtajnějších hlubin duše přesvědčený, že ho těch pět set nemine.

Pět se ran na chodidla. A nikoliv najednou, nýbrž denně sto. Jakmile se rozdrcená, roztrhaná a oteklá chodidla jen poněkud zahojí, nových sto ran a při tom se válet ve sklepě, bůhví na čem a v jaké díře. A po páté výplatě s nohama na padrť rozbitýma být vyhozený někam na ulici nebo na step před městskou bránu.

Milému šejkovi se asi chvělo srdce úzkostí a strachem - bylo to až příliš zřejmé na jeho tváří. Počínal přemítat, jak by od sebe neštěstí odvrátil a dospěl patrně k úsudku, že by toho mohl dosáhnout jen mým zakročením.

On, šejk, svobodný Beduín a moslim, byl nucený žádat nepřítele, ďaura, o smilování, o pomoc, o přímluvu. Musil kousnout do tohoto kyselého jablka - a na jeho tváři již tkvěl úšklebek, jako by žvýkal divoké citróny. Ale co je platná všechna hrdost? Jen do toho kousnout, kousnout - zde by nepomohl ani prorok ani šejtan.

Postup těchto myšlenek se mu zrcadlil v tváři a oku.

Zrcadlil se, až se vyzrcadlil docela a již se také postarala ústa tlumočit tíseň duše. “Effendi,” ozval se, “smím s tebou pohovořit?”

Všímal jsem si ho za všechnu jízdu co možná nejméně a tvářil jsem se i nyní, jako bych ho ani neslyšel. Šejk chvíli mlčel, pak se znovu ozval:

“Effendi, rád bych ti něco řekl.”

“Mlč!” poručil jsem mu, ač jsem již věděl, že mě poví něco zajímavého. Umlkl znovu a po delší pomlčce zkoušel do třetice:

“Budeš litovat, nevyslechneš-li mne. Co ti chci říct je pro tebe velmi důležité.”

“Nechci nic slyšet,” pravil jsem. “Chceš se patrně vyzout z těch pěti set, a rád uznávám, že je to velmi důležité - ovšem jen pro tvá chodidla.”

“Ale nabízím ti za to velmi mnoho.”

“Rád bych věděl, co?” prohodil jsem nedbale.

“Zprávy o seribě Aliab, že by ti bylo vítané, kdybys byl poučený o tamních poměrech.” “Znáš snad ty poměry?”

“Snad? Znám je přesně, naprosto a podrobně.” “Komu tedy patří seriba Aliab?”

“Na tuto otázku žádáš odpověď? Myslíš, že ti odpovím bez vzájemného ústupku?” “Ano. Myslím, že toto tajemství rád prodáš za padesát nebo šedesát ran.”

“Ne. Effendi, jen žádnou baštonádu. Vypros na mudirovi, aby mi těch pět set slevil a pak vám povím všechno, co o seribě Aliab znám.”

“Však toho mnoho nevíš.”

“Že nevím? Všechno vím, všechno. Vždyť jsem tam byl.” “Proč? Při jaké příležitosti?”

“To ti mohu říct jen tehdy, slíbíš-li, že se za mne u mudira přimluvíš. A pak mně to nesmí uškodit, co ti o seribě povím.” “Takový slib ti ovšem mohu dát, ale, bude-li mít má přímluva úspěch, je velmi pochybné.”

“Já nepochybuji. Slyšel jsem, co bylo o tobě vypravováno a vím, kterak o tobě mudir smýšlí. Líbíš se mu tak velice, že tvá přímluva jistě dosáhne úspěchu.”

“Myslím, že se mýlíš, ale přesto za tebe slůvko ztratím.

Upozorňuji tě však, že se nedám oklamat. Myslíš-li, že mne omámíš nejapným žvaněním a tím se zbavíš baštonády, mýlíš se ohromně. Co tedy znáš o seribě Aliab?”

“Patří Ibn Aslovi.”

“To jsem již uhodl také, aniž jsem viděl dopis. To, nač se tě budu ptát, ti nebude, jak jsem již slíbil, na škodu. Proto se přiznej bez průtahů. Provozoval jsi honbu na otroky s tím chlapem?”

“Ano, effendi. To však je třeba mudirovi zamlčet,”

“Nedoufám, že bych mohl tento předmět pominout mlčením, ale mohu ti slíbit, že ti to nepřitíží. Mohu se ostatně vmyslit do tvého postavení. Jako moslim jsi považoval otrokářství za věc dovolenou a jeho zákaz za jakýsi útok na starodávné a dávno vžité právo.”

“Ano, effendi. Tak tomu vskutku je. Pomysli, že my, Bakvarové, a také jiní kmenové beduínšti, žijeme jen z výtěžku svých stád a že jediná nákaza, která v dobytku vypukne, z nás činí žebráky a hladovce. V takovém případě nám zbývá již jen obchod otroky, jenž nám zajišťuje, že nezemřeme hladem, dokud naše stáda nevzrostou.”

“Co jste podnikali, byla-li nouze ve stanech?”

“Dali jsme otrokářům své bojovníky na výpravu a počítali jsme za každého lapeného černocha pevně stanovenou odměnu, která nám byla vyplácena v otrocích, lacino počítaných, které jsme pak prodali za vyšší cenu. Měli jsme z toho zisk, jenž nám byl vhod v dobách nouze.”

“Ale nepropůjčil jsi jen bojovníky, nýbrž jsi se zúčastnil sám také těchto gasuah?” “Tak je. Plavili jsme se do seriby Aliab, odkud jsme pak pořádali výpravy.”

“Kdo je velitelem, není-li tam Ibn Asi?”

“Muž, z ben Ifram. Výstřelem z ručnice mu bylo rozdrcené koleno, takže mu pak ztuhlo a nemůže nohu ohýbat.

Proto se nezúčastňuje výprav, poněvadž však umí udržet pořádek, zná krajinu široko daleko a Ibn Asl se na něho může spolehnout, svěřil mu velení v seribě.”

“Dobře. Zatím vím dost. Může se však přihodit, že tě později požádám o další zprávy.”

“Později? Doufám, že mne mudir na tvou přímluvu propustí na svobodu, abych se mohl vrátit k svému kmeni.” “Doufám rovněž, ale nevím. Za to však víš ty, co chceme od tebe. Je možné, že zde již Ibn Asi není, a v tom případě se vypravím za ním. Patrně zamíří do své seriby a poněvadž ji velmi dobře znáš, vezmeme tě na výpravu jako průvodce.” “Chraň mne toho Alláh. Co by si naší lidé pomyslili, kdybych byl mimo stany několik měsíců? A já abych vám byl průvodcem proti Ibn Aslovi, jenž je mým přítelem?”

“Zvláštní věc. Se zákony se spřátelit nemůžeš, ale darebákovi přátelství zachováváš. Ostatně se o tvé rozpaky starat nebudu. Nemluvím o tom záměru, že bych se již jeho provedením zabýval, nýbrž jen proto, že není nemožný. Pomlč tedy a vyčkej klidně co bude dále.”

“Klidně,” vzdychl si. “Ano, ty můžeš být klidný, ale já -!”

Měl pravdu. Jeho sděleni bylo pro mne důležité, neboť jsem aspoň věděl, ke je možné Ibn Asla hledat a nalézt. Především jsem ovšem doufal, že ho zastihnu ještě ve Fašodě.

Asi za tři hodiny se Hafid Sichar vracel s nákladem.

Přinesl oděv, zbraně, dvě pečená kuřata, různá jiná masa, kukuřičně koláče, opékanou rýžovou kaši pilafovou, a láhev raki. Pojedli jsme dosyta všichni čtyři a také náš zajatec obdržel slušný díl. Právě jako za jízdy tak i zde jsem mezi námi a jím nečinil v jídle a pití rozdíl - jen svobody měl méně.

Čas ovšem nelenošil jako my. Než jsme pojedli, minula již čtvrtá hodina odpoledne. Hodinu cesty jsme měli k Nilu, brzy po šesté nastával večer. Proto jsme vykonali všechny přípravy, abychom svůj útulek mohli opustit. Z dobrého důvodu jsem se uchýlil do háje, tušil jsem však nyní, že nadarmo a že mně ani útulek u mudira již bezpečnost neposkytne.

Po páté hodině odpoledne jsme nastoupili pochod. Byl jsem již přestrojený a vyhlížel jsem v přineseném oděvu, maje staré zbraně, sluncem opálenou tvář i zčernalé ruce, jako pravý askari otrokářů. Ovšem - tvář jsem si změnit nemohl. Hafidovi Sicharovi označil mudir přesně místo na břehu, kde nás měli očekávat dva sluhové. Zároveň mě dal vzkázat, abych se měl před sangagem Arnautů velmi na pozoru, protože prý je velmi podezíravý. Samé roztomilosti.

Dopis ze seriby jsem pozorně pročetl a nabyl jsem přesvědčení, že byl psaný v seribě Aliab tím Iframem. Zapečetěný nebyl, nýbrž slepený jen moučným těstem, takže bylo snadné jej rozevřít a zase zalepit.

Bylo již šero, než jsme dorazili ke břehu. Sluhové čekali, a starší z nich se ujal velbloudů a oslů, odvedl je, kdežto mladší snesl sedlové brašny do člunu a plavil se s námi do města. Rozumí se, že zraněný dželabi, dosud s ovázanou hlavou, byl stále s námi.

Vystoupivše na břeh, byli jsme vedení sluhou především ke kasárnám, kde mně ukázal příbytek Arnautův. Pak byli moji soudruzi zavedeni do příbytku mudirova. Má úloha, kterou jsem si nepředstavoval příliš lehkou, začala.

Pokud jsem v temnu mohl rozeznat, měla budova jen přízemí a dvě malá, úzká, střílnám podobná okénka, mezi nimiž byly nízké a úzké dveře, zevně pobité železným plechem. Zámek v nich nebyl. Nahmatal jsem jen konec malé páky, vybíhající ze dveří asi na dva palce. Patrně se tlakem na tu páku zvedala záklopka na vnitřní straně dveří.

Pokusil jsem se o to a cítil, že se uvnitř záklopka zvedla, avšak dveře se přece neotevřely, jsouce asi zastrčeny závorou. Zaklepal jsem a zakrátko jsem slyšel kročeje. Kdosi stanul za dveřmi a tázal se:

“Kdo je venku?”

“Posel od Bar el džebel k sangagovi.” “Přijď později. Sangag zde není.”

“Dobrá. Vpusť mne. Vyčkám na jeho návrat.” Nastalo ticho. Muž asi přemýšlel, pak se ozval: “Počkej. Zeptám se.”

Jeho kroky zaduněly a ztichly v dálce. Za chvíli jsem zaslechl nové kroky a jiný hlas se tázal: “Je tvé poselství tak naléhavé?”

“Nesmírně. Mám dopis.”

“Tedy sem s ním. Touto střílnou.”

“Nemohu. Mám přísný rozkaz. Dopis smím vložit jen do rukou Ibn Muleje, sangaga Arnautů.” “Pustím tě tedy.”

Železná závora zaskřípěla, pak se dveře pootevřely.

Spatřil jsem úzkou předsíň, mdle osvětlenou olejovým kahancem, jejž držel v ruce muž, který mně otevíral. Byl oděný známým krojem Arnautů, byl vyzbrojený bambitkami, jataganem a zakřivenou šavlí.

Ze zlomyslné, téměř zvířecí tváře blýskala pátravě dvě malá, tmavá očka, nijak líbezné nálady. Muž mne oslovil hrubě a mrzutě: -

“Přibelhej se blíž! Proč přicházíš až v noci?”

“Nikdo nemůže přijít dříve, až když přichází. Jsem povinen pustit se dále ještě tuto noc a mimo to bylo mé přikázáno, abych dopis odevzdal bez průtahů, kdykoliv, třeba v noci.”

“Poslyš, muži. Užíváš velmi stručného a úsečného přízvuku. Jsem Arnautem a můj jatagan nezrezavěl dosud v opasku. Rozumíš? - Za mnou.”

Vešel jsem, a velkopanský Arnaut zamkl dveře závorou.

Chudák. Dříve než by vytasil jatagan, byl bych mu rozbil desetkrát hlavu.

Po stěnách byly rozvěšené napravo i nalevo ručnice, čímž tato síň získávala vzezření jakési strážnice. Proti vchodu byly druhé dveře, jimiž jsem vešel do větší světnice.

Z jejíhož stropu visel několikaramenný hliněný svícen s rozšířenými, olejem naplněnými žlábky. Olej bídně ozařoval světnici a silně čadil.

V každé zdi byly dveře, tedy čtvery, okna tu však nebyly. Pod svícnem byla prostřená rákosová rohož, na níž se váleli čtyři divoce vyhlížející chlapi, kteří na mne velmi nepříjemně a zvědavě pohlíželi. Vrhali kostkami. Můj průvodce se posadil k nim, aby pokračoval v přerušeném karbanu, při čemž se na mne osopil:

“Počkáš zde, až přijde velitel, ale mlč a nevyrušuj nás.” Pomyslil si, že mne jeho slova nijak nerozradostnila.

Byl jsem v pelechu, do něhož se patrně slézali na poradu moji úhlavní nepřátelé, za dveřmi pobitými železem a

střeženými pěti chlapy, patřícími k nejdivější a nejnevázanější soldatesce, proti nimž žoldáci z třicetileté války byli beránky.

Vyzbrojený jsem byl bídnými zbraněmi, takže jsem v povážlivých okamžicích mohl spoléhat jen na svou sílu a obratnost. Mé zbraně, oděv, hodinky - zkrátka celý můj majetek vzal do opatrování ben Nil.

Že byli Arnauti příšernými surovci, bylo slyšet z každého slova, které vypustili z úst. Jejich kletby nelze přetlumočit a při každém vrhu činili povyk, rozčilovali se, vyhrožovali si, takže jsem myslel, že ponechají rozhodnutí jataganům a bambitkám. Mne si nikdo nevšímal.

Čas míjel. Uplynula čtvrt i půlhodina, pak druhá, třetí, několikátá. Nemaje hodinky, nevěděl jsem, jak je pozdě, avšak vězel jsem v této díře jistě tři hodiny, než bylo hřmotně zabušeno na dveře.

“Sangag,” pravil Arnaut, jenž mne přivedl. Vstal a chvátal, aby otevřel a také ostatní karbaníci se zvedli, zanechavše kostky i vrhací číšky na zemi. Sangag tedy směl vidět, čím si ukracovali nudu na stráži.

Závora zaskřípěla, dveře vrzly, bouchly, a závora znovu zaskřípěla. Pak bylo slyšet tlumený hovor. Poddůstojník oznamoval majorovi můj příchod, pak vešli, sangag napřed.

Na světě jsou různé lidské tváře a některá z nich se vyznačuje přímo zvířecím typem v ohromující podobě. Obyčejně mívá takový zrůdník také pudy a vlastnosti zvířete, jemuž se tváří podobá. Pohlédnul jsem na sangaga a viděl jsem bezděky býka, který se bez příčiny rozzuřil a právě útočně postoupil s přikloněnými rohy, blýskaje potměšile očima. Sangag mi věnoval jen úsečný pohled a velel:

“Pojď.”

Šel přímo k protějším dveřím, které mu poddůstojník rozevřel. Byl jsem mu v patách a vkročil jsem do - tmy. Sangag otevřel jiné dveře, napravo, z nichž se dral paprsek světla a zvolal hřmotně dovnitř:

“Holá! Pozor! Když jsem přicházel ke dveřím, zpozoroval jsem, že jakýsi chlap stál před vchodem a naslouchal. Přelezte přes zadní zeď, obejděte budovu ve dvou odděleních napravo i nalevo a sejděte se u vchodu. Zmizel, když mne spatřil přicházet. Kdyby se však vrátil, chopte se ho a přiveďte ke mně.”

Pak se obrátil nalevo a otevřel dveře osvětlené světnice, která byla patrně jeho selamlikem. Podle tří stěn se táhly poduškové pohovky, uprostřed ležel koberec, na němž stanul. Obrátil se k mně a tázal se:

“Máš pro mne dopis?”

“Jsi-li Ibn Mulej, sangag Arnautů, tedy mám.” “Dobře. Jsem jím. Od koho?”

“Od čauše ben Iframa.” “Sem s ním.”

Přijal dopis, aniž se naň podíval, pohlížel na mne zkoumavě a tázal se: “Jmenuješ se?”

“Iskander Pátráš.”

Zvolil jsem úmyslně řecké jméno, poněvadž má tvář prozrazovala evropský původ. Mezi vojáky v Súdánu, vládními i otrokářskými, se tehdy potulovalo dost poběhlíků, zvláště z Levanty.

“Řek?” pravil. “Odkud?”

“Jako syn řeckých rodičů jsem se narodil v Kahiře.” “Křesťan?”

“Ano.”

“Je mi to lhostejné. Čím jsi zaměstnán v seribě Aliab?”

“Jsem tlumočník. Žil jsem mnoho let mezi negry a rozumím jejich nářečím.”

“Hm. To vynáší peníze, aniž čicháš k prachu,” řekl opovržlivě. “Uvidíme, co mi vlastně vzkazuje ben Ifram.”

Teprve nyní pohlédl na dopis, při čemž mi srdce zabušilo, neboť světnice byla dobře osvětlena. Kdyby zpozoroval, že dopis byl již otevřený, mohl jsem očekávat výbuch vzteku. Na štěstí jeho zvědavost převyšovala uvážlivost.

Roztrhl obálku. Četl, ode mne odvrácený, uschoval dopis v kapse, obrátil se ke mně a tázal se: “Obsah dopisu je ti znám?”

“Caus se mi o něm nezmínil.”

“Ale víš přece, kdo jej má dostat?” “Ty.”

“Ano, ale abych jej odevzdal Ibn Aslovi, tvému pánu. Caus asi k tobě nemá mnoho důvěry, zamlčel-li ti, oč v dopise jde.”

“Kdyby tomu tak bylo, nebyl by mne s ním poslal do Fašody.” “Um. Jistě tě však považuje za mluvku. Jak jsi vykonal cestu?”

“Až do jezera No v malém člunu. Tam jsem zastihl nokver z Diakinu, který plul do Chartumu a přijal mne na palubu.” “Kdy jsi připlul do Fašody?”

“Krátce po západu slunce.”

“To je divné. Byl jsem přece na břehu, ale nokver jsem nezpozoroval.”

“Nechtěli mne sem vpustit,” vpadl jsem mu rychle do řeči, abych ho od jeho nebezpečné myšlenky odvrátil. “Čekal jsem na tebe tři hodiny.”

“Máš tedy asi hlad. Dostaneš večeři a pak mi budeš vyprávět o seribě.”

Vyšel a pokynul mně, abych se posadil. Kéž by mně raději pokynul, abych odešel. Věděl jsem dost. Přesvědčil jsem se, že sangag seribu zná, že zná i starého čauše, a nebylo pochybnosti, že má styky s Ibn Aslem. Ale mohl či směl jsem odejít? Bez jeho svolení asi nebylo možné z domu vyváznout. Nezbylo mi, než ponechat šťastné náhodě, co bude dále. Jeho poslední slova ve mně ovšem vyvolala dojem, který člověka nutí, aby se poškrábal za uchem. “Dostanu jídlo a při tom budu vyprávět o seribě.” Nuže, z jídla jsem neměl strach. Tomu přání jsem mohl vyhovět jakž takž, ale vyprávění. Co jsem mohl vyprávět o seribě?

Bakvarský šejk mně ji chtěl popisovat. Proč jsem mu v tom zabraňoval? Ale to by mně ostatně také nestačilo. Tento Arnaut mi mohl dát sto otázek, k jejichž zodpovídání byly třeba vlastní zkušenosti.

Sangag se vrátil záhy, dýmaje z dýmky. Za ním kráčel Arnaut, nesa na dřevěné desce ohromnou kost, na níž visely masité cáry, zbytky hovězí kýty. Vyhlíželo to, jako by se o tuto kost rvala celá smečka psů. Muž položil desku zrovna doprostřed koberce a šel po svém. Sangag poručil úsečně:

“Posaď se pusť se do toho!”

Pokud šlo o usednuti, neviděl jsem, proč bych mu nevyhověl, ale druhou část rozkazu nebylo tak snadné vykonat. Přes to jsem se o to pokusil. Prohlížel jsem kost ze všech stran, abych vypátral, kde zůstala nějaká šlacha, ještě obalená masem, a již se mne Arnaut tázal:

“Jak dlouho jsi již na seribě?”

“Dva roky,” odpovídal jsem, namáhaje se vší silou, abych některé stravitelné sousto odloučil od kosti. “Kdo tě přijal do služby?”

“Ibn Asi v přístavišti Omm Ošrin. - Amr el Makašef, bakvarský šejk, mne tehdy vřele doporučil.”

“Ten? - Ah. To by mluvilo v tvůj prospěch, neboť šejk je velmi spolehlivý náš spojenec. A jak se daří čaušovi.” “Nevalně. Stará jizva na noze se mu provalila. Nemůže se již ani belhat.”

“Alláh, Nezbývá mu tedy, než zcepenět. Co jste dělali za dlouhé nepřítomnosti Ibn Asla v poslední době?” “Asakerové cvičili, nebyl jsem však doma.”

“Nebyl? Jako tlumočník bys měl být v seribě. Kde jsi se potloukal?”

“Byl jsem nahoře proti proudu u černého obyvatelstva Rolu a Šurů, abych připravoval lov a také jsem měl znamenité úspěchy. Caus mně přidělil nyní zase podobnou úlohu.”

“Nyní? Kam tě vyslal?” “K Takalům.”

“To je právě zcela opačný směr. Dostáváme od nich otroky dvakrát do roka. Věříš, že pronikneš k těm lidem?”

“Zdali si věřím? Byl jsem tam již několikrát. Mek mne zná a přeje mi a jeho důvěrník, jehož zajisté také znáš - myslím totiž šedida - se mnou mluvil dokonce o přátelství.”

“Jakže? Znáš také šedida, siláka a jsi s ním spřátelen? Pak jsi ovšem pro nás mužem potřebným. Jak dlouho pobudeš ve Fašodě?”

“Nesmím se zdržet již ani hodinu, neboť nokver, s nímž se chci plavit až k ostrovu Metariech, zvedne kotvy ještě před půlnocí.”

“Jez tedy rychle, abys nezmeškal. Měj se však za plavby po proudu na pozoru před lodí reise effendina a zvláště se pilně střež ďaura, cizího effendiho, který se potlouká někde mezi Fašodou a Chartumem a slídí po nás.”

“Ďaur? Jsem rovněž křesťanem a nemám tedy důvod, abych se mu vyhýbal.”

“Máš mnoho důvodů, všechny důvody. Je spojencem reise effendina a jak se zdá, slídí jen po našich zájmech. Neslyšel-li jsi o něm dosud, nezbývá mi, než abych ti o něm pověděl několik slov.”

Nad tímto obratem v hovoru jsem se zaradoval. Místo abych bavil Arnauta, bavil on mne. Podařilo se mi získat jeho důvěru. Dosáhl jsem i toho, že mne pobízel k rychlejšímu jídlu a k odchodu, abych odplutí nokveru nezmeškal. Chtěl mi vyprávět sám, takže jsem byl zbavený nebezpečné povinnosti vypravovatelské a nemohl se mne tedy vyptávat na věci, o nichž jsem neměl potuchy.

Mohlo se mi dařit lépe? Nemohlo. Až do té chvíle mě štěstí bylo příznivé - a náhle se ke mně obrátilo zády.

Přede dveřmi se totiž rozlehl děsný povyk. Mnoho různých hlasů volalo. Dveře se otvíraly a zavíraly; pak k nám vrazil Arnaut a vojensky hlásil:

“Pane, už ho máme, toho, který venku naslouchal.” “Sem s ním! Dovnitř!” poručil sangag.

“Právě když jsme ho chytili, přicházel svatý muž se svým přítelem. Chtěli k tobě a myslím, že vetřelce znají.”

Odešel. Zmocnila se mne zlá předtucha. Svatý muž? Hm. A kdože byl onen vetřelec? Snad ne ben Nil? Bylo možné, že měl o mne starost, když jsem se nevracel tak dlouho a vyšel na zvědy - -

Dveře se rozevřely a sveřepá smečka Arnautů sem vlekla toho vetřelce - - ben Nila, ubožáka.

Povstal jsem a vkročil do kouta, kde jsem nemohl být hned zpozorován ve stínu, jejž vrhaly dveře. Pět mužů drželo ben Nila, osm - deset - kráčelo za nimi a pak se objevil - mokkadem svaté kadiriny a muzabir.

Oba nám dosud marně ukládali o život. Nyní nás dopadli a naše záležitost se octla v mrtvém bodě. Co se stane? Ben Nil přes všechnu svou pružnost se nemohl Arnautům vyrvat. Zápasil s pěti lidmi, kdežto deset ostatních, pak mokkadema, muzabira a sangaga, tedy třináct osob jsem měl vzít na sebe, abychom vyvázli? Venku a v druhých místnostech byli jistě také Arnauti. A ke všemu tomu několikeré železné dveře, neupotřebitelnost mých zbraní a neznalost domu.

V jediném okamžiku jsem uvážil všechny tyto okolnosti. A rozhodl jsem se již, co učiním.

“Kdo jsi, pse?” osopil se sangag na ben Nila. “Proč se potloukáš a plížíš kolem mého domu?”

Hoch mne dosud neviděl. Snad se domníval, že se vytočí z rozpaků obyčejnou výmluvou, neboť se ozval: “Pane. Jsem dalek všeho zlého úmyslu. Jsem plavcem na lodi, která zde večer přistála - -”

“Lež, lež,” přerušil ho hbitě mokkadem. “Nevěř mu, sangagu! Známe ho.” “Tak? Nuže, povězte, kým a čím je.”

“Pane, jak je nadšené mé srdce a kterak užasneš nad naší zprávou. Zajali jsme přítele a druha našeho nejurputnějšího nepřítele, jehož nechť Alláh zatratí na věky věků.”

“Jakého nepřítele?”

“Effendiho. Franka a ďaura. Tento mladý člověk je ben Nil, o němž jsme ti vyprávěli, ben Nil, průvodce effendiho. Kde je jeden, tam je i druhý a poněvadž jsme chytili ben Nila, lze bezpečně soudit, že jeho velitel není daleko. Patrně je také ve Fašodě!”

“Ben Nil - tento zde?” zvolal sangag v pochybnostech.

“Ano, ano, nemýlíme se. Známe ho dobře. Dej ho mrskat, dej ho tlouct. Uvidíš, že poví, kde je jeho pán.” “To není třeba,” pravil jsem a vystoupil jsem z kouta.

“Mohu vám to říct nejlépe sám, zde jsem.”

Dojem, jejž má slova vyvolala, byl zcela jiný, než jsem očekával. Chtěl jsem se vzdát bez obrany, ježto jsem ji považoval za bezúčelnou a nesmyslnou, při čemž jsem pomýšlel na pozdější lepší výhody. Myslel jsem, že se na mne hned vrhnou, ale přihodilo se jinak.

“Effendi, effendi,” zařval zděšeně muzabir. “On je mezi námi. Chraňte nás sborové andělští. Alláh. Alláh.”

Mužové - co jich zde bylo - stáli jako sochy. Nikdo z nich neučinil jediný pohyb, aby mne zadržel. Použil jsem toho. Skokem jsem byl u ben Nila, srazil jsem dvěma Arnautům hlavy dohromady, odstrčil druhé dva, porazil pátého a popadnuv ben Nila, mrštil jsem jím ze dveří, takže se Arnauti rozlétli napravo i nalevo. Proraziv si jimi cestu, hnal jsem se za ben Nilem a vyrazil ze světnice. Pak teprve ztrnulost všech minula.

“Ven, za nimi,” řval sangag zhluboka. “Zadržte uprchlíky!”

Na neštěstí uklouzl ben Nil přede dveřmi a nezvedl se dosud. Klopýtl jsem přes něho, a v tom se dveře proti mně rozevřely a zasáhly mne do hlavy. Arnauti se řítili dovnitř dvěma proudy, zpředu i zezadu. Dveře mne udeřily do temene. Před očima se mi zajiskřilo, cítil jsem, že jsem byl popaden, rval jsem se s třemi, pěti, deseti, dvaceti chlapy, bil jsem napravo i nalevo, dopředu i dozadu, skákal přes padlé - marně. Byl jsem sevřený, zdolán a pak vlečen do selamliku sangagova, kde mne spoutali.

Celý výjev nelze podrobně vylíčit. Krev se mi vařila v žilách rozčilením, ben Nil byl polomrtvý námahou, Arnauti udýchaní.

Sangag jich několik odstrčil, prodral se jimi, takže stanul proti nám, poškubával oběma rukama kníry vysoko do vzduchu a konečně výsměšně zvolal:

“Jaký to pamětihodný den. Jaká šťastná chvíle. Jaké překvapení. Slyšely dobře mé uši? Zajisté, neboť tento muž by se nepokoušel o útěk, kdyby nebyl tím, za koho byl označen.”

“Nesmysl,” pravil jsem. “Vždyť jsem doznal z dobré vůle, kdo jsem.”

“Tedy přece. Jaká drzost, jaká nestydatost, doznávat to. Zvedněte je a postavte ke zdi. Rád bych si je důkladně prohlédl.”

Arnauti rozkazu vyhověli. Postavili nás ke zdi jako loutky, sangag se postavil před nás a vypočítával rychle všechno, co o nás dosud slyšel, jako by se tím chtěl k pomstě popohnat ostruhou. Pak vybuchl:

“A co se ti ještě u mne zachtělo? Byl bys přece nepřišel, kdybys neměl zvláštní úmysl.” “Zajisté bych nepřišel.”

“Odpověz tedy. Co jsi chtěl proti mně podniknout?” “To ti snad povím později.”

Sangag se obrátil na mokkadema a muzabira.

“Tento nejproklatější ze všech ďaurů,” zahromoval, “je horší a nebezpečnější, než jste mi ho vylíčili. Považte. Přišel ke mně a jmenoval se Iskanderem Patrasem, tlumočníkem ze seriby Aliab. Přinesl mi dopis, jejž asi napsal sám a táži se vás tudíž, jaký úmysl při tom mohl mít?”

“Zajisté zlý a zatracení hodný,” odpověděl mokkadem. “Nechce-li se přiznat, dej ho mrskat.”

“To také učiním a to hned.”

“A pak nám ho vydáš. Dovedeme ho k Ibn Aslovi, kde ho stihne osud, který mu byl již několikrát připověděn.” “Není třeba, majore, dát mně bičovat,” řekl jsem. “Slyšel jsi přece, že ti chci říct, proč jsem přišel. Přišel jsem, abych ti dal výstrahu.”

“Před kým?”

“Před Ibn Aslem a jeho lidmi.”

“To je podařená výstraha,” zasmál se potupně. “Blázníš?”

“Leda ty sám. Věz, že sám mudír, Ali effendi, Abu hamsa miách mne k tobě poslal.” “Ten? Lžeš.”

“Taž se ben Nila, mého průvodce. Byli jsme ubytovaní u mudira dnes večer, a mudir mne k tobě vyslal, abych s tebou pohovořil o Ibn Aslovi.”

Viděl jsem, že se poděsil, neboť barva v jeho tváři se změnila.

“Pse. Mluv pravdu,” rozkřikl se na ben Nila. “Kde jste ubytováni?” “U mudira,” pravil jinoch.

“Mluvil o mně?”

“Mluvil, jak ti právě effendi řekl.” “Smluvili jste se a lžete.”

“Mysli si, co chceš,” pravil jsem, “ale doplním ti v krátkosti řadu svých činů, které jsi právě vypočítával. Zvěděl jsi patrně z úst Ibn Asla, že vyslal Amra el Makašef, šejka bakvarského do pouště, aby dal výstrahu Takalům přede mnou. Zajal jsem toho šejka a přivedl ho do Fašody, kde jsem ho odevzdal mudirovi. To se stalo, dřív než jsem přišel k tobě. Šejk je v žaláři a bude mu vyplaceno pět set, jestliže se mu totiž nepřihodí hůř.”

“Muži. Ty jsi nám již natropil škod. Nejraději bych tě rozdrtil.”

“Toho zanecháš, neboť nevrátím-li se do půlnoci k mudirovi, budeš zatčen a uvězněn. Spolehni se na má slova!” “Nevěř mu. Lže, aby se zachránil,” napomínal mokkadem.

“Dozvím se v několika minutách, co je na věci pravdy,” pravil sangag a vyšel. Vrátiv se za chvíli, popadl mokkadema a muzabira a vlekl je do nejvzdálenějšího kouta, kde hovořili šeptem velice živě. Trvalo hodnou chvíli, než přišel do

světnice Arnaut, jehož tam prve nebylo. “Nuže?” tázal se ho sangag.

“Šejk Bakvarů visí na řetězích v žaláři a má dvojnásobnou stráž. Viděl jsem ho!” ohlašoval muž. “Položte zajatce na zem a táhněte všichni ke všemďáblům,” poručil sangag.

Arnauti nás položili a hrnuli se ze světnice. Mokkadem, muzabir a sangag stáli v koutě a hovořili. Nemohli jsme jim rozumět, ale viděli jsme jejich živé posunky. Konečně odešel mokkadem s muzabirem a sangag přistoupil k nám a pravil: “Tento úklad jsi vymyslel velice jemně, ale nepomůže ti. Neuzříme se již nikdy. Šejtan vás sežer, vy psi.”

A odešel. Leželi jsme v selamliku sami. Co jsem mohl učiniti? Vyčítat ben Nilovi, že se odhodlal provést hloupost, protože ho poháněla starost o mně? Toho jsem byl dalek a také by to nezměnilo nic na věci. Ostatně spustil sám velmi stísněně:

“Effendi, dopustil jsem se neprozřetelnosti, kterou mně nemůžeš prominout. Vylij svůj hněv na mou hlavu. Bude mě to milejší, než tvá zamlklost, která mou duši zabijí.”

“Nehněvám se,” pravil jsem. “Způsobil jsi škodu jen sobě, nikoli mně.”

“Ne - ne. I tobě. Kdybych nepřišel, byl bys na svobodě a mohl ses vrátit k mudirovi.” “Mýlíš se. Byli by mne poznali i kdybys nepřišel.”

“Ale sám jsi mohl snáze uprchnout.”

“Ztěžka. Jak se okolnosti utvářely, nebyl útěk s tebou o nic těžší, než kdybych byl sám.”

“Jestliže je to vskutku tvůj náhled, jsem trochu klidnější, aspoň pokud se tvého hněvu týče, nikoliv však, pokud jde o náš další osud. Nemůžeme doufat, že bychom ušli těmto lidem, kteří proti nám planou smrtelnou záští.”

“Mám dosud naději a nemám chuť, abych se jí vzdával. Byl jsem již v mnohem horším postavení, aniž jsem pozbyl odvahu a ty sám - jen si vzpomeň. - Vězel jsi opuštěný ve studnici u Siutu, kde bylo mnohem méně naděje na vyváznutí. Jsem přesvědčený, že se nám ve Fašodě nepřihodí nic. Budeme snad dopraveni tam, kde je Ibn Asi a toho třeba vyčkat. Jsem rád, že nemám u sebe zbraně. Vzali by mně zde všechno a útěk by byl těžší. Kde máš ty své věci?” “Neměl jsem u sebe nic. Ručnici a bambitky jsem nechal u mudira a poněvadž se nesměl o mém pátrání dovědět a chtěl jsem se vytratit zcela nepozorovaně, vzal jsem jen nůž, který mně zde odňali.”

Vešli čtyři Arnauti, kteří přinesli dlouhé rohože, houně a provazy. Dali nám do úst roubíky, pak nám zavázali oči a zabalili do houní a rohoží, čímž z nás utvořili balíky, které pak vyzvedli a odnášeli. Hlavy nám vyčuhovaly z houní, takže jsme netrpěli nedostatkem vzduchu.

Kam nás nesli, jsme nevěděli, cítili jsme jen, že s námi překračovali nějaké hromady, louže a jámy. Trvalo dlouhou dobu, než jsme uslyšeli šplíchání vody. Pak jsme byli položeni na něco tvrdého.

“A pryč. Rychle a pozorně,” velel kdosi.

Nastalo vrzání vesel a šplíchání vody - leželi jsme tedy na dně člunu. Jinak bylo ticho, občas jen přerývané tlumenými povely, jimž jsme nerozuměli. Později, když už asi byla Fašoda za námi, hovořilo se v člunu hlasitěji, nikoliv však o tom, kam plavba směřuje a co se přihodí.

Rozeznával jsem úsečné povely, týkající se veslování a kormidlování.

Čas míjel zdlouhavě. Bylo nemožné rozeznat, kolik hodin jsme pluli. Konečně, když jsme někam přirazili, zdálo se mi, jako bych ležel v člunu celý den.

“Kdo zde?” volal jakýs hlas shora.

“Lidé sangagovi,” odpovídal kdosi v člunu. “Je zde Ibn Asi?” “Není. Ale vystupte na loď!”

A zase minula dlouhá chvíle, zatím co nad námi tiše hovořili. Dosud jsem ničemu nerozuměl, avšak jakési zvuky radostného překvapení se mísily v šepot. Pak jsme byli přivázaní k lanu a vytahovaní. Kdosi nás uchopil, mrštil námi nešetrně na palubu a pak jsme byli vybalení z houní.

O něco později nám vyňali z úst roubíky a sňali pásky s očí. Viděl jsem, že jsme na palubě jakési lodi. Bylo tu asi dvacet mužů, a poněvadž měsíc jasné svítil, mohl jsem rozeznávat jejich tváře.

Neplavili se tedy s námi celý den, ani celou noc, neboť do jitřenky bylo ještě daleko. Divem ovšem nebylo, že mi připadalo veslování tak dlouhé, když jsem ležel bez pohybu se zavázanýma očima.

Nejblíže stál břichatý Turek, Murad Nassir, jenž mne vzal v Káhiře za průvodce na cestu, soudě, že se stanu “tichým” společníkem jeho otrokářské firmy. Pohlédnul jsem mu do tváře a připamatoval jsem si jeho slova na rozloučenou v Korosku. Obsahovala pohrůžku, než přesto vše jsem nepociťoval strach z tlusťoučkého Osmanliho.

Spíš jsem se obával jeho společníků, kteří měli více energie a byli mnohem nebezpečnější. Hovořil s chlapem, jenž asi velel arnautské rotě, která nás do člunů zavlékla a pak dopravila na loď. Slyšel jsem zřetelně jeho dotaz:

“A kde je mokkadem Abd el Barák a kde muzabir? Proč nepřišli s vámi?”

“Opustili Fašodu po souši, aby se vypravili před ostatními k Dinkům, k nimž také chvátal před nimi Ibn Asi. Chtěli ho překvapit zprávou o zajetí těchto dvou.”

“Oh. Hloupý nápad. Nejspíš kejklířův. Jistě se s Ibn Aslem minou, neboť ho očekávám již co chvíli s Dinky. Přijde-li dřív než oni, nezbude nám, než na ně čekat a tím znovu zmaříme mnoho drahocenného času.”

Tato řeč dokazovala, že Murad Nassir nevynikal zvláštním důvtipem. Ačkoli jsem byl zajatý a spoutaný, bylo od něho hloupé, že v mé přítomnosti hovořil o odchodu Ibn Asla k Dinkům za účelem verbování. Otrokář byl asi k tomu verbováni donucený, protože jsme mu všecky asakery zajali.

Turek domluvil, obrátil se ke mně a tázal se jízlivě:

“Znáš mne ještě, ďaure? Dosahuje tvá paměť tak daleko, abys věděl, kdo jsem?” A poněvadž jsem neodpověděl, pokračoval:

“Vzpomeň si na Korosko a na slova, která jsem tam pronesl.” Poněvadž jsem ani teď neodpovídal, doložil:

“Pohrozil jsem ti tehdy, že té rozdrtím, setkáme-li se ještě někdy. Ejhle, zde je naše setkání. Připrav se na smrt. Jsi ztracený, nic ti již nepomůže a marně bys od nás očekával milosrdenství.”

Snad si myslel, že mu odpovím. Poněvadž jsem stále mlčel, kopl mne a osopil se: “Otevřeš ústa nebo ne, ropucho? Oněměl jsi strachem a hrůzou?”

Zasmál jsem se.

“Strachem já?” zvolal jsem. “Můj milý tlouštíku, tebe by se nestrachovalo ani saranče. Snad umíš pohltit hroudu pilafu i s neoškubaným ovčím ocasem, ale mne přece nepohltíš.”

“Vysmíváš se? Za to budou tvá muka zdvojnásobená.”

“Ale, dej pokoj. Hleď, směje se ti i poslední plavčík. Rozhlédni se. Znáš mne již z Alžíru a víš tedy, že tvá nabubřelost na mne nemůže působit. Polož se raději na ucho a vyspi se!”

Kopl mne znovu rozlícený a křičel:

“To ti bude proklatě připomenuto. Vím, že jsi se již dozvěděl, jaká muka jsou ti přisouzená, ale budou ještě děsnější, než si můžeš představit. Nedůvěřuj si, že nám i tentokrát ujdeš. Budu tě střežit sám a nepustím tě s očí, dokud se Ibn Asi nevrátí. Zvedněte ty psy a za mnou.”

Šel na příď a lodníci nás nesli za nim. Murad Nassir otevřel dveře jakéhosi dvojitého přístěnku - neboť druhé dveře jsem viděl hned vedle - a vešel do místnosti, kde byl patrně ubytovaný. Pak prohlédl pečlivě naši vazbu, posvítil si olejovým kahanem, jenž uvnitř visel na drátě.

Přesvědčil se, že jsme dobře spoutaní a že mu nemůžeme uniknout, udělil rozkazy, týkající se našeho vězení a

stravování. Prostor, v němž nás umístili, neměl dřevěné stěny, jen zpředu, jinak byl vlastně trvanlivým stanem-na zimu i na léto, což je v tropické šířce totéž. Do přídě byla zaražené silné tyče, spojené příčkami a přes ně a nad ně navěšené rohože a režná plátna. Takto byl pořízen přístřešek proti slunci i větru a rozdělen rohoží ve dva oddíly. Přední stěna sestávala z kusu dřevěného pažení, všechno ostatní bylo plátno, v němž byly dva vchody.

Byli jsme v pravém oddílu a zanedlouho jsme věděli, kdo je v druhém, neboť tam zazníval ženský šepot. Napadlo mne hned, že je na lodi Turčínova sestra se svými služkami. Za zády jsme měli rohož, patrně s druhým oddílem společnou a tato stěna byla právě nazdvižená. Viděli jsme vnitřek lodního zobanu, prostor asi šest stop dlouhý a čtyři stopy široký, přeplněný haraburdím naházeným rychle na hromadu, patrně aby bylo pro nás získané místo.

Do podlahy zarazili lodníci několik dlouhých hřebů, na něž nás připjali, což nebylo opatření zbytečné, neboť kdybychom se nějak vysmekli z pout, mohli jsme jen vyrazit z přístěnku a přehoupnout se přes palubu - snad do tlam krokodýlů.

Jakmile jsme byli řádně upevnění, pravil Murad Nassir:

“Ani se již nehněte. Ibn Asi přijde odpoledne. Do té doby můžete volně dýchat, ale pak bude o vašem osudu bez průtahů rozhodnuto. Bydlím v sousedství a uslyším každé vaše slovo. Zpozoruji-li nejmenší šramot, který by se mi nelíbí, okusíte bič. Zatím vám dopřej Alláh příjemný odpočinek a ještě příjemnější sny.”

Řekl to s posměšným přízvukem, pak odešel s lodníky. Skrze tenké plátno jsme spatřili kahan, který na stěnu vrhal svůj stín. Tím Turek prozradil, co dělá. Nadzvedl totiž boční rohož a zmizel za ni. Pak jsme zaslechli zvláštní šepot, jenž se

postupem doby zesiloval, takže jsme poznali hlas Turkův a ženský hlas, o němž jsem se domníval zajisté správně, že vychází z hrdélka sličné Letafy, Kumry.

Turek se vrátil do svého oddělení a posadil se, ale za malou chvíli se nám objevil na osvětlené stěně ženský stín. Sestra přišla k bratrovi na návštěvu. Šeptali spolu chvíli, pak se Turek sebral, zahekal, povstal a vyšel s Kumrou na palubu.

Sotva se tak stalo, zjevil se na stěně druhý ženský stín, vyšedší ze sousedního oddělení. Zvětšil se rychle na stěně, za níž jsme leželi, stěna se nazdvihla a ženský hlas se tázal:

“Effendi, kde jsi?” “Zde,” pravil jsem. “Jsem Fatma.”

I, božínku. Fatma, líbezná kuchařinka a miláček Turčínovy sestřičky. Jak bych ji neznal? Dosud jsem cítil na jazyku i na patře lechtání jejího vlasu, jejž jsem vytahoval z mastného pilafu. Který rarach ji sem nesl a proč? Zajisté nikoliv ve zlém úmyslu.

“Co si přeješ ode mne, krásná dívko?” tázal jsem se.

“Má velitelka mne posílá. Zvěděla od našeho pána, že jsi byl zajatý a odsouzený k smrti. Její srdce se tou zprávou rozbolelo.”

“Nechť je obestře Alláh svým požehnáním.”

“Ano, effendi, je hodná, velmi hodná paní. Chce tě zachránit.” “Hamdulillah. A jak to dokáže?”

“Mnoho vykonat ovšem nemůže a neví, jak by to nastrojila, ale co může, vykoná. Obnovil jsi krásu a výzdobu její hlavy, když jí počala pelichat a to ti vzpomíná v dobrém. Chce se ti za to odměnit a posílá mne, abych se tě zeptala, co si přeješ.”

“Kde je?”

“Venku, na palubě. Přemluvila bratra, aby se s ní prošel po lodi, ovšem jen proto, abych s tebou mohla promluvit.” “A což kdyby se náhle vrátil a spatřil tě zde?”

“Paní ho venku zdrží tak dlouho, až jí dám znamení, že jsem její přání vyřídila.” “Nuže dobrá, Přines mi, krásná dívko, ostrý nůž.”

Odběhla a v okamžiku se vrátila s kuchyňských nožem, jejž mi podávala.

“Nemohu jej uchopiti, neboť jsou mé ruce spoutány. Prokaž mi ještě tolik laskavosti a rozřízni provaz.”

“Alláh. Co na mne vyžaduješ. Ruce mé jsou rozechvěné strachem. Ale učiním přece, jak si přeješ, neboť jsi dobrodějem mé velitelky i mých zubů.”

Cítil jsem ovšem, že se jí ruce chvějí, neboť mne dvakrát bodla, než prořízla provazy. Pak mi vtiskla nůž do ruky a šeptala:

“Děkuji Alláhovi, že jsem ti mohla přispět.”

“A já děkuji tobě, Fatmo, nejlíbeznější z panen. Nechť ti Alláh oplatí hojností a láskou. Víš snad, kolik mužstva je na lodi?”

“Dvacet a dva plavčíci. Leží venku a spí.”

“Kde jsou lidé, kteří nás přinesli? Vrátili se již do Fašody?” “Nikoliv. Leží vedle lodníků.”

“Visí tedy dosud jejich člun na lodi, nebo je k ní přivázaný na vodě?” “Přivázaný na vodě.”

“To jsem si přál vědět. Můžeš odejít, krásná Fatmo, a nemusíš ani své velitelce dávat znamení, neboť se dozví v několika minutách, že jsi dobře vyřídila její rozkaz. Uvidíme se záhy a pak ti poděkuji lépe, než mohu učinit nyní. Alláh tě provázej.”

Fatma odešla.

“Ó, blaho, ó, štěstí,” šeptal ben Nil. “Měl jsi pravdu, effendi. Budeme zachráněni, jestliže nás nikdo nezadrží.”

“Kdo by nás zadržel? Mám-li údy nespoutané a v ruce nůž, nedám se přece zadržet. Spolehni na mne. Již v tuto chvíli jsme volni,”

Maje ruce uvolněné, mohl jsem snadno přeříznout pouta na nohou a také se odříznout od hřebíku. Pak jsem přeřezal provazy ben Nila, nadzvednul jsem rohož, tvořící přístřeší a vyhlédl jsem na palubu.

Měsíc dosud svítil. Loď odpočívala na pravém břehu řeky. Opodál jsem spatřil fantastické postavy tří vedle sebe rostoucích svícnových euforbií, podle nichž jsem se chtěl později orientovat o poloze lodi. Pak jsem se rozhlížel po palubě.

Turek stál se svou sestrou u kormidla a díval se s ní přes zábradlí do řeky. Člun byl asi přivázaný k vnějšímu boku lodi, která byla zakotvená dvěma kotvicemi. Řetěz prvé kotvy visel na silném železném kruhu při zobanovém ohbí, tedy velmi blízko našeho vězení.

“Všechno je v úplném pořádku,” pravil jsem. “Po tomřetězu přešplháme palubu. Nikdo nás nespatří. Jakmile dosáhneme vodu poplaveme ke člunu.”

Odsunul jsem rohož a skočil jsem k zábradlí. Chopil jsem se řetězu a sešplhal jsem po něm, ben Nila maje v patách. Nebylo uměním dosáhnout řeku. Že jsme byli zmáčení nám neškodilo a byla vlastně v teplé noci lázeň zcela příjemná. Za plavby jsme se ovšem drželi lodního boku, abychom nebyli shora předčasně zpozorovaní. Snažili jsme se též zamezit šplouchání. Člun, jejž jsme hledali, byl přivázaný vzadu na vnější stranu - tedy směrem k vodě. Bylo ovšem pochybné, byla-li v něm vesla, doufali jsme však, že je lenošiví Arnauti nesebrali. Dosáhnuvše člunu, shledali jsme s radostí, že vesla jsou v něm. Vyšvihli jsme se do něho.

“Rychle odrazit, effendi,” šeptal ben Nil. “Současně.”

Posadil se na lávku a připjal vesla. Chtěl právě odrazit a v tom jsme byli zpozorováni.

“Effendi utekl,” křičel nad námi Murad Nassir. “Chce totiž uprchnout. Tam -je dole - ve člunu. Vzhůru, mužové. Za ním. Chyťte ho. Tisíc piastrů tomu, kdo ho přivede!”

Na palubě se rozlehl zmatený hluk. Lodníci chvátali k druhému člunu, jenž patřil k lodi a patrně byl zavěšený u kormidla, takže jsme ho neviděli.

“Rychle, rychle,” křičel Turek. “Dva tisíce, tři tisíce piastrů, kdo ho dohoní!”

“Deset tisíc piastrů, kdo mne dohoní, dvacet tisíc,” křičel jsem výsměšně. Nato jsem ponořil vesla do vody, ben Nil učinil podobně, a lehký člun se rozletěl po proudu jako šíp puštěný z lučiště.

Rozumí se, že jsme byli dopravení na loď proti proudu, takže jsme musili zamířit dolů, chtěli-li jsme do Fašody. Za krátkou dobu nám loď zmizela ke tmě.

Ben Nil byl znamenitý veslař a také já jsem se kdysi učil zacházet veslem i kormidlem. Neobávali jsme se, že by nás lodníci dohonili a kdyby, nuže - byl jsem odhodlaný převrhnout jim člun a vykoupat je. Za čtvrt hodiny jsme byli již tak daleko, že jsme slevili z horlivosti.

Podle mého odhadu byla asi desátá hodina večerní, když nás popadli v příbytku sangagově. Pohled na hvězdy mne poučil, že v době odrazu od lodního boku byla asi třetí hodina po půlnoci. Na lodi jsme byli asi hodinu, takže plavba proti proudu trvala snad čtyři hodiny - tato doba mi připadala jako celý den - jako věčnost.

Poněvadž se po proudu vesluje rychleji, potřebovali jsme k Fašodě dvě, nejvýše tři hodiny, takže jsme mohli před šestou hodinou ranní dorazit k městským břehům.

Lze si pomyslet, jaká byla naše nálada. Ben Nil se občas zasmál. Mlčel jsem sice, ale má radost nebyla menší. A komu jsme byli vděční za tak rychlou záchranu? Ženám, slabým ženám, téměř nevolnicím.

Jednoduchý roztok známé soli, kterým jsem pokropil maličkou lysinku na černovlasé hlavě titěrné sestry Turčínovy, způsobil tento malý zázrak. Nemyslel jsem tehdy, že mne vytrhne krásná Kumra z takové nouze v pravou chvíli. Kumra byla panenkou velmi hodnou, vděčnou a roztomilou, takže jsem si umínil vynaložit všechno, abych překazil její sňatek s Ibn Aslem, tedy vlastně její porobu v drápech darebáka.

Než nastal úsvit, přiblížili jsme se Fašodě tolik, že jsme ji téměř přehlédli. Na řece křižoval plachetní člun, řízený jen jediným plavcem. Jakmile nás plavec zpozoroval, zakormidloval k nám, spustil plachtu a tázal se:

“Odkud se plavíte?”

“Shora dolů, k Fašodě,” pravil jsem. “Kdo jste?”

“Proč se tážeš? Jsi zástupcem mudirovým nebo jeho zřízencem?”

“Nejsem, hledám však cizího effendiho a mladého muže, jenž se zove ben Nil, neboť ti dva zmizeli včera beze stopy a mudir nařídil pátrat po nich. Protože jste dva a popis se na vás hodí, myslím, že jsem nalezl ty, po nichž se pátrá.” “Znáš sangaga Arnautů?”

“Viděl jsem ho již několikrát, ale dosud jsem s ním nemluvil.” “Miluješ ho, či nenávidíš?”

“Těžko na tvůj dotaz odpovídat, pane. Ale poněvadž nemám, co bych od něho očekával ve zlém či dobrém, odpovím ti. Nemiluji ho, ani ho nenávidím. Je mi lhostejný, ač vím, že má velkou moc.”

“Budu tedy upřímný. Jsme lidmi, po nichž pátráš.”

“Vskutku?” tázal se radostně. “Hamdulillah. Jsem mužem, který vydělá mnoho peněz.” “Jaké peníze?”

“Sto piastrů nálezného za tebe od mudira.”

“Dostaneš je, ačkoliv bychom se s mudirem setkali i bez tebe.” “Ano?” zvolal muž zklamaně. “Alláh. Neobdržím tedy nic.” “Mudir ti je vyplatí. Požádej ho.”

“Ani mě ve snu nenapadne, effendi. Obdržel bych místo sta piastrů pět set.”

“Dostaneš peníze. Ručím ti za ně. A kdyby se zdráhal mudir, vyplatím ti je sám. Za to si vymiňuji, že nás dovedeš k mudirovi, aniž se setkáme se sangagem nebo některým jeho Arnautem.”

Pohlédl na mne udiveně a ptal se:

“Nemohu ti odpovědět, protože tě neznám.”

“Ó, pane! Můžeš mít ke mně důvěru. Jsem chudý rybář a dodávám svůj úlovek pouze do kuchyně mudirovy, který mně jej platí, kdežto od sangaga bych neobdržel za ryby nic.”

“Kde bydlíš?”

“Zde před městem. Tam nalevo u břehu vidíš mou chatu, stojí osaměle, daleko od ostatních tokulů.” Vyprávěl jsem mu, co se mi v noci přihodilo a pokračoval jsem:

“Kdyby se sangag dověděl, že jsme zde, jistě by měl dost času k útěku, než by byl vydaný rozkaz, aby byl zatčen.” “Žasl bych, effendi, nad tím, co jsem právě slyšel, kdybych nevěděl, jakým sveřepcem je tento Arnaut. Je věru nutné, abys vešel k mudirovi, aniž tě kdo zpozoruje. Dopravím vás oba do své chaty, kde vyčkáte na můj návrat.

Vypravím se k mudirovi sám a vypovím, cos mi řekl, pak ho požádám o pomoc pro vás.” “Dobrá. Jsem srozuměn.”

“Ale nesmíte mne hned v člunu následovat, neboť by to bylo nápadné. Nikdo nesmí vidět, že mám u sebe dva muže, jinak by vzniklo hned podezření, že jsem vás našel. Proto nechť ke mně přisedne jen jeden z vás, jehož dopravím do chaty, pak se vrátím pro druhého. Chceš-li, vstup ke mně, effendi, a tento mladý muž počká u břehu.”

Přeskočil jsem do jeho člunu, a rybář mne dovezl do své chaty. Jeho žena, černoška, byla doma a rybář jí rozkázal, aby mne ukryla a nikoho cizího nevpouštěla. Pak se vypravil pro ben Nila a přivedl ho. Počkal doma, pokud jsem ho poučoval, jak se má zachovat, slíbil, že mne poslechne a vypravil se pak k mudirovi.

Trvalo téměř hodinu než se vrátil. Přinesl obleky: Ženský pro ben Nila a pro mne oblek eunucha, takže jsem byl nucený začernit si tvář. Bylo to dobře voleno. Nikdo by mne sice nepoznal v ženském šatu, avšak moje postava se valně nehodila k ženské maškarádě.

Převléknuvše se, vstoupili jsme do rybářova člunu a rybář se s námi plavil po proudu k vládní budově.

Ben Nil, zahalený do hustého závoje se podobal úplně harémové dámě. Ženský oděv v něm budil žertovnou náladu a hoch se ustavičně smál jak sobě, tak i mému přestrojení a začerněné tváři, k níž se kníry naprosto nehodily.

Na celém břehu nebylo človíčka, když jsme ze člunu vystoupili - snad jen náhodou, snad také z té příčiny, že nás povaleči hledali na všech stranách, hodlajíce získat sto piastrů. Dorazili jsme do vládní budovy, aniž nás kdo pozorněji sledoval a byli jsme hned u brány přivítáni černým sluhou, který nás vedl ke svému pánu. Mudir se již postaral, aby se s námi uvnitř budovy nikdo nesetkal.

Seděl na svém hedvábném koberci a kouřil jako Perun.

Na jeho přísné, zasmušilé tváři se kmitl úsměv, když jsme vešli a jeho zrak na nás dopadl. Bylo zřejmé, že se velice namáhá, aby se nesmál.

“Alláh dopouští zázraky,” pravil. “Kdo kdy viděl kleštěnce, strážce ženského pohlaví, s takovými vousy? Poznal tě někdo, effendi?”

“Nevím. Nikdo si nás, myslím, nevšímal.”

“V pořádku. Posaďte se a chopte se dýmek, které jsem dal pro vás připravit. A ty, rybáři, počkej za dveřmi, až se přesvědčím, zasloužíš-li odměnu. Buď dám, nebo nedám.”

Rybář skřížil ruce, poklonil se až k zemi a odpovídal prosebně: “Promiň mé smělosti, ó, mudire, a dovol, abych ti - - “

“Mlč a jdi, nebo dostaneš pět set hned,” zahromoval mudir, a chudák rybář byl již za oponou.

Posadil jsem se k vládci Fašody s ben Nilem a zažehnuvše dýmky, vypravovali jsme mu včerejší a dnešní událost. Mudir naslouchal ztrnule a neučinil jediný posunek a poznámku. Dávno jsme již domluvili a mudir stále mlčel. Pak se náhle zaškaredil a spustil, ale nikoli tak, jak jsem očekával, nýbrž tiše a velice klidně.

A právě tento ztrnulý klid, jak jsem záhy poznal, byl předzvěstí strašného výbuchu, jejž mudir násilně tlumil. “Nechtěl jsem ti včera ani uvěřit, když jsi mne oznamoval, že ten psí syn je spolčencem otrokářů,” hovořil. “V tuto chvíli jsem již ovšem o pravdivosti tvých slov přesvědčený. Bude za to - - - “

Zarazil se a díval se na chvíli na koberec. Byl rozčilený a hluboce rozhořčený, uznával však, že není důstojné, aby projevil svůj hněv. Po delší pomlčce hlučné zatleskal a jakmile vešel černý sluha nařídil chladně:

“Pospěš k sangagovi Arnautů a vyřiď, mu, že si přeji s ním promluvit. Věc se týká tajemství, o němž se zatím nesmí nikdo dovědět. Proto nechť nikomu neoznamuje, kam jde. Rozumí se, že můj vzkaz vyřídíš tak, aby jen on jediný tvá slova slyšel. A zároveň mi sem pošli mého Abu chabit, otce biče.”

Sluha odešel, a zakrátko vešel černý, neobyčejně robustní muž. Skřížil ruce, poklonil se hluboko a setrval s hlavou i trupem v naklonění.

“Dostaneš práci!” pravil mudir. “Pes všech psů obdrží pět set a pak již nebude viděn. Postarej se o to.” “Kde?” tázal se černoch.

“Zde,” pravil mudir, ukázav palcem přes rameno na dveře za svými zády. Černý otec biče se znovu uklonil a kráčel zpět ke dveřím, za nimiž zmizel. Jakmile jsme byli sami, tázal se mudir:

“Víš snad, proč jsem obeslal sangaga tajně?” “Myslím, že tak činíš kvůli vlastní bezpečnosti.” “Alláh. Uhodl jsi,” zvolal udiveně.

“To nebylo nesnadné,” pravil jsem. “Znám Arnauty dostatečně. Lze je velmi těžce udržet v kázni. Kdybys jejich sangaga soudil veřejně a jeho vojáci to viděli, měl bys tu již zítra jejich vzpouru.”

“Tak je. Sangag bude potrestaný, aniž se to kdo dozví. Když jsi se včera nevracel, poslal jsem k němu pro tebe. Dal mě vyřídit, že jsi u něho nebyl. Později jsem k němu šel sám a - pes psí - mě dal lživou odpověď. Vrátil jsem se a dozvěděl jsem se, že zmizel také ben Nil, potom jsem udělil rozkaz, aby bylo po vás všude pátráno. Sangag mne tahal za nos,

hanebně za nos a je příznivcem, přechovávačem a podporovatelem otrokářů. Je i zrádcem a vrahem. Uvidíš a uslyšíš, kterak s ním promluvím.

Vejděte tam za oponu, kde naleznete všechno, co potřebujete. Vyslechnete sangagovu výmluvu a vkročíte ve vhodnou chvíli, abyste ho usvědčili.”

Ukázal na oponu v pozadí. Uposlechli jsme a vešli do místnosti, kde jsme nalezli všechny své věci. Bylo zde také umývadlo a sádlo, abych si mohl smýt černou barvu z tváře, což jsem také rychle učinil a převlékl se. Ben Nil, ježto měl své roucho u rybáře, byl nucený setrvat v ženském odění.

Právě když jsem byl s převlekem hotov, zaslechli jsme pádné kroky. Sangag vešel k mudirovi a protože místo dveří byl jen otvor, pokrytý koberci, slyšeli jsme každé slovo.

“Dal jsi mne zavolat, ó, velký mudire!” zaslechli jsme Arnauta.

“Ano, tajně. Zvěděl někdo o tvém příchodu kromě sluhy, jehož jsem k tobě vyslal?” “Nikdo.”

“Posaď se. Slyšel jsi již něco, že by někdo nalezl známky těch zmizelých mužů?” “Dosud se nepodařilo nikomu nic vystopovat.”

“Zlá věc. Nenabudu pokoje a také si neodpočinu, dokud je nevypátrám.”

“Vykonal jsem všechno, co bylo možné, mudire. Všichni moji Arnauti se rozešli, aby cizince hledali, ačkoliv nemohli pochopit, jak od nich mohu požadovat, aby oni pravověrní, pátrali po stopách ďaura.”

“Chci toho ďaura mít zde a to budiž dost pro tebe i tvé Arnauty. Hledal jsi bedlivě i v kasárnách i ve svém vlastním příbytku?”

“Hledal, ale marně.”

“Ku podivu. Effendi k tobě odešel přímo a jeho průvodci slyšeli zcela zřetelně, že zabušil na tvé dveře.”

“Může tak být a také bylo otevřeno, avšak nikdo nebyl spatřen. Později mně stráž oznamovala, že se kolem stavení plížili cizí zevlouni. Kdož ví, s jakými úmysly ďaur přišel a proč tak náhle zase zmizel.”

“Sdělil se mnou všechny své úmysly a neměl důvod, aby mně něco zatajoval. Ale někteří zdejší lidé měli asi důvod, aby ho nechali zmizet.”

“Radim ti tedy, abys ty lidi dal vyslechnout.”

“Učinil jsem tak již, avšak zapírají jako pohani, nechtějíce o ničem vědět.” “Dej jim vysázet pět set. Pak změknou a přiznají se.”

“Dobře mi radíš, sangagu. Učiním tak, a ty se zúčastníš trestního výkonu.”

“Děkuji ti, veliteli. Ty víš, že miluji spravedlnost a rád vidím, vykonáváš-li ji na těch, kteří se prohřešili. Bude mi potěchou, uslyším-li skučení provinilých. Smím se tě však, mudire, ptát již na to tajemství, pro které jsi mne k sobě dal povolat?”

“Uslyšíš hned. Ba věru, mám tajemství, jehož prozrazení mně spočívá tísnivě na srdci a ty jsi právě mužem, který by mně mohl pomoci. Je ti snad znám jakýsi muzabir, kejklíř a kapsář z Kahiry?”

“Mně? - Není.”

“Snad tedy znáš jakéhosi Abd el Baráka, jenž prý je mokkademem kadiriny.” “Ani toho neznám.”

“Tito dva se právě nyní zdržovali ve Fašodě. Ulpělo na nich vážné podezření, že jsou podporovatelé otrokáře Ibn Asla. Chci a musím je vypátrat.”

“Rozkaž tedy, abych po nich dal slídit. Jsou-li vskutku zde, jistě je vypátrám a zmocním se jich.” “Jsou zde. Byli viděni ve Fašodě ještě včera večer. Bušili prý také na dveře tvého příbytku.”

“Alláh. Co by ode mne požadovali? Bude to asi omyl, mudire. Takoví lidé že by se odvážili ke mně? Byli by snad zachváceni šílenstvím?”

“Znám mnoho šílenců, kteří jsou občas také při zdravém rozumu. Ale ještě něco. Mluvil jsi snad někdy v životě s Osmanlim, který se nazývá Murad Nassir?”

“Nikdy, pane. Co je s ním? Pátráš po něm také?”

“O tom později. Chci se té ptát ještě na jiné lidi, na příklad na jistého Takala, který je mekovým šedidem.” “Neznám ho. Jak to, mudire, že se mne dotazuješ na tolik neznámých lidí?”

“Činím tak proto, abych ti ulehčil vypátrání toho tajemství. Toto vše dosavadní jsem přednesl jen předem a přistupuji nyní k jádru věci. Nad Fašodou proti proudu je totiž zakotvená loď, která náleží Ibn Aslovi.”

“Alláh, Alláh.”

Až dosud odpovídal sangag lhostejně. Poslední slova však pronesl v patrném zděšení.

“Na té lodi,” pokračoval mudir, “se skrývá ten Turek, o němž jsem se ti zmínil a jehož neznáš. Má při sobě sestru, kterou chce provdat za Ibn Asla.”

“Odkud je ti to všechno známé, ó, mudire?” vyhrkl sangag stísněně.

“Dozvíš se později. Především ti oznamuji, že se Ibn Asi odebral do území Dinků, aby tam najal tlupu bojovníku k honbě na otroky. Tato loď byla tajně střežená a dnes ráno bylo zpozorováno, že se k ní připlavil od Fašody člun, v němž ležely dva balíky houní, které byly dopravené na palubu. Můžeš snad uhodnout, co bylo v těchto balících?” “Jak bych to mohl vědět?”

“Dbej, abys to vypátral. To je právě tajemství, jehož vysvětlení potřebuji. Jsi přece chytrý, velmi chytrý a myslím, že ti nebude obtížné nalézt prostředky, aby ses toho tajemství zmocnil.”

Za hovoru jsem poněkud nadzvedl oponu, abych mohl hovořící pozorovat. Mudir seděl tváří proti mně, kdežto sangag k nám byl obrácený zády. Domnívaje se, že nadešel pravý okamžik, zašeptal jsem ben Nilovi:

“Vstup tise a postav se k východu.”

Strčil jsem ho pod oponu a viděl jsem, jak se tváří mudirovou mihl úsměv při pohledu na harémovou dámu.

Sangag se patrně již necítil příliš bezpečný, přemítal asi, co má vlastně o mudirovi soudit, neboť trvalo delší chvíli, než odpověděl:

“Vniknu, pane, do toho tajemství. Vypravím se hned, abych vypátral a zatkl loď, načež naleznu balíky, které tam jistě ještě budou.”

“Snad také nenalezneš - to záleží na okolnostech. Ale chci se dozvědět, jaký měly obsah. Ta věc je pro mne tak důležitá, že jsem tě již za vysvětlení toho tajemství obmyslil darem, o jehož velikosti do té chvíle nemáš potuchy.” “Jsem nejvěrnější ze všech tvých sluhů, mudire,” ubezpečoval Arnaut, jemuž slib mudirův zalichotil. “Mé štěstí závisí na tvé dobrotivosti a milosti.”

“Ano, jsi mým nejvěrnějším z věrných. Proto jsem ti na důkaz přízně vyhledal ženu, k níž nelze ani rajskou hurisku porovnat.”

“Ženu?” zvolal sangag trochu zklamaně.

“Tak je. Ženu, vzor krásy a ctnosti, vzor milostnosti a toužebnosti. Abys již v tuto chvíli poznal, jak velkým darem jsem tě obmyslel, smíš se na tohoto anděla,všech andělů již nyní podívat. - Přistup blíž, jediná. Odhal svou tvář, aby tento ctihodný sangag Arnautů, stržen leskem tvých očí a sálavostí tvých rtů, klesl k tvým nohám.”

Pokynul ben Nilovi a ten postupoval zvolna drobnými krůčky. Sangag vyskočil. Měl již ženu a měl jí patrně dost a proto se asi velice divil, že mu byla ještě druhá házená na krk. Zadíval se ztrnule na zakukleného ben Nila a pronesl konečně:

“Žena, skutečně žena. Jaké je to překvapení. Byla snad již ženou někoho, nebo je dosud pannou? Jakou má barvu její pleť? Černou? Bílou?”

“Pohlédni a žasni.”

Mudir povstal a přistoupil k domnělé krásce a strhl jí závoj z hlavy. Účinek se dostavil takový, jaký jsem očekával. Arnaut vyrazil z hrdla chroptivý výkřik.

“Nuže? Jak se ti líbí? Nejsi snad nadšen?” tázal se mudir a postavil se vypočítavě tak, aby byl ke mně sangag obrácený zády.

Použil jsem toho, vyklouzl jsem ze skrýše a stanul jsem za sangagem, který neodpovídal. Jeho tvář rudla a bledla střídavě. Zdálo se, že mu údy vypověděly pohyb.

“Oněměl jsi zajisté slastí,” hovořil mudir s neochvějným klidem. “Jestliže se ti takto přihodilo při pohledu na obsah prvního balíku, jaká blaženost se tě zmocní, až uzříš obsah balíku druhého. Ohlédni se.”

Arnaut mechanicky uposlechl. Jeho zrak utkvěl na mně, a tento pohled mu zase navrátil odvahu.

“U všech šejtanů,” zařval. “Zahráváte si se mnou, ale dále již hrát nebudete. Šejtan vás všechny tři pohltí.” A zamířil k východu, hodlaje velmi rychle zmizet. Zastoupil jsem mu cestu.

“Pryč - do pekel, pse,” osopil se na mne. “Tvůj pohled je mi odporný.” “Nejspíš proto, že jsi mi včera řekl, že se již nikdy nespatříme,” pravil jsem “Uklidni se však. Byl jsem již včera přesvědčený, že tě ještě uvidím.”

“Pryč! Z cesty!” zařval a zvedl ruku. Sotva ji však vztyčil, udeřil jsem ho zespoda do lokte. Popadl jsem ho, vyzvedl a mrštil jím o podlahu, takže jsem myslel sám, že si zlomil vaz. Pohled na jeho oči mne však přesvědčil, že chlapík je živý a že se připravuje k odvetě.

“Alláh, Alláh,” zvolal mudir, “tak zacházíš s mým sangagem? To je právě, co mi o tobě reis effendina oznamoval a čemu jsem nechtěl věřit. Je mrtvý?”

“Nic mu není,” pravil jsem, nespouštěje sangaga z očí. “V malé chvíli učiní pohyb, rychlý a náhlý, aby - -”

Co jsem očekával, stalo se. Sangag zajel náhle rukou do opasku a vytrhl bambitku. Aby na mne mohl zamířit, zvedl trup. Ben Nil stál za ním. Sklonil se rychle a zadržel mu ruku, v níž již držel bambitku. Současně jsem však uštědřil muži botou ránu do žaludku, takže se přemetl a vypustil zbraň.

Chtěl se sice znovu vzchopit a postavit se na odpor, avšak má rána ho učinila k boji neschopným. Nadzvednul trup, pohrozil mně zaťatou pěstí, přičemž vyřkl kletbu, kterou není možné z arabštiny přeložit a kterou by také slušný papír nesnesl.

“Dost,” velel mudir. “Effendi, slyšel jsi přece, co jsem nařídil Otci biče. Byl-li vydán podobný rozkaz, tedy je již také postarané, abychom byli provinilcem zabezpečeni. Netřeba se s ním namáhat.”

Zatleskal a na to znamení vešil téměř všemi dveřmi černoši, kteří se na sangaga vrhli jako dravci, popadli ho a vyzvedli ze země. Bránil se jim marně. Spatřil Otce biče a vytušil hned, co mudir zamýšlí.

“Chceš mne dát tlouct?” zvolal.

“Nikoliv, nýbrž utlouct. Jednám tak, jak jsi mně sám radil. Potrestám lháře,” hovořil mrazivě mudir. “Snad se pamatuješ? Sám jsi mně poradil, abych provinilcům uštědřil baštonádu. A protože jím jsi, bude ti uštědřená.”

“Víš, co to znamená?” ozval se výhružně. “Vím. Pes všech psů bude bit. Víc nic.”

“Ten pes má ostré zuby. Jediný můj pokyn stačí a moji Arnauti se na tebe vrhnou. Ještě mne neznáš.”

“Znám tě dokonale. Před chvílí jsem ti jmenoval tvé přátele. To mne zbavuje nudné povinnosti předčítat ti rejstřík tvých hříchů. Myslíš-li, že tě ještě dobře znám, tedy vím za to ještě lépe, že ty znáš mne. Nazývám se Abu hamsa miách.

Rozdělme se o tento název. Podržím si abu a tobě se dostane hamsa miách.” “Pět set,” křičel Arnaut s pěnou na ústech. “Za to položíš život.”

“Nevyhrožuj. Pros spíše Alláha, aby tě dobrotivě doprovodil přes most smrti, aby ti noha neuklouzla a ty ses nezřítil do věčného ohně džeheny.”

Arnaut trhl rameny, škubl tělem, avšak černoši drželi jako kleště. Vzdal se odporu, pohlédl na mudira s nevýslovným záštím a tázal se zajíkavě:

“Most - smrti? Chceš - mne - dát - ubičovat - na smrt?”

“Obdržíš pět set a nebudeš již viděn. Nařídil jsem tak, a co jsem řekl, bude vykonáno.” “Nebude, ještě ne,” řval sangag. “Dosud mám ramena, pěsti. Ubráním se a rozsápu tě.”

Vzepjal všechnu sílu a vyrval se na chvíli černochům. Avšak pomocníci Otce biče měli cvik. Sesypali se na něho jako roj včel a strhli ho k zemi, klekli mu na prsa, břicho a nohy, sevřeli jeho ramena, tlačíce mu lokte dozadu. Jeho klouby praskaly pod jejich pěstěmi, sangag se dusil, umdléval a - povolil. Mžikem mu přetáhli řemen přes hlavu a sepjali jej pevně pod bradou, tak pevně, že nemohl již otevřít ústa. Funěl jen a temně řičel. Konečně ho černoši popadli za ruce i nohy a vynášeli, sledováni jsouce Otcem biče, který povytahoval prudce ramena.

“Dostane, co zaslouží,” pravil neúprosný místodržitel. “Půjdeme se podívat.”

“Já ne,” pravil jsem. “Zříkám se účastenství při podobných výjevech.”

“Máš slabé nervy? Takové nesmí mít úředník v těchto krajinách, chce-li razit cestu spravedlnosti tlupami sveřepých zbojníků. Nenutím tě, abys byl divákem. Počkej zde, dokud se nevrátím.”

“Počkej okamžik, mudire. Rád bych ti řekl důležitou věc.” “Nuže?”

“Svěř mi četu asakerů a několik rychlých poslů. Je třeba, abychom si pospíšili, chceme-li zajmout loď Ibn Asla, jinak nám unikne.”

“Nemám, co bych namítal. Pro tvou bezpečnost před Arnauty však trvám na tom, abys ještě několik hodin počkal. Kdyby tě zpozorovali a pohřešili sangaga, vystihli by rychle souvislost. Jsem zde teprve krátkou dobu a nemohl jsem dosud silnou rukou proti nim zakročit. Ve Fašodě nevládl mudir, nýbrž Arnauti, a to hrůzou, kterou si zjednali svým vystupováním. Zkrotím je, avšak tato věc nejde tak rychle, jak bych si přál.”

“A jak bys dokázal později, abych se odtud vypravil s vojskem bez vědomí Arnautů?”

“Pošlu je po řece dolů do provincie, aby vymáhali daně, k čemuž přistoupí celý jejich sbor s radostí. Vydám tento rozkaz zanedlouho.”

Odešel dveřmi, jimiž zmizeli černoši s odsouzencem.

Šel jsem k druhým dveřím, za nimiž stál rybář s oděvem ben Nila. Můj druh přijal své šaty a převlékl se, pak jsme usedli k dýmkám a pokuřujíce, vyčkávali jsme návrat mudirův. Sedíce v tichu a mlčíce, slyšeli jsme zřetelně rány, jež dopadaly na chodidla sangagova. Zprvu byly provázené sténáním, které se měnilo ve vzlykání, vždy slabší a slabší, až konečně utichlo úplně. Pocit, jenž se mne zmocnil, nelze vylíčit. Vyčítal jsem mudirovi ukrutnost, nelidskost a přece jsem uznával, že jeho železná přísnost je vlastně na tomto místě ospravedlněná. Mudir se vrátil, posadil se k nám a zažehl dýmku. Hovořeno nebylo. Mudir naslouchal s hlavou poněkud nachýlenou ples kavernu šramotu, který mi projížděl morkem i nervy.

Konečně pleskání ustalo, dveře se rozevřely a “Otec biče” vstrčil dovnitř hlavu a pravil chladně: “Pět set.”

“A sangag?” tázal se mudir. “Nebude již viděn.”

“Pryč s ním.”

Černochova hlava zmizela. Tázal jsem se: “Arnaut je mrtev?”

“Mrtev.”

“Kde bude pohřben?”

“V žaludcích krokodýlů, kteří nevyžvaní tajemství. Na řadu přijde šejk bakvarský. Poslal jsem pro něho. Slíbil jsem, že bude bičován za tvého účastenství. Obrň své nervy - tentokrát budeš divákem.”

“Nebudu. Děkuji ti.”

“Nebude to tak zlé, jak si myslíš, effendi. Jen tehdy, nemá-li být odsouzenec již viděn, je bičován tak, aby zemřel. Bakvarský šejk obdrží však pět set v pěti stejných lhůtách, pak se vrátí ke svému kmeni. Rozuměj! - vrátí se.” “Přes to tě prosím, abych tomu nemusil přihlížet. Nesnesu ten pohled.”

“Nuže - nechci tě nutit. Poslyš. Tanec byl právě zahájen.”

Znovu se ozvaly taktem pleskavé rány. Poněvadž nikdo nemluvil, počítal jsem bezděky. Trvalo dlouho, nekonečně dlouho, než “Otec biče” vstrčil černou hlavu do komnaty, aby ohlásil “sto”. - A ty dostal svobodný Beduín, Bakvar, šejk a strýc příštího sudánského mesiáše.

S rozdrcenými, křížem krážem rozsekanými chodidly, s kotníky a klouby opuchlými byl dopravený znovu do žaláře a ponechaný bez lékařského dohledu, aby dostal na zmrzačené údy nových sto ran - ještě čtyřikrát. Jak asi vyhlížela tato chodidla po roce a později.

Pak si mudir vzpomněl na rybáře, který dosud čekal na stopiastrovou odměnu. Dal ho zavolat a tázal se ho: “Očekáváš snad, že dostaneš odměnu, kterou jsem ohlásil?”

“Jestliže tvá dobrotivost dovolí, abych se směl kojit tou nadějí, o, mudire, pak se podle toho zachovám,” odpověděl muž. Lišák. Narazit nechtěl a vyhýbat se uměl. Mudira však nezmýlil.

“Má dobrotivost nedovoluje nic,” pravil chladně. “Není, v co bys mohl doufat.” “Ale effendiho i ben Nila jsem ti přivedl, ó mudire!”

“Byli by přišli i bez tebe. Ponechávám ti volbu: buď prohlásíš, že ti bylo zaplaceno, nebo obdržíš hamsa miách. Co je ti příjemnější?”

“Pane, bylo mně již zaplaceno.”

“Můžeš tedy zdravý a spokojený odejít po svém zaměstnání.”

Rozmilý “Otec pěti set” byl zřejmě přítelem naprosté spravedlnosti bez výhrady milosrdenství a lidskosti, ale zatřepat váčkem s piastry, to asi nenáleželo k jeho spravedlivým choutkám. Nuže - i nejlepší člověk na světě má své chybičky. Rybář se vracel, jako by měl chodidla namazaná sirupem. Trvala mu cesta od koberce ke dveřím nějak příliš dlouho. U opony obrátil hlavu a tázal se, pohlédnuv na mne:

“Effendi, dostojíš slibu? - Jsem chuďas.”

“Co se děje? - Čemu máš dostát?” zvolal mudir rychle.

“Slíbil jsem mu, že dostane sto piastrů, dovede-li nás k tobě,” pravil jsem a sáhnul jsem do kapsy.

“A ty mu je chceš dát? Co tě posedlo? Jsi mým hostem a nesmíš mít výlohy. Není, co bys platil. Neslyšel jsi, že mu bylo zaplaceno?”

“Ano, zaslechl jsem, ale nepostřehl jsem to. Dovol, abych mu slíbené zapla -”

“Mlč. Trváš-li na tom, obdrží odměnu z mé ruky. Peníze však ve Fašodě nemáme. Daně se odvádějí v podobě zvířat a plodin a mohu mu tedy jen tímto podobenstvím zaplatit.

Nechť jde k mému pastýři a požádá ho o tři ovce. A teď - ať už jsi za dveřmi.”

Tři ovce za sto piastrů v Súdánu - trochu draho počítané, ale nechť. Aspoň něco. Učinil jsem tajně dotaz příští den a zvěděl jsem, že rybář vskutku ovce dostal.

Ostatně byl již při odchodu jistý, že je dostane, neboť pronesl dlouhý chvalozpěv s mnohými hlubokými poklonami, při čemž jeho tvář zářila blahem.

Sotva odešel, ohlašoval sluha, že Arnauti vyrazili na daňovou exekuci. Jejich cílem byla tentokrát krajina Kuek.

Běda ubožákům, k nimž tito sveřepci zapadli, aby vybírali daně. Kromě zaplacení byl ubohý poplatník nucen vydržovat také posádku - a stravování i ubytování si vojsko určovalo samo.

Jaké nespravedlnosti se při tom dějí, lze si pomyslit.

Obyčejně vezme obyvatelstvo, jakmile uslyší, že se blíží daňoví výběrčí, nohy na ramena. Muž a otec popadne ženy a dcery, jsou-li mladé, pak synky, otrokyně a dobytek a jde, kam ho oči nesou, někam na poušť, kde vyčkává, dokud nezví, že asakerové již daň nevybírají a odtáhli. - Pak se vrací obyvatelstvo do vesnic, pohřbí několik starců a stařen Teprve po poledni byla sehnaná řada plachtových člunů, do nichž naskákalo padesát vládních asakerů, dobře vyzbrojených. Rozumí se, že jsem se výpravy zúčastnil s nezbytným ben Nilem. Vyrazili jsme proti proudu a doplavili se k páté hodině na místo. Tři svícnové euforbie tam ještě stály, avšak loď - nebyla.

Vystoupil jsem na břeh, pátral jsem poblíž a spatřil jsem množství šlépějí. Tudy vstupovali na loď černoši rekvirovaní Ibn Aslem. Přišli vesměs pěšky a bosi. Jejich počet nešlo přesně určit, za to jsem však uhodl dobu jejich příchodu.

Otisky šlépějí byly aspoň pět hodin staré. Přišli tedy, právě když jsme vypluli z Fašody. Čertovští Arnauti. Zmařili mně úspěch.

Dohonit loď plachetními čluny bylo nemožné. Vrátili jsme se tedy slavně do Fašody - neztrativše nic, než několik hodin. Zbývalo mi tedy už jen zatknout tlupu Takalů a pomstít smrt dvou dželabů, jejichž soudruh se jíž probíral ze svého zranění. Takalům jsem jejich zákeřnictví nechtěl prominout.

Šedid, vůdce Takalů, byl se sangagem známý, mohli jsme tedy očekávat, že se někde poblíž Fašody ukryje a z úkrytu vyšle k sangagovi posla. Poněvadž jsem předvídal, že posel půjde přímo do příbytku sangagova, bylo možné očekávat ho tam.

Žádal jsem tedy mudira o dovolení, nastěhovat se tam s ben Nilem, dželabim a Hafidem Sicharem, který se od nás nechtěl odloučit. Mudir ochotně svolil a přidělil nám několik asakerů, kteří byli umístěni na strážnici s příkazem, aby ke mně přivedli každého, kdo by se sháněl po sangagovi. Vojáci mysleli, že asi budu později velet Arnautům sám a prokazovali mně vojenskou poctu.

Ubytovali jsme se nenápadně pozdě večer po marné výpravě na otrokářskou loď. Druhý den minul aniž posel přišel, za to zrána třetího dne oznamoval nám strážný asaker, že venku čeká posel, který chce mluvit se sangagem Ibn Mulejem. Byl přiveden a zalekl se nemálo, když spatřil na místě sangaga - mne. Řekl jsem mu, že jsem sice cizím effendim, nikoliv však mudirem z Džarabubu a naprosto nikoliv senussim. Pak jsem mu řekl, že jsem z jejich ležení odvedl i Hafida Sichara i bakvarského šejka. Muž tím byl poděšen a nechtěl s barvou ven, až když jsem mu pohrozil baštonádou a dal k ní učinit přípravy.

Když ho vojáci porazili na zem, tu změkl jako vosk a naznačil mně skrýš, do níž se šedid s karavanou uchýlil.

Skrýše mě zhruba byla známá, byla totiž hodinu cesty od Fašody v tom lesíku, v němž jsem očekával příchod mudirův. Takala jsem podržel na strážnici v poutech a pod hlídkou.

Mudir, jemuž jsem ohlásil výsledek vyšetřování, mně poskytl padesát pěších mužů, abych karavanu obklíčil a zajal. Vypravili jsme se, majíce Takala ve svých řadách pod stráží, aby mohl místo lépe označit. Přidělil jsem k němu ben Nila a Hafida Sichara, kteří mu srozumitelně naznačili, co ho očekává při pokusu o útěk.

Opatrnost velela, abychom táhli oklikou, neboť jsem očekával, že šedid směrem k Fašodě rozestaví zvědy, takže by nás mohl zpozorovat. Proto jsme odbočili, abychom dosáhli les nikoli od východu, nýbrž od jihu.

Dorazivše k němu, brali jsme se mezi stromy opatrně vpřed, avšak zajatý Takal nemohl rozeznat směr, ježto jsme přišli z jiné strany. Snad jej také nechtěl rozeznat, krátce, bylo nutné zastavit pochod a vypravit se na zvědy.

Náhoda řídila mé kroky nejkratší cestou na správné místo. Usednul jsem za křoviny a mohl jsem Takaly dobře pozorovat. Byli rozloženi tak vhodně pro nás, jak jsem si mohl přát, neboť úval byl vroubený ze dvou stran křovisky, které kryly náš postup.

Vrátil jsem se, vyložil jsem vojákům jak se rozvinou, aby karavanu obklíčili a vedl jsem je. Upozornil jsem je ve vhodnou chvíli, aby se rozvinuli, opustil jsem je a nadběhnul jsem jim oklikou a objevil jsem se proti karavaně čelem na straně

zcela opačné. Takalové mě poznali a vyskočili, velmi překvapení. “Senussi, senussi, mudir z Džarabubu,” volali o překot.

Šel jsem k nim bez bázně, jako by se mezi námi nic nepřihodilo a pozdravil jsem je.

“Ty zde, mudire, tak blízko Fašody?” oslovil mne šedid zasmušile a popošel mi vstříc. “Jak jsi se dostal v tato místa?” “Na hřbetě svého velblouda,” pravil jsem.

“A - a - kde je tvůj průvodce, mladý chatib el senussi?” “Nedaleko.”

“Co chcete ve Fašodě? Proč jste sem přišli? Připadáš mi nějak podezřele. Proč jste nám neřekli, že cestujete do Fašody?”

“Protože jsme nebyli povinni ti to říkat. Tázal jsi se jen odkud jdeme a kam půjdeme, nikoli však, kam směřujeme především.”

“A do tohoto lesa jste dorazili teprve nyní?”

“Nikoliv. Byli jsme zde již dříve. Bydlíme nyní v příbytku Ibn Muleje, sangaga arnautského, vlastně v jeho domě.” “U něho jste se ubytovali? Přece víš, že ho znám. Vypravil jsem k němu posla. Je sangag doma?”

“Není. Přebývá buď na nebesích nebo v pekle.” “Alláh w’Allah. Je mrtev? Zemřel?”

“Ano, včera.”

“Ó, běda. Co bylo příčinou jeho smrti?” “Baštonáda.”

“Nedělej si - - - Ó Alláh, ó Muhamád, ó svatí kalifové. Chceš svými slovy vyjádřit, že byl ubičován k smrti?” “Tak je.”

“Sangag Arnautů ubičovaný, utlučený k smrti? Tak by se mohlo stát jen z rozkazu mudirova, který mu byl přece příznivcem a přítelem.”

“Ano, byl, avšak v posledních dnech již nikoliv. Předešlý mudir mu ovšem byl přítelem do poslední chvíle.” “Což je ve Fašodě nový mudir?”

“Ano. Ali effendi el Kurdi byl sesazen, protože podporoval obchod otroky. Nový mudir se sice také nazývá Ali effendi, je však zcela jiným mužem. Potírá otrokáře, jak jen může a je nazýván Abu hamsa miách, protože každému otrokářovi, jehož dopadne, dává vysázet pět set - bambusem.”

“Alláh pobývej s námi. Náš výpočet byl nesprávný. Náš posel by se již dávno vrátil. Byl asi zatčený - jímá mne o něho strach. Kdyby se ho zmocnil nový mudir, byl by již na něm vyzvěděl, proč jsem do Fašody přišel.”

“To ti neuškodí.”

“Že ne? Právě jsi řekl, že každý otrokář obdrží pět set ran a my jsme přišli jen proto, abychom prodali otroky.” “Nenachytali jste je však. Jsou vlastnictvím vašeho krále, který je posílá do Fašody na trh a ty jsi jen vykonavatelem mekovy vůle, jemuž jsi povinen poslušenstvím.

Ostatně je u vašeho národa právem krále, že smí vyrábět otroky z vašich dětí a takového práva ho nemůže mudir zbavit. Proto tě také nemůže z otrokářství vinit, může ti však zakázat prodej otroků.”

“Chvála Alláhovi, neboť jsi svou řečí valně ulehčil mému srdci. Netřeba tedy obávat se tolik o sebe, jako o tebe.” “O mne? Jak to?” tázal jsem se.

“Nejsi tím, za koho jsi se vydával. Teprve po tvém odchodu mne všelicos napadlo a mnohá tvá výpověď se mi jevila podezřelou. Čím déle jsem o tobě přemýšlel, tím víc jsem nabýval přesvědčení, že nejsi vůbec z Džarabubu.

Vklouzl jsi mně do rukou znovu a proto chci vědět pravdu. Nepřelhávej mne již, neboť mám po ruce dost pomůcek, abych z tebe vynutil pravdu.”

“Nesmysl. Co ti na tom záleží, abys zvěděl, kdo jsem?”

“Mnoho mi na tom záleží, neboť jsem ti ve své ukvapené důvěře řekl mnoho věcí, o nichž nikdo nic nesmí vědět. Což, jsi-li vskutku oním prokletým ďaurským effendim?”

“Hm. Pravdu díš, ale na věci nelze již změnit nic.”

“Že ne?” zajíkal se, pohlížeje na mne velmi nejistě. “Co to znamená?” “To znamená, že jsem vskutku tím effendim.”

“Alláh. A to se mi odvažuješ říct do očí?”

“Proč ne? Nevidím v tom žádnou odvahu. Chci ti povědět ještě více. Po našem odchodu z vašeho ležení zmizel šejk bakvarský a s ním současně váš otrok, jenž se jmenuje Hafid Sichar.”

“Tak je. Nezapírám to.”

“Kdybys popíral, bylo by to lhostejné. Hafida Sichara, když jste spali, jsem vyprostil z pout a bakvarského šejka jsem zajal, abych ho dovedl do Fašody k potrestání. Byl odsouzený k pěti stům ranám.”

“To - tohle - mně vykládáš,” zvolal šedid a mávnul po mně oběma rukama, aby se mne chopil. Spustil je však rychle k tělu, všecek popletený mou domnělou odvahou.

Pokračoval jsem klidně, nevšímaje si jeho rozčilení.

“To, co jsi řekl o sangagovi, mu ovšem bylo zkázou, neboť jsem ho udal mudirovi z lidokupectví, začež se mu dostalo baštonády, při níž vypustil duši.”

“Ty - ty, ty - jsi vinen jeho smrtí. A ještě se tím vychloubáš? Rozdrtím tě svými pěstmi.”

Chtěl mne patrně drtit, neboť se na mne sápal. Ustoupil jsem a odraziv jeho ruku, řekl jsem výstražně:

“Neodvažuj se sáhnout na mne. Dal jsem se u Brodu stínů jen zdánlivě tebou přemoci. Ve skutečnosti bys však byl přemožen.”

“Co - cože? Nuže, pojď sem. Brzy se ukáže, kdo je slabší,” křičel a hrnul se na mne.

“Ke mně, ben Nile,” zvolal jsem, vyhnuv se obratně obrovskému Takalovi. Dotíral na mne, nedbaje mého pokřiku, ani toho, co se právě dělo za jeho zády. Měl na zřeteli jen mne. Slyšel sice pokřik svých lidí, myslil však, že křičí jen kvůli našemu souboji. Počínal si jako býk.

Ustupoval jsem ustavičně takovými obraty, že se obracel k svým bojovníkům zády.

Nemoha pak již ustupovat, podnikl jsem na něho náběh, uskočil jsem a nastavil mu nohu, přes níž klopýtl. Chtěl se vztyčit, ale nemohl, neboť jsem ho sevřel pevně a přidržel, až konečně přiběhl ben Nil s několika vojáky, kteří ho spoutali.

Skřípěl zuby, trhal provazy, koulel očima - všechno nadarmo. Maje jen mne na mysli, křičel chroptivě: “Odvažuješ se klást mi pouta? Smrt sangagova ti bude zaplacena desateronásobně.”

“Oslepl jsi?” ozval se ben Nil. “Ohlédni se a podívej se, co se přihodilo. Kdo tě osvobodí? Mrtvý sangang, nebo tvoji bojovníci?”

Takalové byli přepadeni a zajati zcela podle pravidel.

Útok vojáků nesměřoval ovšem na otroky a těm také ani nenapadlo, aby se půtky nějak zúčastnili. O devatenácti ozbrojencích bylo rozhodnuto velmi rychle. Nebyli připraveni na útok zezadu a byli prostě strženi k zemi, odzbrojeni a spoutaní. Vojáci je uložili do řady a postavili se kolem nich s ručnicemi.

“Asakerové,” volal zděšeně šedid, všimnuv si jích konečně. “Byli jsme přepadeni? A proč? - Oh. Zrádce, podvodníku. To všechno je tvé dílo. Myslil jsem, že jsi v lese samotný.”

“Ejhle. To bylo velmi neprozřetelné. Vidíš, vidíš,” hovořil jsem soustrastně. “Nezbývá ti, než mne doprovodit do Fašody k mudirovi.”

“Co bych já u něho dělal? - Před minutou jsi mne ujišťoval, že se na mne jeho pravomoc nevztahuje. Co je mi do něho?”

“To ti poví sám mudir. Nemůže tě potrestat za otrokářství a po těchto otrocích mu nic není, leda že je propustí na svobodu. Zato však se vyskytl jiný důvod k tvému zatčení a proto se ti dostalo naší návštěvy. Je snad někdo v tvé karavaně, kdo má při sobě zlatý prášek z území Dar Famaka?”

“Zlatý - prášek? Z Famaku? Nebyli jsme nikdy v tom území,” odpovídal rozpačitě.

“Oh. Je možné mít v opasku nebo v sedlové brašně thibr, bez návštěvy Dar Famaka. Zlatý prášek je možné také získat výměnou, nebo krádeží, loupeží, vraždou.”

“Co - co - tím - chceš - říct? Nerozumím ti.”

“Nerozumíš? Rozuměj tomu tak, že tvrdím z plného přesvědčení, že je mezi vámi pět mužů, kteří mají thibr z Dar Famaku. Rozuměl jsi mi?”

Ulekl se, mlčel chvíli a pak řekl: “Nevím o tom. Nevím o ničem.”

“Vím tedy víc než ty a snadno ti ukáži těch pět, kteří severně od Brodu stínu se setkali s dželabou, jedoucím na oslech.” “S nikým se nesetkali,” vyhrkl ze sebe namáhavě.

“Ne? Ty sám jsi pozdravil dželaby a vyptával ses jich. Pak jsi nechal karavanu postupovat a zůstal jsi ještě se čtyřmi tobě rovnými s dželabou. Pak jsi je přepadl a dal usmrtit. Thibr jsi jim sebral. Pro tu vraždu jsi nyní zatčený a zodpovíš se z ní.”

Nevyčkal jsem odpověď a postoupil jsem k bojovníkům, které jsem oslovil:

“Mužové. Váš vůdce vás obelhal a podvedl. Nepopřete zajisté, že se vaše karavana setkala se třemi dželaby na oslech. Šedid věděl, že mají mnoho zlatého prášku a rozhodl se, že jim jej vezme. Poslal vás napřed a podržel u sebe jen čtyři z vás, za jejich pomoci povraždili a oloupili dželaby. Vrahové se pak rozdělili o thibr a zamlčeli vám svůj čin, aby se nemuseli dělit. Jednali dobře? Vám je známo, kteří čtyři zůstali s vůdcem za karavanou, proto vás vybízím, abyste mně ty čtyři označili. Jen provinilce stihne trest. Druzi se vrátí do své otčiny bez trestu. Budete-li však mlčet, stanete se spoluvinníky zločinu. Uvažujte o tom.”

Šedid se ovšem pokusil vyhnout se následkům toho upozornění. Rozkřikl se:

“Nejsme ani lupiči, ani vrazi. Nepovraždili jsme žádné dželaby a nemáme zlatý prášek. Moji lidé jsou zmužilí Takalové a nikdo z nich se nesníží, aby tobě, nevěřícímu, dali odpověď.”

Takalové jevili zprvu při mé řeči nepokoj a mumlali cosi navzájem. Ti, kteří z nich byli nevinní, již již se chystali, že se od vinníků oddělí. Zpozoroval jsem to velmi dobře.

Poznámkou šedidovou však změnili svůj úmysl. Mlčeli a nikdo z nich se ani nepohnul. Přibral jsem na výpravu také zachráněného dželabiho, nařídil jsem mu, aby se bitvy nezúčastnil a nedal se vůbec vidět, až kdybych ho zavolal. Stál dosud za křovisky a na můj povel vykročil k nám. Dřív než ke mně došel, ozval se hlasitě:

“Effendi, jsou zde všichni. Poznal jsem hned těch pět vrahů.”

Ukázal na šedida a čtyři Takaly, které jsem hned dal přenésti k šedidovi. Prohlíželi jsme jim kapsy, nenalezli jsme však nic. Dal jsem si tedy ukázat jejich velbloudy, abych prohledal houně, sedlo, torby a měchy.

Tato prohlídka byla úspěšná. Každý z pěti lupičů ukryl svůj podíl z loupeže chytře na dvě torby. Teprve nyní uznali nevinní, že by bylo záhodno vyjádřiti se a jeden z nich se ujal slova:

“Effendi, Alláh ví, že jsme nevinní. Žádej přísahu jakoukoliv - jsme ochotni vyhovět tvého rozkazu. - Nevíme nic o loupeži. Byli jsme podvedeni.”

“Věřím ti. Opakuji proto znovu, že nedostanete trest. Dovedu vás sice k mudirovi, avšak uvězněni nebudete. Jen kdybyste se zdráhali jít se mnou, stihne vás trest,” pravil jsem.

Měl jsem dobrý důvod pátrat po zlatě již v lese a nepřipustit, aby se tak stalo později ve Fašodě. Kdyby se totiž prášek nalepil mudirovi na prsty, mohl zůstat přilepený. Tomu jsem chtěl se zřetelem na dželabiho zabránit. Zatím co byly konány přípravy k návratu do města, zavedl jsem ubožáka stranou a pravil jsem mu:

“Znáš snad rodiny svých druhů?”

“Jak bych je neznal. Byli jsme spřízněni pokrevně, znali jsme se od mládí a stále jsme cestovali společně. El thibr byl nalezený, effendi. Co učiníš? Pamatuješ, že jsi říkal, že nabudu svůj ztracený majetek?”

“Pamatuji se velmi dobře. Považuji tě za poctivce, který své příbuzné nechce podvést. Zde vezmi. - Zlatý prášek je pohromadě. Zvěděl jsi již zajisté, kde jsou tvoji oslové, dojdi si pro ně a dbej, abys byl z Fašody záhy a daleko - jinak by se mohlo přihodit, že by ti v kapse nezůstal.”

Dželabi držel pět balíčků, díval se chvíli na ně, chvíli na mne a pak se tázal rozechvěně:

“Je - to - možné? Myslíš tak vskutku? Já že mám vzít všechno? A pro sebe nepodržíš nic?” “Já? Nikoliv. Nemám na to právo a kdybych i měl, neponechal bych si z toho nic.”

“Oh. Effendi. Zde je pět balíčků. Vezmi aspoň dva, aspoň jeden,” koktal. “Opakuji, že nevezmu nic.”

“Jak tedy splatím tvé dobrodiní? Vím, že se na tebe mudir zle rozhněvá.” “Nechť tak učiní. Nezarmoutí mne. Dbej však, aby tě jeho lidé nedohonili.”

“Oh - jemu se nepodaří spatřit mne. Poběhnu, hned poběhnu a neodpočinu si dříve, dokud nebudu mít Fašodu daleko za zády. Nechť ti Alláh požehná. Jsi křesťan, effendi. Ó, kéž by všichni byli jako ty.”

A již uháněl. Byl ovšem dalek toho, aby se zúčastnil našeho pochodu a také jsem mu to za zlé nevykládal. Mudirovi slídičové mohli mít velmi hbité nohy.

Výprava trpěla malými nepříjemnostmi, jež nám působil obrovský šedid. Nechtělo se mu ani pěšky ani na zvířeti, a jakkoliv byl spoutaný, nadřeli jsme se s ním dost, neboť vynikal vskutku medvědí silou. K rozumu ho konečné přivedl bič, jímž ho ben Nil několikrát přetáhl. Pak jsme mu uvolnili nohy a přivázali ho za spoutané ruce i za pas provazem k ocasu velblouda.

Nechtěl-li být vlečený a ušlapaný, musel udržovat stejný krok se zvířetem a krok velblouda je pořádný. Jeho čtyři spoluvinníci se umoudřili a jevili povolnost. Ostatní následovali z dobré vůle, jak mužové slíbili.

Náš sbor vzbuzoval ovšem všeobecnou pozornost, když jsme vtáhli do Fašody. Sbíhali se odevšad mladí, staří, až konečně jsme zevlounům zmizeli za vraty mudirovými.

Jakmile jsem vykonal “Otci pěti set” povinná oznámeni, tázal se nejdříve, kde, jak a kterak zlatý prášek - zcela jak jsem očekával.

Jak vyskočil, jak se vyřítil, jak se na mne zadíval, když jsem mu řekl, komu jsem jej vydal. Nezachoval nijak úřední důstojnost, pobíhal po komnatě, stanul konečně přede mnou a osopil se:

“Dám dželabiho stíhat. Je zcela jistě dosud zde, totiž tam, kde jsou vaši velbloudi a oslové. Dám ho přivést, neboť zlatý prášek patří před můj soud. Rozumíš?”

“Rozumím. Ale což, jestliže muž již ujel?”

“Tedy ho dám pronásledovat a kdybych mel i celou posádku za ním vyštvat.” “A když to bude nadarmo?”

“Tedy tě poženu ke všemďáblům. Slyšíš? Tebe.” “Tím ovšem zlato nenabudeš.”

“Pravda. Bohužel - pravda. Ale aspoň se pomstím, ano - eh - pomstím. Zrovna si vzpomínám. Mám zde pět loupežných vrahů takalských. Pětkrát pět - dva tisíce pět set ran. Běda jim, nepodaří-li se mi najít prášek. Odpykají to těžce, přetěžce.”

Tím byl jeho hněv převedený na Takaly, jimž jsem ovšem tento blahobyt spíš dopřál. Poručil, aby byli všichni, vinníci a nevinni, muži i ženy, pozavíraní a přísně střežení, pak vyslal několik slídičů za ubohým dželabim.

Jeho jednání mě uráželo, odešel jsem tedy do příbytku mně vykázaného a nedal jsem se vidět, až mne k sobě mudir večer sám povolal. Jevil dosud nevrlost a oslovil mne mručivě:

“Ten tam, přes hory a doly, pes a s ním i zlatý prach, který by výborně slušel vládní pokladně. Nikdo mi neuměl říct, kam se poděl. Přiběhl, sebral osly a zmizel jako kapka deště v proudech Nilu. Nechť ho Alláh zničí. Vymyslel jsem si již náhradu: oč byla vláda ošizená, přidám Takalům na paty. To bude osvěžením mému srdci a útěchou mé duše. Poslal jsem již pro ty psy - budou vyvedení ze sklepů. Pojď se mnou. Budeš svědčit u soudu. Ani muk a se mnou.”

Sešel na nádvoří, kde byli všichni Takalové pod vojenskou hlídkou. Ben Nil a Hafid Sichar zde byli také. Opodál stály lavice, jejichž boční sloupce byly zpevněné širokými popruhy a tenkými řemeny s přeskami. Opodál byla narovnaná celá hranice prutů na prst silných a vedle hranice seděl vážně Otec biče. Jeho přítomnost tlumočila, jakému přívětivému účelu jsou zasvěcené tyto podivné nástroje. Četné diváctvo zaplňovalo téměř polovici nádvoří.

Bylo by věru zbytečné líčit soudní přelíčení. Šlo to po turecku. Šedid byl i se svými čtyřmi pomocníky usvědčený a odsouzený. “Pět set a nebudou již viděni” - zněl rozsudek mudirův. Ostatní uznáni, pokud šlo o vraždu, nevinnými, za to však, že byli s loupežnými vrahy téhož kmene, obdrželi vesměs po deseti ranách, čemuž ostatně neušli ani otroci mužského pohlaví. Div divoucí. Ženám bylo prominuto.

Otroci se ovšem nechtěli vrátit do své vlasti, poněvadž očekávali s naprostou jistotou, že by je jejich famosní panovník prodal znovu. Žádali mne o radu, a já je odkázal na reise effendina, jehož brzký příjezd jsme očekával.

Potřeboval bojovné mužstvo proti otrokářům a poněvadž Takalové slynuli statečností, myslil jsem, že aspoň muže přijme do žoldu.

Jakmile byl rozsudek “právoplatně” vynesený zahájil svou činnost Otec biče. Takalové byli podle stáří a důstojenství popadení, porážení, připjatí a vysázeno jim po deseti. Práce s tím spojená byla vykonaná s přesností dobře namazaného stroje, a odsouzenci přijali svůj trest - abych mluvil jako básník - s tak prostodušným hrdinstvím, že divadlo bylo vskutku žertovnou zábavou. Jakmile byl však prvý vrah napjatý, odešel jsem, nedbaje potupného křiku mudirova. Deset ran nebo pět set - to je přece jen rozdíl.

Reis effendina se zdržel jednak v Chartumu, jednak za plavby. Opozdil se zkrátka, takže dorazil do Fašody teprve šestý den našeho pobytu. Přijal Takaly do žoldu a loď opatřil svěžími zásobami potravy a nábojů. Pak jsme nastoupili plavbu, od níž jsme očekávali, že nás dovede k cíli. Ovšem skok šesti dnů, jejž získal Ibn Asi, nebylo možné tak snadno a rychle vyrovnat.

KAPITOLA III SERIBA ALIAB

Plavba po Bílém Nilu až k ústí Sobatu proti proudu je usnadněná tím, že při jitřním svítání se pravidelně zvedá dobrý severní vítr, který se pak za celý den opírá do plachet a teprve k večeru uléhá. Jakmile loď dopluje k zmíněnému ústí, ztrácí se vítr, nebo jej už nelze pro četně okliky řečiště s výhodou použít.

Pak je možné rozvinout plachty jen tam, kde to vhodný směr Nilu dovoluje, zbytek musí být přeplaven pomocí tažného lana a žerdí, což je ovšem těžká a vysilující práce.

Je-li břeh pevný a suchý, takže mohou lidé, vlekoucí lano, pohodlně kráčet, je možné se ještě s plavbou jakž takž spokojit, kde však jsou bahniska a močály, do nichž lidé zabřednou, nezbývá, než vzít na přípřež čluny a veslovat.

I to však je nemožné tehdy, je-li celá hladina Nilu, což se stává dost často, pokrytá třtinou, omm suffach, skrze níž veslové čluny prorazí. Pak nezbývá než postrk žerděmi, což je hrozně nudné. Často je třeba celý den, aby loď projela takovým třtinovištěm, pak se plaví půl hodiny volnýmřečištěm jen proto, aby se za chvíli znovu žerďovalo dlouhým a hustým třtinovým ostrovem. Taková plavba ovšem není kratochvílí.

K tomu je nutné si přimyslet pobřežní poměry. Zde není Nil řekou, protékající vyschlou pouští a vodami jen břeh omývající, nýbrž veletokem, jehož četná ramena hlavní i boční, choboty i zátoky vnikají hluboko do rozsáhlé bahnité nížiny, velmi hustě zalesněné. V této oblasti je domovem zimnice, jsou tam bodavé mouchy, tam se povalují obrovští krokodýlové v bahnech, hroši se pasou ve stádech na třtinovištích nebo ve stojatých zátokách a dravci, větší i menší, obývají husté, někde neproniknutelné lesy.

Mnohdy se loď plaví několik dní, aniž plavec má na okamžik rozhled. Lesy svírají břehy, klenou se přes řeku jako loubí, tvoříce jakési průplavy. Voda se nedá používat k pití, zastřelená zvěř zahnívá již za dvě hodiny. Zásoby potravin se kazí různými vlivy. Člověk by skoro pochyboval, že zde mohou žít lidé, a přece zde žijí vesele. Bují a vzrůstá zde celá čeleď lidstva, jsou zde silné kmeny a velké národy, často přísně od sebe odloučené, mnohdy zas navzájem promísené, než přesto udržující své charakterové zvláštnosti.

Tito lidé, obyvatelé a zalidňovatelé Afriky, nikoliv však páni a vladaři “černého” světadílu, jsou více méně tmavé pleti, zkrátka jsou negry - a velmi hledanou zvěří pro otrokáře.

Běloch přijde, seznámí a spřátelí se s některým černošským kmenem, získá buď lstí nebo za směšně nepatrnou cenu veliké území a zřídí na něm usedlost, seribu.

Takový běloch má víc vědomostí a vládne dokonalejšími zbraněmi. Tu se záhy změní jeho přívětivost a přátelství v přísnost, jež se stupňuje v ukrutnost. Černoši se bojí, kdežto dříve ho milovali. Z přítele a ochránce se stane tyran - jako všude na světě.

Běloch vybídne jiné bělochy k návštěvě krajiny, neboje přijme do svých služeb, skoro vždy bělochy takové, kteří byli doma vyvrheli. Sejdou se zde potomci Semovi a Jafetovi jen proto, aby se obohatili loupežemi, aby zotročili pokolení Chámovo - zcela podle kletby patriarchy Noema.

Přinesou “vynálezy” civilisace: ručnice a střelný prach, snaží se ošidit černochy prabídnými bavlněnými výrobky, skleněnými korálky, tabákem a nejkulturnější civilisační pomůckou - alkoholem, kupujíce za to bílou slonovinu v podobě sloních klů a černou - v podobě otroků.

K tomu účelu bývá získán některý lakotný šejk černého kmene se všemi bojovníky. Je mu slíben podíl na kořisti, a loupežnictví nejhnusnějšího druhu je zahájeno.

Účastníci bílé pleti se pojmenují asakery. Jsou zde důstojníky, poddůstojníky i prostými vojáky. Odvažují se nejméně ze všech a shrábnou za to z loupeže nejtučnější díl. Černoši nejsou vojáky, nýbrž jen služebníky. Jsou povinní vykonávat nejtěžší práce, služby vyzvědačské, čelí nejhoršímu nebezpečí, podnikají útoky na osady, umírají na bojištích a za to obdrží z kořisti nejhorší brak, často tak malý, že jim ani nestačí na zaplacení cestovních záloh, jimiž jsou zbraně a potraviny.

Příkrý sociální nepoměr, vytvořený na základech neuvědomělosti.

Při větších a lépe organisovaných loveckých společnostech jsou také černoši asakery, jsou však vždy a všude proti bělochům v nevýhodě. Majitel seriby vyplácí žold z výtěžku loupeže, nechť již pozůstává z lidí nebo z dobytčat. Černí asakerové dostanou staré nebo churavé otroky a krávy, jež jim neposkytují užitek.

A jak je uspořádaná, organisovaná a jak se podniká taková gasuah čili lov na otroky? Nuže, zcela tak, jak si počínali kořistníci při vpádu na cizí půdu, aby se cizím vlastnictvím obohatili a za to dříve či později podléhali popravišti. Jenže otrokář je ještě o něco horší dravec než jiný lupič. Krade mladý zdravý lid, vypaluje celé osady, ničí úrodu a vylidňuje krajinu. Sežene-li sto otroků na trh, možno počítat bezpečně, že při tom povraždí nejméně trojnásobný počet starců,

stařen a dětí. Tři týdny již uplynuly od našeho odplutí z Fašody, když jsme zakotvili při ústí řeky Rolu do Bar el džebel. Pokud šlo o poměry při plavbě, mohli jsme být tímto výsledkem spokojeni. Es šáhin byl stavěný mistrně. Používal mnohem výhodněji vítr, tažná lana i žerdi, než nemotorné nilské nokvery a projížděl také mnohem snáze třtinové ostrovy, jichž se nám stavělo v cestu množství. Jeho vnitřní zařízeni poskytovalo větší pohodlí než u otrokářské lodi a zásoby potravy na něm bylo možné lépe udržovat.

Chytali jsme ryby, stříleli denně zvěř, měli jsme dobrou lodní lékárnu a pro celou posádku dostatek sítí proti moskytům. Zdravotní stav na lodi byl poměrně uspokojivý.

V jezeře No jsme utrpěli malou havárii, která nás zdržela celé tři dny. Mimo to nám chyběl lodivod, jenž by znal krajinu. Kormidelník Sokola i jeho zástupce, starý Abu en Nil, znali řeku jen k jezeru No, výše ne. Jakmile jsme zabočili z jezera do Bar el džebel, nevyznal se nikdo z nás v poměrech řečiště a plavby, ač jsme vlastně měli se zřetelem ke své úloze být seznámeni s řekou tak jako Ibn Asi.

Hledali jsme seribu Aliab. Kde vlastně byla? Mnozí naši lidé tvrdili, že ji snadno nalezneme. Pak se ukázalo, že si příliš důvěřovali. Tam, kde jsme právě kotvili, se prostírala již krajina Aliab. Nuerští negři, kteří ji obývali, se jmenovali Aliab. Avšak seribu Aliab nebylo přesto možné nalézt. Tu a tam jsme se setkali s některým negrem, jenž vesloval po řece.

Vyptávali jsme se ho, avšak nedozvěděli jsme se nic.

Naše mužstvo bylo trojí: vlastní lodní či, zbraně schopní, jimž velel kormidelník, najatí Takalové, velmi statní hoši, a setnina vládních vojáků pod velením setníka. Nechť tedy byla armáda Ibn Asla sebečetnější, nebáli jsme se jí.

Nilský veletok se rozšiřoval u ústí Rolu znamenitě.

Slunce na nás žhavě pražilo a na březích nebyl stín. Rostla tam jen třtina a rákos, nic víc. Lodníci se namáhali žerděmi, aby zmohli proud a byli tím unavení. Proto jsme spustili kotvy, abychom si odpočinuli aspoň po dobu nejhoršího vedra. Zmocnila se mne nuda, takže jsem se odhodlal vstoupit do člunu a někde zastřelit něco čerstvého.

Byl jsem přece již jaksi považovaný za lodního zásobovacího důstojníka.

Provázel mne ben Nil, jako vždy. Přibíral jsem ho rád, poněvadž člověk nemůže být vždy řádně připravený k výstřelu, pracuje-li veslem. Občas mne také prosil malý chlapec djangešský, abych ho vzal na honbu a vyhovoval jsem mu, protože se vždy velmi dětinsky radoval ze všeho, co jsem zastřelil. Chlapec i jeho sestra byli ukradeni djangešskému kmeni a zavlečeni do Kahiry, kde pracovali žebrotou a jinými službami pro kapsy mokkadema posvátné kadiriny.

Vyprostil jsem je z toho otroctví, převedl jsem je z es Semeku na loď emirovu, kde byli v péči až dosud, zaměstnávaní přiměřeně svým silám.

Lodníci i vojáci si hocha i děvče oblíbili a mazlili se s nimi.

Poněvadž mně byly děti zavázané za své osvobození, nebylo divu, že ke mně lnuly láskou. Měl jsem v úmyslu vrátit je jejich rodičům, připadne příbuznému kmeni, dosud však k tomu nebyla vhodná příležitost.

Poněvadž chlapec právě spal, vybídl jsem jen ben Nila, aby mne doprovázel. Sestoupivše do člunu, odrazili jsme od lodi. Bar el džebel mně poskytl již hojně kořisti a proto jsem zakormidloval do ústí Rolu, abych se přesvědčil, budu-li na přítoku právě tak šťastný, jako na hlavní řece.

Doba však nebyla příznivá pro lov. Vedro bylo značné, takže všechna zvířata odpočívala unavená někde ve stínu. Abychom žár slunce beze škody vydrželi, chladili jsme si občas hlavu i prsa vodou. Ploužili jsme se tak asi hodinu mezi třtinovými ostrůvky, až konečně ben Nil prohlásil, že by bylo záhodno vrátit se. Nechtěl jsem přijít na loď bez úlovku a proto jsem se vztyčil ve člunu, abych se po terči porozhlédl.

Přímo nahoře proti proudu jsem spatřil na řece předmět, který splýval po proudu. Nahoře světlý a dole temný, mohl být předmět zdálky považován za velikého vodního ptáka, právě plovoucího, s tmavým tělem a bílou hlavou.

Posadil jsem se rychle, abych nebyl viděn a nařídil jsem ben Nilovi, aby zavesloval k třtinovému ostrovu, za jehož vysokými stébly jsme byli úplně ukrytí.

Čekal jsem připravený k výstřelu, hodlaje ptáka usmrtit, nechť by již náležel jakémukoliv druhu. Za chvíli jsme zaslechli rychle se přibližující šplouchání a proto jsem přiložil pušku. Pak se objevil pták - právě v dostřelovém zoru. Téměř jsem již stiskl spoušť, avšak neučinil jsem to, neboť jsem spatřil nikoliv ptáka, nýbrž člověka, černocha.

Chlapík seděl v malém, lehkém a tmavém člunku a byl oděný plátěným, světlým šatem, z něhož mu vyčnívala nahá, černá, velmi svalnatá ramena. Hlavu měl obalenou bílým šátkem. Proto mi zdálky připadal se svýmčlunem jako plovoucí letoun.

“Člověk. Negr,” šeptal ben Nil. “Pustíme se za ním?”

“Ovšem. Snad od něho něco zvíme o seribě Aliab. Ponoř vesla. Negr vesluje rychle a dohonit ho musíme.”

Vyrazili jsme ze svého úkrytu a pustili se do proudu. Můj druh byl, jak známo, veslařem velmi zdatným. Proto jsme se přibližovali k negrovi vůčihledně, až nás konečně zaslechl. Obrátiv se, spatřil nás a polekal se, pak začal usilovně veslovat, aby nám unikl. To bylo podezřelé.

Od toho okamžiku jsme se již k němu nepřiblížili o nic.

Proto jsme zaměnili místa. Chopil jsem se vesel, a ben Nil usedl u kormy. Byl jsem silnější a vesla se jen prohýbala pod mými nárazy.

“Dohoníme ho, effendi, dohoníme. Vydrž ještě chvíli, ale pozor, aby vesla nepraskla,” pobízel mne ben Nil. Za minutu, oznámil, že se vzdálenost zmenšila o polovici a začal volat:

“Odbočuje z proudu. Chce nám uniknout mezi ostrůvky -”

“Vezmi ručnici a vypal z pravé hlavně. Ne však, abys ho zasáhl,” nařídil jsem.

Výstřel zarachotil, a skoro současně jsem zaslechl za sebou, tedy před člunem po proudu, výkřik. Ben Nil se chystal k novému výstřelu a s puškou přiloženou k tváři hlásil:

“Zaráží. Vidí, že na něho mířím. Má strach a skládá vesla do člunu.” “Pusť mne tedy zase ke kormidlu. Promluvím s ním sám.”

Změnili jsme znovu místa. Negr vložil vesla do člunu a čekal na nás. Z jeho tváře, nikoli nehezké, zíraly strach i vzdor. “K jakému lidu, kmeni nebo národu náležíš?” tázal jsem se ho.

“Já?” pravil zdlouhavě. “Jsem Bongo.” “A kam se plavíš?”

“Do Fašody. Rád bych byl vojákem a slyšel jsem, že je tam potřebují asakery.” “Ano, to je vskutku pravda a ty jistě budeš do vojska přijat.”

“Myslíš, pane? - Znáš snad to veliké město?”

“Znám. Plavím se právě tam odtud.”

Chtěl cosi říct, zavřel však rychle ústa. Pak je rozevřel znovu a tázal se: “Znáš také sangaga Arnautů?”

“Velmi dobře.” “Žije dosud?” “Proč by nežil?” “Protože - že - že - -”

Uvázl, koktal. Držel jsem veslo levicí, uchopil jsem pravou rukou pušku a pravil jsem přísně:

“Muži, ty lžeš a chceš nás oklamat. Nejsi Bongo, neboť pak by tvá tvář byla spíš hnědá než černá. Ty však jsi černý úplně. A žádný Bongo nemá na čele takové tetovaní jako ty. Však se ještě seznámíme. Před námi po proudu je veliká loď, kterou odtud nelze vidět. Vesluj tam zvolna před námi. Poplujeme za tebou. Jakmile se však pokusíš uniknout nám, prostřelím ti hlavu.”

Černoch nahlédl, že by nám vzdoroval zbytečně a jen ve svůj neprospěch. Ponořiv vesla, plavil se zvolna po proudu. Následovali jsme ho toutéž rychlostí. Jakmile jsme dopluli k Sokolu, donutili jsme ho přirazit s člunem k lodi a vystoupit s námi na palubu.

Vykonal to vše s tváři člověka, jenž si je vědom své nevinnosti. Přes to vše jsem pozoroval, že se rozhlíží velmi starostlivě. Nebyl tak klidný, jak by rád dal najevo. Reis effendina se ptal, proč jsem chlapíka přivedl na loď a co o něm soudím. Pak teprve změřil černocha pozorně a pronesl: “Jeho vzezření je klidné a nevinné. Proč se vydává za Bonga, není-li jím?”

“Důvod zajisté poznáme. Pozoruj bedlivě jeho tvář. Tetování je zcela zvláštní: uprostřed čela kolmý řez, odtud se táhnou zdola obloukem až k temeni a k stráním čáry, sestávající z bodů. Takto se tetují, nemýlím-li se, Dinkové, nikdy však Bongové. Přelhal mne a měl pro to jisté důvod.

Že by chtěl být vskutku vojákem, nevěřím, a poněvadž se dotazoval po sangagovi Arnautů, vzrostlo mé podezření. Mám věru chuť, považovat ho za posla, jehož kdosi vypravil k sangagovi.”

“Snad nikoli sám Ibn Asi?”

“Buď Ibn Asi, nebo jiný otrokář.”

“Kdyby tomu tak bylo, měl by tento černoch pro nás velkou cenu. Zahájíme s ním výslech.”

Poručil černochovi, aby mluvil pravdu a pohrozil mu za každou lež trestem, pak obdržel na své otázky tytéž odpovědi jako já. Dali jsme muže prohledat, nebylo však nalezeno nic, ačkoliv i jeho účes byl důkladně pocuchaný.

Také ve člunu nebylo nic nalezeno.

Co dělat? Podezření, které jsem měl, bylo podle mého přesvědčeni oprávněné, nemohli jsme mu však dokázat pranic a k věznění nebyl důvod. Jakmile bylo muži oznámeno, že může v plavbě svobodně pokračovat, tázal jsem se ho jen tak namátkou, zná-li polohu seriby Aliab a cestu k ní. Černoch se pátravě rozhlédl po lodi a prohodil:

“Ano, vím, kde je seriba.”

Jeho pohled byl velmi výmluvný. Usoudil jsem z něho, že černoch ví, na jaké lodi se nalézá a jací lidé ho obklopují. Nemýlil-li jsem se v tom, pak musil být nezbytně na nás upozorněn. Kým? Jen Ibn Aslem. A z toho zas bylo třeba čerpat poučení, abychom jeho odpovědí dbali jen s velkou opatrností.

“Nuže, kde je?” tázal jsem se.

“Tam - nahoře,” pravil a mávnul rukou proti proudu hlavního toku. “V krajině, která se nazývá Bahita, asi čtyři dny plavby odtud.”

“Jací lidé tam bydlí?” “Kmenové národa Šurů.”

První otázku zodpověděl rychle, druhou váhavě. Bylo zřejmé, že na první byl připravený, kdežto druhá ho překvapila. Při tom neuměl černoch svou duši a tvář ovládat tak dokonale, aby neprozradil nejistotu a strach. Při poslední odpovědi se zřejmě radoval z toho, že nám věší bulíka na nos. Tvářil jsem se, jako bych mu věřil a pokračoval jsem:

“Víš to jistě? Byl jsi tam již někdy?”

“Byl,” odpověděl bez rozmyslu. Nepostřehnul, že mě leze do nástrahy.

“Tak. Víš tedy zcela určité, co tvrdíš. Jak vysvětlíš svůj omyl, že nikoliv Surové, nýbrž Tvičové bydlí v té krajině?” “Tvičové?” pronesl váhavě. “Ti tam nejsou.”

“Jsou tam a bydlí na pravém břehu řeky, kdežto stany a tokuly Kvičů jsou na břehu levém. Území Šurů je dál. Mnohem dál na západ. A že by vzdálenost odtud byla jen čtyři dny? Říkáš to proto, abychom se tím ochotněji a horlivěji plavili k Bahitě. Já však znám pravou vzdálenost.

Do Bahity bychom dorazili při příznivém větru za dvacet pět dní. Jednal jsi velmi neopatrně, tvé lži jsou příliš průhledné.”

“Nelžu, effendi,” ubezpečoval horlivě.

“Effendi? Proč mně přiděluješ ten název? Znáš mne snad?” Jeho rozpaky vzrůstaly. Přesto odpověděl rychle: “Oslovuji tak každého vznešeného pána.”

“Považuješ mne za vznešeného muže a při tom se domníváš, že jsi chytřejší než já? Jsi na omylu. Snažíš se nás zmýlit. Vystříháme se však řídit se tvými zprávami.”

“Pane,” zvolal, “nepromluvil jsem nic nepravdivého.”

“Ze všeho, co jsi promluvil, bylo pravdivé jen to, že seribu znáš. Chceš abychom ji nenalezli a proto nám udáváš nepravý směr. Mám za to, že je spíš opak pravdou. Seriba není na hlavní, nýbrž na boční řece, tedy nikoliv na Bar el džebel, nýbrž na Rolu, kudy jsi se plavil. Pověz mi, komu seriba Aliab patří. Poněvadž jsi tam byl, jistě znáš majitele.”

“Náleží - náleží - - jednomu bílému člověku,” koktal zmateně, “jehož jméno ušlo mé paměti.”

“Řekni raději, že ho nechceš jmenovat, poněvadž nechceš, abychom tě považovali za přítele Ibn Asla. Rozpomínáš se?”

“Ano,” pravil zdráhavě.

“Dobrá. Tedy toho muže znáš. Byl jsi u něho. Náležíš k Dinkům, které naverboval dále po proudu na Bílém Nilu. Vypravil tě s poselstvím k sangagovi Arnautů do Fašody. Upozornil tě, že se s námi cestou setkáš. Popsal ti naši loď, reise effendina a mne a řekl ti, jak se máš zachovat, kdybychom s tebou hovořili. Jsi vskutku tak drzý, že bys to chtěl popírat?”

Jeho rozumový rozhled nestačil k názoru, že jsem k tomuto tvrzení dospěl zcela prostou logikou. Díval se na mne zaraženě, sklopil konečně zrak a - mlčel.

“Odpověz,” pobídl jsem ho úsečně.

“Není tomu tak, jak myslíš a tvrdíš,” ujišťoval mne.

“Jsem Bongo a plavím se do Fašody, abych se dal najmout k vojsku. Řekl jsem to již a nemohu ani teď říct nic jiného.” Jeho tvrdošíjnost by mne málem přivedla do rozpaků, kdyby se v tu chvíli nestalo něco neočekávaného. Djangešský chlapec, který prve spal, se probudil a přistoupil se svou sestřičkou ke skupině, která se utvořila poblíž emira, mne a černocha. Jakmile hoch uviděl negra, stanul jako vytesaný do kamene, zadíval se na něho vytřeštěně a vykřikl konečně pronikavě:

“Agádi, aba charang.”

Ta slova nejsou arabská, nýbrž pocházejí z nářečí kmene, k němuž děti příslušely. Znamenaly: Agádi, otcův bratr, - tedy, strýce. Oslovený si do té chvíle dětí nevšímal, jakmile však uslyšel své jméno, trhl prudce tělem a obrátil se k nim. Děti se k němu rozběhly a muž je poznal.

Jeho překvapení bylo tak značné, že se dal jimi objímat, aniž pohnul údem. Děti plakaly - nikoliv. Křičely radostí a lezly po něm. Pak se teprve rozplynula jeho ztrnulost v radostném výkřiku. Uchvátil a přitiskl je k sobě, křepčil s nimi po celé palubě a volal cosi, čemu jsem nerozuměl. Z řeči Dinkú jsem znal sotva několik významů.

Teprve za chvíli se poněkud upokojil a posadil se s nimi na zem. Zvednul je na kolena a objal je. Zahájili pak vzájemný, velmi živý a pestrý hovor trvající skoro půl hodiny.

Nevyrušovali jsme je a čekali klidně na výsledky prapodivné rozmluvy. Dinka se rozplýval zřejmě citem a když mu děti pověděly vše, co znaly, povstal, přistoupil ke mně s tváří zářící, poklonil se mi hluboce a zahovořil, ovšem nyní arabsky:

“Effendi, odpusť, odpusť. Nevěděl jsem, že tyto děti jsou na lodi a jaké dobrodiní jsi jim prokázal. Jsi dobrý, velmi dobrý pán a nikoliv tak špatný muž, jak jsem dříve myslel.”

“Áh. Tedy mne přece znáš?”

“Ano. Když jsem se s tebou setkal na řece za plavby, nevěděl jsem, kdo jsi a teprve zde na lodi jsem poznal, s kým hovořím.”

“Má domněnka byla tedy správná. Byli jsme ti popsaní, vylíčení.”

“Ano, a to tak přesně, že se věru sobě divím, že jsem tě nepoznal hned. Ibn Asi tak učinil.” “Patříš k jeho bojovníkům?”

“Ano. Jsem příslušníkem kmene Djangech, který najal, a jsem jeho náčelníkem.” “Byl jsi vyslán s důležitou zprávou do Fašody?”

“Tak je. Byl mně svěřen dopis pro sangaga Arnautů, jenž se zove Ibn Mulej.” “Ukryl jsi dopis patrně velmi dobře. Kde je?”

“Effendi, slíbil jsem Ibn Aslovi, že jej odevzdám jen sangagovi.”

“Jsi poctivý muž, ale Ibn Asi je padouch, který tě chce patrně ošidit.” “Mne ošidit? - Jak to myslíš?”

“Jsi náčelník bojovníků Djangech a nemůže tě tedy na výpravě postrádat. Jestliže tě přesto odeslal, lze snadno usoudit, že s tvými lidmi má úmysly, které nemohou být počestné. Což neměl ve své družině ani jediného bělocha, jehož by odeslal s dopisem? Proč právě tebe? Proto asi, aby byli vaši bojovníci bez vůdce. Rozumíš mně?”

Agádi se zasmušile zahleděl do prázdna a přemýšlel chvíli, než se ozval:

“Ibn Asi pravil, že mně právě tímto posláním prokazuje velikou důvěru. Nemůže mít zlé úmysly s Djangech, poněvadž je potřebuje. Bez nich by nemohl nachytat otroky.”

“Snad máš pravdu. Ibn Asi nachytá pomocí tvých lidí otroky. Ale co se stane po ukončení výpravy, až nebude jejich pomoc potřebovat? - Nuže? Což kdyby je, místo, aby jim řádně vyplatil žold, prodal také do otroctví?”

Agádi se zřejmě ulekl. Trvalo chvíli, než si uvědomil, že by něco podobného bylo možné a pak rozhořčeně zvolal: “Effendi, mohlo by se něco takového vůbec přihodit?”

“Ibn Asi je schopný každé špatnosti. Dravec by se k lidem nezachoval tak, jako on. Taž se těchto dětí, chlapce i dívky, kteří jsou tvými pokrevenci.”

“Řekli mně všechno. Zachránil jsi je. Zachránil jsi již mnoho, mnoho otroků. Víš všechno předem. Tvé oko umí nahlížet do doby, která teprve přijde. Viděl by’s i nyní do budoucna? Pak ale běda Ibn Aslovi. Jen kdybych se mohl dozvědět, že máš pravdu i v tomto případě!”

“Můžeme se to dozvědět velmi snadno. Patrně bude o tom zmínka v dopise. Vydej mi jej!” “Ale - - “

Jeho počestnosti se příčilo, aby mně vydal svěřenou věc.

Konečně však rozhodla u něho starost o osud kmene, takže se moudře ozval:

“Effendi, člověk je povinen být nejen poctivý, nýbrž i chytrý. Má-li proti nám Ibn Asi něco zlého v úmyslu, nesmí mu k

tomu pomáhat má poctivost.” “Pověz tedy, kde je otrokářův dopis.”

Byl jsem věru zvědavý, kam ten dopis ukryl, neboť jsme člun prohledali velmi důkladně. “Na dně člunu,” pravil, “je připravená malá hliněná nádobka, v niž je dopis uschovaný.”

Člunek, velmi lehoučký, byl vytažen na palubu. Na jeho kýlu visela nádobka, jejíž otvor byl ucpaný pryskyřicí. Odříznuvše nádobku, rozbili jsme ji. Objevil se dopis, skutečný dopis na papíře. Emir jej vzal, aby jej přečetl, vrtěl však dlouho hlavou, prohlížej jej shora i zdola a tázal se konečně:

“Vyznáš se, effendi, v perštině:”

“Ano. Ale jak by mohl znát Ibn Asi persky? Anebo sangag, člověk nevzdělaný, jemuž dopis svědčil? Pochybuji. Je snad dopis psán persky? Dovol, emire.”

Přijal jsem dopis a prohlížel řádky, psané inkoustem, ale nebylo to ani arabské ani perské. Četl jsem jen jednotlivé značky, písmena, ale slova se z nich tvořit nedala - byla nesrozumitelná. Konečně mě napadlo, že Ibn Asi použil nějakého klíče, aby dopis nemohl být přečten, kdyby padl do nepravých rukou.

Arabština, jak známo, se píše od pravé ruky k levé. Pokusil jsem se číst od levé strany k pravé a hle. Šlo to. Důvtip pisatele nebyl tedy příliš značný a evropští diplomaté jej už dávno předstihli. Dopis zněl:

“Posílám k tobě Agádiho, náčelníka mých bojovníků Dinka. Řekl jsem mu, že táhneme k Rolům, abychom nachytali otroky. Naše výprava směřuje však do území Goků, o čemž nesměl Agádi zvědět, protože Gokové jsou příslušníky národa Dinků. Pošli tam za mnou padesát nebo více asakerů, avšak jen bílých. Nechť mne vyčkají na seribě Aliab. Jakmile se tam vrátím, zotročím za jejich přispění stopadesát Dinků, čímž získám nové peníze, aniž jim musím platit žold. Proto odesílám jejich náčelníka, takže budou poslouchat jen mé rozkazy. Postarej se, aby se Agádi nevrátil. Zvěděl jsem, že byl křesťanský effendi u tebe, ale nemohl jsem přijít, neboť z lodi Turkovy prchl.

Musili jsme rychle odplout. Poněvadž znám tvou zchytralost, jsem přesvědčený, že ti jeho útěk škodu nezpůsobil. Effendi neví o seribě Aliab a nenalezne ji, i kdyby se sebe víc po ní pídil. A jestliže se již proti ní vypravil, setká se s Dinkem Agádim, jehož jsem dobře poučil, kterak effendiho zmýlit.”

To byl asi obsah dopisu, jenž byl bez nadpisu i podpisu. Předčítal jsem jej emirovi hlasitě. Agádi poslouchal pozorně a tázal se pak, když jsem dočetl:

“Kdo je onen Dinka, o němž se dopis zmiňuje?”

“Ty sám, a bojovníci Dinků jsou tvoji lidé. Poskytl jsi otrokáři stopadesát mužů?” “Ano. Bylo smluveno, že se vypravíme na lov otroků do území Rolu.”

“Slyšel jsi však, že výprava směřuje nikoliv tam, nýbrž proti Gokům.” “Gokové jsou našimi bratry. Nepřipustím to.”

“Nejsi na výpravě a nemůžeš tedy nic podniknout. Jakmile jsi odešel, byli tvoji soukmenovci povinni poslouchat přímo Ibn Asla a ten jim asi řekl, že jsi byl s výpravou proti Gokům srozuměn. Jakmile se bojovníci Djangech vrátí, budou zajímáni, zotročeni a prodáni. Ty sám zemřeš ve Fašodě, jestliže tam přijdeš a odevzdáš dopis.”

Agádi se na mne díval, jako by nevěřil a nechápal. On, ubohý černoch, pohan, nemohl tolik špatnosti pochopit. Přispěl jsem mu. Vylíčil jsem mu stručně, jakého tvora jsem v Ibn Aslovi poznal a to vskutku stačilo. Zrak negra se rozplameňoval a jakmile jsem mu dostatečně vysvětlil situaci, zvolal, třesa se vztekem:

“Dovol mi, effendi, tuto loď hned opustit. Půjdu okamžitě zpět, vrátím se do seriby, abych dal svým bojovníkům výstrahu.”

Zadržel jsem ho, poněvadž se již chápal člunu, aby jej spustil na řeku.

“Počkej,” pravil jsem. “Můžeš sice odejít svobodně kam chceš, avšak radím ti přátelsky, aby ses přidružil k nám. Nezměníš svým zakročením nic a kráčíš vstříc smrti.”

“Usmrtím Ibn Asla, nikoliv on mne.”

“Neznáš ho. Co jsi ty proti němu, proti jeho sveřepé zchytralosti? A vždyť bys ho ani na seribě nezastihl.”

“Ovšem, neboť se již vypravoval na gasuah při mém odchodu. Pustím se za ním. Cestu, kterou se pustil, mně povědí na seribě.”

“Klameš se. Zajmou tě hned a nepustí. Sám nezmůžeš nic, naprosto nic. Zde je třeba zakročit jinak. Proto ti radím, abys u nás pobyl. S námi se vrátíš na seribu mnohem rychleji, než kdybys byl odkázaný svou silou na veslování. Pospíšíme za Ibn Aslem a zajmeme ho se všemi jeho lidmi. Jen tak zachráníme tvé Djangech i Goky.”

“Díš pravdu, effendi. Dovolíte-li, setrvám tedy na vaší lodi. Kdo by si to byl pomyslil. - Byli jste mně vylíčení jako nepřátelé černých národů a proto jsem s radostí vyhověl žádosti Ibn Asla, abych vás svedl z pravé cesty. Z nepřátel se však stali přátelé a z přátel nepřátelé. Udal jsem vám nepravý směr. Chtěl jsem, abyste se plavili proti proudům Bar el džebelu, nyní však vás povedu proti proudu Rolu, abych vás dovedl do seriby,”

“Jak dlouho k ní poplujeme?” “Pět dní, snad i více.”

“Znáš polohu seriby přesně?”

“Ovšem. Je vystavěná na pravém břehu řeky, tedy po naší levé ruce proti proudu.” “Je tam pohoří?”

“Není. Krajina je zalesněná rovina. Všude nic než lesy. Seriba je obklopena houštinou, kterou nemůže nikdo proniknout. Když ji Ibn Asi zakládal, poručil vykácet mnoho stromů, které tam dosud leží. Mezi nimi a z nich vyrostly jiné stromy a četné keře, spletené křížem krážem, takže les se podobá pevné zdi, kterou není možné prodrat se.” “Strana k řece je však přece otevřená?”

“Právě tak zavřená jako druhé strany a jen na jediném místě je vchod zahrazený trámy.” “Podle toho by seriba byla hotovou pevností.”

“Také je. Ibn Asi tvrdí, že by ji mohl s deseti muži hájit proti stům.”

“Kdyby to ovšem bylo několik set hlupců. Důmyslem Ibn Asi nevyniká, jen darebáctvím. A jak je upravený vnitřek seriby?”

“Vnitřek je veliký čtverhranný, na němž je postaveno nejméně dvacet tokulů z hlíny a třtiny. Jsou velmi pevné tyto chaty. Největší z nich obývá Ibn Asi, ve dvou jsou uložené zásoby a v ostatních jsou ubytovaní asakerové.” “Rozumí se, že nynější hosté Ibn Asla bydlí v podobných chatách. Viděl jsi ty muže?”

“Všechny. Byli vesměs na lodi, která nás dopravila do seriby. Byl mezi nimi muž, který se jmenuje Abd el Barák -” “Mokkadem svaté kadiriny, z jehož drápů jsem vyrval děti tvého bratra. Dále.”

“Jiný běloch byl nazývaný muzabir a třetí byl jakýsi Osmanli, muž velmi tučný. S ním pak byla jeho sestra, které posluhovaly dvě bílé a dvě černé otrokyně.”

“Víš, proč tato Turkyně přišla s ostatními?” “Aby se stala ženou Ibn Asla.”

“Svatba měla být slavená v seribě. Došlo k ní?” “Dosud ne. Čekají až do návratu otrokářské výpravy.” “Víš také, kdo se jí zúčastní a v jakém množství?”

“Všichni kromě Turka, který nechtěl svou sestru opustit a kromě deseti bílých asakerů, kteří hlídají seribu pod velením starého chromého čauše. Ale, effendi, toto vše jsem vám mohl říct za plavby. Proč maříte časem, kotvíce zde pohodlně? Nevidíte, jak vítr zčeřil vodu?”

“Pravda. Zvedneme hned kotvy. Ale bylo dobře, že jsme zde odpočívali. Kdybychom se plavili po Bar el džebel, byli bychom tě minuli.”

Kotvy byly zdvižené, plachty napjaté a es Šáhin zahnul ze svého dosavadního směru a vplul do Rolu.

Tento přítok nebyl tak široký jako Bar el džebel, obsahoval však přece značné množství vody, která mohla unést i větší koráby, než byla vládni dahabije. Zmínil jsem se již, že v celé krajině nebylo nic než třtina. Plavili jsme se do večera mezi ostrovy z omm sufach, načež se břehy obroubily zelenými křovisky. Později se již objevovaly i stromy a konečně byly na pravém i levém břehu lesy, veliké a husté lesy.

Zároveň byla řeka zbavená třtiny, takže jsme měli snazší plavbu. Po západu slunce svítily hvězdy a poněvadž jsme viděli daleko, mohli jsme se plavit celou noc.

Tutéž výhodu jsme měli příští den, takže jsme mohli dosáhnout seribu mnohem dříve, než jsme se domnívali.

Již večer čtvrtého dne oznamoval Djangech, že seriba je nedaleko, takže ji dosáhneme asi za hodinu plavby. Bylo tedy třeba svinout plachty a přirazit k pravému břehu, kde bylo zakotveno.

Nastala otázka, co vlastně podnikneme. Měli jsme snad příští den zrána přistát k seribě? Nebylo to vhodné, neboť jediný přístup bylo možné zevnitř dobře hájit. Posádka nám mohla přes svůj nepatrný počet natropit mnoho škod. Ostatně nebylo také ještě jisté, zdali opustil již Ibn Asi svou usedlost. Mohl se z mnohých důvodů opozdit.

Považoval jsem tedy za prospěšné vypravit se na zvědy ještě večer a rekognoskovat. Reis effendina ovšem souhlasil. Byl by se rád zúčastnil výzvědného pochodu, pak se však rozpomenul na svou povinnost setrvat na lodi.

Potřeboval jsem dva na vodě zkušené lidi. Vybral jsem si tedy ben Nila a jeho děda. Rozumí se, že jsem přibral i Agádiho, jenž věděl, kde je seriba. Byla asi desátá hodina večerní, když jsme odrazili od Sokola.

Ben Nil a jeho děd veslovali. Seděl jsem u kormidla a Djangech se přikrčil ke dnu člunu. U zobanu. Hvězdy se třpytily na nebi a voda odrážela jejich jasné obrazy. Asi za půl hodiny jsme očekávali východ měsíce.

Drželi jsme se v proudu uprostřed řečiště. Veslovali jsme asi půl hodiny a přiblížili jsme se značně k seribě.

Přirazili jsme ke břehu, abychom se dostali do stínu stromů. Djangech nás sice ujišťoval, že za jeho pobytu na seribě nikdo vchod nestřežil, ale nyní, kdy posádka čítala jen deset mužů, zachovával starý chromý čauš jistě všechna pravidla opatrnosti a postavil hlídku.

Hvězdy poněkud zbledly, neboť vyšel měsíc, avšak neviděli jsme jej, ježto stál za lesy, které se za naší tiché plavby podobaly tmavým hradebním zdem, v nichž nebyla nejmenší skulina. Djangech byl teď velitelem člunu a šeptem určoval, kdy je třeba veslovat a kdy kormidlovat.

Vesla byla opatrně ponořovaná a vzpíraná. Konečně černoch výstražně zašeptal: “Zde je mišrá. Přistaneme.”

“Nikoliv u přístaviště, nýbrž pod ním, u některého stromu,” opravil jsem ho, neboť člun nesměl přistát a kolébat se tam, kde by ho mohla hlídka spatřit.

V husté zdi lesa jsem zpozoroval v měsíčním ozáření průrvu asi dvacet korků širokou. To bylo přístaviště. Vedlo od vody po svahu vzhůru, zužovalo se a končilo mezi břevny a trnitými keři, jimiž byl uzavřený vchod seriby.

Zakormidloval jsem ke stromu, jenž stál skoro ve vodě. Djangech se vztyčil na zobanu, aby člun připevnil provazem ke stromu, jehož dlouhé a mocné kořeny splývaly do vody a mizely pod hladinou. Kořeny nebylo příliš ve stínu vidět.

Člunek se dotkl jednoho z nich a zakymácel se. Djangech pozbyl rovnováhu a sletěl do řeky, při čemž se mu vydral z hrdla zděšený výkřik. Patrně věděl, že jsou na tomto místě řeky krokodýlové.

Potopil a vynořil se rychle a byl ben Nilem hned pevně popaden a zadržen. O něco výše proti proudu bylo několik písčitých a bahnitých mělčin, od nichž se k nám táhl velice rychle tmavý pruh. Djangech, rozhlížeje se úzkostlivě, spatřil ten pruh a zavřískal svrchovaně poděšen:

“Timsa. Timsa. Zvedni mne do člunu.”

Byl v nejkrajnějším nebezpečí. Vyskočil jsem od kormidla, popadl jsem černocha a vymrštil ho za přispění ben Nila do vzduchu. Ohrožený Agádi vletěl do člunu, který se však jeho pádem hrozně rozkolísal, až hrozil překocením.

Již zmizel jeho pravý bok pod vodou. V tom narazil připlavivší se krokodýl čenichem na jeho obrubu a na štěstí právě tím člun narovnal. Ben Nil zasadil hnusnému obojživelníkovi ránu do hlavy a krokodýl zmizel pod hladinou.

Teprve pak jsme připevnili člun ke kmeni a setrvali deset minut v tichosti, naslouchajíce. Nikde se nic nepohnulo. Měli jsme za to, že křik černochův nebyl v seribě uslyšen.

Již jsem se chystal z člunu vystoupit, když mne ben Nil zadržel. “Půjdu s tebou,” šeptal. “Nenechám tě o samotě effendi.”

Poněvadž jsme způsobili bezděčně tak veliký hluk, uznal jsem, že mi jeho průvod bude na prospěch a svolil jsem. Vystoupili jsme na břeh v místě, kde okraj lesa vrhal na přístaviště silný stín. Byli jsme ozbrojeni jen noži. Ben Nil měl mimo to bambitku a já své dva revolvery.

Jakmile jsme se dotkli nohou břehu, přikrčili jsme se a naslouchali dlouho.

Všude bylo hluboké noční ticho. Nic podezřelého nebylo slyšet. Měsíc se vznesl nad stromy a rozlil světelnou záplavu po volném prostoru přístaviště. Dosáhli jsme tím přehled, takže by nám ani myš neproklouzla před očima.

Vstali jsme, abychom vystoupili po svahu a vypátrali, jak je vlastně vchod do seriby uzavřen. Sestával z několika silných kůlů, spojených velmi trnitou popínavkou a byl asi dvanáct stop vysoký.

“Tudy nelze projít,” šeptal ben Nil. “Nezbude, než abychom se vrátili.”

“Nebylo také mým úmyslem vniknout do seriby,” odpověděl jsem mu. “Podívejme se však, jsou-li tyto kůly vskutku zaražené do země. Domácí lidé by se přece neobešli bez pohodlného průchodu a jestliže je tento zásek vskutku tak pevný, jak se jeví, musím se domnívat, že je aspoň někde poblíž otvor k proklouznutí.”

Přikrčil jsem se, abych prozkoumal spodní část kolu. V tom se vedle mne ozval výstražný výkřik ben Nila. Chtěl jsem se rychle vztyčit. Ucítil jsem však prudkou ránu na hlavě a pozbyl jsem vědomí. Když jsem procitnul, zpozoroval jsem, že jsem ovázaný provazy jako egyptská mumie. Ležel jsem v tokulu, v němž hořel oheň, jehož kouř unikal otvorem ve

střeše. Vedle mne se válel ben Nil, právě tak obtočený jako já. Uzřel, že jsem otevřel oči a pravil spokojeně: “Alláhovi budiž chvála, že jsi konečně procitl. Již jsem tě považoval za mrtvého.”

Hlava mne bolela, před očima mě poletovaly jiskry a v uších jako by mně bzučel roj včel. Viděl jsem, že jsme sami a promluvil jsem tedy:

“Srazili tě k zemi jako mne?” “Ne.”

“Můžeš tedy vyprávět, jak se stalo, že jsme v této díře, patrně v některém tokulu uvnitř seriby?”

“Bohužel, mohu. Jsme uvnitř seriby, ač nebylo tvým úmyslem, jak jsi řekl, vniknout dovnitř. Nuže, nevnikli jsme sem, byli jsme sem vtaženi. Právě jsi domluvil, když mne kdosi zezadu popadl. Vykřikl jsem, neboť jsem obrátil hlavu a spatřil za sebou chlapa, který se rozpřahoval veslem, aby tě udeřil do hlavy. Rána dopadla a ty ses skácel. Drželi mne tři nebo čtyři a chtěli mne strhnout k zemi. Bránil jsem se jím ze všech sil, ale marně.”

“Doufejme, že tvůj děd a Djangech zpozorovali, co se děje.”

“Postaral jsem se o to, aby aspoň slyšeli, nevidouce. Co jsem se útočníkům bránil, křičel jsem zuřivě a spílal jim, takže mne v člunu museli slyšet.”

“Člun tedy obrátil a vrátil se rychle k lodi, aby nám přispěli na pomoc. Vypravuj dál.”

“Zmínil ses o průchodu, effendi, a tvá domněnka byla správná. Když mne stlačili k zemi a svázali provazem, posunuli stranou větší keř, čímž povstala průrva, kudy může člověk v přikrčení proklouznout. Do toho otvoru jsme byli vsunutí a vlečení, při čemž nás ovinuli těmito provazy.”

“Viděl jsi Murada Nassira, Osmanliho?” “Neviděl. Byly tu vesměs cizí tváře.”

“Dobrá. Především bych rád věděl, co vlastně dělali venku, mimo seribu, lidé, kteří nás přepadli. Stáli na hlídkách? Na to by stačil jeden.”

“Vím, effendi. Vyrozuměl jsem to z jejich hovoru. Chtěli chytat ryby vidlicemi. Přece víš, jak se to dělá v noci. Zažehnou oheň na břehu nebo na přídi člunu a jeho zář vnadí ryby, které pak jsou nabodány na vidlice. Tito lidé lezli právě do průchodu pod keřem, aby šli k řece, když zaslechli křik černocha. Zastavili se, naslouchali a spatřili nás.

Přicházeli jsme z levé strany přístaviště. Proto se uchýlili do hlubokého stínu vpravo, nechali nás přejít a zezadu nás obstoupili. Jeden z nich mel veslo a tím tě udeřil do hlavy. Myslíš, že odtud vyvázneme zdraví?”

“Doufám. Vždyť je zde emir.”

“A což, budeme-li zavraždění dříve než přijde?”

“Touto choulostivou okolností se nezabývej, ač je zcela možná. Divím se již tomu, že nás nechávají o samotě, aniž sem postavili hlídku. Ticho. Již někdo jde.”

Zaslechli jsme kroky. Rohož, tvořící dveře, se odsunula, pak vešlo několik mužů, v čele s Muradem Nassirem. Za ním kulhal starý chlap, tedy čauš, jak jsem poznal. Turek se postavil přede mne, pohladil si vousy a konečně se ozval: “Již zas? Doufám, že nám tentokráte popřeješ radost pohostit tě déle. Či snad máš v úmyslu i dnes tak rychle zmizet jako ve Fašodě?”

Neodpověděl jsem. Turek se obrátil na šikovatele.

“Pohleď. Tento zde je ďaur, o němž jsme ti vyprávěli. Proklatec sleduje nás vskutku jako hladový pes. To však byla poslední cesta, kterou v životě vykonal. U Alláha, odtud již nevyvázne. Zemře on i jeho druh.”

“Nemám, co bych namítal,” pravil čauš. “Jsi zde nyní velitelem místo Ibn Asla a jsem ti povinen poslušnosti. Chceš je dát hned odvést a zastřelit?”

“Zastřelit? Eh. To by bylo příliš rychlé. Tito dva jsou odsouzení k velmi zdlouhavé a velmi rozmanité smrti. Nutno pro ně vymyslet smrt, jakou ještě nikdo neumíral. Je noc a já chci jejich trápení vidět. Chci je pozorovat. Vyčkáme do slunečního rozbřesku.”

“Zůstanou ležet zde?”

“Nikoliv. Budou vhozeni do džura ed džasa, kde budou ležet tak hluboko a jistě, že je netřeba střežit. Zatím budeme

pokračovat v přerušeném rybolovu. Zásoba našeho masa je ta tam, třeba tudíž lovit ryby. Byl přenesen člun těchto psů do bezpečného místa?”

“Ano. Byl přivázaný ke stromu u přístaviště. Můžeme jej použít k rybolovu.”

“Dobrá. Dva čluny vydají dvojnásobný lov. Je nás dvanáct, deset mužů, ty a já. Do každého člunu pět lidí, a dva mohou zůstat v seribě na stráži.”

“Považuji to za nutné,” pravil čauš. “Myslíš, že se tito dva zde potloukají sami? Nemohli sem připlout na lodi reise effendina?”

“Zeptám se jich a běda jim, jestliže mi neřeknou pravdu.”

Přikročil ke mně, postavil mně nohu na břicho. Vytasil nůž a hovořil chladně a srozumitelně:

“Mlčení, nechť se otáži na cokoliv, zaplatíš prstem. Pamatuj si to? Nežertuji. Pohlédni na tento nůž. Nedáš-li mi odpověď okamžitě, říznu. Když jsi nám ve Fašodě unikl, vysmíval jsi se mi. Bude ti to nyní splaceno. Dokáži ti, že jsem pánem nad tebou, nad tvým životem, nad všemi tvými údy. Přišel jsi do seriby sám?”

Tureček to myslel zcela vážně. Mlčet jsem nechtěl, uznal jsem, že by mě to neprošlo, ale byl jsem daleko od toho, abych mu vyklopil pravdu. Zaráželo mne však cosi.

Otrokáři nalezli náš člun a zmocnili se jej - nikdo však nemluvil o černochovi a starém Abu en Nilovi, kteří byli přece ve člunu. Kam se poděli ti dva? Dali se spolknout krokodýly? Sotva. Spíše opustili člun - ale proč? Aby utekli? - Aby nás zachránili? Tolik hrdinství jsem starému kormidelníkovi nepřiznával, a pak neměl vůbec tolik energie a schopnosti, něco podobného provést. Podle mého soudu bylo nejchytřejší pro oba i pro nás, kdyby se hned pustili pěšky k lodi a ještě v noci přistáli se Sokolem u seriby.

Hloupostí ovšem bylo, že se Turek rozhovořil přede mnou o rybolovu. Dopustil, abych poznal situaci. Mohla se nám ještě naskytnout vhodná chvíle k záchraně. Na jeho dotaz jsem úsečně odpověděl:

“Nikoliv.”

“S kým tedy?”

“S ben Nilem. Vždyť ho vidíš.”

“Ano, vidím,” chechtal se. “A kde je reis effendina?”

Tvářil jsem se, jako bych nechtěl s barvou ven. Turek zahekl, nachýlil se nemotorně ke mně, poklekl a chopil se mého levého palce, nasadil mi nůž na kloub.

“Odpověz hned, nebo říznu!” pohrozil. “Kde je?” “Na lodi.”

“A kde je loď?”

“Dole na Bar el džebel a hledá tuto seribu.” “Proč nejsi u něho?”

“Protože jsem zde. Počkej. Rozuměj mi. Nevěřil jsem totiž, že by vaše seriba byla na hlavním toku.” “Jsi věru chytrý. Uhodl jsi. Není tam, protože je zde. A kdo vám řekl, že je na Bar el džebelu?” “Černoch. Jakýsi Bongo, jenž se nazývá Agádi.”

“Ah. Tedy přece. Kam se plavil?” “Do Fašody.”

“Rozumím. Přinutili jste ho, aby vstoupil na vaši palubu a prohledali jste ho.” “Ano.”

“A co jste nalezli?” “Nic.”

“Tázali jsme se ho po naší seribě?”

“Ne. Vyptávali jsme se ho na Ibn Asla a černoch řekl, že ho zná a že má Ibn Asi seribu Aliab nahoře v krajině, která sluje Bahita.”

“Uvěřili jste?”

“Reis effendina uvěřil, já však negrovi nedůvěřoval. Reis se pak plavil proti proudu po Bar el džebel, já však, abych mu dokázal, že je na omylu, jsem vstoupil s ben Nilem do člunu a veslovali jsme proti proudu Rolu, abychom vás hledali.” “Hm. Máš liščí čenich. Slyšel jsem, že jsi byl u sangaga Arnautů, Ibn Muleje. Kterak se mu daří?”

“Nemluv mi o něm. Ten chlap zavinil, že jsem byl nucený Fašodu rychle opustit. Vím, že je s vámi spolčený, ale mudir měl k němu větší důvěru než ke mně a nedbal na mé tvrzení. Hlupec. Jsem rád, že jsem mu ušel, jinak bych snad okusil baštonádu.”

“Bylo by se ti dobře stalo,” chechtal se Turčín. “Lituješ-li však, je to zbytečné, neboť zde dokončíme, co na tobě ve Fašodě mudir zmeškal. Neříkal Bongo, s nímž jste se setkali, že chce vstoupit ve Fašodě do vojska? Měl naději, že bude přijatý?”

“Proč by neměl? Přijmou každého darebáka. Ostatně chtěl požádat přímo sangaga Arnautů.”

“Jste hlupci, praobyčejní hlupci. Jste syny a vnuky nerozumu. Domníváte se, že jste chytří a přece by se nad vámi každý slitoval. Víš snad, kdo byl onen Bongo?”

“Neznám ho.”

Tlustý Turek hovořil velmi sebevědomě, vítězně. Myslil, že jsme se dali přelstít a blažilo ho to, neboť Alláh mu vskutku nepropůjčil význačnější soudnosti. Na mé přiznání odpověděl pyšně:

“Není vůbec Bongo, protože je Dinkem. Najali jsme stopadesát bojovníků jeho kmene a onen Agádi je jejich vůdcem.” “U čerta,” zvolal jsem a tvářil jsem se překvapeně. Ben Nil se rychle převalil na břicho, neboť se patrně nemohl zdržet smíchu.

“Ano,” smál se Turek. “Vlezli jste do pasti. Černoch měl při sobě velmi důležitý dopis. Kdybyste se ho zmocnili - eh,

proč o tom mluvit. Zkrátka, věz, že černoch byl úmyslně vypraven, aby vás oklamal a poslal se vším všudy nahoru po Bar el džebel.”

“Nuže, mne přece neoklamal a nikam neposlal.” “Ale reise effendina.”

“Nalezl jsem vás a dokáži emirovi - -”

“Nic mu nedokážeš. Co ti prospěje, že jsi nás našel! Ráno budeš popraven a tento ben Nil také. Reis effendina potřebuje měsíc, než dopluje nahoru k Bahitě. Tam teprve pozná, že mu visí bulík na nose, obrátí a popluje nazpět

aspoň dvacet dní. Než se mu podaří sem dorazit a nalézt seribu, uplyne padesát dní. Do té doby se však Ibn Asi vrátí a přivítá ho tak vroucně, že reis effendina slastí zapomene na návrat.”

“Darebáci,” vykřikl jsem. “Váš Dinka byl tedy zcela zdařilý ničema.”

“Nikoliv, jen chytrý muž. Chytřejší než vy všichni dohromady. Ty jsi byl ovšem tak pošetile odvážný, že ses pustil do pátrání po seribě sám. Za tu odvahu sklidíš odměnu: “vběhl jsi do náruče smrti. Ale ještě bys mně mohl povědět, jak se ti na lodi u Fašody podařilo uniknout z mé kajuty do člunu.”

“Ale, ale. To přece bylo velmi snadné,” pravil jsem, nehodlaje jeho sestru prozradit. “Měl jsem u sebe dva nože. Arnauti mne prohledávali a nalezli jen jeden. Zabalili mne do houní a nůž mně vypadl z boty. Když mne na lodi rozbalili, zapadl nůž pode mne a mohl jsem tedy, jakmile jsi odešel, přeřezat ben Nilovi pouta. Sešplhali jsme po kotvovémřetěze a plavali k člunu, jenž byl připoutaný k lodi. Štěstí, že nás nechňapla timsa.”

“Tak, mhm. Tedy tak to bylo. Nuže, dnes budeme opatrnější. Bylo mi sice řečeno, že vám bylo odňato všechno, ale dám vás raději znovu prohledat a pak budete vrženi do džura ed džasa, kterou již neopustíte.”

Džura ed džasa. To znamená: jáma trestu. Otrokářští asakerové, jak si lze pomyslit, jsou sebrankou nejhrubšího rázu, zdivočelými zabijáky, kteří se rádi vzpírají rozkazům.

Proto asi bylo na seribě vězení nutnou pomůckou k dosaženi disciplíny. Protože chaty, tokuly, jsou málo vhodné pro žaláře podobných zbojníků, vykopávají jednoduše v nádvoří serib kolmé jámy, pět i více metrů hluboké, do nichž jsou provinilci vrhání. Utéct odtud bez cizí pomoci nemohou, neboť po hladkých, kolmých stěnách jámy šplhat nelze.

Takovou žumpu nazývají džura ed džasa.

Protože seriby jsou stavěné vesměs u Nilu, a jámy jsou vykopávané do značné hloubky, bývá jejich dno vlnité, bahnité. Uklízí se také do těchto žump prach, odpadky, smetí - zkrátka různá nečistota, takže bývá dno žumpy oživené všelijakými bytostmi, čistoty a světla se štítícími.

Nemohl jsem tedy být nadšený, uslyšev, že si odpočinu v tak vábném zákoutí. Byl bych tam viděl raději tlustého Turka.

Naše pouta byla povolená za účelem nové prohlídky, pak jsme byli znovu spoutaní, vyvlečení z tokulu a vedení k jámě, z níž vyčníval žebřík, vlastně jen ostrov. Jáma měla značnou hloubku, jak bylo možné soudit z délky žebříku. Položili nás na žebřík, spustili na dno a vytáhli žebřík z jámy.

“Spěte sladce,” volal na nás Turek. Alláh vám dopřej příjemný odpočinek a ještě příjemnější sny.”

Tatáž slova jsme slyšeli, když nás chtěl již ve Fašodě pozlobit a jimiž jsem ho pak častoval při útěku z lodi. Zdalipak se nám poštěstí uniknout jako tehdy? Sotva.

Ano, kdyby napadlo kormidelníkovi a černochovi vrátil se rychle k lodi, mohli jsme ještě doufat v záchranu. Ale přesto jsem nepozbýval mysli.

Otrokáři odešli a seriba ztichla. Hvězdy na nás svítily z tmavé oblohy a okolo nás něco šelestilo, drápalo, škrabalo, plazilo se a plížilo. Nebyli jsme v jámě jediné živoucí bytosti, ale příliš nás ta společnost netěšila. Byl zde hnusný zápach.

Domnívali jsme se, že jsme bez dozoru, ale chyba. Za chvíli všeobecného ticha se shora ozval hlas: “Hej. Jak se vám daří, lační psi? Sbratřili jste se již se štíry a krysami?”

Mlčeli jsme. Bylo by hloupostí odpovídat hlídce, které jsme nemohli utéct i kdybychom nebyli spoutaní. Slyšeli jsme, že půjde deset lidí na rybolov. Dva tedy zůstali v seribě. Jeden seděl u žumpy, druhý asi hlídal vchod do seriby.

Za několik minut se náš hlídač ozval znovu, ale tázavě: “Kdo zde? Kdo to sem leze?”

Odpovědi jsme nerozuměli, ač jsme ji uslyšeli. Kdosi huhňal několik slov, pak se ozval hlídač:

“Proč jste se přestrojili? Vždyť vás neznám. A jeden z vás je přece černoch. Stůjte, - nebo - - Alláh. All - -”

Druhý “Alláh” byl udušený v chroptění. Slyšeli jsme dupot a pleskot, pak buchnutí, pak bylo ticho. Konečně jsme spatřili tmavý stín, naklánějící se nad námi a zaslechli jsme tlumenou otázku:

“Effendi, jsi dole?”

“Ovšem,” pravil jsem. “Kdo mne volá?”

“Já. Chvála Alláhovi, že tě máme. A kde je můj vnuk?” Ah. Tedy Abu en Nil.

“Je zde,” odpověděl jsem. “Spusť žebřík a sestup s nožem! Přeřež nám pouta.” “Hned, hned.”

Žebřík byl vsunutý do jámy a kormidelník sestupoval. V několika vteřinách jsme již protahovali uvolněné údy.

“Divíš se asi, že jsme zde,” spustil Abu en Nil, “Byli jsme - -”

“Počkej!” přerušil jsem ho. “Především vzhůru. Dříve nenabudu pocit svobody.”

Vystoupil jsem po žebříku, maje otce a syna Nilu v patách. Vyskočil jsem z jámy a spatřil jsem našeho strážce na zemi. Dinka mu klečel na břiše a svíral mu hrdlo.

“Uškrtil jsi ho? Je mrtvý?” tázal jsem se.

“Není,” šeptal černoch. “Vždyť vidíš, že zvedá nohy.”

“Nechtěli jsme ho zaškrtit,” dokládal kormidelník. “Může nám dát dobré zprávy.”

“Moudře jste jednali. Pusť ho, Agádi. Uvidíme, zdali se dá pohnout k přátelskému hovoru.”

Dinka uvolnil zajatému hrdlo. Pokleknul jsem vedle něho, chopil jsem otrokáře za rámě, aby mně nemohl znenadání uklouznout a vyskočit. Zároveň jsem mu držel před očima jeho kindžal. Chlapík zalapal po vzduchu, oddechl si, pohnul hlavou, rozevřel oči, zavřel je rychle strachem a mžoural pak na mne.

“Víš, kdo jsem?” tázal jsem.

“Ef - fen - di!” vyjektal ze sebe, schvácený hrůzou. “Kde je Murad Nassir, Osmanli?”

“Chytá - ryby - u mišrá -” “A čauš?”

“Chytá - také s osmi - asakery.”

“Je tedy ještě jeden askari v seribě. Kde je?” “U vchodu. Kdybych hvízdl, přišel by.” “Kde jsou věci, které nám byly odňaté?”

“V tokulu Osmanliho, odtud napravo v druhém širším tokulu.” “Ten veliký tokul? Bydlí tam sestra Turkova?”

“Ano, effendi. Se svými služebnicemi.” “Mužové, kteří šli na rybolov, jsou ozbrojení?”

“Maji jen nože a vidlice. Střelné zbraně zanechali v tokulu, v němž společně bydlíme. První tokud odtud nalevo.” Nebylo třeba chlapíka upozorňovat, aby mluvil pravdu.

Odpovídal s takovým strachem a zděšením, že jistě na lež ani nepomyslil. Odňal jsem mu vše, co měl při sobě.

Nařídil jsem svým soudruhům, aby se na chvíli ukryli za nejbližší chatrčí a poručil jsem askarimu, aby hvízdl na svého soudruha.

Učinil tak, a od vchodu se ozval hvizd odpovědi.

“Vlez rychle dolů,” poručil jsem zajatci. “Rychle. Neslezeš-li, svrhnu tě tam střemhlav. A jestliže vypustíš jediný zvuk z úst, bude po tobě veta.”

Slezl do jámy jako lasice. Myslel jsem, že nabudu čas, abych žebřík vytáhl, ale bylo již pozdě, neboť druhý askari kráčel k jámě. Posadil jsem se rychle, aby nemohl mou postavu hned rozeznat a zvětřit nebezpečnou situaci předčasně.

Uzřel, že žebřík vyčnívá z jámy, odvrátil ode mne pozornost, avšak na vzdálenost asi deseti kroků se osopil: “Co se děje? Co ti to napadlo? Proč jsi spustil žebřík? Chceš, aby upláchli? Ven s ním.”

Přiskočil a chopil se žebříku, aby jej vytáhl. Víc jsem nepotřeboval. Vyskočil jsem, popadl jsem ho za hrdlo a strhl k zemi.

“Mlč, nebo zemřeš. Stisknu a uškrtím tě.”

Strach mu projel všemi údy a přímo ho ochromil. Ani se nehnul. Jakmile jsem mu uvolnil krk, škytl, vytřeštil na mne oči a zamumlal:

“Effendi. - Ó, Alláh.”

Pokynul jsem druhům. Přiskočili a vybrali otrokářovi všechno z opasku a kapes, pak ho doprovodili do zajímavé džura ed džasa a vytáhli žebřík.

Především bylo třeba zabezpečit se otrokářskými zbraněmi, proto jsme vešli do označeného tokulu. Dinka se zde vyznal. Vyhledal místo, na němž, jak věděl, byly složené smolné louče, pak chvátal do tokulu, v němž jsem procitl z mdlob. Dinka se vrátil s hořící loučí. Nalezli jsme také kahan, naplněný palmovým olejem.

Na okrouhlé zdi viselo deset ručnic a ještě víc bambitek, vesměs ostře nabitých. Sebrali jsme všechny zbraně a kráčeli do tokulu, jejž nám askari označil za příbytek Turkův a jeho sestry. Věru, těšil jsem se, že tam uvidím a pozdravím něžnou Lefatu a spanilou Kumru.

Vešli jsme tiše do předního oddílu, kde byla tma, avšak skrze rohož se kmitalo z druhého, zadního oddílu chaty světlo. Odsunul jsem rohož a vešel jsem bez ostychu do svatyně ženského pohlaví a - - hle. Dámy seděly při kávě.

Spanilá sestřička Turkova, Kumra, Hrdlička, seděla uprostřed “komnaty” na koberci, vedle ní dřepěly služebnice kolem hliněného hrnce, pod nímž hořelo dřevěné uhlí v menším hrnci. Ve větším se vařila voda, do níž právě ušlechtilá Fatma sypala rozdrcenou zrnitou kávu. Všech pět krasavic ustrnulo beze slova, bez výkřiku a bez pohybu - tak se ulekly mého příchodu.

K dámám jsem odjakživa mužem zdvořilým, dvorným a taktním. Tentokrát však jsem byl naprosto bezohledný, z čehož si však podnes, jak upřímně doznávám, nečiním výčitky a také svědomí mne vůbec nehryže. Předně a hlavně nebyla vhodná doba k návštěvě, za druhé vstoupil jsem do harému, což je přísně zakázané a za třetí byl celý můj zjev velmi málo salonní, takže ještě ve chvíli, kdy tyto řádky píši, klopím oči, třeba jen na dvě vteřiny.

Můj oděv, v Slutu levně koupený, utrpěl za dlouhé plavby a jízdy velice a v bahnité žumpě se mu nadto ještě dostalo “posledního pomazání”. Vyhlížel jsem zkrátka “shoking” a nikterak “gentlemanlike”. A k tomu má výzbroj.

Z různých zbraní, jež jsme v tokulu sebrali, zavěsil jsem na sebe ručnice a zastrčil bambitky za opasek - sám Rozsa Szandór a Rinaldo bandita, by se mne lekli. Kdyby všechny mé zbraně současně vystřelily, byl bych živou mitrailleusou. Ale přes ten k návštěvě dámského budoiru málo vhodný zevnějšek, zkřížil jsem ruce přes prsa, poklonil se hluboce a pronesl vážně:

“Muhamád, prorok všech proroků, propůjčil vašemu nápoji líbeznou vůni sedmi rájů. Má duše žízní po osvěžení. Smím vás prosit o jediný findžan?”

Teprve nyní se rozvlnil zdřevěnělý jazýček líbezné “Hrdličky”.

“Effendi,” zvolala, vyskočivši a stáhnuvši roucho přes kolena. “Jak to vypadáš. Myslela jsem, že ležíš v jámě spoutaný.”

“Jak vidíš, andělský zjeve, není tomu tak.”

“Chtěla - chtěla jsem - přemýšlet, jak bych tě vyprostila, nevěděla jsem však, jak to tentokrát navléknout,” šveholila bázlivě.

“Děkuji ti, vroucně ti děkuji, nejlíbeznější a nejlepší všech panen. Prokázala jsi mně již jednou největší dobrodiní, dnes však bylo by hříšné, abych se na tvou neskonalou dobrotivost spoléhal. Pomohli mi z pout soudruzi a přicházím nyní, abych ti přednesl jinou prosbu, totiž, abys neopouštěla se svými služebnicemi harém dříve, dokud ti sám neoznámím, že smíš bezpečně vstoupit do předního oddílu tohoto tokulu.”

“A proč?”

“Protože - nelekej se, nejlíbeznější krásko! - protože se venku bude asi trochu střílet.” “Alláh. Střelba. Chceš bojovat? S kým?”

“S chromým čaušem a jeho udatnými asakery.” “Tedy také s mým bratrem?”

“Také, jestliže mu ovšem napadne bránit se - což nedoufám.”

“Alláh, Alláh. Jsi tak silný, udatný a smělý muž. Zvítězíš nad ním snadno a pak ho usmrtíš,” zabědovala.

“Vděčnost mi zabraňuje tak učinit, neboť nechci milostné tvé srdíčko zarmucovat, ó, nejrozmilejší z rozmilých. Budu tvého bratra šetřit, což se mi ovšem podaří jen tehdy, jestliže zde zachováš se svými služebnicemi úplné ticho.” “Zachovám, effendi. Budeme mlčet, dokážeme ti, že dovedeme i tuto nesnadnou věc. Poslechneme. Slibuji ti to, effendi.”

A zvedla své ručky nad hlavu na znamení, že slibu dostojí, zapomenuvši naprosto, že není zahalená závojem, takže mi již byla podruhé povolena slast dívat se na její maličký, obdivuhodně scvrklý obličejíček, podobný usýchající švestičce, jenž mi tak živě připomínal tvář maličké prodavačky lžic z městečka mého rodiště. Ještě dnes, po tolika letech, kdykoli se poblíž nadšeně mluví o kráse orientálských žen, bezděčně si připomínám tvářičku milostné “Hrdličky”.

Na seriru, dřevěném podstavci potaženém koberci a dykytou, na němž se v harému sedí, leží a všelicos jiného provozuje, stál hliněný kahan, zcela podobný tomu, jejž jsme našli ve společném tokulu asakerti. Sebral jsem jej a vstoupil do předního oddílu, kde k mé radosti leželo, co bylo zabavené mně a ben Nilovi. Na zdi viselo několik dobrých ručnic, bambitek a dvě krásné šavle. I tyto zbraně jsme sebrali a odebrali se do nádvoří, pak jsem kahan dámám velkomyslně vrátil.

“Až do té chvíle se nám dařilo,” prohodil ben Nil, “je však pochybné, jak se zmocníme deseti mužů, aniž se vydáme v nebezpečí.”

“Nejlépe by bylo postřílet je,” rozhorlil se jeho děd. “Zbraní máme dost.”

“Učiníme tak jen v případě svrchované nouze,” pravil jsem. “Víte přece, že nerad přelévám lidskou krev. Především pojďme ke vchodu a pozorujme, čím se mládenci na řece zabývají.”

U vchodu jsme se rozestavili, a kormidelník mi ukázal posunovatelný keř, jenž zahrazoval průchod. Odsunul jsem jej a vyhlédl jsem. Dva čluny, totiž jeden, jenž náležel seribě a druhý, na němž jsme připluli, spočívaly právě pode mnou u přístaviště na vodě, spojené několika příčními trámci, na nichž planula hranička, ozařujíc vodu okolo vábíc ryby. Ve člunech stáli mužové s připravenými vidlicemi k nabodávání ryb. Vidlice, jak jsem ovšem až později viděl, měly dva přímé bodce a jeden zahnutý.

“Času na uvažování máme dost,” pravil jsem. “A poněvadž jsme zatím v bezpečí, mohli byste mi říct, jak se vám podařilo vniknout do seriby a vytáhnout nás z hnusné jámy trestu. Zaslechli jste asi pokřik ben Nila - -”

“Ano,” pravil kormidelník, “ale nejen jsme slyšeli, nýbrž i viděli jsme vás. Měsíc právě vyšel a svítil tak jasně, že jsme mohli všechno pozorovat. Chlapi s vámi lezli do díry. Spatřiv to, rozpomenul se Agádi na průchod pod keřem. Viděl jej za svého pobytu na seribě a také jej používal, ale neřekl nám o něm. Vybídl mne, abych s ním touto děrou vlezl do seriby a pokusil se o vaše vyproštění.

Tvrdil, že je v seribě jen hrstka asakerů a proto jsem s jeho návrhem souhlasil. Vyskočili jsme z člunu, přeběhli

osvětlené přístaviště a vlezli do díry. Vniknuvše do seriby, přikrčili jsme se do stínu, protože na nás svítil měsíc a vplížili jsme se mezi stromy a kůly, takže jsme viděli, jak vás vyvlekli z tokulů a spouštěli do jámy. Pak odešel tlustý muž s čaušem a osmi asakery, jedenáctý usedl u vchodu a dvanáctý u jámy, aby vás hlídal. Nechtějíce mařit čas, rozběhli jsme se na něho. Volal na nás a poručil, abychom stáli, avšak tento černoch na něho skočil, srazil ho k zemi a stiskl mu hrdlo. Jistě uznáš, že svou úlohu řádně provedl.”

“Věru, vděčně to doznávám a budu na to vděčně vzpomínat.”

Seděli jsme za toho hovoru za keřem, jejž jsem občas odsunoval pažbou, abych pozoroval rybolovce. Tlustý Turek postrádal výcvik. Bodal stále bez úspěchu a konečně opustil člun, aby se pohodlně posadil na břeh a přihlížel rybolovu. Znenáhla ho však jímala nuda, takže povstal a hrabal se zvolna po svahu k seribě. “Snad vejde do průchodu,” šeptal ben Nil.

“Snad,” odpověděl jsem. “Doběhni rychle k jámě. Leží tam dosud provazy, jimiž jsme byli svázaní a několik silných provazů jsem viděl v tokulů asakerů. Seber a přines je rychle. A vy dva odstupte, aby vás hned nepostřehl, jestliže sem vstrčí hlavu.”

Černoch a kormidelník poslechli. Já sám jsem se přikrčil vedle keře k přirozenému plotu, odložil jsem ručnice, které mně překážely.

Turek přišel, odsunul keř a hekaje, soukal se dovnitř, což mohl dokázat jen přikrčený. Než se mohl za průchodem narovnat, popadl jsem ho, vtáhl dovnitř a srazil ho k zemi. Křičet nemohl, bránil se však, kutáleje se z boku na bok.

Agádi a Abu en Nil přiskočili a podrželi mu ruce a nohy. Turek funěl, udýchaný a zpocený. Abych mu nahnal strach, sevřel jsem mu lehce levicí hrdlo a pravou rukou jsem vytasil nůž a přiložil jsem hrot k jeho prsům. Pak jsem mu hrdlo uvolnil. Vydechoval zhluboka, díval se na mne zděšeně a - mlčel. Měl strach. Černoch a kormidelník klečeli vedle něho a měli také tasené nože.

“Budeš-li zticha, nestane se ti nic,” ujišťoval jsem ho šeptem. “Neposlechneš-li však, pojedeš do džeheny po břiše.” V malé chvíli se ben Nil vrátil s provazy a Tureček byl spoutaný. Sotva jsme byli hotovi, zaslechli jsme kroky a krátký výhled otvorem mne poučil, že jdou do seriby dva asakerové. Nesli veliký hliněný kotel plný ryb, část dnešního úlovku. Chtěli patrně ryby vysypat v některém to kulu a vrátit se. Bylo třeba zmocnit se obou, aniž se mohli ozvat.

Věc nebyla nejsnazší. Průchod byl příliš úzký, než aby mohli oba rázem vejít. Popadnul jsem ručnici, postavil jsem se na levou stranu otvoru, pošinul ben Nila proti sobě a šeptal jsem:

“Jakmile muže udeřím, chop se ho a pryč s ním.”

Asakerové s kotlem stanuli před vchodem, oddychujíce. Pak vešel přední, zády napřed, aby mohl kotel za sebou posunovat. Udeřil jsem ho pažbou do hlavy, takže se potácel, ben Nil ho hned strhl stranou, chopil se kotle a vtáhl jej dovnitř. Asaker, jenž postrkoval zvenčí kotel, se tlačil do průchodu. Sotva se objevila jeho hlava, dopadla mu na ni pažba. Chlapík se svalil a natáhl se.

Oba byli omráčení. Svázali jsme je a položili vedle Turka, který byl němým divákem, neodvážil se ani hlesnout a upozornit vojáky na nebezpečí. V celku jsme tedy již odzbrojili pět lidí, a zbývalo ještě sedm.

“Pochytáme ostatní také tak, effendi?” tázal se ben Nil. “Pokaždé se nám nebude dařit tak skvěle.”

“Máš pravdu, ale vyčkejme.”

Neměli jsme naspěch a nemusili jsme se tedy ukvapovat. Rybolovci měli dva kotle, po jednom na každém člunu a druhý byl již také naplněn. Dole patrně čekali, až se nosiči navrátí. Nevraceli se však, a zanedlouho jsme slyšeli čauše, kterak něco rozkazuje, načež se dva asakerové chopili kotle, vynesli jej ze člunu a chvátali s ním do seriby jako jejich předchůdci.

Připravili jsme se uvítat je řádně a podařilo se nám ve vší tichosti zmocnit se jich právě tak, jako prvé statečné rybářské dvojice.

Byl jsem zvědav, co si počnou druzí venku. Zanedlouho nevěděli, kam s rybami. Házeli je z vidlic do člunů, ale nemohli zamezit, aby po nich nešlapali. Dívali se ustavičně ke vchodu, očekávajíce své druhy s prázdnými kotly. Ti se ovšem neobjevovali, ani když chromý šikovatel několikrát vložil prsty do úst a pronikavě zahvízdal.

Konečně začal spílat a hrozit pěstí - zase bez úspěchu.

Rozhořčeně opustil člun a kulhal do svahu. Za ustavičného láteření odsunul keř, vlezl do otvoru a vystrčil z něho hlavu a ramena. Ben Nil a jeho děd měli již výcvik: chytili chlapíka za hrdlo a vsunuli dovnitř jako břevno do vody. Dinka je podporoval provazy a ukládáním zajatých tak přesně, že bylo vskutku pravou zábavou toto dobývání nedobytné pevnosti slavného Ibn Asla ed džasúr.

“Jde to tak snadno a pravidelně jako natáčení lana na rumpál,” smál se kormidelník. “Zbývají nám již jen čtyři.”

“S těmi zatočíme stručněji,” pravil jsem. “Vyjdu ven a postavím se do stínu. Pak na ně zavoláš, aby přišli nahoru.” “Poznají, že na ně volá někdo cizí, effendi!”

“Nevadí. Přijdou přece - již ze zvědavosti. Každý z vás vezme ručnici a namíří. Co jim zbude jiného, než vzdát se, jakmile vstoupí?”

“Jen aby vstoupili. Jestliže první, jenž vejde, nás uvidí před sebou, jistě dá druhům výstrahu.” “Ale pozdě. Právě proto se postavím před vchodem. Nepustím je již ven.”

Opatřil jsem se ručnicemi, vylezl jsem průchodem a postavil se do stínu stromů, asi tam, kde stáli asakerové, kteří mne a ben Nila přepadli. Pak prostrčil kormidelník hlavu otvorem a táhlým voláním vybídl čtyři zbývající, aby se rychle vrátili do seriby. Nebylo ani třeba, aby svou výzvu opakoval. Poněvadž se nevraceli ani nosiči, ani čauš, ani Turek, pomyslili si rybolovci, že se asi přihodilo v seribě něco neobyčejného a vyskákavše z člunů, chvátali ke vchodu podél mne.

První z nich zalezl. Druhý se soukal za ním - uvnitř se ozval výkřik. Třetí postrčil jeho hřbet, neboť lezl zpět.

Čtvrtý ho však postrčil a tlačil se za ním. Uvnitř se ozvaly výstražné a poděšené výkřiky - tu i čtvrtý couval a lezl zpět. Viděl patrně, co se uvnitř děje a chtěl se poradit s Vánkem. Než se však obrátil, vrazil jsem ho pažbou do otvoru a zahřměl mu do ucha:

“Dovnitř. Nebo ti proženu kulku čelem.”

“Ó, nebe. Ó, hrůzo. Effendi,” zaječel ustrašeně. “Ano. Do díry, nebo - -”

Zmizel. Postoupil jsem za ním, a poněvadž byl ke mně obrácený tváří, přiložil jsem mu hlaveň na prsa. Mohl ji sice odrazit, k tomu však měl daleko. Obrátil se spěšně a lezl za ostatními. Tam stáli ben Nil, Abu en Nil a Dinka jako žulové sochy s ručnicemi, a před nimi všichni čtyři asakerové s náramně truchlivým držením těla, úplně skleslí, takže bylo nemožné tvářit se tu vážně. Zasmál jsem se a moji druzi vpadli sborem. Pak se ozval ben Nil:

“Ano, ano, stateční mužové. Zde se chytají také ryby, avšak zcela jiné, než dole ve vodě. Sami jste rybami, neboť jste oněměli. Nože pryč, jinak střílíme. - Jeden - dva - -”

Měli naspěch, poněvadž ben Nil počítal rychle. Nože zachřestily při dopadu. Svázali jsme jim ruce na zádech, a pak jsem vyšetřoval ty čtyři nosiče, které jsem srazil pažbou. Leželi tiše, nejevíce hnutí, byli však při vědomí.

Poslední čtyři asakerové byli spoutání jen na rukou, takže se mohli bez naší pomoci odebrat k “jámě trestu”. Druhým jsme rovněž uvolnili nohy, abychom nebyli nuceni nést je.

Došli jsme k jámě, spustili jsme do ní žebřík a spouštěli zajaté jednotlivě dolů, ponechávajíce si čauše předposledního a Turka naposled. Jakmile byli prostí asakerové ubytování, vytasil jsem nůž a oslovil Turka:

“Murade Nassire. Mlčení, nechť se otáži na cokoliv, zaplatíš mi prstem. Pamatuj si to. Nežertuji. Pohlédni na tento nůž. Nedáš-li mně odpověď okamžitě, říznu. Splácím stejný obnosem, stejným rázem a stejnou střiží. Odpovídej rychle, pravdivě a nic než pravdu. Jak dlouho to je, co Ibn Asi odešel?”

“Pět dní,” vyhrkl rychle a dodal bez mučení: “S více než dvěma sty muži.” “Znáš Dinku, jenž stojí vedle mne?”

“Znám.”

“Asi již máš nejasnou předtuchu, že jsme se nedali tak hloupě oklamat. Četli jsme dopis Ibn Asla. Víme, jaké darebáctví má za lubem, a reis effendina se neplavil proti proudu do Bar el Džebel, nýbrž kotví se svou rychlou lodí tak blízko odtud, že by mně mohl na volání odpovídat. Za úsvitu přirazí k mišrá a pak budeš souzen. Zemřeš smrtí, jakou dosud nikdo z lidí neumíral.”

“Smilování. Effendi, smiluj se,” zaskuhral břicháč.

“Nemluv o smilování. Život za život, krev za krev. Přihodí se ti právě tak, jak byl připraveno pro mě.” “Byl bych ti odpustil.”

“Co bys ty mně mohl odpouštět? Kdo je zde, který by mohl odpouštět? Jak často jsi doufal, že můžeš křepčit, a přece jsi vždy a vždy pocítil převahu práva a zkusil jeho přesilu. Byl jsem k tobě svrchovaně trpělivý, nyní však je konec shovívavosti. Dožil jsi. Jsi již mrtev. První paprsek slunce ozáří již jen neživou hmotu tvého těla.”

“Nemluv tak. Ó, effendi. Ušetři mne této hrůzné řeči. Jsi přece křesťan - -”

“Pouze křesťanský pes. Nikdy jsi mne jinak nepojmenoval. Nuže. Pes bojuje proti svým nepřátelům chrupema je-li silnější, roztrhá je na kusy. Dovoláváš se mé víry jen tehdy, když ti vlastní zalézá za nehty. Není již, o čem bych s tebou hovořil. Opakuji: Murada Nassira již není.”

“Effendi. Effendi. Pomni mé sestry. Je bez ochrany. Co by se s ní stalo, kdybych byl zbavený života?”

“Její osud bude jistě lepší než tvůj a jistě lepší, než k jakému jsi ji odsoudil. Být manželkou Ibn Asla je osud hrozný. Chtěl jsi ji dát do otroctví vyvrhelovi. Hoďte ho do jámy.”

Soudruzi se ho chopili, aby ho položili na žebřík a sesunuli do jámy, kam byl před ním dopraven také čauš.

Neučinil jsem tak z pomstychtivosti a že jsem s ním mluvil tvrdě, mělo své dobré důvody. Chtěl jsem, aby rozjímal, aby zažil několik trapných hodin v jámě, aby prožil úzkost a dospěl k lítosti.

Měli jsme je tedy dole všechny - všech dvanáct - celou seribu. Jaký je to rozdíl proti hodině, kdy jsem ležel v bahně s ben Nilem. A tento hoch, přes své mládí vždy velmi prozřetelný a opatrný, nezapomněl mne teď upozornit na důležitou věc.

“Zapomněl jsi patrně, effendi,” ozval se, “že první dva asakerové, které jsme tam spustili, nebyli spoutaní. Kdyby rozvázali své druhy, pomohou si a vylezou. Postaví-li se tři na sebe - -”

“Opatříme jámu stráží. Hlava, která se vynoří, to odnese. Nech je. Mohou se rozvázat, ale nikdo z nich nesmí z jámy vystrčit nos.”

Promluvil jsem to velmi hlasitě a přemýšlel jsem chvíli, jak bych emira uvědomil o výsledku své výpravy. Pověřil jsem tou úlohou kormidelníka, poněvadž byl dobrý veslař.

Doprovodil jsem ho k přístavišti, kde ještě odpočívaly spojené čluny na vodě. Oheň již zatím vyhasl. Nachystané ryby jsme naházeli do otrokářského člunu, pak jsme vládní člun uvolnili a připravili k plavbě. Abu en Nil usedl, chopil se vesel a zabočil za svitu luny do středu proudu. Vrátil jsem se do seriby, abych poděšenou “Hrdličku” upokojil.

Přivítala mne jako dřív bez závoje a velmi horlivě mne ujišťovala, že pro samou starost o bratra ani kávu neokusila. “Co jsi mu vlastně učinil?” tázala, se. “Kde je? Proč nepřichází? Bojoval jsi s ním?”

“Ano. Je nyní v mém zajetí a klidně spí v džura ed džasa.” “On, tak vznešený a důstojný muž?”

“Považuješ mne snad za muže méně vznešeného a důstojného?”

“Nikoliv, effendi. Nikoliv. Kdybys nebyl křesťan, byl bys jistě vznešenější a důstojnější než můj bratr.”

“Vidíš! A byl jsem tam také. Tvůj bratr mne tam svrhl sám. A nebyl-li jsem já příliš důstojný obyvatel takové jámy, není jím tvůj bratr také. Dával jsem si vždy pozor, abych putoval po cestě zákona a neuchyloval se od ní. On je však zločinec.”

“Což je vskutku otrokářství zločin?”

“Strašný, líbezná panno, nejstrašnější ze všech zločinů.”

“To jsem nevěděla. Myslila jsem vždy, že lidé bílé pletí jsou oprávnění k prodeji černochů. Může za to být můj bratr trestán?”

“Nejen může, nýbrž také bude trestán.”

“Alláh. Alláh,” zazpívala vysoko. “Snad nikoliv smrtí? Vím, že ho reis effendina dostane do rukou a ty že jsi přítelem toho strašného muže. Je snad již zde?”

“Je velmi blízko, a za úsvitu ho uvidíš.”

“Tedy mně rychle pověz jen jednu věc, jen jednu. Vyprávěli mi, že reis effendina dává otrokáře pobíjet. Je to pravda?” “Hm. Nemohu ti zamlčet, že jsem byl sám svědkem, když dal postřílet celou tlupu otrokářů.”

“Ó, nehodo. Ó, leknutí. Ó, zděšení. Jaká je to žalost pro mou duši. Snad také nedá mého bratra zastřelit?” “Obávám se, že bude mít ten úmysl.”

“Musíš ho zachrániti, effendi, slyšíš? Musíš. Vždyť jsem tě také zachránila.” A již zase šermovaly její ručičky prosebně ve vzduchu.

“Ano, tys mne vyprostila ze zajetí a já nejsem nevděčný, líbezná panno. Požádám emira, aby mu daroval život.”

“Ah. Pak bude všechno dobré, všechno. Děkuji ti, effendi. Dám si uvařit čerstvou kávu. Ta první mě zhořkla v ústech, tuto však budu pít se srdcem spokojeným a její vůně zvýší mou radost. A - vzpomínám si. Ty jsi prve také žádal o

findžan.”

“Ano, požádal jsem, ale nedostal jsem.”

“Byla jsem sevřená úzkostí a starostí. Nyní však dostaneš kávu. Mnoho-li si přeješ?”

“Uvař, prosím, plný hrnec. Mám zde dva druhy, kteří žízní dychtivě jako já. Fatma, tvůj miláček, může nám donést nápoj k jámě trestu. Není třeba, aby ses sama namáhala.”

“A smíme již harém opustit?”

“Můžete. Zrušuji svůj zákaz, prosím však, abys mně slíbila, že se nepokusíš o vysvobození svého bratra. Kdyby ses toho odvážila, způsobila bys mně žal, neboť by tě dal reis effendina zastřelit.”

Odešel jsem. Pravá Orientálka. Její bratr byl zajatý.

Jak bude souzen, jaké utrpí ztráty, to se jí netýkalo. Jen když mu byl ponechán život - a šla klidně vařit kávu. A sestřička této bytosti se měla stát mou ženou, kdybych byl totiž ochoten stát se otrokářem. Ó, světe. Jak se - zplošťuješ na točnách.

Posadil jsem se k ben Nilovi a Dinkovi, abych očekával findžan arabského nápoje. Panenky byly mrštné. Za chvíli již nám Fatma nesla kávu, následovaná černoškami, nesoucími dýmky a tabák - rozumí se samo, že to byl majetek Turkův. Káva nebyla dosud připravená. Vroucí voda zvlášť a - rozmělněná káva také zvlášť. Slil jsem číšku, vypil, nalil znovu a zažehnul dýmku, vstal jsem, abych si v záři měsíce prohlédl celou seribu. Byla rozsáhlejší, než jsem se domníval. Zadní část, oddělená od přední ohradou z kůlů, byla patrně určená pro stáda uloupená černochům, která pak byla odtud rozprodávaná.

Teď byl prostor prázdný.

Ostatní noční hodiny uběhly rychle. Za prvého úsvitu se zvedl obvyklý ranní vítr, jehož mohl použít emir k plavbě proti proudu. Nechal jsem černocha u jámy na stráži a procházel jsem se s ben Nilem po seribě. Prohlíželi jsme tokuly za denního světla.

Byly úplně bez obyvatel, kteří se všichni účastnili lovu na otroky. Za to jsme nalezli zásobu střeliva, jakož i životních potřeb, také celou bednu různého šatstva. Vybral jsem si z ní oblek, který se mi trochu hodil, a ben Nil nalezl také šatstvo, jež se mu zamlouvalo. Výměnu oděvů jsme provedli hned a když jsme chatu opouštěli, byl náš zevnějšek tak úspěšně a výhodně změněn, že jsem si umínil Kumru znovu navštívit, abych jí vyjádřil svůj dík za kávu a tabák. Ranní návštěva aspoň, pokud šlo o oděv, bude slušnější a důstojnější - tak jsem si myslil.

Ale - chyba. Sotva jsem vešel do předního oddělení tokulu, poučil mne velice energický kvintet zdravého a jadrného chrápání, že v zadním oddělení boží sluníčko dosud nevyšlo. Nezbylo mi tedy zatím, než se zříct lichotivé vyhlídky, že přednosti mého změněného zevnějšku budou uznané a obdivované.

Za to jsem si umínil, že ještě před příchodem reise effendina podrobím tlustého Murada Nassira novému výslechu. Doufal jsem, že z něho vymámím některé údaje, které by nám byly prospěšné. Vrátil jsem se s ben Nilem k jámě.

Pohlédnul jsem na dno a poznal jsem, že všichni zajatí byli rozvázaní. Nikdo z nich se neodvážil pokusu o útěk. Leželi svorně vedle sebe v bahně a vzývali Alláha, aniž spali. Murad Nassir, jakmile mne spatřil, volal na mně prosebně: “Effendi. Prosím tě o jedinou jen milost. Pusť mne aspoň na minutu nahoru. Chci s tebou vážně promluvit.”

“Nejsi toho sice hoden; ale budiž. Vylez.”

Spustili jsme mu žebřík a Turčín se drápal vzhůru, hekaje. Byl skleslý a schvácený - zajisté víc duševně než tělesně. Ani na nohou se nemohl udržet. Sotva se nalokal čistého povětří, posadil se těžce na zem, sklonil hlavu a spustil ruce. Za chvíli se trochu narovnal. Podepřel lokty o kolena a hlavu o dlaně a spustil žalostně:

“Tys mně připravil zlé, velice zlé chvíle.”

“Já? Ty jediný, ty sám sis je připravil, nikoliv já. V našem světě je známé přísloví, které zní: “Čiň čertu dobře a peklem se ti odmění.” - Sloužil jsi ďáblovi a dostal ses do jámy. A druhé přísloví zní: “Kdo jinému jámu kopá, sám do ni padá.” Rozumíš?”

“Vždyť jsem se ničeho nedopustil, zač bych zasluhoval smrt a co by mou smrt mohlo ospravedlnit.”

“Já jsem se také ničeho nedopustil, naopak vykonal jsem několik dobrých skutků a přece jste stále usilovali o mou smrt.”

“To však je už odbyté, to pominulo, effendi. Nahlížím, že jsem provedl největší hloupost v životě tím, že jsem se tak hluboko odvážil do Súdánu. Jak rád bych se vrátil, okamžitě vrátil - -”

“Abys pokračoval doma v otrokářstvi!”

“Ne a ne. Je ještě jiné zboží, které je možné nakupovat a se ziskem prodávat. Effendi, pusť mne a zapřísahám se ti při Alláhovi, prorokovi, při spáse všech mých předků a potomků, že již nikdy nekoupím a neprodám jediného otroka -” “Za to tím víc otrokyň.”

“Ani otrokyň.”

“Tvůj slib mi nestačí, neboť není dostatečně zaručený tvou minulostí.” “Co vlastně tedy ode mne vyžaduješ?”

“Vlastně nic, pranic, kromě tvého života.”

Přitiskl tlusté dlaně na otylé tváře a mlčel. Za chvíli na mne pohleděl skrz prsty, sklonil ruce a pravil: “Jednej tedy zkrátka a rychle. Zastřel mne na tomto místě.”

Jaká byla v tu chvíli jeho tvář. Tlusťoch jako by za několik posledních hodin zestaral o deset či patnáct let. Věru, zdálo se, že se mu do ztučnělých tváří zaryly stařecké vrásky.

“Murade Nassire,” řekl jsem chladně a přísně. “Rozpomeň se na ty hodiny, kdy jsme se v Kahiře setkali.

Neznal jsem tě. Ty jsi mne však viděl v Alžíru a také jsi o mně slyšel. Pozval jsi mne do svého domu. Tvé chování se mi zalíbilo a byl jsem ochotný doprovázet tě až do Chartumu. Stali jsme se přátelé z tvé vůle.

V Korosku jsem zjistil, že jsi otrokářem, což jsi mi dříve zamlčel. Na tvé návrhy, velmi příznivé, snad i skvělé, nebylo

možné přistoupit. Neurazil jsem tě, ale bylo nutné, abychom se rozešli. Vlastně jsme byli navzájem vyrovnaní, tys však hromadil proti mně zášť a pomstu a stal ses mým nepřítelem. To nebylo ani moudré, ani účelné, ani prospěšné. Znal jsi mne jako muže, který kráčí vlastní cestou, který má vlastní názory, který se kromě Boha nikoho nebojí. Stát se mým nepřítelem nebylo moudré a již z vlastní vypočítavosti ses jím neměl stát. Přesto ses do této úlohy pustil, pozbýval jsi vždy víc půdy pod nohama, prohrával jsi proti mně bitvu za bitvou a dnes přede mnou sedíš s holýma rukama, přemožený a odsouzený. Je mi tě líto. Byl jsem ti přítelem a nemohl jsem to zapomenout.

Nemohu se ani v tomto okamžiku zbavit pomyšlení na to přátelství a rád bych ti poskytl pomoc, kdyby to bylo možné. Na neštěstí nerozhoduji nad tebou já, nýbrž reis effendina a ten bude žádat tvůj život. Dá-li se mými prosbami obměkčit a vyprosím-li na něm tvůj život, abych ti jej mohl darovat, pak ovšem jsem povinen se za tebe zaručit mnohem víc, než naznačují sliby, které jsi právě vyslovil.”

“Nuže, pověz, čím se ti mohu zaručit?”

“Jasným a bezpečným důkazem, přesvědčivým a vážným, že úplně zanecháš otrokářství. Zřekni se slavně Ibn Asla. To by bylo jediným zaručením pro mne, jímž bych mohl čelit spravedlivému rozhořčení reise effendina.”

“Jen to vyžaduješ? Nic víc?” tázal se, a jeho oči zaplanuly zas živým leskem. “Nic lehčího pro mne. Dávno jsem již nahlédl, že ten muž byl mým démonem a že chce být mým zlým duchem. Proč se ucházel o mou sestru? Proč ji nepojme za manželku, když jsem mu ji přivedl? Proč mne vleče stále dál do této nezdravé pustiny, do této odloučenosti? Jaký účel může mít toto jeho vnadění? Jakými úmysly se zaměstnává?”

“Zajisté špatnými, pokud jde o tebe i tvou sestru.”

“Především měla být svatba v Chartumu, pak ve Fašodě, posléze zde, v seribě Aliab. A sotva jsme sem došli, vytáhl a zanechal nás o samotě s lidmi, jichž neznám a k nimiž nemohu mít důvěru.”

“A ty nemáš tolik důvtipu, abys uhodl, co má za lubem? Ještě jsi neprohlédl jeho ďábelskost? Byl bych se na tvém místě dávno již dovtípil, jaké má záměry. Byl bych mu nastavil nohu, aby klopýtl, byl bych na něho políčil nástrahu, v níž by uvázl. Byl bych ho donutil k přiznání barvy. Tebe jsem prohlédl již v Kahiře, aniž jsi to tušil. Řekl jsi mi, co jsem chtěl vědět a ani jsi nevěděl, že tě k tomu nutím. Týmž způsobem bych Ibn Asla donutil k doznání pravdy. Rozpomeň se jen na pekelnou zradu, kterou má v úmyslu proti ubohým Dinkům. Jsou to jeho spojenci, kteří za něho vytahují horké kaštany z pece.

Slíbil jim odměnu, mzdu, a přece chce později, až za něho vykonají nejhorší a nejkrvavější práci, prodat je za otroky. Není takový ničema schopen jednat s tebou stejně bídácky, snad ještě hůře? Zranil, unesl a zašantročil Hafida Sichara, jen aby se zmocnil peněz toho muže. Jsi také bohatý, kdežto on utrpěl mnoho ztrát a pozbyl již téměř všechno.

Potřebuje peníze. Proč tě vleče i s tvou sestrou až do těchto končin? Proč tě odvádí z krajin a osad, kde by tvé zmizení, tvá smrt byla zpozorována?”

“Effendi,” vykřikl ustrašené. “Tak o něm smýšlíš?”

“Zajisté, a vsadil bych se hned o cokoliv, že jsem uhodl správně.”

“Alláh il Alláh. Snad máš pravdu. Jsi prozíravý. Čím déle o věci přemýšlím, tím víc uznávám, že tvůj důvtip i tomuto přišel na kloub.”

“Obrať tedy. Rozluč se s ním. Víš, kam se Ibn Asi vypravil?” “Do území Goků.”

“Můžeš mi popsat cestu a směr, který zvolil?” “Přísahal jsem, že o tom nepronesu slova.”

“Takovou přísahu dodržet je hříšné. Chceme jít ohroženým černochům na pomoc. Chceme položit meze jeho hanebnostem a bude to možné jen tehdy, budeš-li vůči nám upřímný. Zamlčíš-li to, padne vina na tvou hlavu za veškeré jeho loupeže a vraždy. Trvám na tom, abys byl upřímný. To je důkaz, o němž jsem se zmínil a na němž závisí tvůj osud, v prvé řadě život. Tvá přísaha byla neprozřetelnost a stane se zločinnou, jestliže ji dostojíš.”

“Považ však, effendi, že jsem se mu zapřísáhl při bradě prorokově.” “Nesmysl,” zvolal jsem rozhorleně. “Prorok vůbec ani bradu neměl!” “Co - cože? Žádnou bradu? Mohamed že by neměl - -”

Ostatní slova mu utkvěla někde v hrdle. Zadíval se na mne duchaprázdně, ztrnulý mým rouháním. “Nuže, upokoj se. Snad tedy měl bradu.”

“Snad? Effendi, víš velmi mnoho, co jiní nevědí a zrovna o prorokovi tvrdíš, že neměl - ó nebesa.” “Eh. To mi tak jen z úst vyletělo zlostí.”

“Má tedy bradu?”

“Je velmi pravděpodobné, že má.”

“Chvála Alláhovi. Dosud jsem nikdy neviděl a neslyšel člověka, který by pochyboval o bradě prorokově.”

“Nuže. Nikdo ho neviděl, nikdo ho nepamatuje, aspoň nikdo z lidí živoucích a v koránu není o jeho bradě ani zmínka. Jestliže se mi zapřísaháš při něčem tak pochybném, nemá tvá přísaha v mých očích cenu. Přísahal jsi ostatně nepředloženě. Zruš přísahu, odvolej ji. Radím ti tak v tvém vlastním prospěchu.”

“Můžeš mi poskytnout lhůtu na rozmyšlenou?”

“Připouštím lhůtu, avšak krátkou. Reis effendina bude naléhat na rozhodnutí hned a může tady být již každou chvíli.” “Vlastně jsem ti řekl již dost, effendi. Prozradil jsem ti, že Ibn Asi se vypravil do území Goků.”

“Věděl jsem to již dříve z jeho dopisu. Gokové jsou západním kmenem Dinků a jsou sousedy Šurů, s nimiž obývají rozsáhlou oblast a mají značný počet bohatých osad. Obyčejně však směřuje gasuah proti předem určené osadě, nebo přesně udanému a umluvenému místu. Je nutné, abychom to místo znali, chceme-li v honbě za otrokáři dosáhnout

úspěch. To místo zajisté znáš a znáš také cestu a směr pochodu Ibn Asla.”

“Znám. Ibn Asi má přesné mapy všech krajin na horním Nilu. Byly mu nakreslené spolehlivými vyzvědači a jednateli.

Zkoumal jsem s ním ty mapy a účastnil jsem se rozpravy, když se určovala cesta i cíl.”

“Můžeš nám tedy dát bezpečné zprávy. Budeš-li se zdráhat tak učinit, nemůžeš očekávat nejnepatrnější šetrnost reise effendina. Vrať se nyní do jámy. Řekl jsem ti, co jsem ti chtěl říct. Co nyní učiníš, je výhradně tvá věc.”

“Ještě něco, effendi. Jak se zachováš k mé sestře? Považuješ ji také za svou nepřítelkyni?”

“Ne. V tom směru můžeš být klidný. Postarám se o ni, že tě nebude pohřešovat. Pokud vím, pije nyní velmi pilně kávu a když to může bytost ženská činit a také činí, netřeba se obávat, že by se klenba nebes zřítila na její hlavu.”

Turek smutně vzdychl a přikrčil nos, nežli zmizel v jámě - patrně mu nevoněla. Žebřík byl vytažený a Dinka zaujal svou hlídku, podporovaný ben Nilem. Nacpal jsem si dýmku, zažehl a sešel jsem k přístavišti. Sotva jsem tam došel, objevil se Sokol s plnými plachtami, větrem vzdutými. Byl vskutku nádherný pohled na tuto štíhlou loď za plavby.

Na přídi stál emír. Spatřil mne a volal:

“Holaho. Tam stojí dobyvatel světa a pokuřuje vítězně z dýmky. Jak se zdá, příliš tě nestrhlo tvé zajetí.” “Bylo krátké,” volal jsem. “Spíš mne bavilo než obtěžovalo!”

“Slyšel jsem již. Abu en Nil všechno vypravoval. Chci vyslechnout i tebe. Přijdu hned.”

Es šáhin přišelestil; plachty klesly. Puzená setrvačností, poskakovala loď po vlnách až k přístavišti. Byly spuštěné kotvy a vyhozený přístavní můstek. Reis chvátal na břeh první, vztahoval ke mne ruce, potřásal mými horlivě a řekl pak, usmívaje se:

“Čtyři lidé, mezi nimi černoch, se zmocnili celé veliké seriby. Na to můžete být pyšní. Nyní však nastane všem psům veselé křepčení, od prvního do posledního, nevyjímaje tlustého Osmanliho.”

“Zvolna, emire. Nerad bych to slyšel tak příliš určitě.”

“Cože?” zvolal, svraštiv obočí. “Chceš zase na mne hnát útokem se svými lidumilnými prosbami?” Jeho tvář zprvu tak vyjasněná, se zachmuřila, přičemž pokračoval skoro drsně:

“Z toho nebude nic. Nepleť se mi do toho. Ani jediný otrokář nesmí zůstat naživu. Vzhůru do seriby.” Vystoupili jsme od přístaviště po svahu k záseku a vlezli do průchodu. Pak jsem ho prováděl nádvořím, aniž jsme vkročili do některého tokulu. Obešel jsem s ním seribu, posadil jsem se na povalený kmen a vybídl ho:

“Posaď se vedle mne. Budu ti vyprávět.”

“Dobrá. Ale v prvé řadě musím říct, že Ibn Asi je znalcem ve stavbách serib. Je to hotová pevnost. Touto lesní hradbou nelze proniknout. Mohl rozestavit obhájce na přístavišti a byl by nás odrazil s hlavami zkrvácenými. Dvanáct mužů jsi zastihl v seribě. I tento počet, řádně střelivem zásobený, by dal mnoho práce mým vojákům a Takalům.” “Byli zásobeni víc než dost. Nalezl jsem značnou zásobu prachu a olova.”

“Pak jen bedlivého a obezřetného velitele do čela seriby a byl bych nucen odtáhnouti s nepořízenou. Byli bychom zde pozbyli mnoho krve, nebýt tebe. Máš štěstí, effendi, takové štěstí, že mne vskutku o tebe jímá strach. Jestliže tě někdy to štěstí opustí, povede se ti strašně. Měj se na pozoru. A neodvažuj se v budoucnu tolik. Teď vypravuj.”

Věděl z vypravování starého kormidelníka již dost.

Proto jsem se omezil na stručný doplněk zprávy. Záleželo mi hlavně na tom, abych ho naladil pro Turka příznivěji. Vynasnažil jsem se o to všemožně, mluvil jsem páté přes deváté, široce a dlouze spřádal jsem osnovu podivných důvodů a pohnutek, jen abych zajatce poněkud omluvil.

Emir mne poslouchal, aniž mne jen jedenkrát přerušil.

Díval se, i když jsem již umlkl, dlouhou chvíli zasmušile a mlčky do země, pak se konečně ozval:

“Máš mne v hrsti. Jsem ti povinen velkým díkem a mimo to umíš zvlášť obratně vykládat své názory o pochybené, úplně nesprávné a nemístné lidskosti. Ze všech tvých důvodů uznávám jen jediný, totiž ten: Turek je lidokupcem, nikoliv však lidolovcem. Obchodoval otroky, ani jednoho však dosud nechytil. Spravedlivě řečeno: není kramář s lidským zbožím o nic lepší, než lovec otroků, neboť kdyby nebyli kupci, nebyli by zloději, ale pravda je a zůstane, že nelze podle zákona stejně měřit kupcům i lovcům. Mimo to má Turek u sebe sestru s celým harémem a zbyly by nám tyto ženské na krku. Co bychom si počali s tureckou pannou a čtyřmi služebnicemi? Nemůžeme je přece naházet dá Nilu, abychom se jich zbavili.”

“Věru - nemůžeme,” pravil jsem, spoléhaje na jeho rozmar. “Hodíme-li ty čtyři ženské na krk Turkovi, bude potrestán dostatečně.”

“Oho. Myslíš snad, že mi ujde zcela bez trestu? Mýlíš se. Považ jen, že čauš a jeho deset asakerů zasluhují trest a také potrestaní budou.”

“O tom rozhodovat není mou záležitostí, nýbrž tvou.”

“Nevykrucuj se ustavičně. To se rozumí, že budou potrestaní, jak je spravedlivé. Jsem odhodlaný dát je postřílet. Jak bych to však mohl učinit, kdyby Turek vyvázl bez trestu? Pravím ti upřímně, že je mně tvá přímluva nepohodlná a nepříjemná. Kdyby aspoň ten Osmanli chtěl upřímně mluvit.”

“Doufám, že se tak zachová.”

“Doufáš. Může nás také zcela oklamat taháním za nos a bude-li pak přes hory a doly, nemůžeme ho volat k zodpovědnosti.”

“Proti této nemoci je velmi prostý lék nepropouštět ho, nýbrž podržet po ruce.” “A tahati se s jeho pateronásobným harémem.”

“To lze již nějak uspořádat; Zamkni dívky na lodi do kajuty. Loď přece ponecháme někde na řece, takže se s harémem netřeba vléct po souši.”

“Uhodl jsi. Jak jste chytří, vy Frankové. Ale povlečeme se s Turkem. Vyjde-li najevo, že nás přelhal, půjde do džeheny.”

“Myslím, že bychom již nyní mohli úspěšně přezkoumat jeho výroky. Dinka nás chtěl také přelhat a nepodařilo se mu to. Prohlédl jsem jeho nitro a řekl jsem mu do očí, co nám chtěl zamlčet a utajit. Totéž se podaří také u Murada Nassira.

Vzpomínáš na Malafa, s nímž jsem se setkal mezi tajnou studnicí v poušti a studnicí Muratovou?”

“Ano. Byl jsi tehdy sám a zajal jsi ho i s jeho průvodci. Propustil jsi je sice pěšky, avšak sebral jsi jim všechno, co měli při sobě. Malaf byl velitelem přední stráže Ibn Asla.”

“Dobrá je tvá paměť. Velmi dobrá. Z celé kořisti, otrokářům pobrané a mezi tvé vojáky rozdělené jsem si ponechal jen mapy končin, v nichž pořádá Ibn Asi své honby. Mezi nimi je také mapa území Goků. Mám tyto mapy na lodi a přinesu je sem. Budou-li údaje Turkovy s těmi výkresy souhlasit, vyjde pravda najevo a můžeme mu důvěřovat.”

“To je pravda.”

“Jsi tedy ochoten soudit ho milostivě?”

“Ne tak rychle. Již jsi mne téměř přemluvil, než přesto vše budu ho ještě vyslýchat. Bude záležet na jeho chování, jak nad ním rozsoudím. Především si jdi pro mapy, a já dám vylodit své asakery. Pak vyslechnu zajatce.”

Vrátili jsme se na loď, kde emir dovolil vojákům vystoupit na souš. Kůly, jimiž byl vchod do seriby zahrazený, byly vyrvané ze země, pak vtáhli asakerové v celé zbroji a v uzavřeném šiku do seriby, kde byl utvořený kruh kolem “jámy trestu”. Pak byl spuštěný žebřík a zajatcům bylo nařízeno, aby vystoupili.

Jak se ulekli, když uviděli uniformované místokrálovy vojáky. Znali svůj osud, a strach jim nedovoloval, aby napjali nohy v kolenou. Murad Nassir stál mezi nimi zsinalý a neodvažoval se ani pozvednout zrak.

A jeho sestřička? Stála zahalená závoji se svými služebnicemi před tokulem. Co v tu chvíli myslela a cítila, nevím. Snad ji zajímal pohled na vojáky, víc než osud bratrův, o němž právě mělo být rozhodnuté. Mně aspoň to připadalo, jako by se chtěla rozběhnout k emirovi a zeptat se ho, smí-li mu nabídnout černou kávu.

Reis effendina se zaťatými rty si prohlížel Turka od paty k hlavě a od hlavy k patě hezkou chvíli, která se asi zdála Muradovi Nassirovi věčností. Konečně ho mrazivě oslovil: “Víš, kdo jsem?”

Oslovený trhl tělem, prohnul kolena, poklonil se a mlčel.

“A ty jsi dříčemčernochů, jenž by zasluhoval, aby mu byla kůže s těla zedřená. Jsi jedovatý hmyz, jenž má být rozdrcený a rozdupaný. Přiznej se. Obchoduješ otroky?”

“Až dosud jsem obchodoval.”

“Byl jsi při tom spojencem Ibn Asla?” “Byl.”

“Tím jsi vynesl nad sebou rozsudek.smrti.”

“Emire, neznal jsem ho dokonale,” koktal Murad Nassir zděšeně.

“Tím hůř pro tebe. Za neznámým otrokářem neběhá slušný člověk ze Smyrny až do hlubokého Súdánu. Kam odešel?” “Ke Gokům.”

“Kterým směrem?”

“Především po vodě až do Agudy.”

Muradovi Nassirovi netanula jistě v té chvíli na mysli ani přísaha, ani brada prorokova. Mluvil z něho strach. Přízvuk, s nímž emir hovořil, nepřipouštěl ani úvahy ani vytáčky, tím méně vzdor. Tureček odpověděl na každý dotaz hned, aniž vteřinu váhal. Rozložil jsem mapu a sledoval jsem ji, abych mohl porovnávat a zkoumat jeho údaje.

“Kterou osadu chce přepadnout?” pokračoval emir. “Wagundu.”

“Proč zrovna tu?”

“Náčelník Wagundy nashromáždil znamenitou zásobu slonových klů, a jeho poddaní mají veliká stáda. Také jsou pověstní černoši toho okolí svou zdatností.”

“Oh. Psové z psovských otců a psích dědů. Slonové kly, stáda a černochy. Nechť nás šejtan všemi větry pekelnými prohání. Jaké jsou osady poblíž Wagundy?”

“Tuat, Agardu, Akoku, Foguda. Nezapamatoval jsem si jiné.” “Kdy tam chce Ibn Asi dorazit? Vypočítal si to?”

“Vypočítal velmi přesně. Domníval se, že potřebuje na cestu nic víc než dvacet dní.”

Emir na mne tázavě pohlédl. Přikývl jsem na srozuměnou, že Turek vypovídal pravdivě. Proto pokračoval emir s přízvukem podstatně mírnějším:

“Nutí mne něco, abych ti důvěřoval. Ve svých výpovědích jsi nic nepřekrucoval. To tě zachránilo. Effendi za tebe prosil a proti svému zvyku chci jednou zkusit, jaké budou následky, jestliže jeho prosbě vyhovím. Znáš přímý a nejkratší směr do území Goků?”

“Ano. Odtud přímo proti proudu až k majeh Semkat - plavba dvou - a půldenní. Tam lze zanechat loď a je možné se ubírat pochodem šest dní na západ po souši.”

“Cestu po souši znáš? Můžeš nás vést?” “Nemohu, neboť jsem tam nikdy nebyl.”

V tom vykřikl jeden ze zajatých asakerů, muž ještě mladý:

“Budiž milostiv, ó, reisi effendina, a dovol mi promluvit. Cestu ke Gokům znám. Ibn Asi tam vyslal Malafa, aby zhotovil výkresy, a Malaf mne přibral na cestu.

Potulovali jsme se tam všude, v každém lese, u každé vody, abychom poznali polohu krajiny.” Malaf! - Týž, jemuž jsem výkresy sebral i s velbloudem.

Ten mladý muž nám mohl být prospěšný a proto jsem přiměřeně pokynul emirovi. Porozuměl mě a chtěl vyslýchat dál, avšak jeho pozornost se odvrátila od zajatých a soustředila na místo, kde sevřený kruh asakerů byl uvedený jaksi v nepořádek. Bylo zřejmé, že někdo chce tudy proniknout a také vskutku kruh vojáků se rozestoupil. A kdo se objevil? Vždyť jsem si to myslel. Kumra, Hrdlička se závojem přes tvář a s velkým hrncem v rukou, z něhož se valila pára. A za ní křepče postupovala Fatma, miláček, nesouc krabici rozmělněné kávy. A za ní druhá bílá služebnice s porcelánovým

findžanem na porcelánovém podnose. A za ni obě černošky - jedna s dýmkou, druhá s krabicí tabáku. Byl bych se tomu s chutí zasmál, avšak reis effendina se škaredil jako rozhněvaný Zeus a bručel:

“Co tu chtějí ty krásky? Zpátky. Jděte pryč, pryč. Patříte do harému, nikoli sem mezi vojáky.”

Ale kdež. Harém byl zkrátka na postupu a nehodlal ustoupit. Dívky se přibližovaly kolísavými krůčky a stanuly těsně před rozhodovatelem nad životy lidskými zcela bez ostychu a bázně.

“Patříme zajisté sem, ó, veliteli,” zašveholila sladce Hrdlička. “Nabízíme ti osvěžení po nudné plavbě, kávu černou a teplou jako ret mladých dívek a tabák slastné vůně a chuti rajské. Pij a pokuř, a propusť za to mého bratra na svobodu, neboť nemohu -”

Chudáček. Nemohla dál. Hned od začátku měla její baculatá, něžná ramínka podivnou polohu, a její ručky nevýslovně těžkou úlohu. Páru vydechující hrnec se kolébal brzy napravo, brzy nalevo. Za svého šveholení jej hned zvedala, hned spouštěla, hned přenášela křečovité s dlaně na dlaň. Tělo dívky se naklánělo vpřed, vztyčovalo se, kroutilo se, ramínka se pošinovala nahoru, dolů, vpřed i vzad - katastrofa neodvratně přicházela.

Dobrá, milování hodná Hrdlička postrádala totiž veškeré ochrany svých ruček, kterou Arabky nazývají “tandžaraja” a my rukavičkami. Nádoba byla příliš horká pro její něžné prstíky. Dlouho, velmi dlouho snášela bolestivou palčivost, pak to však již nešlo při nejlepší vůli. Pustila hrnec s horkou vodou právě před přísným emirem na zem a křičela, utíkajíc zpět:

“Strpení, strpení, dobrotivý pane. Přinesu ihned jinou.”

Čtvero služebnic se patrně domnívalo, že jsou povinni řídit se příkladem své spanilé velitelky. Černé i bílé dívky položily rychle své rekvizity ke střepům rozbité nádoby a pádily za Kumrou. Zahryzl jsem se do rtů, kdežto Turek si ulevil hněvivým zaklením.

Emir se zadíval na své kalhoty, jež byly vodou polité.

Utkvěv pak na mně tázavým pohledem, zpozoroval mocně potlačované napětí mého lícního svalstva a - vybuchl v hlasitý smích. Rozesmál jsem se hned za ním. Ben Nil vpadl svým tenorovým, Abu en Nil svým basovým smíchem. Oba nakazili rychleji než bacil dýmějového moru indického celou setninu a vojáci se rozhlaholili homerickým chechtotem daleko slyšitelným. Takalové řehtali jako koně, zajatí loupežníci i s čaušem se dusili smíchem, Murad Nassir se smál,

smál se zkrátka kde kdo - v celém Súdánu až k rovníku.

Bylo ovšem nemožné propůjčit při dalším výslechu tvářím dřívější přísný ráz. Emir to uznal. Popadnul mne za rameno a vytáhl mne z okruhu vojáků. Procházejíce se nádvořím, rozhovořili jsme se. Hrnec horké vody v něm vzbudil soucit; a já, nechtěje se dát hrncem zahanbit, jsem řečnil jako nejlepší obhájce. Výsledek byl skvělý, neboť když jsme zase vstoupili do kruhu, vynášel emir svým sonorním hlasem rozsudek:

“Ve jménu až rozkazu místokrále, jemuž popřej Alláh tisíc let života. Tato seriba Aliab byla od svého postavení jevištěm nejhnusnějších zločinů a proto zmizí z povrchu země, než dostoupí slunce dnešního poledne. Všecky tokuly i s ohradou a záseky vzplanou živým ohněm.

Murad Nassir, dosavadní otročník, složí slavnou přísahu před tváří všech zde přítomných, že se navždy zříká hanebného obchodu otroky. Pak nás bude provázet na výpravě do Wagundy. Řekl-li nám pravdu, bude mu odpuštěno a nikdo se nedotkne dílu jeho majetku, protože byl svedený. Vyjde-li však najevo, že nás přelhal, propadne ctí, jměním a životem, bude zastřelen a vše, co mu náleží, propadne pokladně asakerů.

Za jeho nepřítomnosti jeho nisvan, ženy harému, budou ubytované na vládní lodi v počestnosti podle zvyků a mravů této země.

Jedenáct otrokářských asakerů si zasloužilo smrt, avšak tento effendi za ně prosil a Alláh jim chce poskytnout lhůtu k polepšení. Mohou se s námi zúčastnit výpravy.

Budou-li statečně bojovat po našem boku, bude jim odpuštěno a jestliže o to požádají, mohou i dále sloužit místokráli v našem sboru. Prokáže-li však jen jediný z nich neposlušnost, budou zastřeleni všichni. Nechť se tedy navzájem hlídají.”

Domluvil. Nastala pomlčka téměř minutová, načež pokročil chromý čauš otrokářský, zamával rukama ve vzduchu a zvolal nadšeně: “Alláh žehnej reise effendina iljaum, dajmán, abadi.”

“Iljaum, dajmán, abadi - dnes, vždy, věčně,” opakovali vojáci.

Turek se přikolébal k emirovi, poklonil se a vykonal žádanou přísahu. Pak mně podal ruku a pravil:

“Za to jsem vděčný tobě a také na to nepřestanu vzpomínat. Přisahám, že nebudeš nikdy své přímluvy litovat.” Aby všeobecné radosti nechybělo na okořenění, připutovalo znovu ženské procesí. Kumra držela něžnýma ručkama jinou nádobu, z níž vystupovala hustá pára. Její dlaně a prstíky nebyly tentokrát vystavené nebezpečí, neboť na ně navlékla - své pantoflíčky. Nouze bývá někdy žertovnou poučovatelkou.

Přikvapil jsem k ní, uchopil jsem ji - nikoli za rámě - to jsem si dovolit nesměl, nýbrž jen za cíp závoje a táhl jsem ji za sebou do tokulu jejího bratra, v jehož předním oddělení směla pak emirovi a mně posloužit slavnostním nápojem. O něco později nastal v celé seribě živý ruch. Nepřátelští asakerové se již spřátelili s vládními vojáky a pilně jim pomáhali v obtížné práci - v bourání, ničení a pálení seriby. Vše, co bylo upotřebitelné, bylo z tokulů vyneseno,

částečně rozdělené mezi vojáky, pak všechno šmahem odnesené na loď, načež přiložena na stavbu ničivá “ruka ohně”. Zůstali jsme na stráži, abychom zabránili rozšíření požáru do lesa. Zatím pracoval oddíl vojáků na lodi, aby z kolu a rohoží byla sestavená na palubě kajuta pro harém.

K polednímu se seriba změnila ve spáleniště zahalené dýmem. Pak jsme byli nalodění, kotvy se zvedly a vítr se opřel o vyvěšené plachty. Plavili jsme se k jihu.

Jakou starost nám dříve působilo pátrání po seribě. Jakého domlouvání bylo třeba k zamýšlenému obléhání a dobývání. A zatím bylo třeba jen jediné noci a málo hodin k její zkáze.

KAPITOLA IV HROŠI A ČERNOŠI

Naší nejbližší zastávkou byla majech Semkat, čili srozumitelně Rybí zátoka, kterýžto název byl mnohoslibný. Doufal jsem, že tam nalovíme ryby.

Plavili jsme se do té zátoky tři dny, pak jsme se měli rozloučit s lodí a nastoupit pochod. Ale jak? Pěšky? Močálovitou krajinou? To by bylo strašně namáhavé a byli bychom nucení postupovat zvolna. Tedy jízdmo?

Ano, jízdmo, ale na čem? V těch jižních oblastech již nejsou velbloudi ani koně. V tamním podnebí jsou neužiteční a velmi rychle hynou. Zato se tam užívají k jízdě jiné zvířata, která ovšem zdaleka nepřipomínají ušlechtilého arabského koně, nebo tak často opěvovaný “koráb pouště”. Užívá se tam - jízdních volů. Těmto zvířatům se daří dobře na horním Nilu v močálovitých územích. Voli jsou silní, rychlí, učenliví a dobromyslní. Jak se zdá, vyvinuli se jízdní voli pěstováním, takže za našich dnů mohou již být pokládání za samostatnou a svéráznou odrůdu. Rozumí se, že se jich též užívá k dopravě břemen.

Jestliže bychom získali taková zvířata, mohli jsme jet znamenitě a s příznivým výsledkem. Ibn Asi, jak jsme věděli, počítal na výpravu deset dní. Měl náskok pěti dnů, takže mohl asi za patnáct dní dorazit na místo. My však, kdybychom měli voly, mohli jsme dorazit do Wagundy za devět dní, čímž jsme mohli nabýt před ním náskok celých šest dní, které úplně stačily, abychom se připravili na uvítání Ibn Aslovy loupežné armády.

Kde však vzít dostatečný počet volů pro naši výpravu?

Musili jsme je ovšem hledat v okolí naší první vetší zastávky, totiž poblíž majech Semkat. V těch končinách bydlí Borové, černošský kmen, který má asi deset tisíc obyvatel. Obývají čtrnáct osad a mají veliká stáda skotu.

Borové jsou soukmenovci velikého národa Dinků a poněvadž šlo o záchranu příbuzných Goků, očekávali jsme, že nás Borové budou ochotně podporovat.

Šlo v prvé řadě o získání času. Nesměli jsme promeškat jediný den a nechtěli jsme rovněž odkládat jednání s Bory až do příjezdu naší dahabije. Proto bylo rozhodnuto, že vypravíme napřed velký člun, v němž popluje osm veslařů a kormidelník vedle nezbytných zásob potravy. Osm veslařů mohlo s čluny jet rychleji, než Sokol, leda že by vítr byl zvlášť příznivý, což se nedalo očekávat.

Řízení člunu bylo odevzdáno mně, pak mně emir udělil plnou moc. Za veslaře jsem si vybral sedm nejsilnějších mužů a přibral Agádiho, aby byl tlumočníkem, poněvadž bych se jinak s černochy nedorozuměl.

Někteří asakerové tvrdili, z doslechu ovšem, že se Rybí zátoka hemží hrochy a že prý se potloukají na březích stáda slonů. Doufal jsem, že si pěkně zalovím.

O tom jsme se dohodli kratičko po zničení seriby Aliab.

Pak byl člun vypraven. Zanedlouho jsme měli před Sokolem slušný náskok. Břehy Rolu za celé naší plavby byly hustě zalesněné.

Na vodě rostla v hojnosti třtina, nikoliv však v hustých ostrovech, takže nás nezdržovala. Proplavili jsme se všude bez obtíží. Abych ušetřil síly svých lidí, dal jsem veslovat střídavě. Sám jsem kormidloval. Měli jsme ovšem také plachtu, abychom dosáhli větší rychlosti při dobrém větru.

K večeru jsme přirazili ke břehu, abychom si odpočinuli a počkali na východ měsíce. Pak jsme se plavili dál. Musil jsem se prospat, neboť jsem poslední noc nezamhouřil oči.

Dinka Agádi byl ovšem právě tak smutný rytíř, kdežto ostatní si na lodi odpočinuli dost. Oheň, zažehnutý na hliněném ohništi na zobanu, nás chránil před hmyzem. Byli jsme již v souběžných šířkách s oblasti smutné proslulého Bandachu, kde je vzduch naplněný jedovatým hmyzem.

Seveřan si ani neumí představit, jakou svízelí je hmyz v těchto končinách. Naše mouchy, ovádi, ano i dotěrní rákosní komáři jsou andělé proti pekelným stvůrám, které v horkém pásmu, zvláště však v rovníkové oblasti bahen moří a souží všechny živočichy. Negři zažehují velké hranice dříví, hnoje a mokré slámy, aby se jejich stáda mohla pohodlně pást. Sami se zahrabou až po bradu do horkého smrdutého popele, aby svá těla uchránili před hmyzem.

Hrůzné puppipary, okřídlené vši, pokrývají mnohdy skot v takovém množství, že pomalu není vidět ani chlup a je-li dobytek takovému trápení vystavený trvale, musí nezbytně zahynout. Proto je každý plavec i jezdec opatřený sítí, zvanou namusiach a na pochodech se do ni halí i nejchudší askari, kdežto politování hodní černoši jsou úplně vydaní nesnesitelnému bodání hmyzu.

Jakmile vzešel nad lesy měsíc, byl jsem probuzen, a plavili jsme se dál. Na hliněném ohništi na přídi planul oheň, který nás ochraňoval před mouchami a komáry a zároveň nám umožňoval chytání ryb vidlicemi. Ryby jsme hned pekli. Řeka Rol je velmi rybnatá, zvláště se zde daří malému druhu sumců, rybě velmi chutné.

Veslovali jsme celou noc. Jakmile se zrána probudil vítr, napjali jsme plachtu, jejíž řízení jsme odevzdali zkušenému lodníkovi, kdežto ostatní mužstvo se uložilo, nebo usadilo ve člunu, aby se prospalo. Pak jsme znovu veslovali. Za největšího poledního vedra byla zase napjatá plachta, později se veslaři chopili vesel a při této rychlé plavbě jsme urazili takovou vzdálenost, že jsem se právem mohl domnívat, že Rybí zátoka je už nedaleko.

Z těch otrokářských asakerů, kteří dostali milost na seribě, znal jeden tyto končiny a řekl mi, že vchod do zátoky nelze minout, neboť poblíž přestává les a začíná rozsáhlá oblast palmového porostu, z něhož zvlášť, vyniká ušlechtilý delob. Vedle datlovníku je delebová palma nejkrásnější palmou Afriky. Její kmen, vysoký a štíhlý, tvoří uprostřed zvláštní silnější uzel, pak se ke koruně znovu zužuje. Připomíná vzrůstem krásné sloupy staroegyptských staveb, které patrně byly podle tohoto vzoru budované. Hustá koruna má mnoho tmavozelených vějířových listů, jež jsou podobné listům palmy královské. Zralé plody mají šťávu zbarvenou pomerančově a dosahují velikosti dětské hlavy. Ze dřeva se zhotovují lehké čluny a palice k roztírání obilí v ručních mlýnech.

Schylovalo se již k večeru, když se nám objevila po pravé ruce sytá zeleň delebového lesa. Veslovali jsme podél něho

asi půl hodiny, pak se nám zdálo, jako by odbočovalo jakési rameno řeky napravo. Vpluli jsme do toho ramene, které se znenáhla rozšiřovalo v jezero a přesvědčili jsme se záhy, že jsme dorazili do Rybí zátoky.

Za celou plavbu jsme nespatřili člověka a také v zátoce svědčilo mrtvé ticho o tom, že se zde asi s nikým nesetkáme. Zaveslovali jsme do zátoky, jejíž břehy se znenáhla široce rozestupovaly a uznali jsme, že je nutné se držet pravého břehu, abychom mohli snadno přistát, kdyby bylo třeba.

Plavíce se rychle, pátrali jsme horlivě po známkách a stopách na břehu, z nichž by bylo možné poznat přítomnost lidských bytostí, avšak neshledávali jsme nic.

Doba kratičkého soumraku se přibližovala a již již jsem měl za to, že pozbudeme celou noc, aniž se něčeho dopátráme, když konečně jsem zpozoroval na několik kroků od břehu zvláštní pažení, skoro podobné guillotině. Od vody se táhla hluboko vyšlapaná stezka až k bočním deskám pažení a podbíhala pod příčním trámcem, z něhož visela krátká železná píka, spojená s těžkým kamenem lýkovým provazcem, jehož druhý konec byl svinutý a zpevněný lehkou třtinovou otýpkou. Hrot píky byl opatřený ostrými zahnutými hřeby.

Byla to hroší lapačka. Hroch totiž není plaché a mírumilovné zvířátko, jak nám byl popisován. Ve vodě napadá i člověka, třeba by nebyl drážděn a když je zraněný, je nebezpečný dvojnásob. Potápí se a řítí se nad hladinu, aby člun překotil a neopatrného lovce rozdrtil ve svých kolosálních čelistech. Proto se mu černoši na vodě vyhýbají, tím horlivěji mu však strojí léčky na suchu, neboť maso zvířete a zvláště sádlo, vyuzené na slaninu, je pochoutkou.

I běloši si rádi pochutnávají na hroším sádle a považuji jazyk hrocha za nejchutnější pokrm. Za denního vedra se hroch zdržuje na dně vody a teprve k večeru vylízá z bahna, aby se popásl na šťavnatých rostlinách. Zvláště rád navštěvuje kultury cukrové třtiny, nebo i jiná pole, kde ovšem natropí spousty škod, poněvadž víc sešlape než požere. Má již své stezky, jako všechna jiná zvěř, které denně používá, dokud není donucený cizím vlivem hledat si jinou cestu.

Na takových hroších stezkách mu černoši kladou tenata, obyčejně visutou harpunu, obtěžkanou kameny, aby vydatně bodla. Tenata jsou nalíčená vnadidlem, takže harpuna zpravidla sletí na zvíře, když se vnadidla dotkne. Zarývá se hrochovi hluboko do šíje nebo hřbetu a poněvadž je opatřená zpětnými hřeby, nelze ji už setřást, ani vytrhnout.

Zraněné zvíře se vrhá do vody, kde vykrvácí. Jeho tělo pak leží pod vodou třeba několik dní, než se vynoří. Poněvadž v těch polohách nastává záhy hniloba, zkazilo by se ovšem maso již ve vodě, avšak harpuna je spojená provazcem s otýpkou třtiny, která se ovšem nepotápí.

Plave po hladině a ukazuje lovcům místo, kde se raněný velikán ukryl. Lovci se pak připlaví na člunech a vytáhnou hrocha na břeh.

Takovou lapačku jsme spatřili a také jsme pod ní uviděli vyšlapanou hroší stezku. Bylo tedy možné usoudit: kde je lapačka, jsou i lovci. Je nutné po nich pátrat.

Rozumí se, že jsme nepřistáli přímo u stezky, neboť zkušenost kázala, jednat opatrně, nikoliv snad ze strachu před hrochy, jako spíš z obavy před lidmi, které jsme chtěli navštívit.

Dosud jsme nevěděli, budeme-li vlídně a přátelsky přivítaní. Bylo možné očekávat, že přijdou k lapačce, aby se po zvěři poohlédli a kdybychom tam přistáli, nalezli by člun, v němž spočívala naše spása v případě nepřátelství.

Člun jsme tedy hleděli pro sebe zachovat, proto jsme pokračovali ve veslování ještě chvíli a konečně přistáli v malé zátočině, na obou březích porostlé hustou a vysokou třtinou, takže nás z břehů nebylo možné spatřit.

Vystoupivše na břeh, zavlekli a zastrčili jsme člun do třtiny, že jej cizí člověk nemohl spatřit.

U člunu setrvali veslaři, čekajíce na mne, neboť jsem se vrátil k lapačce, abych podrobil přístroj a okolí prohlídce. Bylo třeba vyzvědět, kterým směrem jít, abychom nalezli Bory anebo alespoň lovce, kteří lapačku nastražili. Chtěl jsem to vykonat sám, abychom nenadělali zbytečné stopy, které nás mohly prozradit.

Lehká úloha to nebyla, neboť břeh byl zbahněný a nohy se mi stále zahořovaly. Prohlubeniny šlápot se rychle zalévaly hustou a kalnou vodou, takže za mnou zůstávaly znatelné šlépěje. Abych to zamezil, ovázal jsem si boty třtinou, takže díry, které jsem vyšlapal, byly podobné šlépějím hrocha.

Došel jsem k lapačce, našel jsem stopy nahých lidských chodidel. Po bedlivém zkoumáni jsem nabyl přesvědčení, že stopy zde vznikly nejpozději odpoledne, tedy jen několik hodin před námi. U obou fošen bylo v měkké půdě rýpáno a kypřeno. Půda se dosud ani neslehla. Z toho jsem usoudil, že lapačka byla postavená téhož dne.

Lidé, kteří vykonali tuto práci, sem přišli a odešli nikoliv člunem, nýbrž pěšky lesem. Rozhodl jsem se, že se po té stopě pustím.

Les pozůstával hlavně z delebových palem, jejichž koruny tvořily téměř celistvou střechu. Po štíhlých kmenech se obtáčely liány, vysílajíce svá četná chapadla na všechny strany, takže se mezi palmami utvářela hustá tkáň, kterou bylo nutné protínat noži, měl-li tudy být podniknutý pochod.

Černoši, kteří líčili past na hrocha, byli rovněž nucení prosekávat si stezku. Pustil jsem se po ní do lesa, ustavičně připravený rychle uskočit do houštiny, kdybych byl spatřen.

Asi po pěti minutách pochodu ústila stezka do dlouhé mýtiny, která mohla povstat jen působením vichřice. Na té mýtině jsem spatřil šest tokulů takových rozměrů a tak lehké stavby, jaké si zřizují černoši jen pro krátký pobyt.

Z velikosti chat jsem soudil, že pod jejich nálevkovitými třtinovými střechami bydlí značný počet lidí.

Přede dveřmi leželi, seděli a stáli černoši, vesměs dospělí mužové. Někteří z nich se zaměstnávali sbíráním paliva, neboť již v několika minutách se soumrak měnil v noc. Hlídky tu nebyly. Lidé se cítili patrně v bezpečí.

Podle jejich tetovování jsem poznal, že jsou Dinky, tedy zajisté odděleni Borů, po nichž jsme pátrali.

Vrátil jsem se cestou, kterou jsem přišel, nejdříve k lapačce a pak ke člunu, kde jsem vyprávěl, co jsem spatřil. Agádi, náš tlumočník a průvodce, pravil:

“Jsou to bojovníci Borů. Vyšli si na lov, proto mezi nimi nejsou ženy. Chceš-li, effendi, půjdeme k nim.” “Myslíš, že nás přátelsky přivítají?”

“Myslím; proč ne? Přicházíme k nim v úmyslu přátelském, a já, jsa Dongiolem, jsem jejich soukmenovcem. Pojď,

půjdeme k nim.”

A již vstal a vykročil směrem k lapačce, “Stůj!” zadržel jsem ho. “Je nutné jednat opatrně. Není zcela jisté, zda jim budeme vítání. Kdybychom byli nuceni k ústupu po jejich cestě, snadno by nás mohli pronásledovat.”

*Máme dobré ručnice, takže jsme v převaze.”

“Jsem dalek toho, abych se bál. Mohu-li však zabránit ztrátám, proč bych je působil. Razme si jinou stezku, která odtud vede přímo k tokulúm.”

“Nalezneš správný směr?”

“Jistě. Uznáme-li za dobré utíkat, bude pro ně naše stezka neznámá a nemohou nás stíhat, čímž získáme aspoň tolik času, abychom vsedli do člunu a unikli jim.”

“Jednej, effendi, jak chceš, ale tato práce není potřebná.”

Nechť již byl Agádi na omylu či ne, soudil jsem, že je třeba zajistit si ústup. Vytasivše nože a zavěsivše ručnice na plece, klestili jsme si cestu houštinami popínavých rostlin, vyhýbajíce se při tom zbytečnému hluku. Směr jsem určil a podle něho se pracovalo. Poněvadž byly naše nože ostře broušené, postupovali jsme dost rychle.

Než přesto již nastala úplná tma, než jsme pronikli na mýtinu. Zatím již Borové zažehli několik ohňů, takže jsme se mohli řídit jejich září.

Čím více jsme se vzdalovali od břehu, tím sušší a pevnější byla půda. Konečně jsme se dostali na mýtinu a uviděli jsme před sebou tokuly. První z nich byl od místa, kde jsme stáli, vzdálený asi třicet kroků.

Před každou chatrčí planula hranice, na níž si černoši pekli maso. Jeho vůně pronikala až k nám, Agádi ji vdechoval nosem, tiše mlaskal a konečné pravili “Toť míšví el husan el bar - pečeně z koně vodního, čili hrocha. Patrně skolili hrocha dnes ráno, effendi, najíme se s nimi. Půjdeme tam všichni, anebo na ne promluvím nejdřív já sám?”

“Ne. Nepůjdeme všichni a ty sám nepůjdeš rovněž.

Zvolíme střední cestu. Půjdeme pohromadě až k první chatě. Pak předstoupíš, pozdravíš je a promluvíš s nimi.

Jakmile zpozoruješ nevlídnost, jakýkoliv nepřátelský úmysl, vrátíš se k nám. Ostatní se pak zařídí podle jejich chování.” Agádi byl srozuměn a postoupili jsme tedy. Poněvadž ani za noci nebyly rozestavěné stráže, neuviděl nás nikdo dřív, až když na nás dopadla zář ohně. Ten, který nás nejdříve zahlédl, ze sebe vyrazil výkřik, vyskočil a ukazoval na nás.

Zraky všech se k nám obrátily. Následoval hromadný výkřik, - pak černoši vyskočili a pádili s neuvěřitelnou rychlostí do chat.

Nejraději bych postoupil se všemi osmi muži, avšak měl jsem dojem, že to není radno. Ovšem. Vždyť jsem zahlédl hlavně ručnic trčet z tokulů přímo proti nám. Kdybychom postoupili, mohli jsme být postřílení, aniž jsme měli jistotu, že zasáhneme kulkou třeba jen jediného černocha.

Šel jsem tedy s Agádim sám k nejvyšší chatě, domnívaje se, že v ní naleznu náčelníka. Agádi mával ve vzduchu palmovým listem, znamením míru. Všude, kde rostou palmy, znamenají její ratolesti mír.

Dorazivše k nejbližšímu ohni, stanuli jsme. Agádi spustil proti tokulům velikou řeč. Slyšel jsem hlasy, jež mu odpovídaly. Slova létala vzduchem jako střely sem tam. Pak vyšli dva černoši z chat, kráčeli k nám beze zbraní a přistoupivše k Agádimu, hovořili s ním. Z jejich posunků a pohybů, jakož i z přízvuku řeči nevyplývaly nepřátelské úmysly.

Po delší rozmluvě ukázali na chatu, ve které rovněž planul oheň, neboť vrcholkem střechy unikal kouř. Zvali ho patrně, aby je doprovodil. Chtěl jsem ho napomenout, aby tak nečinil, mlčel jsem však raději, abych nevzbudil nedůvěru.

Agádi jejich vybídce vyhověl zcela ochotně.

Uplynulo deset minut i dvacet, aniž se vracel. Uplynula již půlhodina a dosud se neobjevoval. Černoši vězeli v tokulech jako včely v úlech a nevycházeli. Ohně, poněvadž nikdo nepřikládal, zvolna uhasínaly. To již mohlo vzbudit trapné domněnky, což? Proč nevyšel Agádi aspoň na okamžik, aby nás požádal o strpení. Kdybychom vyčkávali, až uhasnou ohně, byli bychom se zbavili jediné výhody.

Volal jsem na Agádiho několikrát, ustavičně zesiluje hlas, avšak marně. Konečně jsem volal, aby mi odpověděl; pak se ozval z chaty jeho hlas:

“Effendi, jsem zajatý, poněvadž tě Borové považují za Ibn Asla. Nechtějí mně uvěřit.” “Je u tebe jejich náčelník?”

“Je.”

“Nechť tedy vyjde s tebou před tokul. Chci s ním promluvit.”

Neodpověděl mně již. Uplynulo zase několik minut, pak jsem ho zahlédl v otvoru chatrče. Vystoupil, avšak s rukama na zádech svázanýma a mimo to měl na hrdle provaz, jejž kdosi v chatě držel, takže ho mohl hned dovnitř vtáhnout. “Nuže?” tázal jsem se. “Kde je náčelník?”

“V tokulu. Nechce vyjít. Nařídil mi, abych ti řekl, abys okamžitě odešel.” “A neučiním-li tak?”

“Tedy vás prý dá postřílet. A neodejdeš-li, dá mne vtáhnout za provaz zpět a usmrtí mne.” “A co se stane, odejdeme-li?”

“Nastane porada.”

“Kdy se dozvíme výsledek té porady?” “Zítra.”

“Proč až zítra? Přece víš, jak drahocenný je náš čas. Jak a kde se všechno dozvíme? Řekl jsi jim, kde je náš člun?”

“Ne. Řekl jsem jen, že sice znám místo, kde jsme přistáli, ale že je neumím popsat. Snad se mi přece podaří přesvědčit je, že nejsi Ibn Asi. Vrať se a čekej klidně až do zítřka. Nepokoušej se o mé osvobození, neboť pokus bych asi zaplatil životem.”

“Budu uvažovat, co se dá dělat, ale zatím ustoupím. Náčelníkovi pověz toto: Vrátím se časně zrána a dojdu si pro

odpověď. Vyprávěj mu, co o mně víš a podotkni, že by zaplatil vlastním životem, kdyby ti byl jen jediný vlas zkřivený.” Obrátil jsem se a kráčel jsem k asakerům, pak jsem s nimi ustoupil do mýtiny. Jakmile jsme došli mimo dosah ohňové záře, stanuli jsme. V tu chvíli jsem se obrátil a spatřil jsem, kterak Agádi zmizelv tokulu.

“Je ztracený,” ozval se kterýsi asaker. “Považují ho za zrádce, za spojence Ibn Asla, jímž vlastně byl. Poněvadž se domnívají o tobě, effendi, že jsi otrokář, budou dbát, aby nám tajně zmizeli. Agádiho zavraždí a pak použijí tmy, aby se odplížili.”

“Soudím rovněž tak,” pravil jsem. “Jistě mají zaječí úmysly, nemyslím však, že by se odvážili Agádimu ublížit. V útěku jim ovšem zabráníme. Obklíčíme jejich tábor.”

“To nepomůže. Můžeme jich sice několik postřílet, nikoliv však všechny.”

“Kdyby chtěli odejít, přišli by nám vesměs na mušku. Považ jen toto: Jejich bydliště je u řeky, nyní táboří u zátoky. Lesem proniknout nemohou. Kterou cestou sem přišli? Lesem?”

“Sotva. Přišli, aby ulovili hrocha a ryby. Proto přišli po vodě.”

“Správně. Víme tedy, co učinit. Jejich čluny jsme neviděli, protože je ukryli, jistě však nikoli daleko - nejspíš někde poblíž hroší lapačky, poněvadž tudy se nejsnáze dostanou k řece. Jestliže jim zastoupíme tuto cestu, nebudou moci uniknout. Je nás osm. To jsou čtyři dvojnásobné hlídky na sever, západ, jih a východ jejich tábora. Postavíme se na krajní mýtinu, abychom byli ve stínu, jestliže vzejde měsíc. Kdyby chtěli černoši vyrazit tou či onou stranou, dá nám nejbližší hlídka voláním znamení, a pak se k ní seběhneme. To je vše, co je třeba vykonat. Jejich starých ručnic se není třeba bát.”

Obešli jsme tiše celé tábořiště, rozestavili jsme se do čtyř hlídek po dvou mužích, takže jsem zaujal čtvrtou hlídku se sedmým asakerem. Zvolil jsem si směr jižní, poněvadž tudy směřovala hroší stopa k zátoce a to byl také směr, jejž, jak jsem předpokládal, použijí černoši k útěku.

Položili jsme se na měkkou půdu lesa. Pod palmami byla taková tma, že nás mohl zpozorovat jen ten, kdo by přes nás klopýtl. Táborové hranice zvolna pohasínaly.

Jakmile i poslední oheň uhasí, zapadly také černošské chaty do husté tmy. Zavládlo hluboké ticho. Spal i zvířecí svět a nepohyboval se nejmenší lístek, ježto nebyl vánek.

Ano. Svět zvířecí spal, nikoli však všechen. Pod vějířem palem kmitaly jiskřičky, světlušky a kukujové vedle jiných světélkujících brouků a pak nás přepadly myriády much a komárů. Tato milá zvířátka však byla toho večera velmi šeredně zklamaná.

Na přítocích horního Nilu roste malá vodní květina lichospeřená, listu vejčitě okrouhlého, která nevydechuje zápach. Jestliže se však její listí rozetře a rozdrtí, vydává přímo ďábelský smrad. Plavili jsme se odpoledne celou plovoucí kolonií těchto rostlin a natrhali jsme několik hrstí jejich stonků, jež jsme uložili do člunu. Když jsme pak vystoupili na souš, natřeli jsme si tváře a ruce rozdrcenými listnatými stonky. Nevonělo to sice, ale zapuzovalo to kousavý hmyz. Věru, neznám horší zápach, ani takový, jenž by se aspoň rovnal tomuto šit ed džami el minchar. Jestliže člověk, zvláště Evropan, dává tomuto trvalému smradu přednost před mukami hmyzích katanů, je možné si aspoň představit, jak svízelný je ten hmyz. Není-li tvář chráněná hustou sítí, nelze ji v kratičké době vůbec ani považovat za lidskou.

Opuchne hrůzně účinkem komářího jedu. Oči zmizí za oteklými víčky, a rty narůstají do podoby uzenek, nos se proměňuje v rudou baňku. A zvláště běda, běda jazyku, podaří-li se jen jedinému komárovi na okamžik vniknout do úst. Opuchne a zduří, takže vyplní celou ústní dutinu a stává se nehybný. Řeč se změní v nemotorné blábolení. A zle se daří i uším, jejichž sluchovod zbytní a uzamkne se, takže člověk na několik hodin téměř ohluchne. Za takových okolností je smrad zmíněné rostliny vysvobozením a poněvadž jsme zanechali své síťky ve člunu, nebylo divu, že jsme se znovu tím smradem natírali.

Leželi jsme tiše dlouhou dobu, jistě aspoň půl hodiny.

Zatím pobledly až dosud jasně svítící hvězdy a nebe se vyjasnilo, neboť vycházel měsíc. Tam, kde propouštěly husté koruny palem jeho stříbrné, kmitavé paprsky, těkaly dlouhé jiskry a stíny v lesní temnotě a na taková místa se slétávaly armády třpytných broučků s kovovým leskem všemožných barev.

Pojednou vznikl opodál před námi lehký šramot. “Slyšíš, effendi?” tázal se můj druh. “Co to může být?”

“Přicházejí tudy dva černoši, vlastně se plíží,” pravil jsem.

Věru. Plížili se. Leželi jsme v houštině popínavek podél stezky, takže na nás nemohli narazit. Pod palmami byla sice dokonalé tma, než přesto jsem rozeznal záhy obrysy černých postav a zdálo se mi, jako by černoši nesli vesla.

Jakmile nás přešli, opakoval se šramot. “Další,” šeptal askari. “Propustíme je?”

“Ano. Jdou k člunům. Propustíme-li je, zvíme, kde je nechali. Kdežto jinak bychom je museli hledat. Kdyby jich však přišlo z tábora ještě víc, zaženeme je zpět.”

Za této tiché rozmluvy přešla druhá dvojice. Bylo zřejmé, že černoši pomýšlejí na útěk a tito čtyři mají připravit čluny k odplutí. Naslouchal jsem směrem k tábořišti, neslyšel jsem však nic.

“Půjdu za nimi,” pravil jsem. “Ty zůstaň ležet. Kdyby přišli někteří z tábora, ozvi se na výstrahu a kdyby neposlechli a neustoupili, vystřel. Tím je zadržíš aspoň do mého návratu.”

Vyplížil jsem se ze svého úkrytu a kráčel jsem k zátoce.

Stezka neměla oblouk, nýbrž směřovala k vodě rovně jako prut, tvoříc, když jsem tudy postoupil několik kroků, téměř tunel, jakousi rouru dalekohledu, kterou jsem dohlédl až na hladinu zátoky. Voda se leskla v záři měsíce jako roztavená ocel. Její hladina nebyla vánkem zčeřená. Břeh byl zakrytý širokým pruhem třtin, vyrůstajících právě mezi lesem a vodou a z tohoto třtinoví se zvedala lapačka.

Černochy jsem uviděl mezi lesem a lapačkou. Byli ke mně obrácení zády. Nyní jsem viděl zřetelné, že mají v rukou vesla

a pozorovali něco v zátoce, co jsem neviděl. Šel jsem tedy rychle až na pokraj lesa a odtud, ukrytý v hlubokém stínu palem, jsem viděl předmět, černochy pozorovaný.

Hroší samice, zvíře zdánlivě obrovských rozměrů, aspoň pokud bylo možné soudit z ohromnosti nestvůrné hlavy, se šplíchala ve vodě, laškujíc se svým mládětem.

Potápěla se a vynořovala se, nikoliv však hřbetem, nýbrž jen hlavou a šíjí, na níž právě seděl malý hroch v pozici velmi směšné. Mládě dospělo již výše vzrostlého novofundlanďana, bylo však mnohem hřmotnější, tlustší a těžší.

Ve starém Egyptě byl hroch nazýván “rer”, což znamená “vodní prase”. Toto pojmenování je případnější, než označení “vodní kůň” nebo “nilský kůň”. Nejen že se hroch podobá zevnějškem praseti, má s ním též jiné společné známky a znaky přírodní a čeledí přísluší k mnohopaznehtnímu praseti, nikoliv však ke koni, s nímž nemá nic společného. Dojmem přímo směšným působí, nazývá-li se hroší samice v některých řečech “kráva nilského koně”.

Hlava podivuhodného savce nemá sobě podobné v celém zvířecím světě. Není zvíře, které by mělo takovou hlavu. Tvář hippopotamusa je nepoměrně široká a ploská.

Maličká prasečí očka jsou postavená vzhůru. Lebka téměř mizí proti obličeji, kdežto tlama, ozbrojená hroznými tesáky, se rozevírá u zvířete dospělého tak mohutné, že může i silného člověka obemknout uprostřed těla.

Poněvadž nozdry, oči a malé uši jsou v téže rovině, může zvíře své celé tělo ukrývat pod vodou. Zvedá nad hladinu jen tvář, aby dýchalo a pátralo.

Pod jeho silnou kůží je ohromná vrstva řídkého sádla, jež usnadňuje zvířeti rychlou plavbu. Nohy, velmi nemotorné a hrubé, jsou tak kratičké, že hroch a zvláště hrošice vleče při klusu břicho téměř po zemi.

Hrošice se znovu vynořila a vypouštěla vodu oběma koutky tlamy. Pak zaťala pysky a vypouštěla vodu nozdrami, tvoříc polokuželovitou, hustou a velkou fontánu.

Zároveň se povalovala po vodě, setřásla ze sebe mládě, takže padlo do vody, chápala se ho, vyzvedávala je na sebe a konečně zamířila na břeh.

Poblíž břehu svrhla mládě znovu. Hrošík pleskl nemotorně do vody, vyhrabal se z ní. Dosáhnul břeh a kolébal se po bahnité stezce k lesu. Lapačku podlezl bez úrazu.

Zastavil se a ohlížel se po matce.

Hrošice nadnášela hlavu nad hladinu, aby pozorovala své mládě a bylo-li by třeba, aby mu pomáhala. Poněvadž však mládě dosáhlo pevnou půdu bez nehody, vylezla rovněž na bahnitý břeh. Zvláštní podívaná. Jako by voda vychrlovala ze svého ohromného jícnu mohutnou a nestvůrnou spoustu masa, z něhož se proudem lila voda.

Hrošice funěla a prskala - věru, - nestvůrnost přímo obludná a přece - dobrá pečeně pro černochy!

Mládě vidělo, že matka za ním leze a kolébalo se spokojeně dopředu, aniž si všímalo černochů, kteří se náhle přikrčili k zemi. Nemělo dosud ani potuchy o nebezpečí, které ohrožuje život i nejnevinnějšího a nejctnostnějšího hrošátka.

Má pozornost byla soustředěná na tento hroší rodinný výjev. Vše ostatní mě bylo nyní lhostejné a jak se zdálo v duších čtyř černochů se dělo nejinak. Nemysleli na čluny, k nimž byli poslaní, viděli jen svou pečeni, třeba dosud jen ve stavu syrovém, celá jejich bytost byla hluboce rozechvěná laskominami, jimž se ostatní cítění podrobovalo.

Každý labužník zná jistě ohromný rozdíl mezi vepřovou pečení a pečeným selátkem, mezi jemnou chutí křehkého masíčka a hrubým požitkem, jaký poskytuje upečené vykrmené prase. A právě tak zná “uvědomělý” obyvatel Súdánu rozdíl mezi pečení dospělého hippopotama a pečení hrošete. Obojí je dobré, ale rozdíl je přece a jaký.

Zde se batolilo něžné hroše zcela dobromyslně do náruče žravých černochů, jimž se již sbíhaly sliny v ústech. Bylo možné odolat takovému pokušení, takové vnadě? Bylo úplně nemožné nepomýšlet na vraždu nevinného tvora.

Chlapi vyletěli jako lvi, přepadli svými vesly nic netušící zvířátko, srazili ubožátko k zemi. Zafrnělo, zakňákalo, zavřísklo bolestně, kleslo a podlehlo rychlým a mocným úderům, řízeným na citlivé nozdry. Vypustilo ducha a černoši se radovali - předčasně. Viděl jsem, co muselo přijít a také přišlo, totiž staré zvíře - matku.

Jak by neslyšela bolestné výkřiky svého robátka. Taková samice, nedotknutá dosud dravci hyperkulturou nelidských matek lidských. Z její tlamy vedle spousty kalné vody se vydral strašný ryk svrchované podrážděnosti, který nelze s žádným zvířecím hlasem porovnat - a již se valila ohromná spousta jejího těla vpřed. Nevalila se, řítila se, pádila. S úžasnou rychlostí, jakou bych si u tak nemotorné obludy nemohl představit, podběhla pod lapačkou. Při tom se dotkla vnadidla a harpuna sletěla - dopadla však až za zvířetem, poněvadž rychlost samice byla vskutku úžasná. Hrošice nebyla zraněná a hnala se k místu, kde její mládě leželo mrtvé. Tam se zastavila a zakymácela několikrát hlavou všemi

směry.

Pokládali se černoši před samicí za bezpečné? Mysleli snad, že nedojde dál než pod lapačku? Bylo-li tomu tak, zklamali se šeredně. Zpozorovali, že netvor se na ně řítí, aby bránil či pomstil své mládě. Na chvíli zděšeně ztrnuli, ale právě tím, že se samice u mláděte zastavila, získali čas, aby se vzpamatovali. Odhodili vesla a pádili stezkou zpět podél mne a vrazili do lesa.

A právě v tom okamžiku jsem zaslechl asakera, s nímž jsem se dělil o společnou hlídku. Volal velitelsky: “Stůj, stůj. Střelím. Usmrtím tě.”

Z této pohrůžky jsem poznal, že jiní černoši, anebo aspoň jeden z nich kráčí k vodě. Prchající čtyři řvali do lesa - něco, čemu jsem nerozuměl - patrně na výstrahu. V témž okamžiku se rozeřvalo asi deset, snad i víc hrdel.

Zvířecí svět rázem procitl ze spánku. Opice ječely, ptáci křičeli. Do toho zahřměl výstřel ručnice. V táboře ječeli černoši. Krátce celý les oživl. Naše tři dvojité hlídky se také ozvaly. Slyšel jsem jejich hlasy a výstřely. A hrošice? A já?

Nuže, byli jsme těsně za sebou, nikoli však ona za mnou, nýbrž já za ní. Vtlačil jsem se hluboko do lián, abych mimo sebe propustil čtyři černochy, při čemž jsem zvíře bedlivě sledoval. Jakmile se hrošice přesvědčila, že mládě je mrtvé, vrhla se dopředu, zahlédla černochy mizet pod palmami a hnala se za nimi neuvěřitelnou rychlostí. A při tom vyrážela z tlamy děsný řev. To již nebylo funění, vrčení a řvaní, nýbrž všechny pomyslitelné zvuky v tom byly smíšené, zesílené a mohutné, děsivé, ohromující. Přiblížila se ke mně a zastavila se. Stál jsem rovněž, nikoliv ze strachu, nýbrž z

vypočítavosti. Obě hlavně mé ručnice byly nabité. Mohl jsem vystřelit, avšak byl jsem dost opatrný, abych tak neučinil. Obrovské zvíře bylo nutné zasáhnout tak, aby hned padlo. Avšak mezi liánami pod palmami jsem nemohl dobře mířit a hroch nemá mnoho místa na svém ohromném těle, kde ho výstřelem smrtelně zraníte. Zpředu jsem hrošici nesměl vzít na mušku.

Zastavila se jen a okamžik a hnala se dál za černochy. Dotkla se mne však, třeba jen lehce se zřetelem k její síle a mohutnosti, přesto však jsem letěl jako vržený motorem o deseti koňských silách, stranou do houštiny. Dopadnul jsem měkce na síť lián, zvedl jsem se rychle a hnal se za hrošicí. Co následovalo, bylo lépe pozorovat, než popisovat.

Představme si stezku vyšlapanou těžkými hrošími tlapami, která se ovšem nepodobá parketované podlaze, nýbrž v pravém slova smyslu se skládá z hlubokých děr a jam naplněných vodou a bahnem. Napravo i nalevo neproniknutelná houština, nad hlavou klenba palem, která stezku zahaluje tmou a kudy proniká jen tu a tam paprsek, který ještě zvyšuje svým oslňováním temnotu.

A někde vpředu střelba, volání, křik a nářek poděšených, řev podrážděné obludy, vzkřek ptactva, praskot větví, pleskání bahna a konečně člověk, ženoucí se za obludou, aby ji usmrtil, neboť jde o životy.

Jak jsem vůbec mohl takovou rychlostí běžet, dodnes nechápu. Patrně je vysvětlení v nezbytnosti, neboť co je nutné, stává se mnohdy snadným, aspoň snazším, než věci méně nutné. Hrošice letěla - letěl jsem tedy také, přes jámy, díry a louže mezi liánami po stezce. Klopýtal jsem před lidská těla, sražená do měkké půdy ohromným živočichem. Na štěstí jsem jen přes ně klopýtal, avšak nepadal, neboť jsem se nohama půdy sotva dotýkal, dbaje jen, abych vydržel dechem, abych zachoval klid a rozvahu.

A náhle se temnota poněkud rozptýlila. Stezka ústila do mýtiny, palmy rostly šíře od sebe. Do mýtiny vnikalo již víc paprsků luny, osvětlujíce každý předmět. Napravo i nalevo se míhaly tmavé lidské postavy, utíkajíce, uhánějíce, klopýtajíce, padajíce. Asi deset kroků přede mnou rozdupávala hrošice svými ohromnými tlapami nějakého černocha na kaši, poněvadž půda tu byla již tvrdší.

Skočil jsem ještě asi pěktrát, stanul jsem. Soustředil jsem pozornost především na sebe a zjistil jsem, že nejsem rozechvěný, pak jsem upřel zrak na mušku. Sklonil jsem ústí hlavně za levé ucho hrošice a stiskl jsem spoušť. Výstřel zahřměl palmovým loubím, za ním výstřel druhý. Současně jsem uskočil vlevo do stínu nejbližšího tokulu a zajel levicí do kapsy pro náboje. Ustoupil jsem a nabíjel jsem rychle obě hlavně, při čemž jsem pozoroval, jaký účinek mají mé první výstřely.

Měly jej. Zvíře stálo vzpřímené, aniž se hnulo. Rozevírajíc tlamu, poskytovalo pohled na své otupené tesáky a ohromný jazyk. Zdálo se, jako by chtělo řvát ve své rozlícenosti, avšak tlama již oněměla. Pramen hlasu, plíce, byly ochromené. A pak proběhlo tělem chvění, spousta masa a sádla se zakolébala, zakolísala napravo i nalevo, vpřed i zpět a náhle se skácela těžce, jako by hrošici byly provazem podtržené nohy.

A již se nehnula. Ležela ztrnule, aniž hnula údem, aniž pohodila hlavou nebo svraštila kůži. Zatím jsem již měl nabito a postoupil jsem, připravený pálit do těla ohromného savce znovu. Ale - nebylo to třeba. Jak se později ukázalo, vnikly obě koule přímo do mozku, v jediném okamžiku ochromily nešťastné zvíře dokonale. Ubohá hrošice byla mrtvá.

Rozhlédl jsem se. Několik černochů se válelo na zemi s rozdrcenými údy. Živého černocha jsem nespatřil ani jediného, všichni byli v tokulech a křičeli. Rozběhnul jsem se k nejbližšímu tokulu, vstoupil jsem do otvoru a tázal se:

“Agádi, jsi dosud zde?”

“Jsem, effendi,” volal. “Ó, Alláh. Jaká hrůza přišla na celou zem.” “Jsi dosud přivázaný?”

“Ano. Visím na kůlu.” “Jsou tu Borové?”

“Veliký počet se jich zde tísní.” “Počkej. Odříznu tě.”

Jeho hlas mi řekl, kam jít a kde hledat. Vešel jsem a kráčel přes lidská těla, jichž vidět nebylo a která se ani nehnula, až ke kůlu. Přeřízl jsem provazy. Chopil jsem se Agádiho, vynesl jsem ho z tokulu na volné místo. Kromě raněných jsme mimo tokuly byli sami, všichni ostatní vězeli v děrách.

Agádi, spatřil zabitého hrocha, spráskl ruce a volal: “Přisám Alláh. Zde leží netvor a - mrtev. Je vskutku mrtev?” “Zastřelil jsem ho.”

Než jsem mohl odpovědět, ozval se za usmrcenou hrošicí asaker, který byl se mnou na hlídce:

“Alláh akbar. Zde leží čtvernohý ďábel, který nás chtěl všecky pohltit. Leží mrtev. Byl donucen vypustit ducha a zemřel v hříších, zralý k zatracení. Není-li pravda, effendi? Ty jsi ho zastřelil. Byl jsem v houštině mimo stezku a třeba byla tma, přece jsem viděl, že se za ním ženeš.”

“Náš záměr se nyní snadno zdaří,” pravil Agádi. “Zachránil jsi celý tábor a životy borských bojovníku. Hroch by všecky chaty a kde koho rozdupal. Nemohou tě již Borové považovat za nepřítele. Nyní mně uvěří, budu-li znovu tvrdit, že nejsi Ibn Asi. Pojď se mnou dovnitř, abych mohl náčelníkovi říct, že jsi jeho zachráncem.”

“Není třeba, abych byl u toho. Jdi k němu sám a řekni mu, aby dal zažehnout ohně. Jakmile zvíře vyvrhneme a rozřežeme, dostane každý Bor i každý askari svůj díl. Pověz mu to, a my se zatím ohlédneme po svých druzích.” Agádi vešel do tokulu, kdežto já jsem přibral askariho a sháněl jsem se po svých hlídkách. Vojáci se drželi statečně. Nikdo z nich neopustil místo hlídky, ačkoliv všichni slyšeli křik i řev a pozorovali zmatek v táboře. Příliš zásluhy jsem jim přičítat nemohl za jejich klidné vyčkávání na strážích. Kdyby věděli, že v táboře řádí hroch, jistě by práskli do bot. Shromáždil jsem je a vedl jsem je do tábořiště, aniž jsem se ohlédl, smím-li se toho odvážit. Nemyslel jsem, že by nám mohlo hrozit nebezpečí. Stal jsem.se pánem situace a cítil jsem, že jím zůstanu. Proto jsem nařídil vojákům, aby zažehli nejbližší dvě hranice u těla hrocha a připravili se k vyvrhnutí obrovského zvířete.

Zatím co vyhovovali mému rozkazu, pozoroval jsem černochy. Odvažovali se zvolna z tokulu a rozdmýchávali ohně, pak k nim snášeli své padlé druhy. I ti, kteří byli napadení a zahubení na stezce, byli k ohňům doneseni.

Zhynuli čtyři lidé a osm jich bylo zraněno hrochem, a to těžce. Pomáhal jsem je ošetřit.

Při tom přišel ke mně Agádi s černochem, jejž označil jako náčelníka. Mohl jsem si muže při planoucích ohních dobře prohlédnout. Byl ve středním věku a tváře skoro černé, jeho rysy však nepřipomínaly známý typ negerský.

Jako téměř všichni příslušníci národa Dinků měl vlasy ostříhané a jen na temeni se mu houpal chumáč vlasů. Tetovován nebyl.

Měl dlouhou košili z hrubého modrého plátna, jež mu splývala až na nohy, sepjatá v pase řemenem, za nímž trčel nůž. V ruce měl dlouhou beduinskou pušku na křesadlo.

Poklonil se mi hluboce, velmi hluboce, prohlížel si mne zvědavě a napjatě. Jeho tvář se vyjasňovala vždy víc a přívětivěji, konečně se ozval:

“Ne! Ty nejsi a nemůžeš být Ibn Asi. Nahlížím to.”

Mluvil řečí svého kmene, již jsem nerozuměl, takže Agádi byl nucen větu tlumočit. Při tom budiž mi dovoleno poznamenat, že i napříště všecky rozmluvy s náčelníkem a jinými černochy se konaly prostřednictvím Agádiho. “Znáš Ibn Asla osobně?” tázal jsem se.

“Znám. Viděl jsem ho kdysi dole na Mokřen el bohur.” “Můžeš tedy říct zcela rozhodně,že jím nejsem.”

“Ano. Před hodinou, když jsi stál opodál našeho ležení, jsem nemohl rozeznat tvou tvář a poněvadž vím, že Ibn Asi chce vykonat loupežný vpád do území černochů, bylo nutné, abych jednal opatrně. Nyní však věřím slovům tohoto zde, jehož jsi ke mně poslal. Z počátku jsem mu nedůvěřoval, neboť jsem se dozvěděl, že se s Ibn Aslem spolčil.” Vysvětlil jsem mu, co otrokář zamýšlí, a proč od něho Agádi odpadl. Odpovídal:

“Důvěřuji ti již, pane, milerád. Pověz mi, jak ti mohu prokázat svou vděčnost? Vykonám všecko rád.”

“Není třeba, abys mně byl vděčný, ale rád bych tě vskutku požádal o službu, za kterou ti bude poctivě zaplaceno. Potřebujeme jízdní a nákladní voly.”

“Je tedy vskutku pravdou, že se Ibn Asi chystá na výpravu proti Gokům?”

“Nejen se chystá, nýbrž i již výpravu podnikl a je na pochodu. Vím, že Gokové jsou příslušníky tvého národa a tvými soukmenovci, proto doufám, že nám pomoc neodepřeš.”

“Gokové jsou mými přáteli, ano i pokrevenci. Pro tebe jsou Gokové cizinci a přece se staráš o jejich záchranu. Jak bychom tedy my jsme-li s nimi téhož národa jim mohli odepřít pomoc? Kolik volů potřebuješ?”

“Asi dvě stě. Můžeš jich tolik sehnat v krátké době?”

“Chceš-li, můžeš jich mít zítra o polednách tisíc, neboť jsme bohatí na stáda, bohatší než ostatní kmeny, kteří mají v této krajině vesnice. Ale dvě stě - bude málo.”

Za posledních slov se na mne potutelně díval. “Proč?” tázal jsem se.

“Protože - dvě stě volů nestačí všem bojovníkům, kteří vytáhnou proti otrokářům. Podrobují-li se cizí bojovníci strádání, svízelům a nebezpečí, aby Gokům přispěli, nesmíme my skládat ruce do klína. Shromáždím dvě stě svých nejlepších bojovníků a potáhnu s vámi.”

Rozumí se, že mne nabídka pohlavárova nijak nemrzela. To bylo víc, než jsem očekával. Proto jsem odpověděl rychle:

“Vaše pomoc nám bude vítaná. Nebojíme se sice Ibn Asla, zvláště když jsme přesvědčeni, že lid Agádiho, jakmile s ním bude promluveno, od otrokáře odpadne, avšak neuškodí, rozmnožíme-li svou válečnou sílu. Jak dlouho potrvá, než se připraví dvě stě tvých bojovníků na válečný pochod?”

“Kdy přijde reis effendina?”

“Zítra večer dorazí do Rybí zátoky.”

“Myslím, že se pak nevypraví hned dále, nýbrž vyčká do příštího jitra. Kvůli nám však nezmaří ani hodinu, neboť hned vypravím posly do vesnic, aby se bojovníci shromáždili do zítřejšího odpoledne. Abychom nebyli na pochodu zdržovaní honbou a rybolovem, dám upéct zásoby potravin doma, čímž budou naše ženy a dívky přes zítřek zaměstnané. Dovol mi odejít, abych vypravil posly.”

Náčelník svolal svůj lid, pak odešlo šest černochů, aby vyřídili jeho rozkazy po vesnicích. Černoši šli ke břehu, aby vykonali cestu po vodě a druzí je provázeli, aby přenesli do ležení zabité hroší mládě. Poněvadž jsem se té procházky zúčastnil, viděl jsem, že černoši ukryli své čluny poblíž lapačky.

Když jsme se vrátili do ležení, vyvrhli jsme mladého hrocha, a národ se pustil do kuchaření. Seděl jsem u ohně s asakery, a náčelník k nám přisedl, rozveselený, že se zúčastní válečného tažení proti otrokářům. Z každé jeho poznámky, z každého slova bylo zřejmé, že jsme získali velmi statečného a podnikavého spojence.

Borové toho večera sice již večeřeli, než přesto vše padli na hroší pečeni s tak tklivou horlivosti, jako by úplně lačněli. Jaké množství masa může takový subtropický žaludek pohltit, nemá nikdo ani potuchy a sotva by to vlastnímu zraku uvěřil. Jedl jsem přece pořádně a veliký řízek jazyka, jímž jsem byl poctěn, mě znamenitě chutnal, ale co snědli černoši, to mne vskutku naplňovalo úžasem.

Uřezávali z velikých pečených balvanů masa úzké dlouhé nudle, drželi je, majíce hlavy nakloněné do týla, levicí vysoko nad rozevřenými ústy, asi tak, jak hltávají neapolští lazzaroni své makkarony, zachycovali je zuby a žvýkajíce s úžasnou rychlosti soukali maso do svých bezedných jícnů. Tím způsobem se sytili, vlastně žrali, až již konečně nemohli, majíce břicha oteklá, že mne o ně téměř jímal strach.

Pak zalezli do tokulů, aby se prospali. Také ranění byli masem přímo nacpaní, nad čímž by asi evropský medicínský svět povážlivě vrtěl učenými hlavami. Dal jsem za těchto okolností přednost spánku pod širým nebem a za nic bych nepřijal náčelníkovu nabídku, abych se vyspal v jeho chatě. Vojáci byli se mnou téhož náhledu a raději přinesli ochranné sítě z

našeho člunu. Zabalivše se do nich, ulehli jsme, nepokládajíce ani za nutné postavit stráž k naší ochraně. Náčelník Borů ve mně vzbudil důvěru.

Zrána jsme byli probuzení křikem ptáků, kteří oživovali les. Černoši již bděli a seděli kolem ohňů, aby znovu jedli. Pomyslel jsem si jen: budou-li tito chlapi tak stateční proti nepříteli jako pří jídle, pak je Ibn Asi bez milosti ztracený. Dopoledne patřilo výhradně opékání masa, neboť syrové by rychle podlehlo hnilobě. Zatím se vrátili poslové rozeslaní do vesnic a oznamovali, že k nám někteří bojovníci přitáhnou k polednímu, kdežto ostatní že poženou voly na malou step, jejíž jméno si nepamatuji. A na tu step měly později přijít také ženy se zásobami potravin.

Právě v poledne dorazil do ležení černoch, jenž oznamoval, že bojovníci s voly jsou na místě. Náčelník se tam chtěl vypravit a žádal mne, abych ho doprovodil. Poněvadž mohl reis effendina připlouti do Rybí zátoky dříve, než jsem vypočítal, bylo třeba postarat se o to, aby nás nalezl, proto jsem vypravil náš člun se čtyřmi vesly a kormidelníkem po proudu, aby se s lodí setkal a dovedl emira na místo. Agádiho jsem držel u sebe, poněvadž jsem potřeboval jeho tlumočnické služby a doprovázel jsem náčelníka na step.

Kráčeli jsme lesem asi půl hodiny, pak jsme dorazili na step, porostlou hustými a šťavnatými travinami, neboť všude tu byl dostatek vody. Tam se již shromáždili bojovníci Borů se svými poháněči a jízdními i nákladními voly.

Borové byli vesměs oděni jen bederními zástěrami. Ozbrojení byli především velikými noži, úplně způsobilými k proklesťování cest hustými lesy a liánami, zčásti též starými dlouhými puškami, jimiž někteří, jak jsem později poznal, uměli dobře zacházet. Voli byli vesměs silní a dobře živení. Měli jemnější tvary a údy než náš dobytek.

Jejich oči se moudře a bystře rozhlížely, nikoliv tak tupě, jak u nás vídáme a také se nepamatuji, že by některý z nich projevil za pochodu tvrdošíjnost nebo vzdorovitost, jak tomu často bývá u našich býků. Chůze volů byla lehká, obratná a křepká. Vůl, na kterém jsem jel já, poslouchal na nejlehčí tlak a vydržel všecko namáháni, aniž umdléval.

Voli tažní měli buď pletené dvojité koše anebo velké hliněné džbány. Koše byly určené pro pevně předměty, kdežto do džbánů se nabrala pitná voda, neboť voda bahenní, na kterou jsme mohli za pochodu narazit, nebyla k pití. Jízdních volů bylo připraveno přes čtyři sta.

Pro přednější jezdce byli určení voli opatřeni jakýmsi druhem sedel a měli, tak jako ostatní, v nozdrách po dvou kroužcích, na uzdu.

Náčelník svolal bojovníky a řečnil k nim, čemu jsem bohužel nerozuměl. Agádi mně však sdělil, že jim náčelník vykládal důvody, příčinu, směr a cíl našeho pochodu, napomenuv je ke statečnosti. Odpověděli mu burácejícím pokřikem, zvedajíce štíty. Pak pochodovali kruhem. Odkud sebrali tuto nezbytnost, nevím, ale kolik vím, že teprve čekali svého starého Frice, od něhož by se naučili pochodovat.

Co jim chybělo na výcviku v tomto ohledu, nahrazovali dokonale zasmušilostí tváří. Kdyby bylo možno z jejich šklebení soudit o výsledcích, viděl bych před sebou, jak se obyčejně Selím vyjadřoval, nejudatnější a nejsmělejší hrdiny světa.

Jakmile byl skončen válečný tanec, vrátili jsme se do ležení. Bojovníci a voli setrvali na šťavnaté savaně, poněvadž by se na mýtinu v palmovém lese nevešli, avšak část bojovníků nás provázela přece, aby odnesla z ležení opečené zásobní maso. Že jej bylo dost, je samozřejmé, neboť zabitá hrošice měřila čtyři metry.

Nepobyli jsme příliš dlouho v tábořišti, když se vrátili vojáci naším člunem, oznamujíce mi, že se loď reise effendina blíži. Šel jsem na břeh hroší stezkou, abych emira přivítal, neboť břeh u stezky byl k přistání nejvhodnější.

Odtud jsem záhy uviděl loď vplout do zátoky a za několik minut nato vystupoval již emir z lodi.

Oznámil jsem mu úspěšný výsledek svého poslání. Uznával právě jako já, že je výhodné pro náš podnik, že se Borové odhodlali zúčastnit se tažení. Ale teprve po mém opětném ujištěni, že náčelník nemá za lubem nic potměšilého, vydal rozkaz, aby posádka vystoupila.

Poněvadž to trvalo dost dlouho, vedl jsem zatím emira k náčelníkovi, který ho pozdravil a uvítal velmi uctivě, ovšem prostřednictvím tlumočníka Agádiho. Pak ho pozval na přehlídku volného stepního tábořiště, aby se osobně

přesvědčil o zdatnosti černé armády. Poněvadž jsem tam již byl, nedoprovázel jsem ho, neboť emir mohl nyní všecky potřebné přípravy k pochodu stanovit sám a převzít velení.

Neměl jsem tedy nic na práci. Poněvadž chybělo do večera ještě několik hodin, které jsem nechtěl ztrávit v nečinnosti, napadlo mne ulovit několik ptáků. Poněvadž náčelník jistě okolí znal, tázal jsem se ho, kam se vypravit, abych něco dostal na mušku.

“Na tomto břehu by se ti sotva naskytl úlovek,” tlumočil mi Agádi. “Naše přítomnost zaplašila zvěř. Kdybys však přeplul na druhý břeh zátoky, nalezneš, co hledáš.”

“Jsi jistý, že se nemusím obávat setkám s nepřítelem?”

“Nemusíš se obávat ničeho. S cizími lidmi se nesetkáš, poněvadž krajina je obydlená jen námi.”

Toto ubezpečení rozptýlilo všecky mé obavy, kdybych je měl. Tázal jsem se jen z obvyklé opatrnosti, nikoliv snad z obavy, pak jsem vybídl ben Nila, aby mne do člunu doprovázel. To však uslyšel muž, jehož jsem druhdy k lovu přibral, později však raději zanechával na palubě v dozoru reise effendina, totiž dlouhý Selim, nevyrovnatelný hrdina všech hrdinů. Sotva zaslechl, že jdu na lov, již se hnal ke mně a volal horlivě:

“Effendi, přiber mne také. Zachtělo se mi střílet ptactvo.”

“Nemohu tě potřebovat,” pravil jsem, vzpomínaje na dřívější nehody, do nichž mne uvrhl. “Proč?” tázal se a zatvářil se neobyčejně udiveně.

“Protože bys vyvedl zase nějakou hloupost.”

Rozhodil své dlouhé ruce, spráskl je nad hlavou a troubil jako polnice:

“Hloupost? Já, Selim, nejslavnější bojovník a lovec vše ho světa? Slyšel již kdo něco podobného. Urážíš hlubiny mé duše, zarmucuješ všecky city mého srdce, effendi. Přede mnou bledne nejudatnější hrdina a nejobratnější lovec celé země. Poruč padesáti hrochům a devadesáti devíti slonům, aby mne napadli a nic nezmohou proti mně. Postřílím je v

necelých pěti minutách. A ty chceš střílet jen ptáky.”

Ani tyto horlivé a výmluvné námitky by mu nepomohly, abych vyplnil jeho přání, avšak ben Nil měl tentokrát chuť zúčastnit se společně se starým nemotorou lovu a přimlouval se za něho - snad po prvé.

“Neodpírej mu, effendi,” prosil mne. “Slyšel jsi přece, že jsme na protějším břehu bezpečni. Poněvadž se nám nemůže nic přihodit, nemůže ani Selim nic pokazit.”

“Myslíš? Zaplaší nám všecky ptáky, nebo provede jinou hloupost Nuže - uvidíme, osvědčí-li se aspoň jednou v životě.”

Spustili jsme menší člun vládní lodi, jenž byl velmi lehký a měl místo jen pro dva veslaře a kormidelníka a vsedli jsme do něho. Ben Nil a Selim veslovali. Přepluli jsme napříč zátokou a přistáli na druhém břehu, kde jsme vystoupili a záhy vešli do lesa. Kráčeli jsme lesem jistě víc než čtvrt hodiny, aniž se nám objevil vhodný terč. Ptáků zde sice bylo dost, avšak byli neobyčejně plaší.

“Nejsme dosud dost daleko od ležení,” usoudil ben Nil. “Nezbývá, než abychom zajeli o něco dál do zátoky.”

Pokládaje jeho poznámku za správnou, vrátil jsem se ke člunu. Pak jsme se plavili zátokou značný kus cesty, až konečně jsme se přiblížili k malému chobotu, který nalevo vnikal do souše. Zakormidloval jsem tam. Selim se ukrutně zkušeně rozhlédl a zamudroval si:

“Zde nalezneme, co hledáme. Vystupme rychle.”

Aniž vyčkal mého rozkazu, vtáhl veslo do člunu. Byli jsme dosud několik loktů vzdálení od pevného břehu, k němuž přilnuly spousty zelenavé bahenní trávy, utvořivše zdánlivý podlouhlý poloostrůvek. Tím, že Selim přestal veslovat, otočil se poněkud člun, a dřív než jsem mohl chybu kormidlem napravit, zaryl se zoban člunu do trávy.

Hlupák Selim ji ovšem považoval za pevný břeh a - - “Zadrž!” vykřikl jsem. “Proboříš se.”

Pozdě. Rychleji, než jsem mohl pronést výstrahu, vztyčil se dlouhán a vykonal osudný skok. Došlo na má slova - probořil se trávou a zmizel v proradné bahnité zeleni.

Naše lehká kocábka se nebezpečně rozkymácela neprozřetelným seskokem potřeštěnce a nabírala bokem vodu. Proto jsem se rychle nahnul napravo, abych levý bok vyvážil.

V tom okamžiku se však Selim vynořil z vody jako strašidelný duch z lahve Šalamounovy, zachytil se křečovité levého boku a sápaje se na člun, řičel jako ďáblem posedlý:

“Utopím se! Pomoc! Pomoc!”

“Nadzvedni nohy a plav!” zvolal jsem na něho. “Vždyť nám překotíš člun, hlupáku.”

“Chci dovnitř. Vyzvedněte mne!” křičel. “Krokodýlové už mne drží. Vyzvedněte mne! Rychle! Jinak mne sežerou.” Daleko široko nebyl krokodýl, avšak poblázněný dlouhán byl strachem ochromený a visel těžce na kocábce, takže přes všecko naše úsilí jsme nemohli zjednat rovnováhu.

“Ben Nile! Rychle na pravý bok, jinak se překotíme,” velel jsem zcela zbytečně, neboť můj mladý průvodce postřehl již, co je třeba a posunul se napravo, čemuž však Selim nechtěl rozumět. Jeho strach se ještě více rozmnožil a jeho křik pronikal široko daleko.

“Neodcházej!” volal na ben Nila. “Sečkej! Vtáhni mne dovnitř. Krokodýlové sem plavou - kro-ko-dý-lo-vé.”

Ze strachu před krokodýly, kteří tam vůbec nebyli, vypjal trup, opřel se lokty o obrubu, natahoval ruce po ben Nilovi a mrskal nohama. Zatíženi z boku bylo pro kocábku přílišné. Nabrala vodu a poněvadž se jí Selím ani v tomto okamžiku nepustil, překotila se.

Starý smolař zmizel v hlubině a za ním ben Nil, jenž opsal ve vzduchu oblouk. S ben Nilem se potopily i naše ručnice, jež byly uložené na dně člunu. Já jediný jsem setrval na hladině, poněvadž jsem se z opatrnosti odrazil nohama a vklouznuv do vody na znak, užil jsem rukou i nohou okamžitě k plavbě. Ben Nil se rychle vynořil nad hladinu.

“Kde je Selim?” tázal se, nespatřiv dlouhána.

“Dole. Nezbývá, než se pro něho ponořit, jinak se nám utopí.” “Nebylo by škoda,” pravil hoch a potopil se.

Učinil jsem rovněž tak a ponořiv se kolmo, ucítil jsem, že jsem popaden za nohy. Vypracoval jsem se dvěma či třemi rozmachy nad hladinu, plaval jsem ke břehu, táhna Selima za sebou. Držel se mne tak pevně, ze se nechtěl pustit ani tehdy, když jsem již byl úplně na suchu. Nohama dosud ve vodě, avšak tělem již na břehu, ležel Selim s očima zavřenýma, ale s ústy dokořán, nehýbaje ani údem. Musil jsem užít síly, abych se vymanil z jeho křečovitého objetí. “Snad není mrtvý?” ozval se ben Nil, přiraziv současně na břeh.

“Není. Tak rychle se nikdo neutopí.”

“Leží ve mdlobách. Hej! Selíme! Selíme! Otevři oči.”

Dlouhán uposlechl, zadíval se na nás, vyšvihl se úplně na břeh, ohlédl se ustrašeně a křičel: “Krokodýlové, kde? Rychle! Pryč odtud!”

“Stůj, zbabělce!” zadržel jsem ho. “Je zde jen jediný krokodýl a tím jsi ty. Komu by napadla taková hloupost, aby tě považoval za dobré sousto? Jsi zde v bezpečí.

Kromě tebe není poblíž krokodýl, ale náš lov skončil žalostně. Vždyť jsem věděl, že se bez tvé hlouposti neobejde.” Tato poznámka ho vzkřísila. Byla důvodem, že se velmi úctyhodně a vznešeně povytáhl, pak odpovídal uraženě i rozhořčeně:

“Nemluv tak, effendi. Kdo provedl hloupost, já nebo ty? Kdo zakormidloval k těmto travinám, které jsem považoval za pevný břeh? Přece ty.”

“Já ano. Chtěl jsem se plavit dále podél travin, ty však, aniž ti kdo co řekl, jsi položil veslo, čímž člun nabral nepravý směr. Měli jsme tě vlastně nechat ve vodě, aby ses utopil. Aspoň bys nám příště nezpůsobil nové zmatky a nemuseli

bychom se s tebou zlobit.”

“Kdo způsobil zmatek? Já snad?” troubil. “Nikoliv. To nemůžeš tvrdit. A já - a utopit se? Pravím ti, že jsem doma ve všech řekách a mořích celé země, takže bych se spíš utopil na souši než ve vodě.”

“Tak? Nuže, skoč tedy a přižeň semčlun. Především však vylov z vody všecky naše ručnice.”

Podrbal se rychle za ušima a již mlčel, ač má pobídka nebyla míněna vážně. Selim nebyl člověkem, který by nám dopomohl k potopeným zbraním. Byl by to snad dokázal ben Nil, ale ani jeho jsem nevybízel, hodlaje pro ručnice do vody sám.

Vyprázdnil jsem kapsy, aby jejich obsah na slunci uschl, uvolnil jsem opasek, vyzul jsem posléze boty a skočil jsem do vody po hlavě tak, abych se ponořil ke dnu v místě, kde se nám ručnice potopily. Nahmatal jsem je hned a po trojnásobném ponoření jsem je vylovil všecky. Zatím odložil také ben Nil předměty, jež ho obtěžovaly a plaval ke člunu, který se houpal na hladině dnem vzhůru. Přihnal jej ke břehu, obrátil jej a vyskočil na souš.

Nato jsme usedli do trávy, zaměstnávajíce se čištěním závěrů a hlavní, jež byla třeba od pažby oddělit. Seděli jsme tvářemi k vodě a hovořili hlasitě, domnívajíce se, že nemáme příčiny mluvit šeptem a věnovat pozornost lesu za našimi zády.

Dočistil jsem právě ručnici, složil ji a zpevnil a chtěl jsem právě sáhnout po revolveru, abych se přesvědčil, jak mu bylo vodou ublíženo, když se za mými zády rozlehlo velitelsky:

“Držte je pevně. Strhnout k zemi a svázat.”

Byl jsem popaden a stržen tak rychle, že mi ani nezbyl čas obrátit se, tím méně vyskočit a bránit se. Tři nebo čtyři tmaví chlapíci na mně klečeli a pátý se pokoušel šátkem, jejž si strhl s hlavy, svázat mně ruce. Pokusil jsem se sice setřást je se sebe a také jsem se na okamžik nadzvedl, byl jsem však znovu povalen a konečně svázán, takže byla marná všecka má obrana.

Jiní tři nevlídně vyhlížející zákeřní či leželi na ben Nilovi, který se jim dlouho zoufale bránil. Vedle něho ležel Selim a - křičel. Největší hrdina světa mel proti sobě jen jednoho protivníka, avšak na obranu se nevzmohl.

Byli jsme dokonale přepadeni a dokonale přemožení a teprve nyní objevil se ten, jehož velení jsem zaslechl, když jsme se již nemohli bránit. Chlapík. Sám nepřiložil ruku, aby nebyl poškrábaný, nýbrž seděl za houštinou a přihlížel, jak se s námi černoši dřou. Nyní vylezl a oslovil nás výsměšné:

“Tedy až do majech semkat jste se vplížili, psi? To zařídil sám Alláh. Vydal vás do mých rukou, abyste nám již nemohli tropit další škody.”

K svému úžasu jsem se díval na - muzabira, jehož úkladům jsem již tolikrát ušel. Domníval jsem se, že se zúčastnil tažení s Ibn Aslem. Proč byl zde u Rybí zátoky? A kdo byli lidé, kteří ho provázeli a přepadli nás? Šklebící se tvář muzabirova jevila veliké pohnutí. Přistoupil těsně ke mně a pokračoval škodolibě a vztekle:

“Šejtan ti byl několikrát nápomocen, abys nám utekl, když jsme se již bezpečně domnívali, že tě máme v hrsti. Tentokrát ti však jeho přátelství nepomůže, i kdyby celé peklo proti mně poštval, neboť ti neposkytnu čas, abys mně mohl ujít. Jakmile dorazíme do ležení, budeš oběšen.

Lituji, že je ta smrt příliš rychlá, neboť zasloužíš, abys byl zvolna mučen, to se však ještě může přihodit. Chceš-li si ušetřit nesnesitelné bolesti, mluv upřímně. Odkud jste přišli?”

Mluvil o ležení. Byl by zde snad sám Ibn Asi? Sotva. Abych spoléhal, že získám čas mlčením, mě nenapadlo, při tom však jsem byl též dalek toho, abych mu vyklopil pravdu, jak si přál. Proto jsem odpověděl:

“My tři? Po řece vzhůru.” “Nikdo jiný?”

“Nikdo.” “Nelži, ďaure.”

“Mluvím pravdu.”

“Lžeš, pse. Člun tě prozrazuje. Takové zde nejsou. Neuměl by je nikdo zhotovit. Člun náleží k velké lodi, a ta loď je pod velením reise effendina. Přiznej se. Kdo ti dal tento člun, nebo půjčil?”

“Nikdo. Vzal jsem si jej.” “Kde? Komu?” zařval vztekle.

Uznal jsem, že tentokrát je nutné mluvit pravdu, aby nepochyboval o ostatním, co jsem hodlal nažvanit a proto jsem odpověděl:

“Reisovi effendina.”

“Však jsem si to myslel. Kde kotví jeho loď?”

“Nevím. Když jsem ji opustil, kotvila tři dny plavby odtud.” “Tomu že mám věřit? Proč jste nezůstali na lodi?”

“Protože jsme byli vyslaní napřed, abychom v Rybí zátoce postavili lapačky na hrochy a připravili maso pro posádku, která snad zítra přibude. Na lodi již není maso.”

“A proč se vlastně plavíte?” “Pátráme po Ibn Aslovi.” “Ah. Znáte jeho seribu?”

“Neznáme, ale dovíme se o ní a vypátráme ji.”

“Nedovíte se nic, leda jak vyhlíží džehena, do níž vás pošleme a tebe nejdříve. Než vzejde slunce, budeš mrtev i s těmito dvěma psy. Nenarazili jste za plavby na jinou seribu?”

“Kotvili jsme u seriby Aliab.” “Komu patří?”

“Chromému starci, který se živí se svou čeledí rybolovem.”

“Snad otrokářstvím.”

“Ne. Je poctivcem a prodává jen ryby.”

Muzabir se jízlivě zachechtal. Již - již visel na udici.

“Tak může mluvit a myslet jen ďaur, prokletý vyznavač Isy ben Marryam. Muži, jsi-li jím vůbec, o tvůj mozek bylo

špatně postaráno. Dali jste se starým poctivcem napálit, rozumíš? Seriba Aliab patří Ibn Aslovi a chromý stařec, jenž se vám vydával za rybolovce, je čaušem otrokáře.”

“Nesmysl,” zvolal jsem mrzutě, předstíraje úžas.

“Ano, tak to je. Chcete zajmout Ibn Asla. K smíchu. Dávno již není tam, kde ho hledáte.” “A kde je?” ozval jsem se naivně.

“Kde? Eh. Myslíš, že ti to povím?” zasmál se a doložil, zvážněv rychle:

“A proč bych ti to nepověděl? Netřeba se tě již obávat, neboť jsi ztracený bez milosti a bez naděje ztracený. Ibn Asi se vypravil s více než dvěma sty bojovníky do Vagundy, aby tam zotročil černošské Goky.”

“Proč jsi nešel s ním? Bál jsi se snad?”

“Bát se? Za tu drzost zasloužíš, abych ti vyšlápl sandálem oko - ale na to ještě dojde. Zůstal jsem s Abd el Barákem, mokkademem, zde, protože Ibn Asi, až povede otroky, zamíří právě do této krajiny. Stavíme zde novou seribu, lehké tokuly pro otroky. Necháme je zde pod stráží, až přijde vhodná chvíle k další dopravě. Tuto novou seribu ještě uvidíš, neboť tam teď přímo půjdeme, ale pak již nespatříš nikdy nic.”

Devět mužů zde, on sám desátý, pak mokkadem - kolik jich mohlo být v nově založené seribě? To začínalo velmi vesele. Chlapi se rozdělí o ben Nila a Selima po dvou a pět jich zůstalo u mne na stráži. Muzabir jim poručil střežit mne pod ztrátou života.

Člun zanechali v chobotu, jak jsme jej provazem přivázali ke stromu. Muzabir řekl, že bude později dopravený do nové seriby.

Vlekli nás podél zátoky, až konečně asi za čtvrt hodiny končil les. Viděl jsem před sebou rozsáhlou travnatou step, dosahující až k zátoce, která byla v těchto místech porostlá úzkým pruhemkřovin. Tato step zřejmě povstala lesním požárem a táhla se asi na půl hodiny cesty. V této dálce jsem viděl zase les, a na pokraji toho lesa bylo zbudováno několik tokulů. Prozatímní ohrady ještě nebyly, avšak spodek tokulů byl patrně stavěn z bahna a třtiny, kdežto nálevkovitá střecha byla jen z rákosí. Tyto chaty tvořily tedy základ k budoucí nové seribě otrokáře Ibn Asla ed džasúr.

Když jsme přešli travnatou planinu a přiblížili se k tokulům, vyšli nám vstříc čtyři lidé. Tři z nich měli tvář negrů, ve čtvrtém jsem poznal mokkadema svaté kadiriny. Nábožný muž konal tedy rád daleké výlety.

Jak se podivil, když mne poznal. Vyjádřil velice šťavnatými výrazy radost nad tím, že mne zase vidí v poutech a tázal se svého roztomilého přítele, zloděje a kejklíře, kde a jak jsem byl chycen. Kejklíř mu podrobně vylíčil naši nehodu, zaviněnou Selimem a nezapomněl mu také sdělit podrobnosti výslechu se mnou. Zpozoroval jsem, že oba věří mé výpovědi, což ovšem nebylo nejlepším vysvědčením jejich zchytralosti.

Poněvadž mně muzabir tak vlídně oznámil, že budu s urychlením oběšen, pomýšlel jsem na útěk s urychlením ještě větším. Šátek s hlavy, jímž mně přivázali ruce k tělu bylo třeba roztrhat. Nebyl již nový, držel však kupodivu pevně. Musil jsem se pokusit o jeho uvolnění - třeba jen na okamžik, a pak se již snad dá něco učinit.

Na seribě byla celkem tato posádka: moji dva úhlavní nepřátelé, devět černochů na výpomoc a dvanáct asakerú, které zde zanechal Ibn Asi, aby se zúčastnili stavby jako odborníci. Všichni tito obyvatelé seriby se ovšem k nám seběhli. Jakmile jsme však byli dovedeni do chaty, rozešli se vojáci, odloživše ručnice, po své práci.

Nuže, dobrá. Ručnice byly v chatě, a nože a bambitky, jež měli darebové, mohly zastrašit jen Selima. Opodál se klidně pásli dva jízdní voli, jak jsem postřehl. Vězely jim v nozdrách kroužky a připevněné uzdy jim visely na šíjích.

Mokkadem byl ovšem úplně srozuměný s tím, abych zahynul co nejrychleji, navrhoval však, abych byl přece jen dřív aspoň trochu zmučen. Hádali se o to dost hlučně, a zatím, co o tom jednali, šeptal jsem druhům:

“Přeřežu vaše pouta. Budete utíkat přímo, neohlížejíce se, k našemu člunu, vskočíte do něho a poveslujete tam, kde se vám objevím na břehu.”

“Jak nám chceš přeřezat provazy?” šeptal ben Nil. “Jsi také spoutaný a nůž nemáš.”

“Vyprostím se. Poslouchejte dobře. Zamířím zprvu zcela jiným směrem a poněvadž jim jde hlavně o mně, budou utíkat za mnou a nikoliv za vámi. Vy však sečkejte na vodě, až se objevím, abych konečně přece jen nebyl dopaden.” Pohyboval jsem střídavé i současně rameny, abych uvolnil šátek a nečinil jsem tak tajně, nýbrž zřejmě, ano - velmi nápadně, takže si toho muzabir konečně všiml.

Přiskočil ke mně a pravil:

“Chceš se rozpoutat? To se ti nepodaří. Aha. Šátek se již trochu uvolnil. Počkej. Sváži tě pevněji.”

Při tom nepochopil, že musí nejprve uzel rozvázat, chce-li šátek zpevnit. Vskutku také uzel rozvázal, ovšem jen na okamžik, avšak ten okamžik mně úplně stačil.

Jakmile šátek povolil, odrazil jsem lokty prudce od těla, čímž jsem vyprostil pěsti, pak jsem se obrátil, udeřil muzabira levicí do nosu, současně jsem mu vyrval nůž pravicí z opasku a pak, pohladiv ho pěstí dvakrát do skráně, dal jsem se do díla.

V příštím okamžiku jsem rozřízl šátky, svírající ben Nila a Selima. Oba se vyřítili z tokulu a pádili přímo přes planinu k lesu, za nímž byla zátoka.

Všecky ty pohyby se udaly rychle, nikoliv však tak hbitě, aby při nich mokkadem setrval v nečinnosti. Přiskočil, popadl mne za rámě, aby mne zadržel. Měl jsem v pravici nůž, avšak bodnout jsem přece nechtěl. Proto jsem nůž odhodil a zasadil mokkademovi pěstí ránu do prsou, takže se zapotácel a pustil mne. Odkopnul jsem ho od sebe a vyrazil jsem z tokulu a běžel, nikoliv přímo za svými průvodci, nýbrž napravo, ven do volné savany. Při tom jsem se přiblížil k oběma

volům, a již jsem měl dobré vnuknutí.

Vyskočil jsem na hřbet bližšího, chopil jsem se uzdy a vtisknul zvířeti silně paty do slabin, přinutil jsem je ke startu. Dalším stiskem donucený, pustil se vůl do klusu a cvalu. Hned po prvním skoku jsem poznal, že je poslušný uzdy i stehen a že mne zkrátka nepřivede do rozpaků.

Za mnou se otrokáři rozeřvali jako ďáblem posedlí.

Hnali se za volem. Ohlédnul jsem se a zpozoroval jsem, že se za nimi žene také muzabir, rychle se vzpamatovavši po mých úderech. Vyskočil na druhého vola. Bylo mi to zcela příjemné. O ben Nila a Selima se nestaral nikdo, a já, poháněje vola k trysku, jsem již nabyl takový náskok, že jsem nemohl být pěšími dohoněn. A muzabirem? - K smíchu. Chtěl jsem ho dohonit sám, totiž nadběhnout mu a zaskočit ho.

Důvěřoval jsem si však příliš. Člověk míní a - vůl změnil.

Vskočil v té chvíli přední pravou nohou do jakési jamky, kterou jsem v trávě nemohl zpozorovat, uvízl, klopýtl a překotil se. Neočekávaným nárazem vymrštěný, letěl jsem obloukem k zemi. Dopadnul jsem do trávy právě při výdechu, zůstal jsem několik vteřin ležet bez pohybu, pak jsem se vzchopil - bohudík - nezraněn. Bylo mně jen tak, jak bývá každému, kdo znenadání odněkud sletí, nechť se již ten pocit jmenuje jakkoli.

Voleček nemohl povstat. Patrně si podvrtl nebo zlomil nohu, musil jsem tedy spoléhat jen na rychlost vlastních končetin. Muzabir se již ke mně přihnal asi na dvě stě kroků a mávaje bambitkou nad hlavou, vítězoslavně řval. Daleko za ním pádil mokkadem s ostatními. Těch všech jsem se neobával, zato muzabir mohl být nebezpečný, neboť mne doháněl a s rychlým volem jsem nemohl soutěžit. K čemu tedy utíkat a udýchat se? Bylo výhodnější očekávat ho v klidu. Můj ubohý voleček mne pomátl.

Bylo třeba podniknout něco jiného.

Měl jsem jen holé ruce, kdežto muzabir měl bambitku.

Kolikrát mohl vystřelit? Jen dvakrát. Šťastná náhodo, stůj při mně. Stanul jsem s dechem zadrženým, abych potlačil chvění. Muzabir již na mne mířil bambitkou na vzdálenost osmdesáti kroků a řval:

“Zhyň, pse. Chceš-li ujít provazu, neujdeš aspoň mé kulce.”

Stiskl a - kulka letěla bůhví kam, jak jsem s naprostou jistotou očekával. Takových umělců je málo na světě, aby zasáhli terč na osmdesát kroků při jízdě, a nějaké egyptské kejkle se střelbou provádět nelze. Kdo by chtěl z takové vzdálenosti, sedě na cválajícím volu, zasáhnout cíl, musil by být nejen dobrým střelcem, musil by mít také výtečnou zbraň. Muzabirovi zbývala ještě kulka v druhé hlavni.

Nemoha ovládnout svou horlivost, stiskl znovu - hlupák.

Nuže - chlapík již byl v mých rukou - byl bych na to vsadil bez rozpaků hlavu, a jeho vůl byl také mým - to jsem již věděl.

Chudák muzabir. Vztekle zahodil bambitku a vytáhl nůž. Kde jej sebral? Patrně jej popadl, prve než se z tokulu vyřítil. Všecek rozrušen chybnými výstřely, pozbyl již veškerou soudnost. Zapomněl dokonce v pravou chvíli přitáhnouti uzdu, ač nebyl zrovna nejhorším jezdcem.

Měl zastavit u mne, avšak vůl se hnal rychlostí nezmenšenou dál. Teprve nyní přitahoval muzabir uzdu a zase na něco zapomněl, totiž ohlédnout se.

Pozbyl několik rozhodných okamžiků, jež mu byly osudné. Stačila mně právě vteřina, abych je využitkoval.

Hnal jsem se za ním a než mohl svého vola úplně zarazit, vyskočil jsem za něho na hřbet zvířete a přitiskl jsem mu obě předloktí tak pevně k tělu, že jimi nemohl pohnout.

Zároveň jsem tiskl lýtka a paty do slabin zvířete, které poděšeno, se pustilo znova do cvalu. “Pusť mne!” řval muzabir. “Pusť! Zřítíme se a srazíme si oba vaz.”

“Nezáleží ti na mém, jako spíš na tvém,” smál jsem se. “Odhoď nůž, jinak ti vrazím všecka žebra do těla.”

Muzabir držel uzdu oběma rukama. Při tom měl nůž v pravici. Jakmile jsem ho popadl těsně v loktech a přitlačil mu je mocně na žebra, pustil nůž a křičel:

“Zadrž! Drtíš mně hruď.”

“Nestane se ti, poslechneš-li. Zpozoruji-li však sebe menší vzdor, rozdrtím tě. Máš uzdu v ruce. Obrať vola nalevo.” Otrokáři byli daleko za námi, takže nebylo třeba o ně dbát. Ben Nil a Selim utíkali napříč planinou, udržujíce přes různou délku svých končetin stejný krok. Blížili se již k lesu a nemohli být dostižení. Bylo jen třeba pustit se za nimi, ale sám jsem nechtěl, musil se mnou i muzabir, třeba se mu nechtělo.

Proto jsem ho nutil, aby zabočil nalevo, tedy směrem, kde jsem doufal nalézt člun. Vzdychal mocně pod mým tlakem, poslouchal však a nehovořil.

Vůl uháněl tryskem po planině k lesu. Otrokáři se za ním hnali, majíce v čele zbožného mokkadema, řvouce a střílejíce, což mne ovšem ještě víc rozjařovalo. Dbal jsem jen o to, aby vůl nepozbyl rychlost a svíral jsem muzabira skoro zuřivě. Dospěli jsme téměř k lesu, když pojednou muzabir nadzvedl nohu, aby ji přesunul přes hřbet vola a tím se snad z mého sevření vyprostil. Nechtěl jsem se však už spokojit jen uniknutím. Poněvadž jsem již měl zákeřníka v rukou, nehodlal jsem ho pustit. Jeho pohybem jsem nabýval pevnější místo na hřbetě zvířete a proto jsem dopustil, aby muzabir nohu přehodil.

A také jsem na okamžik pustil jeho lokty a boky, avšak jen proto, abych lépe dosedl. A současně jsem popadl chlapíka za hrdlo, sevřel mu ohryzek a zasadil mu pravou pěstí několik ran do skráně. Muzabir spustil nadzvednutou nohu a převalil se naznak. Vytrhnul jsem mu uzdu z umdlévajících rukou, přitáhl jsem ho k sobě a stiskl jsem lýtkem vola a vrazil jsem do lesa.

V témž okamžiku bylo však již třeba, abych jízdu zmírňoval. Vůl byl velmi poslušný pokynů a po několika krocích zvolnil cval. Sedělo se mi na něm nevalně, nechtěl-li jsem, aby mně muzabir sklouzl, anebo si hlavu rozbil o větve.

Později, když se stromy hustě kupily a přibývalo houštin, jsem uznal za výhodnější sestoupit. Vola jsem nechal běžet. Naložil jsem kejklíře na rameno a pádil jsem s ním k místu, kde jsme zanechali člun.

Ano, kolébal se dosud v úzkém chobotu, a Selim i ben Nil seděli u vesel, úzkostlivě mne očekávajíce. “Hamdulillah,” ozval se ben Nil, spatřiv mne. “Dobře, že jdeš. Již jsem měl o tebe starost. Selim chtěl na člunu upláchnout. Koho to neseš - - Alláh. To je muzabir.”

“Ano. Chtěl se nás zmocnit, tedy jsem mu to zdvořile oplatil.” “Kterak jsi mohl…”

“Později, příteli. Především pryč, neboť stihatelé mohou přijít velmi záhy.” “Mají naše zbraně, náš majetek? Ponecháme jim -?”

“Jen prozatím. Především dbej, abychom byli daleko.” “Přímo přes zátoku?”

“Ne. Viděli by nás a věděli by, kam jsme namířili. Zmateme je. Poveslujeme poblíž břehu po proudu, kde nás nemohou objevit a dohonit. Kdyby nás zahlédli, pomyslí si, že se plavíme k lodi, která je ještě daleko. Než se doplavíme k místu proti hroší lapačce, nastane soumrak, takže otrokáři nespatří člun, až se pustíme napříč zátokou.”

Za rozmluvy jsem již vstoupil do člunu a uložil muzabira na dno. Svázal jsem mu ruce roztrženým turbanem. Posadil jsem se ke kormidlu a napomenul jsem Selima, aby se neodvažoval bez rozkazu pouštět veslo z ruky. Dlouhán a ben Nil se pak opřeli do vesel, a člun se rozletěl po hladině zátoky zcela podél břehu, kde byl zastíněný stromy. Zdaleka k nám dorážely výkřiky pronásledovatelů, kteří se konečné objevili u břehu, klnouce nám, ovšem neškodně.

Slunce bylo již kdesi za lesem, silně skloněné k obzoru a patrně mělo již zapadnout, neboť stíny se prodlužovaly. Spěchali jsme tedy, abychom dosáhli ještě za šera před úplným zatemněním místa proti lapačce, což se nám podařilo. Zamířili jsme k ní a přistáli jsme, nemajíce ovšem kromě muzabira jiný úlovek. Zatím co moji průvodci pilně veslovali, vyprávěl jsem jim, jak se mi dařilo na útěku a jak jsem se zmocnil muzabira. Jakmile jsem umlkl, ozval se ben Nil:

“Kdo by si to pomyslil. Když nás vlekli, hovoříce o nás tak něžně, myslil jsem, že jsme již ztraceni. A stal se opak. Vracíme se jako vítězové, přivádějíce vzácného ptáka.”

A hovořil ještě dál nadšeně a horlivě, neboť jeho srdce překypovalo. Zato Selím mlčel velice významně, takže se ben Nil na něho konečně osopil:

“Nuže? Proč mlčíš? Vyrvali ti jazyk? Pravím ti, raduj se. Kdyby nebylo effendiho, visel bys nyní na některém stromě.” Nevyrvali mu jej. Selím, jako by čekal jen na tento pokyn, spustil, zabušil se v prsa a počal se vychloubat rekovstvím. Málem bych sám uvěřil, že osvobodil mne a ben Nila. Vyrval nás zmužile z rukou nepřátel.

Vystoupili jsme po chvíli na břeh, spoutavše tam muzabira pevně, aby se nemohl pokusit o útěk. Jevil až nápadnou trpělivost. Dal sebou smýkat, aniž pronesl slabiku, aniž se pokusil o odpor.

Dávno již spočívaly stíny na vodách a již se silně stmívalo, když jsme pevně spoutaného kejklíře znovu uložili do člunu a pak zaveslovali přímo k hroší lapačce, kde se houpal na vlnách zátoky Sokol, zahalený večerní temnotou.

Bylo docela příjemné, že na lodi nehořela světla. Nepřátelé by je spatřili a přesvědčili by se, že zde není radno přebývat. Reis effendina nařídil hlídky, sám však dosud byl v tábořišti Borů. Vypravili jsme se tam, pojavše muzabira tak pevně mezi sebe, že bylo naprosto znemožněné uklouznout. Jak se emir podivil, když ho spatřil a uslyšel, co jsme právě zažili. Popadnul muzabira za rameno, vlekl ho k planoucí hranici, pohlížel na něho značnou chvíli chmurně a konečné se tázal: “Znáš mne?”

Muzabir nepohnul ani brvou.

“Víš kdo jsem?” pravil podrážděně emir. “Odpověz, jinak dám do tebe bušit, že ti maso odpadne od kosti.” “Jsi reis effendina,” pronesl muzabir vzdorně.

“Ano, reis effendina. A víš snad také, co to pro tebe znamená? Jsem reis effendina a jsem také tvůj soudce.” “Nepotřebuji se tě obávat.”

“Bojiš-li se či nebojíš, je tvoje záležitost. Moje záležitost a povinnost pak je, zlomit nad tvou hlavou hůl spravedlnosti.” “Jsi-li spravedlivý, jsi povinen mne propustit. Neublížil jsem ti.”

“Odpovídej. Náležíš k otrokářům?”

“Dokaž mi to. Přiveď mi otroka, jehož jsem zotročil.” “Ukládal jsi o život tomuto effendimu?”

“Ne. On lže. A kdybych mu i o život ukládal, nechť si on, křesťanský pes, stěžuje konsulovi ďaurskému, nikoliv tobě.” “Mýlíš se. Jsi poddaným egyptským a náležíš pod pravomoc khedive, na jehož místě a v jehož zastoupení stojím před tebou. Tvé zločiny jsou mně již známé. Effendi měl s tebou příliš často a velmi mnoho shovívavosti, Já však věděl, že budeš ztracen v okamžiku, kdy tě spatřím tváří v tvář. Mám tě a nepustím tě již. Připrav se na smrt.”

“Podej mi důkazy mého provinění. Co ti o mně bylo tvrzeno, je mi lhostejné a nic mi do toho není, já však si mohu opatřit svědectví, že jsem nespáchal nic nepravého. Jsem obviňován lživě.”

“Eh. Nedám se tebou strhnout k hněvu, neboť jsi v mých očích již mrtev. Tvoji svědkové nemají u mne platnost. Neuvěřil bych jim, zato však věřím těm, kdož jsou tvými žalobci. Řídím se zákonem pouště. Rovné rovným. - Běda tomu, kdo ubližuje. Aziz.”

Aziz, jak známo, byl emirovým karabačníkem, miláčkem a pravou rukou, vykonavatelem rozsudků. Tento mladý muž, vždy a vždy zasmušilý, odešel do tokulu a vrátiv se za chvíli, přinesl provaz, aniž promluvil, aniž pohnul svalem v tváři. Muzabir se mocně zachvěl, spatřiv provaz, a rozkřikl se:

“Reisi effendina. Rozpomeň se na svou zodpovědnost.

Mokkadem svaté kadiriny je mým přítelem. On ví, že jsem nevinen a požene tě za mou smrt k zodpovědnosti před místokrále.”

“Mokkadem je také mým přítelem a bude viset vedle tebe, dřív než slunce vystoupí nad východní obzor. Holá. Nahoru s ním. Na větev.”

Tři vojáci popadli muzabira. Aziz mu hodil smyčku na krk a hodil volný konec provazu dvěma asakerům, kteří vyšplhali na nejbližší strom. Odsouzenec se pokusil o obranu, ustavičně křičel a dokládal úplnou nevinnost. Nemohl jsem se zdržet. Přikročil jsem k emirovi, žádal jsem pro něho milost, dostalo se mi však tentokrát zlostné odpovědi:

“Mlč! Víš sám, že jsem na tvou přímluvu až příliš často soudil a odsuzoval mírně. Nic! Kdybych nedbal tvého přimlouvání, byl bych již dávno s těmito psy vypořádán.

Přistoupíš-li ke mně ještě jednou s podobnými prosbami, prozrazujícími slabošství a nerozumnou lidumilnost, uvedeš se v nebezpečí, že mne svrchovaně rozzlobíš a pak již nechci o tobě nic slyšet. Jazyk za zuby a odejdi, nesnese-li tvůj zrak pohled na darebáka, až se bude houpat na větvi.”

Nuže. Emir hovořil srozumitelně, což? Takovým způsobem se mnou dosud žádný přítel nemluvil. Rozumí se, že jsem zanechal dalších smírčích pokusů a šel jsem po svém.

Bylo mi protivné vidět popravu jako divák, hnusil se mi podobný pohled, ale nebyla to přece slabost, že jsem se odvážil prosit za milost pro toho viselce. Postavil jsem se stranou a díval jsem se na popravní výkon, abych si před otrlými emirovými vojáky nezadal.

Aziz podvlekl muzabirovi pod pažemi druhý provaz, po němž ho vojáci vytáhli na větev, načež přivázali na větev první provaz, jehož klička svírala již odsouzencovo hrdlo.

Pak byl druhý provaz uvolněn, tělo muzabirovo sletělo o tři stopy níž, provaz se napjal, muzabir rozhodil křečovitě ruce, pohyboval se chvíli ve vzduchu, pak se natáhl a údy mu klesly ve strnulou svislost Všichni stáli nepohnutě. Jakmile však muzabir přestal, jevit známky života, přistoupil ke mně reis effendina a položil mně ruku na rámě. Jeho hněv se rozptýlil jako kouř, právě tak rychle, jak se v něm shlukl.

“Spravedlnosti je učiněno zadost, effendi, nikoliv však úplně,” pravil. “Nutno se ještě zmocnit mokkadema. Doufám, že mně přispění v té věci neodepřeš.”

“Jak jsi dospěl, emire, k této otázce?”

“Jak? Se zřetelem k tvé tak zvané humanitě. Před chvílí jsi chtěl muzabirovi vyprosit milost a musím ti tedy upřímně říct, že dám i mokkadema oběsit, jakmile se ho zmocním. Není-li ti to vhod, nechť nás doprovodí ben Nil k nové seribě a ty zatím zůstaň zde, aby ti později svědomí nečinilo výčitky, že jsi pomáhal uskutečniti barbarskou spravedlnost.”

“Mé svědomí není v rozporu se spravedlností. Dej oběsit toho, kdo si to zaslouží, a budu mlčet. Jestliže se však ten člověk prohřešil na mně, považuji za povinnost aspoň se za něho přimluvit a za sebe mu odpustit. Nepomůže-li má přímluva, nuže, vykonal jsem aspoň, čím jsem byl svému svědomí povinen. O účelnosti á oprávněnosti trestu smrti nemohu zde s tebou mluvit.”

“Jsi tedy ochoten jít s námi do seriby?”

“To je pro mne velmi příjemné, poněvadž jsi lepším průvodcem a rádcem, než jím může být ben Nil, ačkoliv jsi ho již dobře vyškolil. Již nyní jsem žádostiv tvé rady. Myslíš, že se nám podaří zmocnit se všech otrokářů na seribě?” “Jsem o tom přesvědčen.”

“Obávám se naopak, že již utekli, nebo se někde skryli. Mohou si přece pomyslit, že se vrátíš.”

“Připouštím, ale jistě si také pomyslí, že se nevrátím tak záhy. Postaral jsem se již o to, aby se pro dnešek cítili bezpeční. Domnívají se, že tvá loď kotví odtud půldruhého dne plavby. Poněvadž nám vzali zbraně, myslí si, že musím na tebe čekat, nebo se k tobě doplavit, než proti nim něco mohu podniknout. To je asi jejich názor, a proto setrvají v nové seribě aspoň dnes v takovém klidu, jako by se nepřihodilo nic.”

“Nemýlíš-li se, budu rád. A kdy se máme vypravit?”

“Co nejdřív. Jsem připraven k tomu výpadu. Máme dva čluny a můžeme si ještě jeden vypůjčit od Borů, abychom měli tolik mužstva, kolik je třeba k přemožení té hrstky na seribě.”

“Bude však třeba volit jinou cestu, aby nezpozorovali náš příchod.”

“Tak je. Vědí, že jsme uprchli západním směrem a jestliže se vůbec obávají mého návratu, věnují svou pozornost nejvíce tomu směru. Bylo by tedy záhodno přirazit od východu. Abychom to dokázali, bylo by třeba veslovat ve stínu stromů podél našeho břehu vzhůru, až bychom minuli seribu, a pak.se plavit zátokou napříč, obejít seribu obloukem a plížit se k nim pěšky. Čluny bychom zanechali tam, kde přistaneme.”

“Nemůžeme zbloudit?”

“Ne! Měsíc záhy vyjde, pak se temný les na protějším břehu osvětlí a zároveň bude ozářená travnatá planina, na níž je nová seriba zakládaná. Stačí dvacet mužů mimo mne, ben Nila a tebe.”

“Myslím rovněž, že jich není třeba víc. Zbraně, jež potřebuješ, si můžeš vypůjčit od některého askariho, jenž zůstane v táboře.”

“Nepotřebuji je. Dojdu si pro své.”

“Dojde-li však k potyčce a budeš-li neozbrojen, může se ti něco přihodit - -” “Tak zlé to nebude. Neobávám se.”

“Promluvím tedy s náčelníkem o zapůjčení člunu.”

Náčelník Borů byl nejen ochotný člun zapůjčit, nýbrž projevil i přání zúčastnit se výpadu, což mu bylo dovoleno. Vstoupil jsem s emirem a ben Nilem do malého člunu, téhož, jenž se s námi odpoledne překotil, a vyplul jsem v čele druhých dvou větších člunů, obsazených vojáky.

Plavba byla zahájena dřív než vyšel měsíc, avšak hvězdy svítily dost jasně, takže jsme se mohli pohodlně vyhýbat kořenům vyčnívajícím z vody a jiným překážkám.

Drželi jsme se těsně u našeho břehu, jenž se členil v několik slušně velikých chobotů. Tím se ovšem plavba poněkud prodloužila, což nám však nevadilo, ježto jsme stejně musili čekat na východ měsíce, abychom nezbloudili.

Jakmile vzešel, spatřili jsme jej hluboko na obzoru, neboť na protějším břehu nebyly již stromy, které by jej zakrývaly. Z toho bylo zřejmé, že se již plavíme rovnoběžně s travnatou stepí, na jejímž okraji se rozkládala seriba.

Veslovali jsme usilovněji. Měsíc vystupoval zvolna vždy výš, zmizel však přece zakrátko za hustým lesem, jenž ho úplně zakryl, totiž ten les, jenž rostl za planinou. Přeplavili jsme se tedy také až za planinu, takže jsme mohli opustit svou dosavadní dráhu břehu a přeplavit se napříč zátokou k protějšímu břehu.

Dorazivše tam, vystoupili jsme a připevnili čluny ke kořenům. Především bylo třeba vědět, byl-li náš postup obyvatelstvem seriby pozorován. Zachovávali jsme delší dobu ticho, nehovoříce a nepohybujíce se. Naslouchali jsme na všechny strany. Všude bylo ticho. Pak jsem se pustil na zvědy do nejbližšího okolí, zatím co druzí tiše stáli.

Stromy zde nerostly příliš hustě, takže jejich korunami pronikaly tu a tam paprsky měsíce. Mohl jsem se rozhlédnout a přesvědčit se, že vskutku nebylo poblíž lidské duše. Pak již bylo snadné podniknout krátký pochod, neboť od seriby nás dělila vzdálenost sotva šesti set kroků.

Šel jsem vpředu, snad asi dvacet kroků před ostatními, kteří postupovali v řadě jednotlivě. Nedosáhl jsem ještě okraj lesa, když se mi mezi stromy kmitla zář ohně, a zároveň mi o ucho zavadily zvuky hlasů. Požádal jsem emira, aby poručil asakerům stanout a plížil jsem se dopředu sám. Výjevem, jejž jsem pak spatřil, jsem nabyl přesvědčení, že se nepřítele zmocníme, aniž nám bude třeba prolít jedinou kapku krve.

Řekl jsem již dříve, že jednotlivé tokuly příští seriby stály na kraji lesa mezi prvními stromy. Mezi dvěma chatami planula veliká hranice dříví z mokrých větví, patrně aby byl hmyz udržován ve slušné vzdálenosti. U ohně seděl mokkadem se všemi asakery - nechyběl ani jediný.

Nocleháři v seribě nepovažovali ani za nutné rozestavit hlídky. Cítili se v úplném bezpečí. To potvrzovala ostatně i ta okolnost, že u ohně nebyla jediná ručnice. Válely se patrně v tokulech. Těšilo mne to jednak proto, že se nemohlo našim nic přihodit, jinak i kvůli otrokářům, neboť, třebaže nebyla pro mokkadema záchrana, doufal jsem přece, že reis effendina dá prostým asakerům milost, nepoteče-li v potyčce lidská krev.

Vrátil jsem se a vedl jsem naši četu k seribě. Vojáci se plížili jako já a uzřeli konečně své odpůrce. Oheň plápolal tak mocně, že stín tokulů úplně zahaloval místo, na němž jsme byli rozloženi. Chtěl jsem právě říct emirovi, co by se mělo podniknout, když v tom jeho ruka spočinula těžce na mém rameni.

“Mlč a pojď na tuto stranu, aby tě nezasáhla kulka,” šeptal mi a již mne vlekl za řadu vojáků do lesa. Následoval jsem ho bez zlé předtuchy a tázal se udiveně:

“Mne zasáhnouti? Vždyť chlapi nemohou vůbec vystřelit. Vypadneme na ně tak neočekávaně, že - -” “Effendi,” ozval se za mnou ben Nil, “přicházím ti oznámit, že je vydán rozkaz, aby otrokáři byli postřílení, kromě mokkadema. Reis effendina tak nařídil, když jsi byl na zvědách - -”

“Umlkni, synu prostořekosti,” vpadl mu emir hněvivě do řeči a mávnuv rukou proti ohni, rozkázal vojákům, dříve než jsem tomu mohl zabránit:

“Palte! Šetřte mokkadema!”

Dvacet ručnic se zalesklo v trávě, zahřmělo dvacet výstřelů. Všichni, kdož do té chvíle v plném klidu seděli u ohně, se zhroutili, až na mokkadema, který vyskočil a zděšeně se zadíval do lesa.

Tušil jsem již, co bude následovat a běžel jsem, nikoliv k ohni, abych ho uchvátil, nýbrž nalevo ke břehu zátoky, který byl po celé délce planiny porostlý pruhem křovin a houštin.

“Kam běžíš?” volal za mnou emir. “Tam při ohni stojí přece. Chopte se ho, hoši.”

A hnal se, maje v patách asakery, k ohni. To ovšem vrátilo mokkademovi rozvahu a duchapřítomnost. Obrátil se prudce, aby utekl - ale kam? Do lesa, z něhož se na něho drali útočníci, nemohl. Tedy ven do volné planiny, měsícem jasně ozářené? To bylo také nebezpečné. Zbývala mu jediná volná a bezpečná cesta a to k vodě. Jen pod ochranou a v přítmí pobřežních houštin mohl hledat a nalézt spásu.

A také vykročil tím směrem a běžel ze všech sil ke křoviskům. To právě jsem předvídal a uhodl a proto také jsem odbočil nalevo přes volání reise effendina. Aniž to mokkadem tušil nebo pozoroval, předběhl jsem ho a zastoupil mu cestu. Právě, když se obracel na útěk, vklouzl jsem již mezi přední křoviska a přikrčil se k zemi. Čekal jsem chvíli, pak zaduněly jeho kroky. Hnal se přímo ke mně. Vztyčil jsem se - mokkadem mne spatřil, zděšeně uskočil a vykřikl:

“Ó, Alláh. - Effendi. - Nechť té džehena pohltí.” “Tebe však dřív,” řekl jsem chladně.

Byl tak ustrašený, že mu ani nenapadlo sáhnout po zbrani. Viděl svou spásu i nyní výhradně jen v útěku a proto se znovu obrátil, tentokrát opačným směrem na planinu. Skočil jsem několikrát za ním, popadl jsem ho za obě ramena, zacloumal jím a mrštil do náruče několika asakerů, kteří za ním chvátali. Asakerové ho pevně sevřeli a poněvadž se jim bránil, podrazili mu nohy a padli na něho.

Co s ním provozovali dál, mě bylo lhostejné. Chvátal jsem k ohni, abych se podíval na otrokáře. Našel jsem devět mrtvol, z nichž mnohá byla zasažena i více kulkami. Ostatní byli těžce zraněni. Něco podobného nebylo mým úmyslem. Reis effendina stál opodál a pozoroval mne. Přikročil jsem přímo k němu, řekl jsem s přízvukem málo příjemným, takže skoro mohl říct, že jsem na něho zakřičel:

“Toto krveprolití, tyto jatky byly potřebné? Proč ses mi dříve o tom nezmínil? Bylo nutné povraždit tyto ubožáky?” “Povraždit?” ozval se klidně. “Odpouštím ti tvou všetečnost, poněvadž jsi zjevně rozčilený. Příště však se střež podobného přízvuku a projevu. Měl jsem snad tyto lotry propustit jen s otcovským napomenutím, aby své řemeslo prováděli dále?”

“To nikdo od tebe nevyžadoval. Mohl jsi jim však dát milost a zařadit je do své služby. Totéž jsi poskytl jejich druhům, které jsme zajali v seribě Aliab.”

“Zachoval jsem se tak jen na tvou přímluvu. Kdybych se však měl vždy a dále a všude řídit podle tvého přání, byl bych nucen ze všech otrokářů celého Súdánu nadělat své asakery, a kdož ví, zdali by mne posléze sami nedonutili,

abych s nimi otrokařil.”

“O tom nelze hovořit. Jde přece jen o těchto několik mužů.”

“Jen o několik. Jen? Připočti k tomu ty, jimž jsem dal milost v seribě Aliab. V celku by jich bylo v mých řadách dost, aby mně znenáhla pokazili, svedli a zkazili nejspolehlivější vojáky. A proč? Pro tvou humanitu? Nesmysl!

Běda tomu, kdo ubližuje. Ti psi zasluhovali smrt již dávno, a svou povinnost znám dokonale. Viděl jsi je? Žijí ještě někteří?”

“Ano, ale jsou tak těžce zranění, že podlehnou. Jejich umírání je trapné.”

“Pojď tedy se mnou k mokkademovi. Jistě bude nadšený, že tě tak záhy znovu vidí.”

Jen nerad jsem po předchozím výstupu této pobídce vyhověl. Reis effendina zastavil cestou tři asakery, odvedl je a nařídil jim něco, čemuž jsem nerozuměl. Asakerové kráčeli k ohni. Nedíval jsem se tam. Ale několik výstřelů mne poučilo dokonale, že se vojákům dostalo pokynu, aby zraněné dobili. Afrika.

Mokkadem byl spoutaný na rukou i nohou a přivlečený za námi k ohni. Reis effendina se chopil hořícího oharku smolnice a vybídl mne, abych s ním podrobil vnitřky tokulu prohlídce.

V prvné chatrči jsme našli několik kahanů, plněných hroším sádlem. Zažehli jsme je, poněvadž smolný oharek mohl způsobit neštěstí. Bylo možné očekávat, že v některém tokulu bude zásoba prachu. V chatě, kde bydlel zbožný mokkadem, nebyl, zato zde však ležely mé zbraně a také ručnice ben Nila a Selima. Nalezl jsem tu i všechny své ostatní drobnosti, které jsem si ovšem vzal.

Rozumí se, že jsme všecko, co jsme nalezli v tokulech i mimo chaty, prohlásili za válečnou kořist, a to ve prospěch Borů, mezi něž mělo být vše náležitě rozděleno.

Náčelník, uslyšev toto emirovo rozhodnutí, jásal radostí a ubezpečoval ho věrností a oddanosti bezpodmínečnou a bezmeznou. V jeho očích měla tato celkem nepatrná kořist ohromnou cenu.

Dosáhnuvše svého účelu, rozhodli jsme se pro návrat.

Několik asakerů zde bylo ponecháno na stráži, aby se v noci nic nepřihodilo. Zrána se měli Borové vypravit z ležení, aby kořist odnesli a pak veškeré tokuly zničili požárem.

Vrátili jsme se v pořádku a mnohem rychleji, než při večerní plavbě, neboť jsme se pustili napříč proudem přímo k lapačce, takže jsme za dobu poměrně kratší dorazili do tábořiště. Tam byl spoutaný mokkadem položený tak, aby svého mrtvého spoluhříšníka nemohl vidět. Jeho tvář, planoucím ohněm hranice ozářená, jevila podivuhodný klid.

Buď se uměl vskutku tak ovládat, aby zakryl nepokoj a strach, nebo si myslil, že ani za tak zlých okolnosti se muži jeho rázu a významu nemůže nic přihodit. Byl o tom asi přesvědčený, neboť z počátku se choval úplně klidně, později však, když si ho nikdo nevšímal, počal jevil netrpělivost a když mu naše nevšímavost trvala již příliš dlouho, ozval se pánovitě:

“Nuže? Jak dlouho mne zde necháte takto válet? Chci být zbaven pout!” Emir na něho pohlédl, ale neodpovídal. Jeho mlčení bylo zlověstné.

“Chci být zproštěn vazby,” rozkřikl se mokkadem znovu, a reis effendina, vzchopiv se, přistoupil k němu.

“Jak se zdá,” pravil, jsi poněkud mrzutý. Patrně se nudíš. Dobrá, dostane se ti zábavy. Popřál bys mně tolik milosti, abys mi oznámil svá přání?”

“Neposmívej se a uvaž, kým a čím jsem,” osopil se na něho Abd el Barák. “Propusť mne ihned.” “Co bys učinil, kdybych tvému rozkazu poslušně vyhověl?”

“Odpustím ti hanebné zacházení, jež jsem dosud musil vytrpět.” “A nebudu-li dbát tvého přání a tvé vůle?”

“Tedy ti připomenu znovu a naposled, že jsem mokkadem svaté kadiriny a že mohu vyřknout jen jediné slovo, abych tebe a všechny, kdož jsou s tebou, zničil.”

“Tak? Rád bych věru slyšel to jediné mocné slovo.”

“Reisi effendina,” zasípěl mokkadem vztekle. “Nepopouzej mne k hněvu a nevysmívej se mužovi, který je vysoko nad tebou povznesen. Statisíce, kteří se hlásí ke kadirině, jsou podrobení mým rozkazům.”

“Já však nenáležím k statisícům a do tvé kadiriny mně nic není.”

“Ale přesto vše mám tolik moci, abych ti i zde dokázal, jak hluboko pode mnou stojíš.”

“Takovým důkazem se nemusíš namáhat, ó, veliký mokkademe. Mám právě tolik moci, abych si to dokázal sám a jsem ochotný ukázat všem přítomným, že máš pravdu. V několika okamžicích budeme všichni stát hluboko pod tebou, a ty budeš povznesen. Můžeš hned tento požitek ochutnat. Podívej se tam.”

Ukázal na strom, na němž visel muzabir a nohou obrátil mokkadema do polohy, aby mohl na strom pohlédnout. Zajatec spatřil oběšence, ztichl na minutu, ale oči mu přímo vystupovaly z důlků svrchovaným zděšením. A náhle zvolal, jako by nevěřil svým smyslům:

“Kdo je to? Klame mne již vlastní zrak? Alláh. Alláh. Toť služebník kadiriny, muzabir.”

“Ano! Muzabir! Zrak ti slouží dobře,” hovořil mrazivě emir. “Myslil o sobě tak jako ty, že je nad námi povznesen. Abychom mu dokázali, že se nemýlí, povznesli jsme ho, abychom se mu mohli v pokoře poklonit. A poněvadž vím, že jsi ještě nad něho povznesený vykáži ti místo o celé patro vyšší.”

“Mně? Chceš snad - - mne - - dát” Jazyk mu náhle vypověděl službu. Poslední větu vykoktával již velice namáhavě a poslední slovo spolkl docela.

“Oběsit?” doplnil emir, “tak je. Budeš oběšen. Co jiného by se ti mohlo přihodit?” “Ne - mož - ne - -”

“Možné a užitečné, abychom ti dokázali, že dovedeme z nemožnosti učinit možnost. Slíbil jsem tvému přítelíčkovi, muzabirovi, že se budeš houpat na témž strome, na němž on již visí, dříve než vzejde ranní úsvit.”

“Jaké násilí. Jaký zločin. Vražda nade všecky vraždy. Čeho se dopustil muzabir? Čím se prohřešil proti vám? Oh. Jeho

smrt bude krutě pomstěná. Já sám půjdu k místokráli a pak běda, trojnásob běda jeho vrahům. Neoddechnu a neodpočinu si, dokud vás nezničím. Odvážili jste se pozvednout své zlořečené ruce - “

“Utichni, psovský synu,” zahřměl na něho emir, který do té chvíle hovořil úplně klidně, nyní však zaburácel. “Sám jsi zlořečený mezi zlořečenými. Myslíš snad, že tvé potřeštěné pohrůžky se mohou změnit v hašiš, jímž mne

omámíš? Oh! Mluvíš-li se mnou tak zvysoka, nezbývá mi, než abych ti rychle vykázal tak zvysoka, nezbývá mi, než abych ti rychle vykázal nejvhodnější místo povznesené.

Holá! Aziz! Vojáci! Nahoru s ním, okamžitě. O celé dvě větve výš nad muzabira. Nechť ho pak svatá kadirina, kterou mně vyhrožuje, vysmekne z oprátky. Alláh je spravedlivý ke všem, a k tomu dokládám já, vykonavatel jeho spravedlnosti: Běda tomu, kdo ubližuje.”

KAPITOLA V WAGUNDA

Šestého dne po těchto nemilosrdných rozsudcích se naše tlupa pohybovala jako nekonečně dlouhý had lesem, jehož obrovské stromy tvořilo mocné loubí, jímž ani žhavé slunce tropického Súdánu nemohlo svými paprsky proniknout. Byli jsme obklopení ustavičným soumrakem, šerem.

Ten soumrak by nám byl jinak vítaný, neboť nás chránil před úmorným vedrem, které venku na otevřené a vyschlé planině dusilo všechen život, avšak pro nás byl soumrak právě tak nebezpečný a hrozivý jako sluneční úpal, neboť pod hustou závějí spadlých stromových listů byla půda, kterou nebylo možné nazvat pevnou. Bahno, nekonečné bahno, stejně široké jako hluboké, a v něm kořenili velikáni stromového světa, aniž se do něho propadli, což mně bylo zcela nevysvětlitelné.

Poznal jsem ve Spojených státech severoamerických různá bahniska a močály, z nichž vzpomínám hlavně na Dismal-, Aligator-, Catfish-, Green-a Gum-Swamp a tehdy jsem myslel, že nelze žádný močál na světě s těmito swampy porovnat, avšak na pochodu rozsáhlým bezejmenným bahniskem vnitroafrickým v oblasti horního Nilu jsem dospěl k poznání, že vlastně americká bahniska sotva zasluhují svá jména v porovnání s tímto strašlivým bahnem - nekonečným a bezedným.

Lesní půda, po níž jsme šli pochodem, byla vlastně hustou, vodními mechy a jinými bahenními rostlinami pokrytou hladinou bahna, která hrozila při každém kroku jezdce i chodce co chvíli pohltit. Propadali jsme se, klouzali, klopýtali, zapadali, povalovali se a plavali kupředu stranou i dozadu. Nevycházel jsem vůbec ze starosti, že zabředneme všichni a již nevybředneme. Očekával jsem co chvíli, že se náš předák zřítí do mazlavého černého těsta a zanechá za sebou jen bezednou díru - a přece nikdo nezmizel, přece nezapadl nikdo z nás. Jak to vysvětlit?

Otázku položit bylo ovšem snadné, avšak odpovědět na to nemohu dodnes.

Jeli jsme vesměs na jízdních volech. Nebyly mezi námi pěší, jen ti, kdož náhodou či nehodou na chvíli opěšali. Včele bylo oddělení borských bojovníků, pak táhla tlupa vládních asakerů, nákladní voli se svými poháněči, nová tlupa vojáků a konečně druhé oddělení Borů. Pravým štěstím pro nás bylo, že se s námi černoši spolčili. Bez nich bychom nedosáhli svého cíle - a zahynuli bychom se vším všudy v nekonečném bahně.

Černoši však tuto zrádnou půdu znali. Byla jejich vlastí.

Jejich vycvičený zrak rozpoznával s úžasnou rychlostí místa, jimž se mohla svěřit volská noha. Jen se toho nesměla odvážit dvě zvířata ve stejnou chvíli a nesměla též vkročit do šlépějí předákových. Proto jsme postupovali husím pochodem, druh za druhem aspoň na pět kroků.

Obdivoval jsem ostrovtip a opatrnost těch lidí a naučil jsem se také zde - ctít voly, neboť bez těchto důvtipných zvířat by se černoši nedostali dopředu. Vůl zde byl vůdcemčernocha a černoch vůdcem bělocha - kulturo, co chceš víc? - A tito voli zapadali krok za krokem až po kolena, aniž jevili umdlenost. Jak se zdálo, byli ve svém živlu, ačkoli na suché půdě běželi rovněž vytrvale. Ani jediný z nich neuhnul napravo či nalevo. Každý věděl bez pobídky, že má kráčet

přesně za předchůdcem.

A náš pochod nebyl nijak rovný a přímý. Naopak. Náčelník Borů, který pochod řídil v čele, byl nucený přísně dbát pevnosti a nosnosti půdy, takže se přihodilo při četných těch oklikách, při nichž čelní jezdci téměř objížděli jezdce poslední, že celý střed byl odloučený od začátku a konce a tvořil samostatný oddíl.

A tak to šlo již plné tři dny, ze dne na den, z nocí na noc. Měli jsme toho právě už dost. Hmyz nás obtěžoval nesnesitelně, mouchy a komáři bodali, jako by si je na to Ibn Asi úmyslně objednal. Nebyl nocleh. Pitná voda došla, a to, co jsme vdechovali, nebyl již ani vzduch, nýbrž, bahenní zimnice in optima forma.

Konečně - konečně vpředu, kde trůnil na volském hřbetě náčelník, se ozval táhlý a vysoko laděný křik, jenž byl okamžitě opakován všemi Bory. Agádi, jenž seděl na volu mezi mnou a emirem uprostřed tlupy, aby byl vždy po ruce, kdykoli bylo třeba tlumočnické služby, vysvětlil mně na dotaz, že pokřik je znamením radostné události a v tomto případě události vskutku potěšitelné.

Jakého druhu byla ta událost, jsem poznal po několika minutách, když jsem uzřel kmitající se paprsek skrze prořídlé koruny stromů a když jsem vdechl do sebe doušek svěžího a osvěžujícího vzduchu. A již i půda se stávala pevnější a mezi obrovskými stromovými velikány vzrůstaly četné a ladné křoviny, plné květů a vůně. Přední jezdci jeli již v řadě po třech a po čtyřech, naše dlouhá kolona se smršťovala a rozšiřovala. Všecko nasvědčovalo tomu, že bahno je za námi a v té chvíli zatroubil za zády emirovými nohatý Selim hřmotnými svými hlasivkami, že by byl i mrtvého probudil: “Hamdulillah! Pekelná bezedná břečka je překonaná. Rozevírala na nás tlamu a jícen, aby nás pohltila, my však přešli po jejich zubech a čelistích jako hrdinové, kteří se nelekají draka. A nyní za námi sklapla svou velkou tlamu nenasycená a zalézá do lesní temnoty, plná vzteku a hanby, že se jí nepodařilo pohltit Selima, nejstatečnějšího přemahatele bahen a močálů.”

Hrozný hrdina nemohl ovšem vynechat příležitost, aby si nezařečnil. Ale - přemahatel všech bahen a močálů - vida, vida. To jsem dosud neslyšel. Na štěstí mu černoši nerozuměli a vojáci místokrálovi byli již na něho zvyklí.

Bavilo je to a sami byli jen o málo lepší než Selim.

Náčelník vybočil z čela, nechal bojovníky přejet, čekal na nás a oslovil Agádiho, jenž přetlumočil: “Bahno jsme šťastně minuli a nyní začíná dobrá cesta.

Brzy se napijeme dobré vody a spatříme prosná pole, náležející Gokům. Večer vtáhneme do Wagundy.”

Lze si pomyslet, že nás ta zvěst velice potěšila. Zmalátnělé a zničené mužstvo rázem oživlo a hovořilo vesele. I zvířata jako by pocítila úlevu a předtuchu blízkého konce pochodu, neboť bučela a hnala se dopředu, takže dosavadní pochodová kázeň vzala krátce za své. V málo minutách nato nás oslnilo nejjasnější sluneční světlo. Po dlouhotrvajícím soumraku se zdálo, jako by se proti nám otevřel celý světelný oceán. Bylo sice pravé poledne, avšak pociťovali jsme zatím místo vedra jen osvěžující teplo, jímž okřívaly naše údy a znovu se oživovaly naše smysly.

Prales za našimi zády zmizel. Dosahoval až k řece, jejíž protější břeh byl porostlý třtinami a nízkými křovinami. Řeka měla sice značnou šířku, byla však celkem mělká.

Voda byla zbarvena temně, a naši voli nejevili chuť z ní pít. Patrně byla krmená bahnem, jímž jsme se právě přebrodili. Borové zanedlouho nalezli dobrý brod, jímž jsme přejeli na druhý břeh. A pak jsme se ubírali dosavadním směrem, totiž přímo na západ. Třtina, o níž jsem se zmínil, zmizela, křoviny se však vyskytovaly stále, tvoříce ostrůvky v zeleném moři trávy, která si svou šťavnatosti v ničem nezadala alpským loukám.

Žádal jsem náčelníka, aby zde dal aspoň na chvíli zastavit, aby se mohli voli napást, dostal jsem však Agádim přetlumočenou odpověď, že dorazíme záhy na místo, které se hodí k zastávce i pastvě lépe, než tato planina.

O něco později terén pozorovatelně stoupal a v dálce se objevila řada návrší, korunovaná lesy. Tam právě pramenil, jak nám náčelník vysvětlil, přítok řeky Djan, při němž se rozkládaly osady Goků. Ubírajíce se vzhůru po planině, dospěli jsme do údolí, v němž se rozkládalo jezírko, vlastně pleso. Jeho přebytečné vody odtékaly potokem, jež bych nejraději nazval strouhou.

V okamžiku seskákali černoši z volů a právě tak rychle sňali z nákladních soumarů břemena, aby nebyla poškozená, neboť zvířata se již nedala udržet. Jakmile byla zbavená břemen, letěla k jezeru a vběhla do vody tak hluboko, pokud jen stačila, aby se řádně napojila, ochladila a snad také očistila po dlouhé bludné pouti bahnem. Lidé se snažili seč byli, aby aspoň potok pro sebe zachovali.

Potok. To zní příliš po domácku, po vlastenecku. Co nazýváme v našich končinách jezerem a potokem, vyhlíží zcela jinak v tropické Africe. A návrší, o nichž jsem se zmínil, také nebyly horami. Ale po třídenním bloudění smrdutým bahnem se snadno přihodí člověku omyl, že každou vyvýšeninu půdy považuje za kopec a každou vodu, která není úplně bahnitá a neprůhledná, za jezero a potok.

Asi po hodině jsme se znovu řadili k dalšímu pochodu.

Táhli jsme údolím po proudu a došli jsme záhy k řece, která nám pak již zůstala ukazovatelem a průvodcem, až nás konečně dovedla k vysokým prosným a třtinovým polím, z nichž vyčnívaly homolovité střechy okrouhlých chat. Blížili jsme se k malé osadě Goků a stanuvše, vyslali jsme posla, aby se nás obyvatelstvo příliš neleklo.

Navrátil se záhy a za ním táhlo všechno, co v osadě žilo, tatíkové i matky, muži i ženy, hoši i dívky i nejmenší drobotina, všecko v nejlepším odění a vyzdobení, jaké bylo možné sehnat v tom spěchu a chvatu.

Starý muž bílých vlasů, jenž nám byl označen za náčelníka osady, byl oděn jen bederní zástěrou, za to mu trůnil na hlavě válcovitý ozdobný účes, aspoň tři stopy vysoký a pestrým peřím vyfintěný. Jedna mladá venkovská kráska si spletla vlasy do kadeří, namazavši je sádlem a hlinkou tak silně, že to vyhlíželo, jako by ji byl někdo několika tucty vývrtek provrtal hlavu všemi možnými i nemožnými směry. A jakýsi jinoch, patrně obávaný don Juan a švihák prvního řádu, vyzdobil svou nadějnou lebku utrženou střechou plstěného klobouku. Kudy vnikla tato střecha do nitra rovníkové Afriky, mně bylo záhadou.

Pravá noha téhož šviháka vězela v koženém střevíci bez podešve, kdežto na levé byl upevněný sandál. Ale nejkrásnější jeho klenot a zajisté i nejdrahocennější předmět v celé osadě mu visel na hrdle, připevněný tenoučkým řeménkem. A tím klenotem byly staré zkroucené a zviklané mosazné brejle bez skel. Který nešťastník, snad již dávno snědený, přinesl do Afriky tento předmět, vzbuzující obdiv a závist všech, kdož jej neměli?

Rád bych v těchto studiích pokračoval, avšak stařec se chopil pravice mladého majitele brejlového kování, přitáhl ho mocně k reisovi effendina a spustil za živého posunkování ukrutně dlouhou řeč, z níž jsem nerozuměl sice ani slovu, jejíž obsah jsem však přece uhodl. Stařec ukazoval totiž ustavičně na brejle a na západ, kteroužto pantominu bylo lze do kteréhokoli jazyka evropského přeložit a vyložit takto:

“Jste velmi cizími, nepovědomými, avšak nadmíru vznešenými pány a chcete do Wagundy. Tento výborný mladý krasavec je majitelem podivuhodného klenotu, jaký zde dosud nebyl a proto je jediný z nás všech hoden, aby vám ukázal cestu.”

A vbrzku se mě dostalo vysvětlení, že jsem hádal správně. Agádi nám přetlumočil starcovu řeč. Obdarovali jsme za to starého náčelníka několika malými, pro nás postradatelnými, pro něho však neocenitelnými předměty a jeli dál. Mladý švihák a majitel neupotřebitelných brejlí kráčel hrdě jako vůdce před prvním volem.

Nechť si nikdo nemyslí, že byl jediný, kdo nás předcházel. Starý náčelník, jakmile našeho posla uvítal a dřív než k nám přišel, vyslal již dobrého běžce do Wagundy, aby tam podle své povinnosti úřední hlásil brzký příchod cizího lidu.

Úspěch tohoto předeslání jsme zpozorovali později.

Náš novopečený vůdce byl znamenitý běžec, ačkoliv jeho nohy byly nerovně obuté. Udržoval stejný krok s hbitými voly a to již něco znamená. Jeli jsme podél břehu po proudu, pak jsme přebrodili a ubírali se přes pustinu spálenou sluncem, nejméně celou hodinu. Konečně jsme před sebou spatřili táhlý les belutů, z jehož rozsahu bylo možno soudit na blízkost nějakého poříčí.

Za pochodu s námi náš krásný vůdce ustavičně hovořil, div se mu od úst nekouřilo. Agádi řekl, že nám podrobně popisuje Wagundu a ten popis, byl bych ovšem velmi rád vyslechl v jiné řeči, které bych byl aspoň trochu rozuměl. Abych zvěděl, zda ví, jakým vlastně předmětem zdobí své černé hrdlo, kýval jsem na něho a dával jsem mu na srozuměnou, aby mně brejle na okamžik půjčil.

Ulekl se strašně a bránil se živými posunky proti jakékoliv půjčce podobného druhu, pokládaje patrně mou žádost za obratný loupežnický úklad. Tlumočník mu proto činil výčitky, a poněvadž nepomáhaly, útočil na něho hrubě, jak jsem z přízvuku seznal. Mělo to účinek, neboť černý seladon odpoutal svůj neocenitelný klenot a kladl mi jej ustrašeně do ruky. Neodvrátil však od něho zrak, dokud jsem mu jej nevrátil.

Nasadil jsem si brejle, narovnal jsem dříve jejich strašné ohyby, vytáhl jsem z kapsy zápisník a naznačoval jsem čtení a psaní. Chlapík, nemaje ani potuchy, co um vlastně myslím, se rozchechtal jako hříbě. Když pak jsem několikrát s brejlemi nasazenými a pak bez nich pohlížel k lesu a různými výrazy tváře dával na srozuměnou, že je možné se dívat na nějaký předmět zcela jinak brejlemi, než bez nich, počal chápat. Jakmile jsem mu brejle vrátil, nasadil si je také na nos a jeho tvář zazářila. Zdála se mu patrně celá krajina mnohem krásnější než dřív.

Od té chvíle zanechal popisování Wagundy a rozhlížel se brejlemi beze skel na všechny strany. Poučení, že se nosí brejle na nose a nikoliv na krku, mně dobylo jeho srdce, což také později nezvratně dokázal.

Přejeli jsme napříč lesem a dorazili ke břehu táhlého vodního koryta. Jediný pohled stačil, abychom se přesvědčili, že Wagunda je již nedaleko. Břehy jezera byly obklopené zúrodněnými polnostmi, od nichž se až za obzor táhly četné a prostorné pastviny. U břehů se houpaly čluny na vodě. Napravo od nás vystupoval kopec, tentokrát vskutku kopec, který mohl být v poměru k širé okolní planině nazván horou. Měl slušné příkré svahy, a jeho vrchol byl obehnaný vysokým a hustým trnitým plotem.

Za plot jsme ovšem neviděli, za to v plotě a před ním.

Objevil se v něm totiž úzký otvor, pohyblivá jakási branka, kterou proudilo množství lidu s návrší k nám. Teprve nyní jsme zvěděli od svého tlumočníka, že obyvatelé Wagundy byli již rychlým poslem uvědomění o našem příjezdu a že jim také posel vypověděl, z jakého důvodu jsme podnikli obtížnou jízdu do území Goků. Z radosti nad tím přicházel kde kdo, aby nás slavnostně uvítal.

Náčelník Borů, jenž znal zvyky a mravy země, poradil nám, jak uspořádat pochod. Bylo třeba rozdělit se do dvou zástupů. Do předního seřadit jezdce, do druhého nákladní soumary a poháněče. Do čela prvého zástupu byli postaveni náčelníci, tedy reis effendina, černý náčelník Borů a - - já. V tomto pořádku jsme se měli setkat s Goky a při tom působit hluk, jak jen bylo možné. Ostatní máme prý ponechat Gokům.

Na štěstí byla krajina podobnému seřazení příznivá, neboť mezi námi a horou Waganudou byla volná rovina, která, jak jsme později zvěděli, byla zábavným shromaždištěm všeho obyvatelstva Wagundy. Času bylo na seřadění dost.

Seřadili jsme se tedy podle daných pokynů s reisem effendina v čele. Nalevo od něho se postavil náčelník Borů, napravo má maličkost.

Těsně vedle reise se postavil Agádi, aby byl jako tlumočník po ruce a mně se dostalo znenadání také pobočníka. Krasavec s brejlemi se přihnal na volu ke mně a tvářil se tak mnohoslibně, že jsem byl hned přesvědčený, že bude zastupovat velmi důležitý a výhodný úřad. Byl vlastně z celé naší armády jediným pěšákem, zmocnil se však o své újmě neobtěžkaného nákladního záložního vola, aby vystupoval důstojně ve svém samozvaném úředním postavení. Kdo by konečně zazlíval ješitnost černochovi, podléhají-li této společenské chorobě i nejchytřejší evropské hlavy?

Jakmile Gokové sestoupili do roviny, seřadili se rovněž do dvou zástupů a rozběhli se proti nám se svým náčelníkem v čele, hlučíce, hřmotíce a mávajíce zbraněmi. Ozbrojení byli oštěpy, kopími, šavlemi, palicemi, luky a šípy.

Někteří z nich, zejména sám náčelník, měli pušky.

Jakmile se jejich proudy počaly na nás hrnout, vyhrnuli jsme se také kupředu.

Důsledkem byly prapodivné evoluce. Ozbrojení Gokové, doběhnuvše k nám, probíhali našimi proudy a my jsme zas byli nucení procházet jejich řadami. Hlavní věcí při tom všem byl ovšem příšerný hluk. Kdo měl ručnici, vypaloval ji rychle, jiní mávali za hrůzostrašných posunků svými zbraněmi a všichni volali, řvali, skučeli a výskali, jako by je rozum opustil.

Zúčastnil jsem se všeobecného koncertu také, dokonce tak poctivě, že jsem pak několik dní postonával chraptěním. Kdo zná svět, pochopí, že je nutné se slavíky zpívat a s vlky výt.

Když jsme byli těmto pohybům a uměleckým výkonům svých hlasivek oddaní s ušlechtilým nadšením dobrou čtvrthodinu, postavily se obě armády na daný povel proti sobě. A pak přistupoval náčelník Goků za mnohých hlubokých poklon k reisovi effendina, kroutil a vrtěl svým trupem brzy nalevo, brzy napravo, jako by byl napadený prudkou koňskou kolikou, kroutil dokonce i očima, spínal ruce, poskakoval dopředu i dozadu, točil hlavou, jako by si ji chtěl z hrdla vyšroubovat, nejinak jako slepice, které napadlo zkoušet, mohla-li by klást vejce také zobákem, drmolil něco, zajíkal se a polykal sliny, jako by se dusil spolknutou rybí kostí, a konečně vyklopil ze sebe, co vlastně vyklopit chtěl, totiž - řeč.

Skutečnou uvítací řeč, která trvala víc než čtvrt hodiny a která mne zvláště svými mnohými a nápadnými vlastnostmi uváděla v nadšení již proto, že nám nemohla být pro svou délku přetlumočena. Jakmile se zvuk posledního slova ve vzduchu rozptýlil, vypukli Gokové v přímo šílený jásot, do něhož jsme ovšem vpadli s vynaložením všech sil.

Nastal pak okamžik, kdy měl i náš velící generalissimus odpovídat. Připravil se k tomu za mnohovýznamného a libozvučného pokašlávání, vypustil z úst krátkou, ušlechtile znějící větu a umístil za ní duchaplnou pomlčku, aby poskytl Agádimu čas k tlumočení. K tomu pak připojil, vždy v roztomilých přestávkách, ještě několik vět a pomlček, až konečně dospěl po zralém uvážení k nezvratnému náhledu, že je se svou výmluvností v koncích. Aby pak tento konec a vůbec všecko dobře dopadlo, dal nám pozdviženou rukou znamení, vybízející nás k frenetickému napětí všech hrdelních nástrojů.

Bohužel nemohl a neuměl dobrý reis effendina ani sebe, ani koho jiného strhnout v nadšení, proto byla výsledkem jeho pobídky právě tak všeobecná jako nápadná a trapná zamlklost, čímž jsme se viděli takřka vůči rozmilým Gokům řádně - zahanbení. Jejich náčelník předstihl našeho vojevůdce v krasořečnění o mnoho, mnoho koňských délek.

Jak tomu odpomoci? Měl-li být trapný dojem zapuzen, bylo třeba, aby se něco stalo, a to rychle. Tak mi našeptával

aspoň můj vlastní takt, pocit, který háral v nitru mého černého adjutanta stejné asi, jako ve mně. Popohnal totiž, prve než jsem se vzmohl k nějakému rozhodnutí, svého nákladního osla k trysku, zarazil těsně před náčelníkem Goků, ukazoval na mne a provolával dvakrát nebo třikrát tutéž sáhodlouhou větu, z niž jsem ovšem ničemu nerozuměl. Na

štěstí či na neštěstí vysvětloval mi tlumočník Agádi rychlým pokřikem, že jde o to, abych řečnil.

Já - řečnit. Ta myšlenka byla docela a naprosto výtečná. Ano, Gokové měli slyšet řeč, a jakou. Čím bláznivější, tím lepší, čím nesmyslněji bych si při ní počínal, tím hlubší dojem jsem mohl vyvolat. Aniž jsem dlouho rozvažoval a uvažoval, popohnal jsem po příkladu černého adjutanta svého vola k šílenému trysku, obejel jsem desetkrát či dvacetkrát náčelníka Goků a vyrážel při tom z hrdla divoké pronikavé válečné výkřiky Apachů a Comanchů amerických, které jsem velmi dobře znal, seskočil jsem posléze ze sedla a nechal vola běžet kam mu napadlo.

Postavil jsem se proti černému veličenstvu, které mne s rostoucím nadšením pozorovalo, zvedl jsem několikrát ruce nad hlavou, rozpažil a spustil daleko široko hřímavým hlasem:

“Vypálená z hlíny rudé forma v zem je zazděna. Hoši, zvon dnes ulit bude! Chutě k dílu ramena!”

Ba věru. Poněvadž mne nic chytřejšího nenapadlo, zadeklamoval jsem si, vlastně vyrval jsem celou dlouhou “Píseň o zvonu” až na konec. Ó, Bedřichu Schillere, ty nejnadanější z pěvců, kdyby ti bylo dopřáno slyšet mne, byl bys konečně, konečně dospěl k poznám, že já jsem jediným smrtelníkem, který do recitace vložil všecku svou energii a tvou nádhernou báseň uměl reprodukovat hrdelními a ponebními zvuky nevyrovnatelně.

Za své deklamace jsem ovšem nestál na místě. Bůh uchovej. Poskakoval jsem na všecky strany, vymršťoval nad hlavu brzy levou, brzy pravou nohu, poletoval jsem, nadnášel se, točil se jako dětská káča nebo vlk kolem své osy a když jsem konečně do všech koutů světa chraptivě volal poslední verše:

“Táhnout! - Táhnout! - Výš! Rozhoupán se chvíš!”

strhl jsem ručnici z ramene, popadl ji do ruky, rozehnal se za svým volem, který se zastavil opodál a klidně se pásl, vyskočil jsem na jeho hřbet a hnal jsem se v divém letu, opět vyrážeje z hrdla válečné pokřiky, několikrát mezi oběma armádami, načež jsem se konečně vrátil zcela vážně a důstojně na své místo.

Co se v té chvíli strhlo okolo, vymyká se popisu.

V prvé chvíli bylo hrobové ticho, pak zavřískal strašně můj duchaplný, obrejlený černý pobočník a tím vyvolal celou revoluci hlasů všech přítomných, černých, hnědých, žlutých a bělavých lidí. A jaké to byly hlasy. Copak je takový nějaký fohm, bóra, sirocco, samum, americký blizzard, ano i zuřivá wjuga mandžuská proti bouři, která se zvedla. Kdo měl vůbec hlas - a hlas měl každý - nechal jej hlaholit jako by měl aspoň sto hlasů. Kdyby bylo v té chvíli peklo

puštěné z řetězu, bylo by před tímto rámusem okamžitě zalezlo.

Dosavadní pořádek, všecka kázeň, všecka poslušnost byly ty tam. Nadšení se zmocnilo celého davu a rozehnalo jej po rovině. Naši jezdci seskákali z volů. Těla, údy, hlavy, ruce, nohy se vznášely, kolotaly, klouzaly, tančily, skákaly a poletovaly v divé směsici. Rozvážní dosud a neohrožení volové se tím poplašili a rozběhli se, řvouce a bučíce. Zkrátka - možno-li tak říct - měl jsem nevylíčitelný úspěch, že je mi z toho dodnes úzko, pomyslím-li na to, neboť, jestliže jsem za své “řeči” jednal jako zběsilec, jednali nyní moji posluchači ještě mnohem hůř. I nejrozumnější a nejstarší naši asakerové tím byli nakažení, a sám vážný ben Nil křepčil ve všeobecném zmatku, jako by za to byl zvlášť placený.

Jediný ze všech zachoval klid, totiž reis effendina. Zabočil zvolna ke mně, zastavil vola, potřásal chmurně hlavou a pronesl konečně:

“Poslyš, effendi, již jsem si myslil, že ti v hlavě přeskočilo? Co to děláš? Ty, nejrozvážnější a nejklidnější z nás, provádíš náhle větší ztřeštěnosti, než nejbláznivější černoch. Co o tom mám soudit? Byl bych se nejraději sebral a ujel.”

“Jak vidím, nedobyl si můj výkon tvůj souhlas,” tázal jsem se za smíchu.

“Nedobyl, docela ne. Poškodil jsi důstojnost vlády, kterou zastupuji. Za jaký pronárod mohou nás nyní tito černí divoši považovat?”

“Za pronárod? Sotva. Vmysli se do jejich duše. Jsou to děti. Jedná-li se s nimi tak, jakými právě jsou, nenarazíš nikdy, spíš dosáhneš uznání a úspěch. Myslím, že mi ještě za můj výstup jednou poděkuješ.”

“Pochybuji. Jsem zástupce khedive, jehož důstojnost podobnými komediemi utrpí.”

“Nepomýšlel jsem ovšem na důstojnost místokrálovu, nýbrž především jsem dbal o to, abychom si zde zjednali vážnost. Uvidíš, zdali mým jednáním pozbude khedive svou důstojnost. Počkej a zkoušej dříve.”

“Ale snad přece připustíš, že má řeč byla důstojnější, než tvá?” “V mých očích zajisté. Ale kvůli mně jsi přece neřečnil?” “Rozumí se, že k vůli Gokům.”

“Pak je na nich, aby o tom rozhodovali. Je dosud sporné, čí řeč, zdali tvá či má, se jim lépe zamlouvala. Ačkoli dali již souhlasem najevo své mínění v tomto sporu.”

A toto rozhodnutí se záhy dostavilo také jiným způsobem. Náčelník Goků skákal totiž jako všichni ostatní v klubku svých poddaných, konečně však se přece Vymotal ze všeobecného zmatku a zvedl nad hlavu jakousi korouhev, sestávající z hrubé tyčky, na níž vlála opičí kůže. To bylo znamením k obnovení pořádku. Jakmile jeho lid kůži zpozoroval, rozvinulo se klubko těl téměř mžikem, a každý muž zaujal své vykázané místo.

Náčelník pak pokynul několika mužům a zahájil s nimi krátkou poradu. Nato kráčel vážně k náčelníkovi Borů, jenž se opět postavil do čela svých bojovníků. Poplašení voli byli již pochytaní a zavedení na dřívější místa.

Oba černoši spolu drahnou chvíli hovořili, nejspíš o reisovi effendina a o mně, poněvadž na nás občas pohlíželi.

Nato přišel náčelník Goků až k nám, poklonil se reisovi effendina a promluvil - Agádi tlumočil:

“Pane, zvěděl jsem již, proč jste k nám zavítali. Přišli jste, abyste nás ochránili před hrozným nepřítelem. Budeme ještě mluvit a radit se o této věci, jakož i o způsobu, kterak pohromu od nás odvrátit. Především buďte nám vítaní. Slyšel jsem, že jsi miláčkem a zmocněncem egyptského khedive. Nejsme sice jeho poddanými, ježto náležíme k svobodnému lidu Goků, kteří jsou částí velikého národa Djangech, avšak slibuji ti, že se ti dostane úcty a vážnosti, jaké doma požíváš. Buď naším milým hostem a pobuď s námi, jak se ti zachce a pokud se ti bude zamlouvat.”

A pak spustil na mne, a milý Agádi věrně tlumočil:

“Pane! Náčelník Borů, kteří jsou našimi bratřími pokrevnými, zvěděl, o tvých činech a zmínil se mi stručně o některých. Přicházíš z daleké cizí země, ve které bydlí a žijí mužové slovutní. Rozprašuješ před sebou nepřátele jako prach a nikdo tě nemůže přemoci. Také jsem tě viděl a slyšel řečnit, jako jsem dosud nikoho neviděl a neslyšel.

Kdo slyší tvůj hlas, je nadšený a opojený více než merissovou a pohyby tvých údů dosvědčují pravdivost tvých slov. Byť i bylo člověka, jenž by zbrani tvé odolal, tvé řeči neodolá nikdo a každého jí přemůžeš. Proto jsi mužem, jenž nás může zachránit. Ibn Asi je nejhorším ďáblem mezi otrokáři a jeho lid je smečkou příšer, neznajících smilování. Nemohli bychom se jim ubránit, poněvadž jsi však přišel a jsi při nás, neobáváme se, neboť jsi za sto bojovníků. Vyzbrojím naše mužstvo a svěřím je tvému velení. Pověz mi, chceš-li jim být rádcem, vůdcem a hlavou?”

Nuže, bylo již hovořeno vesměs v superlativech. Podle slov a pojmů dobráckého černocha bych patrně zasluhoval pojmenování, které si nohatý Selím naprosto nezaslouženě osvojoval, a byl bych tudíž “největším hrdinou a přemahatelem všech močálů a bahen”. Komu čest, tomu čest. A za to měl ze mne teď být generál en chef, náčelník generálního štábu, vojevůdce, diktátor. Nuže - po zralém uvážení nebyl důvod, proč bych tu důstojnost odmítal - nikdo rozumný mne neviděl. Proto jsem vyjádřil, že jsem ochotný na návrh přistoupit.

Jakmile náčelník mou odpověď sdělil svému lidu, zvedl se divoký jásot a pak se zas provozovala taneční fantazie. Vše, co mělo nohy, počalo kolem mne skákati a křepčit.

Pak jsem byli pozvaní, abychom vtáhli se vším všudy do osady. Černoši nás vzali do svého středu, všecko se hnulo vpřed pochodem po svahu vzhůru toutéž cestou, kudy k námčernoši sestupovali.

Jel jsem při tom vedle emira, ale jen několik kroků, neboť se ke mně přidružil můj obrýlený švihák a nevyrovnatelný pobočník. Bylo vskutku velmi zábavné pozorovat jeho vážné a hrdé chování. Všecek lesk povýšenosti, které se mi tak slavnostně dostalo, zářil nyní na jeho lesklé tváři.

Teprve když jsme dospěli k vrcholu, poznali jsme rozsáhlost černošské osady. Dostoupili jsme k nádherné rovině, která spadala ze tří stran tak příkře, že ji bylo možné dosáhnout jen z toho svahu, jímž jsme přišli. Pokud šlo o obranu tohoto místa, byly poměry velmi dobré. Osada zaujímala asi polovici té rovinky, sestávajíc z okrouhlých chat téhož způsobu stavby, jaký jsem již několikrát popisoval, a všude byla ohrazena hustým trnitým plotem.

Plocha mimo ohradu byla porostlá hustou krátkou trávou.

Bylo zde několik ohrad, aby stáda byla chráněná v noci před dravci a nepřáteli.

Vchod ohrady byl dokořán. Sestoupivše z volů, kteří byli hned hnáni na tučnou pastvu, vtáhli jsme do osady, slavnostně vítáni tou částí obyvatelstva, které z příčin nasnadě jsoucích se nemohlo zúčastnit vojenské parády. Vojáci jsou patrně výkvětem u všech národů. Všude mají přednost před civilistou.

Emirovi a mne byl vykázán příbytek v největším tokulu. Ostatní vojsko, černé i bílé, bylo ubytované po vsi. Pak byla poražená řada volů, zažehnuto několik hranic a pečeno několik kopců masa.

Rozhlédnul jsem se po svém obydlí a odhodlal jsem se přespat pod - boží oblohou. Nemohlo být mým úmyslem setrvat na nocleh v chatě, neboť praobyvatelé tohoto logementu, nechť již jen lezli nebo poletovali, bodali a kousali, byli velmi četní. Zdálo se mi zkrátka radno zahalit se vzduchem a přikrýt se nebeským blankytem.

Především jsem s emirem, náčelníkem a tlumočníkem podnikl prohlídku celé osady, abychom prozkoumali povahu půdy a obrannou schopnost. Uznáno všeobecně, že lze náhlému útoku čelit velmi snadno. Hůře však bylo, pokud šlo o pravidelné obléhání. Na celé hoře nebyla ani kapka vody. Přinášela se nahoru z malé říčky, která ústila do zmíněného jezera.

A nějakou větší zásobu potravin nebylo také možné v osadě uchovat, neboť zde nebyl ani sklep, ani jáma, ba ani potřebná nádoba, a vůbec vypařovalo se zde všecko účinkem žhavého slunce tak rychle, že nebylo ani pomyšleni na delší obranu místa, kdyby je nepřítel sevřel. Proto jsme zamítli ihned myšlenku dát se zde Ibn Aslem obléhat.

Otrokáři se prostě mohli rozložit na úpatí hory a klidně vyčkat, až jim vyhladovělí a žízni zmoření obleženci vběhnou do náruče. Abychom Ibn Aslovi tuto výhodu nedopřáli, bylo nutné zaujmout postavení mimo horu, na planině, a to tak, abychom ho vůbec k jezeru a říčce nepustili. Bylo třeba ohlédnout se po místu, kde bychom se ho mohli bez velikých ztrát zmocnit a jeho sílu rychle spoutat. Poněvadž jsme očekávali jeho příchod z jihovýchodu, bylo třeba hledat podobné místo v tomto směru.

Ukázalo se po poradě, že je tedy nutné rekognoskovát okolí. Pro dnešek již na to nebyl čas a bylo by také urážkou pohostinných Goků, kdybychom se vzdalovali od jejich tklivě rodinného pohoštění. Ostatně nebyl spěch, poněvadž jsme útok otrokářů dosud neočekávali.

Byli jsme na cestě v celku devět dní, kdežto Ibn Asi potřeboval osm dnů k pochodu do Agudy a dvanáct dnů odtud do Wagundy, tedy celkem dvacet dnů. Očekával jsem, že se objeví snad asi za deset nebo jedenáct dní, což byla pro nás dostatečná doba, abychom mu připravili uvítání a jeho bohopustému řádění navždy učinili přítrž.

Povinnost generalissima mně tedy nijak nepřekážela, abych se pro dnešek nevěnoval odpočinku a radovánkám a nechal na sebe kupit důkazy pohostinství Gokú.

“Kupit.” Vskutku, zcela správný výraz pro to, co chci naznačit, neboť jsem v tom ohledu byl v postaveni vskutku trpném, nikoliv v aktivním. Všecka má aktivita byla omezená na pouhé žvýkání a pohlcování masa a zakyslé merissy, která mi byla vždy znovu a znovu nalévaná.

Ó, Alláh. Mnoho-li umí takový Gok sníst a vypít? A poněvadž si je vědom, že bílý muž nad něho vyniká, očekává od něho bez podmínky také větší výkonnost žaludkovou a vyšší schopnost zažívací.

Z pouhé zdvořilosti jsem tedy musil překročit nejzazší hranice této schopnosti a měl jsem proto, když jsem se asi o půlnoci před osadou svalil do trávy, pocity, že již do nejdelší smrti nebudu potřebovat vzít do úst sousto. Přes hluk a hřmot, dosud trvající v osadě, jsem záhy upadl v těžký spánek, z něhož jsem se násilně probral, když již slunce stálo vysoko a do mne nemilosrdně pražilo. Sebral jsem se, vešel jsem vchodem ohrady do osady a spatřil jsem - černochy i vládni vojáky svorně sedět při jídle.

A ze všech nejvíc schopností a výkonnosti měl Selim, strašlivý Selim. Na neštěstí mne ihned zahlédl a jal se hlaholit jako jerišská trouba:

“Effendi, zde je dobře být. Do smrti se odtud nehnu. Strávím zde zbytek svých dnů. Nespal jsem vůbec - od večera stále jím a popíjím. A tito milí, dobří lidé, jimž Alláh popřej deset století života, jedli také ustavičně a naslouchali, o čem povídám. Posaď se k nám a pojez. Zde mám právě žebírka, jejichž šťavnatost převyšuje a oslňuje svou září všecky požitky na světě.”

Nastavil mi vstříc ohromný kus masa oběma rukama a mačkal jej, aby mi pravdivost svého tvrzení dokázal, tak statečně, že mu šťáva probíhala skrze prsty. Poděkoval jsem mu a šel jsem dál, abych vyhledal reise effendina.

Seděl v chatrči a náčelník Goků dřepěl u něho na zemi.

Smím prozradit, co při tom dělal? Jedl. Právě když jsem vstoupil, ohryzoval svým sněhobílým chrupem, lesknoucím se jako vyleštěná slonovina, ohromný obratel.

Mimo oba pohlaváry, bílého a černého, stáli v tokulu u zdi v uctivé vzdálenosti dva mladí černoši, výrostkové, kteří k mému svrchovanému údivu - nejedli, ačkoliv mel náčelník před sebou tolik pečeně, že by se nasytilo deset mužů mé konstituce. Po stručném a poněkud obřadném pozdravu ukázal emir prstem na výrostky a pravil:

“Tito jinoši nám budou velmi prospěšní. Jsou původem z této osady a náhodou se vrátili z Hasab Allaba na Bar el Ghazal domů. Byli tam zaměstnaní jako asakerové a naučili se tolik arabsky, že nám mohou posloužit za tlumočníky.” Byl jsem vděčný za to sdělení, poněvadž mně umožnilo volnější pohyb po okolí. Žádal jsem hned náčelníka, aby mi jednoho z těch tlumočníků přidělil ke stálé výpomoci a bylo mi ovšem hned vyhověno. Nato jsem prohlásil reisovi effendina, že je nutné již dnes podniknout výzkumnou jízdu směrem na jihovýchod k prozkoumání krajiny a tázal jsem se ho, chce-li mne doprovázet.

Odepřel. Jak jsem později pochopil, učinil tak trochu ze žárlivosti. Cítil se předstižen, vlastně praeterován, že včera nikoli jemu, nýbrž mně bylo přiděleno vrchní velení nad černochy. Uražená ctižádost - vlastně ješitnost - může ovšemi v Evropě nejlepší přátelství změnit v nepřátelství a v Africe jsou konečně také jenom lidé.

Rozhodl jsem tedy, že mne doprovodí jen můj tlumočník a věrný ben Nil. Jinoch s brejlemi se kasal ovšem také, ale nedovolil jsem mu to. Také se hlásil nezbytný Selím, ale snědl toho tolik, že se nemohl ani vzpřímit - jak by tedy mohl vysednout a jezdit na volu. Ale ani kdyby té okolnosti nebylo, nebyl bych ho přibral, neboť tento nešťastník mně všude překážel víc, než kdokoliv jiný.

Mladý tlumočník byl mužíčkem velmi upotřebitelným. Hovořil sice jen tak zvanou říční arabštinou, avšak dorozuměli jsme se přece, poněvadž jsem se snažil, abych se mu výrazy přizpůsobil. Především znal krajinu, o kterou šlo. Byl druhdy se svým otcem v Agudě, odkud jsme právě Ibn Asla očekávali a mohl tedy na mé dotazy přesně odpovídat. Popsal mi dokonale celou cestu, kterou musil otrokář jít z Agudy do Wagundy. Se zřetelem k jeho vysvětlení a mému rekognoskování, z něhož jsme se večer vraceli, rozvrhl jsem si již určitý záměr, o němž jsem byl přesvědčený, že se výsledkem nemine.

Wagunda leží poblíž horního toku řeky Tonj, právě v meziříčí obou ramen, z nichž Tonj povstává. Jedno rameno přichází od severu, druhé z jihovýchodu. Splývajíce, tvoří ramena téměř tupý úhel, do nějž Ibn Asi musil nezbytně vběhnout, a tato ramena protékají bahnitou půdou, která je zvlášť na březích neschopná k pochodům. Pres jižní rameno nemohl vůbec přejít a rameno severní poskytuje jen jediné pevné místo, kudy mohli otrokáři přejít do roviny. Ibn Asi, chtěl-li vůbec k Wagundě proniknout, byl nucený vyhledat právě to místo přechodu, vlastně k přebrodění a podle toho jsem se na tomto záměru ustáli:

Brod bude obsazený na obou březích dostatečným počtem mužstva. Oddíl na tom břehu bylo třeba skrýt a zdržet všeho zakročení, až Ibn Asi přejde a dosáhne brod. Pak oddíl vyrazí z úkrytu a vrazí mu do zad, takže budou mít otrokáři nepřítele za sebou, bahno napravo i nalevo a brod před sebou. Útočícím oddílem vehnán do řeky, byl by nucen hledat spásu na protějším břehu, Wagundě bližším, avšak tam již na něho měl čekat náš druhý oddíl, jenž by se objevil na břehu v nejkritičtější chvíli, totiž když už bude celá kolona ve vodě.

Co mu zbude, než se vzdálit, až bude mít před sebou i za sebou nepřítele a po obou stranách bahniska? A při tom jsem ještě spoléhal na bojovníky Djangech, jímž otrokář velel a jejichž náčelník byl již v našem táboře. Objeví-li se na tom či onom břehu a zavolá-li na ně zdaleka, že je chce Ibn Asi zradit a zaprodat, a vybídne je posléze, aby se přidali k nám, octne se slavný Ibn Asi ed džasúr se svými asakery v takové bryndě, že by jen šílenství mohlo vzbudit jeho odvahu k obraně. Že by proti přesile nalehl na svůj meč, jako druhdy král Saul, to bylo při jeho zbabělé a sveřepé povaze vyloučené.

Abych byl zdarem zcela jistý, byl jsem odhodlaný u brodu nadělat příkopy a záseky, za nimiž byl náš bojovný oddíl v bezpečí před nepřátelskými střelami.

S tímto záměrem již dopodrobna promyšleným jsem se vrátil do Wagundy a svolal hned po svém příchodu válečnou poradu, které se zúčastnili reis effendina, Agádi a náčelníci Borů a Goků. Pomocí tlumočníka jsem přednesl svůj návrh, odůvodniv jej všestranně. K mému údivu všichni mlčeli. Černoši na sebe pohlíželi, pohlíželi společně i na reise effendina a - klopili zraky. Bylo zřejmé, že se neodvažovali mně přízvukovat. Zavdal jim snad reis effendina nějakou příčinu k rozpačitosti? Abych se toho dopídil, vybídl jsem emira, aby vyslovil své dobré zdání.

“Uslyšíš je hned,” odpověděl mi. “Nespěchej tolik. Jsi vůbec důstojníkem, effendi?” “Nejsem.”

“Já jím jsem a jako reis effendina v hodnosti dost značné, jak sám dobře víš. Z toho můžeš usoudit, kdo z nás dvou, ty nebo já, jsme povolaní a oprávněni navrhovat válečný záměr. Náčelník Goků ti sice odevzdal vrchní velení a mohl to učinit, pokud šlo o jeho mužstvo, myslíš však, že se zřeknu velení nad ostatními, kteří s námi přišli?”

Mluvil dost nepřívětivě a nevlídně. Byl zřejmě na mne žárlivý, cítil se uražený. Hm. Prokázal jsem mu již mnohou platnou službu. Mohl jsem spoléhat na jeho vděčnost, a měl-li kdo příčinu cítit se uraženým, mohl jsem jím být tedy jedině já. Přesto jsem odpovídal podle svého zvyku klidně a vlídně:

“Jak jsi dospěl k podobné otázce? Vybízel jsem tě snad, aby ses zřekl velení? Když mne náčelník žádal, abych se ujal velitelského úkolu, mlčel jsi, i mohl jsem se domnívat, že jsi srozuměn. Poněvadž nyní slyším, že tomu tak není, jsem ochoten svůj slib zrušit a velitelství se vzdát.

Pocházím ze Západu, z Evropy a může mi být lhostejné, co a kdo zde ve vašem Súdánu řádí. Co jsem již vykonal a nyní navrhuji, nenavrhuji pro sebe, nýbrž pro vás, pro Egypt i Súdán. Nezamlouvá-li se ti můj záměr, nemusíš se jímřídit.

Vymysli jiný, lepší. Bude-li ti pak vhod, abych se o něm vyjádřil, učiním tak ochotně. Chcete-li však jednat a radit se beze všeho mého vlivu, učiňte tak.

Nebudu tím uražený. Netoužil jsem nikdy po lichotivém vyznamenání, abych byl vojevůdcem v nitru Afriky a byl dokonce zodpovědný za válečný plán, ale v zájmu věci samé a z přátelství k tobě žádám, jsem-li již zde, abych se mohl boje zúčastnit ve vašich řadách, dojde-li k boji vůbec.”

Očekával jsem s jistotou, že má řeč naladí emira příznivě, ale zklamal jsem se. Emir se mračil a pronesl skoro podrážděně: “Hovoříš velmi správně. Jsi zde cizincem a nic ti není do našich afrických záležitostí. Svým včerejším křepčením jsi pobláznil tyto dobré lidi, dnes však dospěli k náhledu, že mé chování bylo důstojnější a v důsledku toho náčelník Goků ti odňal velitelství nad svými bojovníky a odevzdal je do mých rukou. Proti tomu, abys v našich řadách bojoval, nikdo nic namítat nebude.”

“To mne uspokojuje. A jaký je tedy tvůj záměr? Mohu se jej dovědět?”

“Můžeš, ale jakékoli tvé námitky na něm nic nezmění. Je prostý, a povede neklamně k úspěchu.” “Mluv tedy, prosím.”

“Podobá se tvému záměru, jako vlas vlasu, jen s tím rozdílem, že ty chceš Ibn Asla zahnat do řeky, kdežto já do jezera.” “Do jezera dole pod horou?”

“Tak je. Pro nás to bude pohodlnější. Kdybychom se řídili tvým pokynem, byli bychom nuceni vykonat obtížný pochod k řece a tábořit několik dní v bahně. Podle mého plánu můžeme zde setrvat v pohodlí. Skryjeme se nahoře. Ibn Asi nemá ani potuchy, že jsme sem přitrhli a že se Gokům dostalo nejen výstrahy, nýbrž i pomoci. Přijde a zaujme postavení mezi horou a jezerem. Jakmile tak učiní, poženeme na něho útokem shora a zatlačíme ho do vody.”

“Toto zní ovšem velmi pěkně, ale potřebuje to ještě zralejší úvahu. Venku, totiž u brodu, by byl nepřítel dokonale obklopen ze dvou stran a ze dvou stran by ho svíralo bahno. Nemel by vyhnutí a byl by nucen vzdát se, nebo se dát postřílet do posledního muže, kdežto naši by byli v úkrytu a vyvázli by beze škody. Zde však, pod horou, měl by za sebou jezero, před sebou vás a po obou stranách volnou cestu. Poněvadž jeho mužstvo je vycvičené a dobře vyzbrojené, způsobí vám ztráty a konečně snad vám i unikne. Poteče zbytečně krev, mnoho krve. Tvou snahou přece je, zmocnit se v prvé řadě Ibn Asla, a poněvadž ho znám, právě jako ty, vsadil bych se - -” , “Prosím, nenamáhej se tolik,” přerušil mne. “Jsi silný, statečný a uvážlivý. Jsi chytřejší nad lišáka, neohroženější lva a bystřejší sokola, nejsi

však důstojníkem. Tvá koule se nikdy nechybí terče, ve strategii se však nevyznáš. To jsem již u tebe zakusil opětovně. Můj záměr je dobrý a postačitelný a bude proveden. Chceš-li bojovat, můžeš, ale s tím předpokladem ovšem, že se podrobíš vojenské kázni.”

Aj. To již byl přízvuk, jakým hovoří velitel se svým podřízeným, kaprál s rekrutem, s nímž náhodou chodil do školy. Jak často jsem napravoval chyby jeho podřízených, ano i jeho vlastní a nyní jsem se dozvěděl, že bych před zkušební komisí dostal špatnou známku ze strategie.

Inu ovšem. Stratégem jsem nebyl a nejsem. Do válečné školy jsem nechodil a nenabyl jsem tedy průkaz způsobilosti, avšak čapnout v Africe nějakého Ibn Asla, k tomu jsem přece jen měl obratnosti přinejmenším tolik, jako egyptský reis effendina. V mých rukou uvázli již mazanější a prohnanější darebáci, než beduinský otrokář.

Ale poslední emirova slova byla až příliš hrubá. Proto jsem vstal a pravil:

“Není na světě člověka, jemuž bych byl povinen kázní a poslušenstvím, a také takového nebude. Alláh isalla-mak - Bůh tě opatruj.”

Obrátil jsem se a opustil chatu náčelníkovu, v níž se odbývala tak zvláštní válečná porada. Sotva jsem vyšel, vrazil jsem do ben Nila, který stál těsně u chaty. Díval se na mne starostlivě a řekl s patrným ulehčením:

“Hamdulillah. Lépe to skončilo, než jsem myslil. Obával jsem se již, že se strhne křik, a že odejdeš pohněván. Tvá klidná tvář mi však oznamuje, že nikdo nebyl tak hloupý, aby ti odporoval.”

“Odkud víš, že zde byl úmysl odporovat mně?”

“Druhý tlumočník mně to prozradil. Reis effendina po našem odjezdu vyhrožoval, že ponechá Wagundu osudu a odejde s vládním vojskem, jestliže nebude jediným, jenž je oprávněný poroučet.”

“A tys myslil snad, že se proto budu ušklíbat?” “Nu, takový nevděk by přece přivedl z míry i jehně.”

“Nejsem jehně. Nevděk mne sice zamrzel, ale z míry mne přivést nemohl.” “Byl jsi tedy přece odmítnutý se svým návrhem?”

“Ano. Mou radou bylo opovrhnuto. Ale aspoň mi bylo dovoleno, že smím bojovat v řadách vojáků, ovšem s podmínkou, že budu poslušný a podrobím se kázni.”

“Jakže? Ty poslušný?” zasmál se. “Počkej zde, effendi, dokud se nevrátím. Půjdu dovnitř a povím jím, čím že jsou všichni proti tobě.”

Chtěl do chaty. Popadl jsem ho však za rámě a strhnuv ho k sobě, pravil jsem:

“Stůj. Na věci nic nezměníš. Tvůj hlas nic nezmění. Teprve události je poučí, že jsou na omylu.” “Co však učiníš?” tázal se horlivě. “Nedáš se přece zařadit mezi asakery nebo černochy.” “Uvidíš hned, co učiním. Jdi do své chaty, vynes své věci - a přijď pak do tokulu, jejž obývám.”

Ben Nil odkvapil. Vešel jsem do chaty, jež byla vykázaná mně a reisovi, abych vzal svůj majetek. Brzy nato přichvátal ben Nil již v plné zbroji. Opustili jsme osadu a sestoupili z kopce, abychom se za protějším břehem jezera vyspali na lesním okraji. Ben Nil po celou cestu mlčel, neboť byl jemnocitným hochem. Divil se klidu mé tváře. Byl jsem však také uvnitř klidný, ačkoliv ten klid nebyl zrovna blahodárný.

Nezlobil jsem se. Bylo mi jen učiněno nepatrné příkoří, jakému jsem již dávno odvykl, než přesto jsem se nemohl zabrat do spánku po celou noc. Starost mi nedala usnout.

Přemýšlel jsem vždy znovu a znovu, co mám učinit, až konečně se mi kmitla mozkem myšlenka, která mně sice nepřinesla spánek, přece mne však trochu uspokojila.

Bylo sice možné mnoho uvažovat o jejím provedení, avšak po zralém uvážení jsem dospěl právě když se rozednívalo k přesvědčení, že nemohu učinit lépe, než na rozhodnutí setrvat.

O něco později procitl ze spánku ben Nil, který byl po celou noc rovněž neklidný. Umyli jsme se v jezeře a řádně se osušivše, sbírali jsme své věci. Ben Nil se tázal:

“Co teď, effendi? Vejdeme zpět do osady?” “Nikoliv. Pustíme se přímo do Fogudy.”

“Do Fogudy? To je osada Goků, o níž se nám včera zmínil tlumočník, když nám líčil širší okolí. Co tam chceš?” “Dožadovat se pomoci pro Wagundu.”

“Jakže? Nechceš tedy ponechat zdejší osadu na pospas osudu?”

“Nechci. Vím, že se poženou střemhlav do neštěstí. Plán reisův je nešťastný. Poněvadž mou pomoc odmítají, nezbývá mi, než je donutit, aby ji přijali.”

“Nejsou toho hodní, effendi. A považ, jaké svízele nám hrozí na cestě, kterou chceš podniknout.” “Proč tak hovoříš? Přece vím, že se nebojíš.”

“Starost mne k tomu pobádá - nikoliv o sebe, nýbrž o tebe se strachuji. Půjdu s tebou třeba na konec světa. Je však mou povinností upozornit tě na všecko. Tlumočník pravil, že jsou do Fogudy plné tři dny cesty. Považ, že nemáme voly, že musíme jít pěšky pralesem, pouští, močálem, jehož neznáme.”

“Udal nám směr a popsal celou cestu. To mi stačí.”

“Chceš snad obyvatelstvo Fogudy pobídnout, aby s námi táhlo Wagundě na pomoc?”

“Tak je. Foguda je opodál cesty, kterou přijde Ibn Asi. Položili bychom se s Foguďany do zálohy, pustili bychom ho mimo sebe a pak bychom táhli za ním. Jakmile zde rozloží své síly a požene útokem na Wagundu, vrazíme mu do zad.” “A kterak chceš vyložit svůj záměr obyvatelstvu Fogudy? Vyznáš se v jejich řeči právě tak málo jako já. A tlumočníka nemáme.”

“Spoléhám jen na sebe a na štěstí. Snad bude někdo mezi nimi, jenž se aspoň trochu vyzná a arabštině, a nebude-li, doufám, že se dorozumíme posunky a několika slovy, které jsem v těchto dnech pochytil od Agádiho.”

“A myslíš, že fogudští bojovníci vytáhnou a doprovodí nás?” “Doufám bezpečně, neboť jsou téhož kmene jako Wagundští.”

“Nuže dobře. Máš vždycky myšlenky dobré, snad tak bude i tentokrát. Pusťme se tam tedy hned, neboť musíme jít plné tři dny. Jak se budeme stravovat?”

“V lese je všude hojně ovoce, a doufám, že nám také něco přijde na mušku. Ostatně jsme se včera najedli tolik, že pro dnešek nepotřebujeme kromě vody nic a zítra se již něco nalezne.”

Opustivše jezero, kráčeli jsme na jihovýchod, tedy směrem, jímž jsme včera projížděli, aniž nás napadlo ohlédnout se po Wagundě, kde jistě ještě všecko spalo.

Šli jsme již plných deset minut a drali se řídkými křovisky, když jsme zaslechli za sebou funění, velmi podobné psímu. Vskutku! Jako by zde pes ztratil pána a čenichal úzkostlivě jeho stopu.

Obrátil jsem se, strhnuv ručnici. Záhy jsem poznal, že jsme vskutku sledovaní. Hned jsem však uznal, že není třeba se ničeho obávat, neboť našim stíhatelem byl nepřemožitelný přemahatel bahen a močálů, strašlivý Selím, který za námi skákal obrovskými skoky, takže mu až roucho vzduchem poletovalo.

“Stůj, effendi, stůj,” volal, spatřiv mne. “Kam vlastně jdeš a proč?” “Především pověz, kam ty vlastně a proč?”

“Já? Za vámi a s tebou,” odpověděl, jako by se to rozumělo samo, a stanuv u nás, oddechoval mocně jako po štvanici. “Vrať se, Selíme, kdes byl, nemůžeme tě potřebovat.”

“Mne? Nejudatnějším z hrdinů?”

“Ano, tebe, přivolávače nehod a nesnází. Kdykoliv jsem té vzal na cestu, vždy se mi přihodilo neštěstí.”

“Alláh, Alláh. Nemluv tak, effendi. Každý můj krok je provázen požehnáním a spásou. A proč opouštíte Wagundu, kde je tolik jídla? Proč jste včera večer odešli?”

“Protože jsme narazili na nevděk.”

“Slyšel jsem, slyšel. Asakerové litují, že jsi jim práskl do bot, neboť ti přivykli. Doufali, že se ráno vrátíš. Vstal jsem časně, opustil lůžko a pátral po tobě, protože jsem tvým opatrovníkem a ochráncem. Sebral jsem nůž a ručnici a vyšel

jsem z osady. Právě když jsem ji minul, spatřil jsem vás. Volal jsem, křičel jsem, vy však jste neslyšeli a proto jsem pádil za vámi.”

“Mohl jsi toho zanechat, neboť se hned vrátíš.” “Nevrátím se, effendi, protože půjdu s tebou.”

“Poroučím ti, aby ses okamžitě vrátil k reisovi effendina. Spějeme vstříc velkému nebezpečí, nemáme sousto do úst a nepotřebujeme tě.”

“To si jen tak myslíš, effendi. I kdybys mne zahnal, poběžím za vámi přece.” Náhle se mu postavil po bok ben Nil a prosil za něho.

Co jsem mohl učinit? Starý Selím přes všecku svou nemotornost a bojácnost byl mně oddaný, ale měl jsem s ním smůlu, jen a jen smůlu, kamkoliv jsem se s ním vrtl.

Ale nechtělo se mi hádat se v pralese a věděl jsem také, že by nakonec přece jen za námi běžel, když ho už nesváděla hojná žranice ve Wagundě. Proto jsem řekl, ač nerad:

“Nuže, pojď s námi. Ale to ti povídám, že potrestám každou tvou neposlušnost. Vím, že nám budeš jen na překážku a neštěstí, ale přes to se pokusím ještě naposled vzít tě s sebou, slíbíš-li, že se přesně a přísně podrobíš všem mým rozkazům.”

“Všem, velmi všem, effendi,” ujišťoval mne, klada ruku na srdce. “Žádej cokoliv, všecko vykonám, netrvej však na tom, abych tě opustil.”

Pokračovali jsme, nyní ve třech, v naší pouti především k brodu, o němž jsem se již zmínil. Selim, ač si velice záhy stěžoval na prudké svíráni v břiše a tlačení v žaludku, postupoval s námi, nechtěje se omeškávat.

Měl k tomu nohy dlouhé dost.

Včera jsme brodem přejeli na volech, dnes bylo nutné brodit se pěšky, při čemž nám voda sahala až po prsa - Selimovi o něco níže. Urazivše pak asi hodinu cesty bahnitou oblastí, kterou svíraly oba proudy řeky Tonj, odbočili jsme od původního přímého směru na jihovýchod, odkud byl příchod Ibn Asla očekávaný a zamířili jsme více na jih. Neřídil jsem se při tom příliš popisem cesty, jejž nám udal tlumočník, jako spíše svým kompasem, na nějž jsem raději spoléhal. Ostatně je také instinkt zkušeného cestovatele mnohdy lepším vůdcem, než tvrzení mnohého černocha, jemuž bývá obyčejně obtížné nezaměňovat spřízněné pojmy. Věděl jsem, kterým směrem máme Fogudu hledat a jestliže jsem ten

směr zachovával, nemohl jsem minout cíl.

To, co jsem právě nazval instinktem cestovatele, se osvědčilo - aspoň první den. Nenarazili jsme na překážky, protože vůbec nebyly a také jsme nezapadli do bažinaté krajiny, které jsme se nejvíc obávali. Naopak, vešli jsme do ohromného tamariškového lesa, který, jak se zdálo, neměl konce. Stromy rostly řídce, takže půda byla vesměs suchá a neobtěžovala nás v pochodu, při tom koruny stromů byly tak husté, že jsme kráčeli v ustavičném stínu.

U veliké louže, k níž jsme dorazili, bylo množství vodního ptactva. Podařilo se nám sestřelit několik ptáků, které jsme mohli večer upéct. Na pokraji lesa jsme stanuli, právě když se slunce sklánělo k obzoru, načež jsme pokračovali v pochodu vyschlou prérií, která nemohla být v této na vodu tak bohaté končině příliš rozsáhlá. Vskutku také, právě když slunce rozlévalo poslední paprsky a naše stíny se obrovsky prodloužily, jsme proti sobě spatřili obrysy druhého lesa, k němuž jsme se přímo pustili.

Byli jsme unavení pochodem, avšak nehodlali jsme setrvati na pokraji lesa, neboť odtud by zář našeho ohně byla vidět. Proto jsme zašli hlouběji přes všecku temnotu a zastavili posléze na malém paloučku, abychom tábořili.

Suchého dříví zde bylo hojně. Vbrzku planula hranice a pak jsme se zaměstnávali vyvrhováním a čištěním své dnešní lovecké kořisti. Pečeně se zdařila podle poměrů naší málo přepychově zařízené kuchyně a byla značně tuhá.

Ptáčata byla již asi velmi pokročilá věkem, ale poněvadž zde nebyly ani křestní, ani očkovací listiny a po celodenním pochodu neobyčejně chutná, snědli jsme maso staré i mladé, rychle ulehli a usnuli, ovšem nikoliv všichni tři. Střídali jsme se v hlídce po dvou hodinách, což obnášelo v celku šest hodin, jež jsme si k odpočinku určili.

K snídani jsme požili zbytky tuhých kapounů, kteří vlastně byli samečky jeřábů, a vypravili se na další bludnou pouť, právě když se jitřilo. Toho dne mně instinkt vypověděl službu - snad to zavinila snědená tuhá pečeně - a naše štěstí bylo to tam. Narazili jsme na vlhkou půdu, čím dál tím vlhčí a bahnitější. Musili jsme často z pravého směru sejít a značnými oklikami obcházet místa zvlášť nebezpečná, abychom nezapadli. Záhy zmizel okolo nás zvířecí život. Byl zde sice, avšak prchal před námi a tak se stalo, že nadešel večer, aniž jsme dostali něco jedlého na mušku.

Položili jsme se k spánku úplně lačni, což vynutilo žroutskému Selimovi několik těžkých vzdechů. Nejudatnější přemahatel močálů a bahen vězel na suchu, vyhýbaje se vlhku, ale když jsem jej posléze ujistil, že příštího dne jistě něco ulovíme na zub, upokojil se konečně a usnul.

Dal jsem slib v pevné důvěře, že Selima již nějak nasytím, nemohl jsem však, bohužel, slibu dostát. Příští dopoledne nás znovu obklopoval močál a nic než močál. O nějakých poživatelných plodech nebo koříncích tu nebylo řeči a po zvěři nezbylo ani, jak se lovci vyjadřují, ocasu. Jestliže včera kručel jen Selimův žaludek, spustil dnes nářky, stížnosti a žaloby on sám, a to tak vydatně a v tak disharmonických terciích a kvintách, že zaplašil všecku zvěř, byla-li zde jaká, na hodinu cesty. Bylo již vskutku radno, aby tomuto nesnesitelnému stavu byl konec.

Kéž bych byl nešťastného a neštěstí svolávajícího Uriána nechal naříkat. Byl bych si ušetřil mnoho a mnoho svízelů. Ale Selím byl nicotným žroutem, a poněvadž jsem věděl, kterak hlad bolí, litoval jsem ho - k své škodě.

Bylo již poledne a podle mého mínění jsme mohli do večera dorazit do Fogudy. Řekl jsem mu to, ale jedinou jeho odpovědí bylo stále skuhrání:

“Mám hlad, hlad, hlad.”

Ostatně i ben Nil byl umdlený a vyčerpaný. Nejedl také od včerejšího jitra, a stálé brodění bahnisky bylo značnou námahou pro zlačnělé tělo a zemdlené nohy, ale třebaže již také toužil - právě jako já - po nějakém soustu a doušku, mlčel a nenaříkal.

Co dělat uprostřed pralesa mezi bahny, kde bylo jistě zvěře dost, ale s dobrýmčenichem a sluchem, takže nás již zdaleka zvětřila? Nejlépe by bylo mlčet a slídit, to však Selim neuměl. Konečně jako na odpověď našim rozpačitým

otázkám, co by se vlastně dalo podniknout, ozval se náhle někde nalevo vřískavý hlásek: “Kar - nuk, kar - nuk, nuk, kar - nuk, nuk, nuk!”

Karnuk! Jeřábek! Pomoc v svrchované nouzi. “Najíme se velmi záhy,” pravil jsem.

“Čeho a odkud?” tázal se rychle dlouhán.

“Odkud? Tamodtud,” pravil jsem, mávnuv rukou směrem, odkud zazníval vzkřek jeřábkův. “Neslyšel jsi skřek? To je karnuk a kde je karnuk, jsou také jiní ptáci. Pojďte tiše, jak jen možno.”

Karnuk, vědecky “grus pavonia”, přísluší do rozsáhlé čeledi jeřábů, jeřábků a zoravů, tedy k ptákům brodivým. Jeho arabské jméno je onomatopoetickým.

Měl jsem za to, že tam odkud se pták ozýval, je jakási voda a že tam spatřím i jiné - bahenní nebo vodní ptáky, protože karnuk není samotář. Odbočili jsme tedy nalevo a plížili se pod stromy a podle nich, až konečně se mezi stromy objevila houština keřů el ošer.

Prodravše se tudy, vystoupili jsme na volné prostranství. Les byl v tomto místě za námi, tvoře k naší levici pravý úhel, jehož rameno z našeho stanoviska se táhlo od jihu k severu.

Druhé rameno směřovalo přímo na východ. Napravo od nás, vzdálen asi sto kroků, se prostíral močál, jehož břehy, porostlé vysokou a hustou třtinou, se téměř dotýkaly lesa. Tam se právě ozval karnuk, a tam jsem zamířil s ručnicí, připravenou k výstřelu.

“Mohu s tebou?” tázal se ben Nil. “Víš, že ti nikdy lov nepokazím.”

“Ano, pojď!” pravil jsem, abych vyhověl jeho přání a sebe nezdržoval. Věděl jsem, že by také rád něco střelil. “Šel bych také,” ozval se Selim. “Před mou kulí se rozechvěje všecka zvěř -”

“Ano - a uletí nezraněná,” přerušil jsem ho. “Poplašil bys nám všecko, nešťastníce! Zde usedneš a zůstaneš na pokraji houštiny, abychom tě pak zbytečně nehledali. Neodvažuj se utéct. Rozumíš?”

“Správně, velmi správě, effendi. Zůstanu zde. Slíbil jsem přece, že učiním vše, co si přeješ. Jenom opatř brzy něco k snědku.”

Usedl, a já s ben Nilem hopkoval opatrně podle houštiny k nejbližšímu chobotu močálu. Vniknul jsem do třtiny a spatřil jsem dva karnuky ve vodě. Tito pěkní šedí ptáci se nádherně vyjímali se svými chocholy na hlavě, avšak k snědku nebyli, protože již byli staří. Zato o něco dál jsem zpozoroval hejno vodních slípek, ovšem až na protějším břehu, kdežto při našem se na hladině houpala manželská dvojice pěkných bukačů, ptáků velmi ostražitých a bdělých, jež nazývají Sudánci sik-sak.

Poněvadž pečená slípka Je mnohem lepší, než nejpečenější bukáč a také se k ni lovec může snáze přiblížit na dostřel, zabočili jsme oklikou podél chobotu k protějšímu břehu, po němž jsme se pak, téměř lezouce po břiše, prodírali skrze třtinu k slípkám. V tom zaznělo pronikavé “sik-sak, sik-sak”, bukači se zvedli, přeletěli chobot a letěli daleko přes nás. “Co to?” tázal jsem se tiše, zastaviv se. “Bukači byli vyplašeni. Kým nebo čím?”

“Námi. Spatřili nás,” pravil ben Nil.

“Nemožné. Třtina nás zakrývá. Kdybychom byli těmi, kdož je poplašili, nebyli by letěli odtamtud na naši stranu.” “Snad tedy zpozorovali Selima.”

“Možná věc. Postupujeme.”

Dosáhnuvše místa, kde jsem z druhé strany spatřil slípky, plížili jsme se zvolna a tiše vpřed. Zdařilo se nám. Spatřili jsme celou skotačivou společnost, aniž nás zpozorovala.

“Tam tu mladou nalevo,” šeptal jsem ben Nilovi, zamířiv současně napravo. Oba výstřely zarachotily, slípky za hlasitého vzkřeku se rozletěly po hladině a naše dva terče byly zasažené tak dobře, že se již ani nemohly potopit. Překotily se jen na vodu. Vnikli jsme třtinou až do vody a přitáhli mrtvé slípky ručnicemi.

“Tak! Zde by bylo sousto,” usmál se spokojeně ben Nil.

“Selim si pochutná, přestane naříkat a bude se vychloubat, zeje nejlepším střelcem zeměkoule.”

Nesouce po slípce, vraceli jsme se podél chobotu k houštině, kde jsme před čtvrt hodinou zanechali Selima. Obešedše bahno a rozhlédnuvše se po celé délce rovného lesního okraje, nespatřili jsme Selima nikde. Ben Nil si ulehčil lehkým zaklením a doložil:

“Přece jen nezůstal tam, kde měl zůstat. Lezl k močálu, protože mu bylo teskno o samotě. Byl to přece on, jenž bukáče poplašil.”

Poněvadž tato věc byla možná, nepociťoval jsem znepokojení a šel jsem zvolna k místu, kde jsme zanechali Selima. Došed k onomu místu, zpozoroval jsem, že odtud nijaká stopa nevede k močálu. V tu stranu tedy Selim odejít nemohl, zato bylo tu v okolí mnoho větviček na keřích polámáno.

“Zašel patrně do lesa,” pravil jsem. “Ale proč?”

Dostal jsem v zápětí odpověď, jakou jsem naprosto neočekával. Sotva jsem domluvil, vyskočilo z houštiny několik ozbrojených mužů, kteří se po mně rozpřáhli pažbami. Uskočil jsem, ale nebyl již čas k uklouznutí.

Silný úder do hlavy mne srazil. Pokusil jsem se vyskočit, ale již mi na hlavu dopadla těžká pažba. Pak jsem pozbyl vědomí.

Když jsem se probral z mrákot, bylo mi prapodivně. V hlavě mi hučelo, a rozhlížel jsem se jakoby hustou mlhou, za níž seděli lidé mně neznámí. Temeno mne bolelo. Chtěl jsem si na ně sáhnout, ale nemohl jsem, neboť mé ruce byly velmi pevně připjaté k tělu.

“Rozevřel oči,” ozvalo se přímo přede mnou. “Žije tedy. Jaká to radost pro nás!”

I tento hlas zněl ke mně jako skrze hustou mlhu, anebo zdálky, zdi či stěnou. A přesto byl nějaký povědomý. Přemýšlel jsem a vzpomínal, kde jsem jej slyšel - nadarmo. Mé smysly byly dosud ochromené.

“Kdybyste ho byli přes můj výslovný rozkaz utloukli k smrti,” ozval se týž hlas, “byli byste mne oloupili o veliký

požitek. Protože však dosud dýchá, podstoupí konečně muka, jimiž jsem mu již tolikrát vyhrožoval. Tentokrát nám již neujde.”

Ano, již jsem věděl, kdo byl mluvčím. Ibn Asi. Tedy do jeho drápů jsme upadl. Zavřel jsem oči - nikoliv snad strachem nebo zděšením, ó, nikoliv. Není v životě situace tak hrozivé, aby člověk musil zoufat, není-li rozhýčkancem a rozmazlencem. Potřeboval jsem především a hlavně klid, naprostý klid, aby mé smysly okřály, aby se mi krev rozproudila, abych mohl napnout všecku tělesnou i duševní sílu. A také, sotvaže jsem zavřel oči, nevěděl jsem již o

sobě nic.

Propadl-li jsem těžkému spánku, mdlobě, či nějaké katalepsii, nevím, ale když jsem procitl podruhé, bolela mne sice hlava jako dřív, jinak však jsem se cítil osvěžený a posilněný. V mém nitru bylo tak jasno, jako by se mně vůbec nic nepřihodilo.

Pootevřel jsem řasy poněkud, abych se skrytě porozhlédl, ale co jsem spatřil, nebylo pro mne potěšitelné. Byl dosud den. Ležel jsem na pokraji lesa, právě v místech, kde jsem padl na zem. Po mé pravici ležel ben Nil, po levici Selim, oba s očima otevřenýma, svázaní na rukou i nohou jako já. Proti nám seděl Ibn Asi se zrakem upřeným na mne, s tváří zamračenou, zkřivenou nenávisti. Kolem dřepěli jeho důvěrníci, za nimi pak na několik kroků beduinští otrokářští vojáci. Opodál se kupili černoši, patrné titéž Djangechové, jež Ibn Asi podvodně zbavil náčelníka. Odpočívali nebo se zaměstnávali sedláním a připravováním uzd pro voly, kteří se pásli mezi lesem a bahniskem. Značný počet těch zvířat byl určen k nošení provazů, řetězů a šebach (jha), jimiž jsou poutaní ulovení otroci. Zvláště posledně jmenovaných nástrojů zde bylo mnoho.

“Rozevři oči úplně, pse,” osopil se na mne Ibn Asi.

“Myslíš, že jsem již oslepl a že nevidím, kterak se kradmo rozhlížíš. Chceš, abych ti dal uřezat oční víčka?”

Byl toho schopen. Abych mu nezavdal příčinu ke stupňovaným hrubostem a sveřepostem, uznal jsem, že bude lépe, pohlédnu-li na něho zpříma. Měl v ruce hroší bič. Líně po mně švihnul a pokračoval:

“Alláh konečně vyslyšel mé prosby a vydal tě v mé ruce, ač jsem se již vzdával naděje. Víš, co tě očekává?” “Vím,” pravil jsem chladně. “Svoboda.”

“Pse,” křičel. Vyskočil a několikrát mně švihnul. “Odvažuješ se posmívat se mi?” Poněvadž jsem měl na sobě jen lehký oblek, zbyly mi po těchto ranách velmi dlouho jizvy.

“Muka, jež tě očekávají,” pokračoval, jsem ti již několikrát vypočítal. Poštěstilo se ti uniknout mně, tentokrát však již neuklouzneš. První věcí, kterou tě pozdravím a uvítám, bude uřezání očních víček, abys již nepoznal požehnání spánku a abys zemřel bez klidu a pokoje.”

“Zemřeš mnohem dříve než já, Ibn Asie. Alláh obmyslí tvou duši jinými mukami, než pro mne chystáš, ale k jejich provádění přece nedojde.”

Pravil jsem tak, neboť vnitřní hlas mne ubezpečoval, že i tentokrát vyváznu bez pohromy. Neoddával jsem se zoufalství, neboť jsem důvěřoval v Boha a zároveň jsem spoléhal na svou zkušenost, obratnost, sílu, důvtip a štěstí, jež mi dosud sloužilo. Ostatně jsem věděl, že se otrokář zatím vystříhá ublížit mě vážně. Mé onemocnění nebo jen zeslabení by ho zdržovalo na pochodu, a jeho pevným úmyslem musilo být, abych si zachoval sílu pro pozdější chvíle. “Že nedojde?” zvolal. “Je třeba jediné mé slovo a bude to vykonáno hned. Nemám však na to nyní čas ani chuť.

Především tě potýrám pohledem na ty, které jsi přišel osvobodit. Jejich bolest, jejich zoufalství se tě dotkne, ochromí tě a zbídačí. Aj, myslíš, že zemřu dříve než ty?

Střež se uvěřit myšlence, že tě někdo ještě může osvobodit. Vím, na koho spoléháš, ale tvá naděje bude zklamaná. Nedočkáš se osvoboditele.”

“Ty to víš? Hahaha. Nevíš nic,” tvrdil jsem, hodlaje ho podráždit, aby vyslovil, o čem vlastně ví. “Všecko vím, všecko dopodrobna,” odpovídal výsměšně.

“Zadržel jsi mého posla, poslaného k sangagovi do Fašody, šejka bojovníků Djangech, který ti prozradil můj záměr. Vzali jste útokem mou seribu, pak jste se vypravili s bojovníky borskými, které jste zastihli u Rybí zátoky, abyste dali výstrahu Gokům ve Wagundě.”

“Eh. Něco se ti zdálo,” zasmál jsem se, abych ho přiměl k dalšímu sdělení.

“Nic se mi nezdálo. Můj zpravodaj je naprosto spolehlivý, jak sám asi uznáš. Ohlédni se. Tvůj chytrý Selim se přiznal ke všemu dopodrobna. Rozešel jsi se s reisem effendina ve zlém a proto jsi opustil Wagundu, abys na vlastní pěst přivedl pomoc z Fogudy. Na štěstí jsem zkrátil dobu, určenou k pochodům, odbočiv daleko od Agudy přímo sem, čímž jsem získal několik dní. Toho ses asi nenadál. Dorazili jsme do okolí Fogudy záhy za bílého dne a byli jsme nucení k zastávce, abychom v úkrytu vyčkali noci.

Vyjel jsem s několika asakery na zvědy a zároveň jsme pátrali po vhodném tábořišti. Přišel jsem k tomuto lesu, právě když tvůj Selim stál vztyčený na okraji lesa u houštiny, dívaje se za vámi, kterak lovíte mezi třtinou při zátoce. Hahaha. Ten Selim je takovým výlupkem chytráctví a prohnanosti, že mu ani nenapadlo použít své pštrosí končetiny. Viděl nás, musil nás zpozorovat, ačkoliv jsme přinutili voly k rychlému ústupu mezi stromy a pak jsme zvolna obklopovali houštinu, abychom se ho zmocnili. Přesto vše neutekl. Jsou-li všichni bojovníci, kteří jsou pod velením reise effendina, tak moudří a udatní jako on, pak mám s nimi snadnou hru.

Rozumí se, že jsme ho popadli. Stačila pouhá pohrůžka nožem, aby se nezdráhal vypravovat, co bylo třeba vědět Pak jste se vrátili a byli jste rovněž popadeni. Z toho vidíš, že vím všecko. Jsi ztracený. Pobudeme chvíli a pak se vypravíme do Fogudy, aby ses pokochal divadlem, jak se chytají otroci. To, co zde uvidíš, ti může být malou ukázkou toho, co uvidíš později a čeho se sám dožiješ.”

Povstal a pokynul rukou, na kteréž znamení se zvedli všichni, kteří seděli a leželi. Spěšně konány přípravy k dalšímu pochodu. Poněvadž nás v tu chvíli nikdo zvlášť nepozoroval, použil jsem toho, abych Selima oslovil:

“Viděl jsi vskutku přicházet Ibn Asla?”

“Ovšem,” tvrdil hrdě. “Nemýlím se přece nikdy, neboť orlí můj zrak - -” “Kdo s ním byl?”

“Pět bílých asakerů.”

“A tys zůstal jako tyčka na témž místě?”

“Zajisté. Zapomínáš patrně, že jsi nařídil, abych se nehnul z místa. A zapomínáš také, že jsem ti slíbil, že uposlechnu tvé rozkazy.”

“Osle, strachem zkamenělý,” , ulehčil si ben Nil. Byl jsem rovněž rozlícený, takže mi z úst vyklouzlo:

“Senožravá kobylo všech senožravých kobyl. Bylo-li víc hlouposti kdy soustředěno na témže místě, jako v tvém špýcharu řezanky od ramene vzhůru? Mohl jsem snad vědět, že budeme zaskočeni Ibn Aslem? Oh, věděl jsem, že provedeš hloupost, že nás strhneš do neštěstí. Kdybys při prvém spatření Ibn Asla uskočil do houštiny a běžel oklikou za námi, abych nám dal výstrahu, byl by teď v našem zajetí on, kdežto s tvou chytrostí a udatností, dřepíme v jeho drápech. A jak se přihodilo, že jsi mu učinil tak upřímné a rozsáhlé vyznání všeho, co se přihodilo? Mluv a nevytáčej se!”

“Vždyť jsi od něho slyšel, že mi vyhrožoval smrtí.”

“Hlupče. Jestliže tě nezachráním, zemřeš přes všecko své upřímné žvanění.” “Myslíš, že mne budeš moct zachránit, můj milý effendi?” povzdychl starostlivě.

“Nepozbývám naděje, ale k vůli tobě se namáhat nebudu. Pros Alláha.” Umlkl jsem, neboť k nám chvátali čtyři bílí asakerové, aby nás připravili na pochod. Ibn Asi, jak se zdálo, nás nechtěl s černými asakery nebo dokonce s bojovníky Djangech přivést do styku. Obával se asi, že bychom jim prozradili, že jejich náčelník se s námi smluvil proti němu a že jsou otrokářem zrazení.

Byl jsem nucen povstat, načež mi hodili šebach na krk.

Co je šebach? Silná větev, rozbíhající se vidlicovitě. Vidle je vsunutá zajatému na krk, a její ramena se spojí příčním dřevem. Pak je možné ponechat zajatci volné ruce a nohy, neboť dlouhá větev vybíhající od jha mu znemožňuje útěk, jakož i pohyby rukama.

A jak se zdálo, vyhledali pro mne nejtěžší jho, jaké bylo po ruce. A ještě jim nestačilo, neboť mi vložili na ruce železná pouta, spojená krátkýmřetězem. Pak teprve mě byla provazová pouta sňatá. Ben Nil a Selim byli poděleni také jhem. Když mně byla přikládaná pouta, pomýšlel jsem ovšem hned na to, aby nebyla příliš těsná. Přitisknul jsem lokty pevně k tělu, zaťal pěsti, čímž se klouby vypjaly a zápěstí o něco zmohutnělo. Oba muži, kteří mně pouta přikládali, se tím dali zmýlit. Zprvu zkoušeli pouta malá, která těsně přiléhala na mé klouby, avšak následkem mého odporu je nemohli srazit a proto vyhledali pouta širší, která se dala sevřít, aniž mně poskytovala, ovšem zdánlivě, možnost ruku z nich vytáhnout. Již to bylo pro mne výhodou. Měl jsem naději, že se pout zbavím a doufal jsem, že se pak i jha sprostím.

Pochod byl nastoupen. Četa velmi dobrých běhounů byla předeslána, aby podpořila vyzvědače, dříve již vypravené. Pak postupoval oddíl černochů Djangech, za nimiž následoval Ibn Asi se svými bílými otrokáři, jádrem armády, svou starou gardou. Zadní voj tvořil oddíl Djangech. Většina jich jela na volech.

Dvě nákladní zvířata nesla stan, který byl každého večera stavěn pro Ibn Asla. Inu, velký pán.

Na hrot mého jha připevnili dlouhý, několikanásobně spletený řemen, jehož druhý konec připjal Ibn Asi ke svému sedlu. Mé hrdlo vězelo v rozeklaném jhu, jehož větev přede mne vyčnívala. Klusal jsem tedy jako otrok buď po boku nebo v zádech svého nepřítele. Podobným způsobem byly připjaté řemeny na jha ben Nila a Selima a připevněné k sedlům dvou jezdců bílé pleti. Prožluklý Selim nám nadrobil.

Přemýšlel jsem o černoších. Věděl jsem, že bojovníci Djangech, kdyby znali pravý stav věci jako já, by tak ochotně nenásledovali svého nynějšího vůdce. Bylo možné s veškerou jistotou očekávat, že by se bouřili, že by vypověděli poslušnost a byl jsem přesvědčený, že by se aspoň pokusili o naše vysvobození. Proto jsem byl odhodlaný použít prvé příležitosti, abych jim dal výstrahu, přes všecko nebezpečí, které mi při tom hrozilo.

Jak to však dokázat, nemohl-li jsem se dorozumět s nimi, jak bych si přál a jak bylo nutné? V mysli jsem sbíral všecko zásobu pochycených slov a posunků, sestavoval jsem z nich srozumitelnou větu a zopakovav si ji několikrát, číhal jsem na vhodnou chvíli, abych ji “udal”.

Táhli jsme více než hodinu po širé planině, dřív než jsme na obzoru spatřili nový les. Z toho lesa se právě vracel vyzvědač, aby vůdci předního oddílu Djangech učinil povinné oznámení. Tento vůdce pak chvátal k Ibn Aslovi, aby mu oznámení opakoval a učinil tak v řeči Djangech, které Ibn Asi, jak jsem viděl a slyšel, dobře rozuměl. Když se pak chtěl Djangech vracet v čelo svého oddílu, zvolal jsem na něho:

“Ibn Asi anadž rém, bad ginu šeik kador, šeik and virt, afod rán.” Tato slova jsou z řeči Djangech a Nuerů. Znamenala: Ibn Asi je špatný muž. Chtěl tvého šejka usmrtit. Tvůj šejk je naším přítelem.

Dále jsem neřečnil, neboť Ibn Asi popadl řemen, trhl mocně jhem, takže jsem byl stržen na zem a řval při tom: “Umlkni, pse, nejbídnější z lhářů. Chceš, abych ti zacpal tlamu bahnem nebo bičem?”

A vytáhnul z opasku bič, udeřil mne rukojetí, právě když jsem se sbíral ze země, tak mocně, že bych málem znovu klesl. Nato řekl černochovi příkře, aby se klidil, a černoch poslechl, vyjádřiv posunkem, jejž jsem zpozoroval, že nepřikládá mému oslovení vážný význam. Byl jsem se svou diplomacií v koncích.

“Promluvíš-li ještě jedno slovo s některým Djangech,” pokračoval výhružně Ibn Asi, “dostaneš roubík;”

Pohrůžku by jistě uskutečnil a poněvadž není zábavné a kratochvilné celý den nebo i déle mít roubík v ústech, rozhodl jsem se, že otrokáře již dráždit nebudu.

Brzy nato jsme dosáhli lesa. Panoval v něm soumrak, neboť stromy zde rostly hustě a odpoledne se chýlilo k večeru. Trvalo půl hodiny, než jsme jej přešli napříč. Pak jsme vystoupili opět na planinu. Po dalších patnácti minutách nastal večer, avšak naše čety pokračovaly v pochodu až asi do osmé hodiny večerní, podle našeho času.

Pak teprve jsme zastavili, narazivše na zvědy, kteří nás zde očekávali. Z toho jsem soudil, že není již daleko do Fogudy,

do téže Fogudy, odkud jsme chtěl Wagundě přinést pomoc a která nyní měla být vzatá otrokáři útokem.

Nastal soumrak, a poněvadž hvězdy dosud nesvítily tak jasně, abych se mohl rozhlédnout, nevěděl jsem, jaká je krajina, v níž jsme stanuli. Tolik však jsem zpozoroval přece, že táboříme mezi křovisky, jež poskytovaly otrokářům dobrý úkryt.

Především jsem byl tak jako ben Nil a Selim odvázaný od sedla. Za to nám byly spoutané nohy, čímž jsme byli donuceni uložit se, ovšem velice nepohodlně, protože nikomu ani nenapadlo, aby nám byla sňatá jha. Posadili se k nám tři chlapi na stráž, kteří se ničemně bavili.

Všude nastal čilý a pohyblivý život, avšak velmi zticha.

Kolíky byly zaráženy bez hluku do země, pak k nim byli přivazovaní voli, z nichž část byla také připoutaná ke křoviskům. Ohně nebyly. Řinčení zbraní a řetězů mě jasně prozrazovalo že se otrokáři připravují k přepadení vesnice. Mučil a týral jsem mozek otázkami, zda je vůbec možné ubohé černochy nějak zachránit, nebo jim aspoň dát výstrahu. Do jejich osady jsem nemohl, ale snad byla tak blízko, že by obyvatelé mohli zaslechnout můj výstražný pokřik? Chtěl jsem již křičet, ač jsem byl přesvědčený, že tím dávám všanc vlastní život Ale co znamená život jedince proti tolika životům?

Kdybych věděl, že křikem dosáhnu aspoň částečný úspěch, byl bych rád dal v sázku vlastní život, avšak na mém životě záviselo také jinde ještě mnoho životů. Chtěl jsem přece jen zachránit Goky ve Wagundě a s nimi i reise effendina a vládní vojsko. To by však nebylo možné, kdybych se dal pro Fogudu zavraždit. Co tedy dělat?

Byl jsem znenáhla zmořený těmito myšlenkami a úvahami. Zpozoroval jsem, že se již Djangech vypravili, za nimi vytáhli bílí otrokáři. Jen několik málo jich setrvalo v ležení, aby byla hlídka jednak u volů, jednak u nás. Čas se líně vlekl a s ním vzrůstala má úzkost. Obával jsem se o osud osady. Kdybych měl jen jednu jedinou ruku volnou.

Pokoušel jsem se sice sesmeknout pouta, avšak nepodařilo se to. Následkem denního horka a obtížného pochodu jsem byl uhřátý a ruce mě otekly tak, že zůstala všecka snaha marná, železných pout jsem se nezbavil.

Asi za čtvrt hodiny po odchodu otrokářů dosáhl můj nepokoj takového stupně, že jsem odložil všecky další ohledy.

Dát výstrahu, výstrahu a pak nechť se již děje cokoliv. Přiložil jsem ruce trubkovitě k ústům a nabral dech, abych

svému pokřiku dodal co nejvíce síly a vydatnosti, vyrazil jsem ze sebe pokřik, jímž zpravidla všichni divocí národové zahajují válečné útoky. Vykřikl jsem dvakrát, třikrát, aniž mně v tom strážcové bránili. Po čtvrtém výkřiku zvedl jeden z nich lenivě hlavu a zasmál se potupně.

“Hloupý ďaure!” pravil. “Myslíš, že na to Ibn Asi nepamatoval? Vždyť tě zná. Uhodl a upozornil nás, že se dopustíš této pošetilosti, že se vynasnažíš, abys dal černým výstrahu. Odtud do Fogudy je téměř hodina cesty. Řvi tedy pro slávu Alláhovu, dokud ti hrdlo nepraskne a dokud se tím chceš bavit. Dopřejeme ti toho dosyta.”

Skoro jsem se zastyděl a přece jsem byl rád, že má smělost neměla horší následky. Zachránit Fogudu - dík udatnosti nohatého Selima - jsem již nemohl, ale vykonal jsem, co bylo možné, mohl jsem aspoň ulehčit svému svědomí. Nebyl jsem vinen neštěstím lidí, na něž se tajně plížila zhouba.

Ležel jsem jako v horečce. Minuty a čtvrthodiny míjely - zvolna i rychle. Podle stavu hvězd, které již jasně svítily, táhlo asi na jedenáctou před půlnocí, když náhle začal obzor na jihu rudnout.

“Hamdulillah,” vykřikl strážce, jenž se mi prve vysmíval. “Již to začíná. Myši se již vykuřují.”

“Což je hodláte upálit?” ozval jsem se.

“Upálit?” zasmál se. “Nevíš vskutku, jak se chytají černoši?” “Nestojím o takové vědění. Nejsem loupežník ani vrah.” “Povím ti, jak se to dělá.”

“Umlkni. Nechci to slyšet.”

“Povím přece. Můžeš-li, zacpi si uši. Nezapovíš mně mluvit a nenařídíš mně mlčet. Chci-li mluvit, tedy mluvím a je výhradně mým právem, o čem chci mluvit. A poněvadž vím, že ti to působí rozkoš, povím ti, jak se chytají otroci.” Bodl jsem zkrátka do vosího hnízda. Mlčel jsem, a bílý otrokář pokračoval:

“Tolik jistě víš, že všecky černošské osady jsou obklopené trnitými ohradami značné výšky. Trní obyčejně vyschne a hoří zcela dobře. Jakmile je zvečera taková osada obklíčená, zažehne se ohrada na několika místech, zvláště poblíž branek. V několika minutách je osada obklopena plameny a jiskry zalétají na tokuly, jejichž třtinové střechy vzplanou a hoří. Černoši se probudí a chtějí se spasit útěkem. Děti a starci nemohou utéct a podlehnou plamenům. Silní, vzrostlí lidé však, jsou-li obratní, prorazí si cestu plameny několika skoky. O tyto silné muže nám právě běží. Venku je tma.

Černoši jsou oslnění plameny a nevidí, že nám skáčou přímo do náruče. Jsou pochytaní a svázání. Brání-li se některý z nich příliš, probodneme ho či zastřelíme - -”

“Zamkni již tlamu,” okřikl ho ben Nil. “Nejste lidmi, nýbrž ďábly.”

“Že jsme ďábly,” smál se otrokář, “bude ti velmi záhy dokázané. Vám se bude dařit hůře než černochům, kteří jsou právě chytáni. Ti nebudou mít důvod k nářku. Je-li z nich některý zastřelený, anebo vržený do ohně, umírá rychle a kdo je otrokem, má po starosti o živobytí, neboť se o něho a za něho stará pán. Vy však budete zvolna -”

“Velmi zvolna - že se ani nedočkáš,” ozval se ben Nil klidně. “A pověz, stává se vskutku, že jsou černoši vrhání do plamenů?”

“Velmi často. Starým lidem se jinak nedaří a rovněž dětem, jimž se nepodařilo plamennou ohradou proskočit. Ti by stejně zemřeli za pochodu. Pro otroky je platný věk mezi pěti lety a třiceti pěti. Starší a mladší není možné prodat. Nejsou k potřebě.”

Takovým a podobným způsobem hovořil muž ustavičně. Vlasy se mi ježily na hlavě, a aby mlčel, nemohl jsem ho donutit. Na jihu bylo světleji a světleji. Celý obzor posléze zrudl, neboť vesnice hořela celá. Oheň pronikal téměř až k nám, z čehož jsem soudil, že Foguda je osadou značného rozsahu.

A zase míjely hodiny. Bylo hluboko po půlnoci, když přišli dva bílí asakerové a hlásili strážcům: “Ibn Asi chce těmto zajatým psům ukázat, jaký lov jsme učinili. Pojďte s námi do Fogudy.”

Rozpoutali nám nohy a zvedli nás. Pak nás přinutili k pochodu. Zář ohně ještě vzrůstala, znenáhla pak přece slábla,

stačila však právě, abychom viděli na cestu. Nejdříve jsme šli mezi četnými křovisky, pak jsme vykročili na travnatou step. Asi za půl hodiny jsme dorazili k prosným polím, jejich majitelé již ovšem nemohli sklidit příští žeň. Snad byli již povraždění. Konečně jsme stanuli opodál dohořívající vesnice. Bylo již po ohni, jen z hromad žhoucího popele vystupoval tu a tam kouř, za to vzduch čpěl pronikavě spáleninou. Mimo dosah bývalé trnité ohrady zažehli otrokáři několik hranic, v jejichž blízkosti obklopovali svou živou kořist, sestávající z lidí i dobytčat.

Černoši mívají zpravidla svá stáda mimo osadu, v ohrazených, jinak však ve volných pastvištích. Proto se stává, že padnou nejdříve stáda do rukou útočníků, aniž jsou spálená. Tato stáda, skot i brav, jsou ostatně otrokářům milejší kořistí, než černoši, poněvadž v tom nešťastném kraji má kráva dvojnásobnou cenu než mladý a silný otrok.

Ibn Asi učinil bohatý lov. Na pohled jsem tu viděl aspoň sto kusů hovězího dobytka a počet bravů byl jistě čtyřnásobný, pokud jsem mohl soudit v nejistém nočním osvětlení.

A kolik lidí? Neostýchám se čtenáře ubezpečit, že by to byla poslední hodinka Ibn Asla, kdybych měl aspoň jedinou ruku volnou. Je sice člověku zakázáno prolít krev člověka, ale při pohledu, jenž se mě naskýtal, bylo by pro mne pravou rozkoší provrtat otrokáře pistolí nožem na místě.

Mezi dvěma velikými hranicemi leželi nešťastníci obého pohlaví, kteří ještě před několika hodinami klidně odpočívali v tokulech, oddávajíce se spánku. Leželi v řadách těsné vedle sebe, jednotlivě i hromadně spoutaní.

Muži byli odděleni od žen, ty pak od drobných dětí. Mezi řadami procházeli strážcové, držíce biče. Zajatci, vesměs spoutaní, leželi tiše a hnul-li se některý, již na něho pršely rány, po nichž, jak jsem dobře viděl, hned praskala kůže a řinula se krev. Odvrátil jsem tvář, ben Nil učinil podobně a jen hloupý Selim se tupé díval na tuto ohavnost.

Ibn Asi stál u řad dětí, ohmatával jim údy, zkoušel jejich pružnost a sílu. Spatřil nás přicházet a povšiml si také, že jsem se odvrátil. Zasmál se, vykročil k nám a ukázal na několik silných kůlů, jichž černoši užívají při porážení skotu.

“Tito psi,” řekl našim průvodcům, “nechtějí vidět divadlo, jež jsem pro ně připravil. Přivažte je zde, aby jejich zrak byl obrácený na tyto otroky a zavřou-li oči, švihejte je biči tak dlouho, až je zase otevřou.”

Rozkazu bylo vyhověno. Svázali nás takovým způsobem, že jsme měli celou tu hrůznou scénu před očima. Po mé pravici se prostírala spálená osada. Viděl jsem v doutnajících a žhoucích troskách četné pozůstatky. Nalevo se pásla ukořistěná stáda, střežená silným oddílem Djangech, lidí nikoli zločinných, nýbrž jen neuvědomělých a ziskuchtivých, kteří se propůjčili za katany svých soukmenovců. Nuže, takových Djangech běhá po Evropě také několik milionů.

Právě před námi ležely řady černochů, mezi nimiž chodili strážcové s biči, častujíce ubožáky ranami.

Ibn Asi se znovu vrátil k dětem a pokračoval ve své zdravotní prohlídce. Děti, které uznal za dostatečně silné a vyvinuté k namáhavé dopravě, setrvaly na místě, ostatní, které označil opovržlivým mávnutím tlapy, byly odnášené z řad a házené nešetrně opodál.

Dosud jsem nevěděl, proč se tak děje, myslil jsem však, jestliže byly uznané za neschopné dopravy, že budou zbavené pout a prostě zahnané někam k ležení a zůstavené osudu, neboť z dospělých nebyl ponechán v osadě ani jediný.

Zmýlil jsem se. Strašně jsem se mýlil. Neznal jsem ještě dokonale příšeru, která vězela v kůži Ibn Asla.

Prohlídka byla skončená, pak jsem zaslechl stručný rozkaz ohavníkův. V zápětí chvátalo několik asakerů k vyloučeným dětem - v drápech netvorů se zaleskly nože - vykřikl jsem a zavřel oči. Spousta ran se sesypala na mé tělo. Přemáhal jsem bolest a vztek, dokud jsem slyšel úpěnlivý křik dětí - pak jsem oči otevřel a přinutil je dívat se, hrozně se dívat, aby z toho pohledu nesmazatelně se do mne vryla zášť a nenávist.

Matky a otcové vražděných řvali a zmítali sebou v poutech. Vstávali, kopali kolem sebe, chtějíce smrt svých robátek pomstít. Ubožáci. Lijavec ran je donutil k umlknutí a někteří z nich, jimž ani rozdrásaná a v hadry roztrhaná kůže vlastního těla nemohla nahnat strach před tyrany, byli postříleni.

Vařila se ve mně všecka krev. Zvířecí vztek se rozpoutal v mém nitru. Chvěl jsem se, zuby mně drkotaly o sebe, nikoliv slabostí, nýbrž vztekem, šílenou zuřivostí. Sám sebe jsem proklínal v té chvíli za to, že jsem tolikrát šetřil Ibn Asla a jeho spoluvinníky. Dával jsem za pravdu reisovi effendina, litoval jsem své slabosti. Nejtěžší výčitky jsem si činil a zapřísahal se, že od té chvíle odložím všecku shovívavost, všecko milosrdenství, naskytne-li se mi příležitost, abych tuto strašnou herodiadu, tuto hromadnou vraždu dětí mohl pomstít.

Ale to nebylo ještě všecko. Viděl jsem, bohužel, víc, mnohem víc. Třeba následující výjev tak bestiálně sveřepý, nebyl lepší prvého. Nastala prohlídka dospělých, při čemž ti, kdož byli uznaní neschopnými, byli přímo mezi ostatními na místě usmrceni.

Abych spolu s nimi nekřičel, zaťal jsem pevně zuby, dívaje se a nezavíraje oči, nikoliv strachem před ranami, nýbrž jen proto, abych byl svědkem těchto lidských jatek až do konce a abych se utvrzoval ve své bezohledné mstě.

Co bych prováděl tehdy, kdybych se nějak uvolnil, nechci dohadovat.

Prohlídka s popravami byla posléze skončená a pak otrokáři přinášeli další vylidňovací pomůcky: šebach a železná pouta. Zajatí černoši byli dosud svázaní jen provazy a řemeny, které se jim zadíraly až do masa. Nyní dostaly železné obojky na hrdla i na ruce anebo na ně byla vkládaná těžká jha.

Pak byl druh k druhovi připoután tak, že se mohl položit jen na jeden bok a byli-li tím posléze všichni znavení, byli nuceni se rázem obrátit na druhý bok. Zachovávali ticho, jež mně bylo nápadné. Patrně uznali, že odporem by zbytečně zhoršili svůj neblahý osud. Na vzpouru nebylo zatím věru ani pomyšlení při metodické bdělosti otrokářů.

Ibn Asi skončil, přišel ke mně, smál se mi drze do tváře a tázal se:

“Nuže? Jak se ti to líbilo? Nemyslíš, že jsem učinil dobrý lov a značný zisk?”

Tentokrát se ve mně zklamal a smích ho přešel. Potlačil jsem všecek svůj hnus, odpověděl jsem, jak myslím dodnes, zcela lhostejně:

“Lov byl zajisté vydatný a při lepším pochopení hospodářském mohl být ještě značnější. Odhaduji počet černochů, jež jsi nechal na živu asi na dvě stě. Dáš-li za pochodu ještě celou čtvrtinu povraždit, zbude jich přece ještě stopadesát, za něž dostaneš dobrou cenu. A k tomu ještě stáda. Závidím ti.”

Za jiných okolností a poměrů bych se snad zasmál úžasu, který se mu objevil na tváři. Ohromeně ode mne odstoupil, s obočím přes čelo vzhůru pošinutým, s nozdrami roztaženými, s očima vypoulenýma a rty rozevřenými. Díval se na mne ztrnule a konečně vykoktal:

“Alláh, allah. Závidíš mně. Dějí se zázraky nad zázraky. Vešel do tebe znenadání zcela jiný duch, effendi?” “Tak je. Vskutku vešel a myslím, že toho ducha záhy poznáš.”

“Chtěl bys snad -! Murad Nassir ti to již navrhoval - -! Chtěl bys snad být také otrokářem?”

“Já? Bůh zachraň. Nestojím o otroky, nehledám je a nehoním je. Jsou na světě ještě jiní lidé, které hodlám lovit a doufám, že jich také ulovím dost a dost.”

“Kdo jsou ti lidé?”

“Mohl bych ti to zamlčet, ale nevidím proč. Povím ti to upřímně, abys mne nepovažoval za zbabělce, jenž se již vzdal naděje. Koho chci ulovit? Především a hlavně tebe a tvé asakery - -”

Ibn Asi vybuchl hřímavých smíchem a bušil se do stehen dlaněmi. “Mne a mé bílé asakery!” volal. “A proč ne také mé černé vojáky?”

“Nedozráli dosud rozumem a neznají rozdíl mezi dobrem a hříchem. Byli jen oklamaní, podvedení a svedení. Proto je nestihne trest, jenž rozevírá svou tlamu na tebe a tvé bílé asakery.”

Díval se na mne dlouho ztrnule, pak přistoupil, prohlížel mé jho i železné obojky a pronesl konečně, shledav vše v pořádku:

“Skoro jsem již myslil, že jsi uvolnil svá pouta a že se kojíš nadějí, vbrzku se jich zbavit. Poněvadž jsem se však přesvědčil, že tomu tak není, soudím, že jsi se asi pominul rozumem.”

“Jsem při zdravém rozumu i při smyslech a vím dobře, co mluvím.” “Vskutku? Nuže, ukáži ti, jak dovedu takové - -”

Nedořekl. Zadíval se na mne znovu upřeně, já však pohled ten stejné upřeně opětoval. Poslední slova pronášel již v

stupňovaném vzteku, při čemž vytrhl z opasku nůž, jako by mi jej chtěl vrazit do prsou. Rozmyslil si to však, vycenil na mne zuby. Zastrčil nůž a pokračoval:

“Ne a ne. Ty mne již neoklameš ani nepodráždíš. Jsem dost prozíravý, abych uhodl, oč ti jde.” “K tomu není třeba zvláštní prozíravosti. Mým úmyslem bylo říct ti pravdu bez ozdob. Toť vše.”

“Lžeš, effendi, zbaběle lžeš. Přetvařuj se sebe víc, mne již neoklameš. Nesednu ti na vějičku. Jsi přesvědčený zkrátka, že jsi ztracený, víš, že jsi propadl mé pomstě beznadějně a že tě očekávají muka, jakým nebyl dosud smrtelník podroben. Abys ušel těm mukám, odhodlal jsi se dráždit a strhnout mne k nepředloženosti. Myslíš, že tě ve vzteku usmrtím, ale v tom jsi se přepočítal. Jsem chytřejší, než si myslíš. Ušetřím tě. Teprve až Wagunda padne a bude spálená, dojde na tebe. Pak mně padne do rukou i tvůj přítel, reis effendina. Pak vám mohu připravit rozkoš, abyste soutěžili vzájemně v bolestných výkřicích a bědování.”

Nato mně položil důvěrně v přepjaté výsměšnosti ruku na rameno a pokračoval:

“Jistě nahlédneš, že mám teď nad tebou převahu. Ani Alláh, ani ďábel tě nemůže vyrvat z mých rukou. Jestliže očekáváš pomoc od reise effendina a jsi-li toho náhledu, že se ho nemohu zmocnit, tedy ti prozradím, že ještě tuto noc nastupujeme pochod do Wagundy. Reis effendina mne dosud neočekává a čím více si pospíším, tím bezpečněji ho překvapím. Dostane se vám, všem třem, večeře a nápoje. Nečiním tak ze soucitu, jehož jsem dalek, nýbrž proto, abyste vydrželi náš rychlý pochod.”

Obrátil se a přichvátavším asakerům udělil několik rozkazů, týkajících se nás. Nuže. Účelu jsem dosáhl a byl jsem tím, co mi bylo otrokářem sděleno, spokojen. Poněvadž myslil, že ho úmyslně dráždím, nabyl jsem jistotu, že se aspoň zatím

vystříhá všeho, čím by ohrozil náš život, nebo naše zdraví. O víc mi nešlo.

Pak jsme byli od kůlů odvázaní a pod dozorem tří strážců odvedení stranou od ostatních zajatých, a bylo nám dovoleno ulehnout.

Položil jsem se tak, abych měl ohně a jeviště dnešních hanebností za zády. Na své druhy jsem nepromluvil, dobře věda, že by byl podobný pokus stejně znemožněn bičem.

A jak se zdálo, byli Selim i ben Nil téhož náhledu, neboť mlčeli také. Nebyl ani důvod k hovoru.

Ačkoli jsem byl odvrácený, pozoroval jsem přece dost záhy, že se za mnou něco připravuje. Ano - připravovali se k pochodu - vojáci i černoši. Pochytaní otroci byli nucení povstat, a vojáci je odváděli v řadách. Uloupená stáda poháněná za nimi.

Pak došlo na nás. Byli jsme seskupeni mezi pět vojáků za Ibn Aslem. Vše se pak hnulo na sever ke křoviskům, kde jsme před útokem na Fogudu odpočívali. Otrokáři, došedše tam, zažehli několik ohňů. Podle toho, co mi sdělil Ibn Asi, očekával jsem, že zde pobudeme jen nakrátko a vbrzku se ukázalo, že má domněnka byla správná.

Umístili nás tak, že jsme byli křovisky obklopení se tří stran a neviděli jsme, co se ve vlastním táboře děje. Pak byli přivedení osedlaní voli, načež se před námi objevil Ibn Asi a pravil:

“Tento Ben Nil a Selím nejsou zdatnými jezdci. Kdybych jim na šiji ponechal šebach, zcepeněli by nám na cestě. Poněvadž je však miluji a přeji si aby byli zachovaní, usnadním jim jízdu a dám jim jho sejmout. Ty se však vyznáš, effendi v sedle, a pojedeš proto s dřevěným náhrdelníkem. Doufám, že mi budeš za toto vyznamenání vděčný.” Mlčel jsem. Jeho rozmar mne vystavil obtížné, téměř krkolomné jízdě, avšak námitky by nepomohly a na záchranu nebylo možné ani pomyslet. Má naděje spočívala již jen ve - vodě.

Když mi byly kladeny na ruce železné obojky, snažil jsem se opět získat co možno nejvhodnější, doufaje, že je již nějak sesmeknu, třeba bych si při tom kůži sedřel. Při tom jsem však nevzal v úvahu poměry podnebí. Potil jsem se, mé ruce

byla stále vlhké a záhy opuchly, takže bylo nemožné i při největším sebezapření pouta sesmeknout. Abych se vůbec mohl odvážit, musil jsem se opuchlin nějak zbavit a to se mohlo stát jen účinkem chladné vody.

Vodu, vodu jsem potřeboval.

Ben Nil a Selím byli zproštění svých šebach a pak přivázaní na jízdní voly. Byl jsem nucený rovněž vystoupit do sedla, čemuž jsem se podrobil bez zdráhání. Pak mne k zvířeti pevně připoutali. Voli byli vedeni skrze křoviska, až jsme konečně vyjeli na širou step, kde jsem spatřil větší počet jezdců již pohotově.

Seřadili se, a pochod byl nastoupen. Včele jeli dva muži, kteří jak jsem zpozoroval, znali výtečně celou krajinu. Pak jela četa asi deseti bílých asakerů a za nimi Ibn Asi, na jehož sedle byly vzadu připevněné dva řemeny.

Jeden z nich byl připjatý k hrotu mého jha, druhý byl ovinutý kolem boků ben Nila, takže jsme byli nuceni jet za svým trapičem vedle sebe. Od mého sedla se táhl řemen, jenž byl připjatý k sedlu Selimova vola - výmysl tedy velice rafinovaný, jen aby nás jízda co možná nejvíce vysílila.

Seděl jsem na volu pevně svázaný nemoha zvíře uzdou řídit. Na krku jsem měl těžké jho, jež jsem musil ustavičně přidržovat rukama, nechtěl-li jsem, aby mne rdousilo. Každý postrk otrokářova zvířete, každý jeho krok, klopýtnutí, se řemenem přenášelo na mé jho a působilo mi bolest. A Selim? Nebyl nejlepším jezdcem. Kromě toho byl spoutaný a na volském sedle se vyznal hůř než na koňském.

Poněvadž byl jeho vůl řemenem připoutaný k mému, bylo celé to zařízení pro mne skřipcem, jehož vynález by dělal čest všemďáblům. Jediná pomůcka mně zbývala, abych své utrpení učinil snesitelným, totiž velmi dobré rozkročení a pevný tlak stehny. Který člověk po celý den, zvláště je-li spoutaný na takovém volu a na hrubém sedle vydrží pevné sevření stehny a plné rozkročení?

Za Selimem jeli někteří asakerové, za nimi černoši. Pochod byl zahájen pokřikem vůdce, pak se hnula celá karavana, zprvu zvolna, potom vždy rychlejším krokem.

Hned po prvních pěti minutách jsem nabyl pevného přesvědčení, že mne neposadili na jízdního vola, nýbrž že pro mne vyhledali mezi nákladními voly nejbídnějšího a nejtužšího “klepáka”. Snažil jsem se všemožně, abych jeho velrybímu kroku dodal víc pružností a stejnoměrnosti, avšak bylo to málo platné při zlomyslnosti Ibn Asla, který občas hmátl za sebe po řemenu a škubal mým jhem. Mimo to švihali a tloukli jezdci, jedoucí za Selimem, jeho vola, takže se zvíře plašilo a vybočujíc brzy napravo, brzy nalevo, tahalo mnou všelijak. Byla to jízda, jakou jsem co živ nezažil a jíž si už nepřeji. Snad byla v tu dobu asi třetí hodina po půlnoci. Hvězdy svítily nezměněnou jasností a výprava táhla dosud po širé planině, chvílemi přímo, chvílemi odbočujíc vpravo nebo vlevo. Vůdcové znali krajinu, jako by se zde narodili. Jediné ulehčení, které mi bylo ponecháno, byla možnost pohovořit si s ben Nilem, aniž nám to zapovídali. Či snad tak učinili z vypočítavosti? Mysleli, že se budeme umlouvat o útěku, aby nám jej pak překazili a tím naše zklamání ještě zvýšili?

Poněvadž mně šebach zabraňoval pohybovat hlavou, nemohl jsem se přesvědčit, kolik jezdců za mnou jede.

Později při zastávce jsem napočítal třicet bílých asakerů a přjbližné sto ozbrojených černochů. U otroků zbylo tedy asi dvacet bělochů a padesát černochů, kteří také střežili stáda, kdežto Ibn Asi s vybranou gardou kvapil napřed, aby tím bezpečněji Wagundu překvapil a obklíčil.

Ben Nil se přičiňoval jak uměl, aby mi ulehčil muka strašné jízdy, ale poněvadž byl sám spoutaný na rukou i nohou, nemohl ovládat své zvíře tak, jak by si přál.

“Effendi,” šeptal mně, “tentokráte, myslím, již nám odzvonili. Nebo snad zbyla v tvém neohroženém srdci přece špetka naděje?”

“Špetka?” odpovídal jsem klidně. “Dosud jsem nepozbyl ani nejmenší prášek naděje.” “Naděje. Krásné slovo, ale jen slovo. Obávám se, že nám již naděje nesvítá.”

“Svítá, dokud jsem živ a poněvadž dosud žiji, tedy také doufám.”

“Ačkoliv máš železná pouta a šebach, která náleží k vynálezům pekla?”

“Tak je. Pouta je možné rozdrtit a šebach je sice pevné těleso, avšak také zlomitelné.” “Myslíš snad, že můžeš rozdrtit pouta, jež svírají tvé ruce?”

“Dokud mám na šíji šebach, nikoliv.”

“A dokud máš na rukou pouta, nemůžeš šebach sejmout.” “Správně mluvíš, doufám však, že již dlouho pouta nosit nebudu.” “Jak se jich chceš zbavit?”

“Dozvíš se později, synku. Nechci o tom hovořit, protože by mne mohli zaslechnout. Pomlčme. Je třeba, abych soustředil své myšlenky také jinak, jestliže nebudu do té doby zardoušen, nebo nesrazím-li si vaz při nejbližším zakopnutí vola.”

Poznámku o zlomení vazu jsem pronesl docela vážně.

Hrozilo mi vskutku to nebezpečí a mohlo na mne co chvíli dolehnout. Byl jsem postrkován ze strany na stranu, zezadu i zepředu. Každým trhnutím, jež jsem pocítil, trpěl i můj vůl. Kdyby pozbyl vrozené trpělivosti a propadl vrtohlavosti, snadno bych spadl a srazil si vaz.

Byl jsem připoutaný k jeho hřbetu, nesl jsem těžkou a dlouhou větev na krku. Bylo tedy mé hrdlo nejvíc ohrožené z celého mého těla.

Při rozbřesku denního světla jsem pozbyl již v rukou cit.

Ztrnuly mně úplně v nepřirozené poloze, kterou jsem jim dal, chtěl-li jsem vůbec snést tíhu jha. Cítil jsem, že i nohy mám již znavené. Ale všecka tato muka se ještě měla zvýšit.

Vůdcové, poněvadž dosud panovala noční tma, vyhledávali jen rovná místa. Za bílého dne však, když již byl rozhled, udržovali rovný směr, nedbajíce překážek půdy a nevyhýbajíce se porostlým místům. Záhy zabočili do lesa, a pak nás obklopoval jen prales a prales. Na nákladním volu s údy zdřevěnělými, za stálého postrkování byla jízda po nerovné lesní půdě mezi stromy a křovinami, zčásti také močálem, mnohem obtížnější než na rovné planině a stepi, kde nebyly

valné překážky. Vydržel jsem všecko až do polední zastávky, kdy jíž bylo nutné, aby si voli odpočinuli. Pochod byl zastaven na mýtině, jíž protékal zvolna malý potok.

Odpoutali nás od zvířat a snesli ze sedel. Sotva jsem se nohama dotkl lesní půdy, klesl jsem, nemoha se udržet vzpřímeně.

“Bylo by ti již vskutku tak bídně,” smál se Ibn Asi. “Tedy se již nehodláš chlubit svou silou?”

“Kdy jsem se vychloubal?” odpověděl jsem netečně. “Myslíš snad, že trpím a strádám? Je mi to právě vhod a těším se tomu, neboť aspoň vím, že nedorazíš v pravou chvíli do Wagundy.”

“Proč bych nedorazil?”

“Protože ti budu na překážku víc než dosud.”

Zadíval se na mne pátravě, pak se obrátil a odešel, aniž odpověděl. Doufal jsem, že dosáhnu toho, co jsem svou poznámkou zamýšlel, totiž méně surové jednání.

Mé kalhoty tuhly zaschlou krví, která se mi místy lepila na tělo, avšak oddechnul jsem si a zpozoroval jsem, že jsem byl jen zachvácen okamžitou mdlobou a že má slabost brzy pomine. Nepřirozená, vynucená poloha mých spoutaných údů ji přivodila, takže jsme jich v prvé minutě nemohl použít, přešlo to však, jakmile se vrátily do přirozené polohy. Nedal jsem to ovšem najevo a předstíral jsem větší zesláblost, než jakou jsem byl vskutku schvácen. Neminulo se to s

úspěchem.

Dostalo se nám zase vody a masa. Poněvadž jsem se mohl pohybovat volněji, přesvědčil jsem se dokonale, z jakých lidí a z jakého počtu je složená celá otrokářská výprava. Byli přibraní také záložní voli, z nichž dva, jak jsem se již zmínil, nesli pro Ibn Asla určený stan. Na velikém nákladním sedle třetího vola jsem spatřil dlouhé zavazadlo, z něhož vyčnívaly hlavně našich ručnic.

Odpočívali jsme asi dvě hodiny, než byl nastoupen další pochod. Nezlobil jsem se ovšem nijak, když mi sňali ze šíje šebach, dřív než jsem vysedl na vola a mimo to mně bylo přidělené jiné, lepší zvíře. Má poznámka tedy zřejmé účinkovala.

Rozumí se, že jsem byl opět řemenem spojen jak s Ibn Aslem, tak ze Selimem, avšak nepřekáželo a nerdousilo mne těžké jho a mohl jsem vola řídit uzdou, třeba byly mé ruce spoutané. V důsledku toho si podstatně mé zmořené tělo odpočinulo, takže jsem v průběhu odpoledne nepociťoval přílišné obtíže, zato večer, když jsme učinili novou zastávku, zmocnila se přece mých údů ztuhlost a ztrnulost.

Zastavili jsme pochod na pokraji jakési prérie. Bylo třeba, aby se dobytčata rádně napásla a v klidu přežvykovala,

ovšem pod dozorem hlídek. Pro Ibn Asla byl postavený stan a na mne vložili šebach. K večeři jsme dostali prosnou kaši, vlastně drhovou mouku, jež byla rozředěná studenou vodou.

Pak byla zažehnutá velká hranice, aby odháněla kousavý hmyz a po celou noc udržovaná. Ben Nila a Selima dopravili v poutech k té hranici, aby bylo usnadněné jejich střežení při záři ohně. Pokud šlo o mne, pravil Ibn Asi, podrobiv má pouta a jho důkladné prohlídce:

“Tebe nenechám venku, effendi. Půjdeš se mnou do stanu, abych byl úplně bezpečný.”

Dopravili mne do stanu a dobře uložili v jeho pozadí, spoutavše mé kotníky pevnýmřemenem. Hrot jha spojili provazem s tyčkou, o níž se opírala stanová střecha, takže jsem po celou noc nemohl pohnout ani hlavou ani trupem. Leželo se mi velice nepohodlně.

V popředí, poblíž vchodu, bylo zřízeno lůžko pro Ibn Asla z měkkých houní a k lůžku byla postavená pro případné použití v noci nádoba pitné vody. Ta voda mne mohla spasit, nestála však, bohužel, v mém dosahu.

Otrokář, se pohodlně natáhnul na lože a podotkl výstražně:

“Na útěk nepomýšlej, effendi. Uslyším každý tvůj pohyb. Kdybys vstal, nebo se jen obrátil z boku na bok, podrazil bys tyč a strhl celý stan. Jak vidíš, připojili šebach k tyči. Mimo to sedí strážcové při ohni a mají celý stan v dohledu.” Dobrý ten muž mluvil pravdu, ale kdybych mohl dosáhnout nádobu s vodou, byl bych ho usvědčil z nepravdy.

Domluvil, uzavřel vchod, stáhl rohož a umlkl. Choval se pak zcela tiše.

Utichl jsem rovněž, avšak jen zevně. V mém nitru bouřily různé hlasy, z nichž ani jeden se nemohl řádně uplatnit. Tak, jak jsem byl uložen ve stanu, byl útěk naprosto znemožněný. A spánek o mé oči ani nezavadil. Předně jsem ležel velice nepohodlně a za druhé jsem musil přemýšlet, zda-li bych přesto vše nemohl jiným způsobem, na který jsem dosud nepřipadl, dosáhnout svobodu.

Ale všecko přemítání bylo marné. Kdybych si hlavu utrhl, nepřipadl bych na nic kloudného. Znenáhla mne tížila hlava vždy víc a víc. Posléze jsem upadl v jakousi netečnou dřímotu, z níž jsem se vždy násilně vytrhl a když konečně strážcové hlasitě oznamovali denní úsvit, byl jsem mnohem umdlenější než večer.

Den se probudil. Přišli mužové, rozpoutali mně nohy, odepjali šebach a vyvedli mne ven, aby mne nakrmili - zase prosnou kaší, právě takovou, jaká byla k večeři. Pak mne přivázali k sedlu mého vola, právě jako Selima a ben Nila, načež byl nastoupen další pochod.

Zpozoroval jsem, že v čele nebyl včerejší vůdce. Jak jsem později zvěděl, vypravil se ještě v noci na výzkumnou jízdu k Wagundě.

Nebyla příčina, proč bych si na dnešní jízdu stěžoval po tak značné únavě po jízdách předešlých. Také ben Nil si vůbec nestěžoval. Zato Selim natahoval moldánky a skuhral čím dál hůř. Bylo zřejmé, že sila toho člověka na takové obtíže a takovou námahu nestačí. Litoval jsem ho, ačkoliv jen on zavinil naši neblahou situaci. Abych ho ukonejšil, prohodil jsem k němu několik slov, což bylo dnes možné, poněvadž jsem se mohl obrátit nejsa rdoušen těžkým jhem.

“Mlč, effendi,” okřikl mne sobec. “Jsi vinen vším, co nyní snáším.” “Já? Jak to?” tázal jsem se udiveně.

“Kdybys zůstal ve Wagundě, nemusil jsem běžet za tebou. Mé údy jsou rozdrcené jako vlákna papyrusu a má duše prolila již více slz, než může napršet do roka v celé oblasti starému Nilu. Tento vůl - to je má smrt.”

“Hm. Dodnes jsem se o tobě domníval, že jsi jezdcem zcela zdatným.”

“Na koni, effendi, na koni jsem jezdcem, jemuž není rovno, na koni jsem nejodvážnějším, nejobratnějším a nejvytrvalejším jezdcem světa. Umím zkrotit nejdivočejšího hřebce. Který však pravověrný a spravedlivý ctitel proroka umí sedět na volu?”

Podivuhodný Selím. Ani v takovém postavení, když jeho tělo bylo zmořeno vazbou, hladem, žízní, vedrem a útrapami, když mu hrozila trapná smrt, nemohl zanechat svého vychloubačství. Ostatně nečinil bych sám pravověrnému moslimovi výčitky, kdyby dával přednost sametovému divanu před sedlem sudánského jízdního vola. Věru i Frankové by se nalezli, kteří by v tom směru souhlasili se Selimem.

Minuvše prérii, do níž pražilo nemilosrdné slunce, zajeli jsme do bažinatého lesa. Všecko okolí mě bylo povědomé. Záhy jsme jeli řidším lesem, o němž jsem se domníval, že jsem již tudy také jel. Rozhlížel jsem se bedlivě na všecky strany a ben Nil potvrdil mou domněnku, zašeptav mi:

“Víš již, effendi, že jsme tudy také jeli? Právě tímto místem jsme šli časně zrána druhého dne -” “Pravda, rozpomínám se.”

“Považ tedy, jak rychle jsme jeli.”

“Ano. Včera jsme urazili značný kus cesty. To však není jediná příčina, že jsme již dorazili v tato místa. Máme v čele znamenitého vůdce.”

“Zlá to věc. Lán země, k jehož projetí jsme potřebovali plné tři dny, jsme s celou karavanou projeli za dva dny. Kdy tedy dorazíme do Wagundy? Co soudíš?”

“Patrně ještě dnes.”

“Jsou tedy naši přátelé ztraceni a my - s nimi.”

“Ještě nikoliv. Až dosud se sice nic nepřihodilo, než tam však dorazíme, může se mnoho přihodit. Ozbroj se trpělivostí.” Měli jsme ovšem mnoho důvodů, aby naše naděje poklesla. Jestliže nás nemýlila podoba krajiny, mohli jsme vskutku očekávat, že přibudeme do večera někam poblíž Wagundy. A již ta okolnost, že byl vyslán vyzvědač, dokazovala, že jsme se přiblížili k místu rozhodnutí.

Jestliže nenastane jakési opoždění, mohli jsme očekávat, že se Ibn Asi odváží útoku ještě dnes, kdyby se ovšem dozvěděl a přesvědčil, že jsou obhájcové Wagundy nepřipraveni. Posádka osady byla sice značná a dobře ozbrojená, avšak kdyby lidé spali, kdyby snad nebyli hlídky a kdyby se konečně útočníkům podařilo zažehnout trnitou ohradu - byli ztracení, naprosto ztracení naši přátelé a spojenci a celá naše akce proti otrokářům by byla zmařená.

Zkrátka řečeno: rozhodnutí se blížilo nikoliv krokem, nýbrž skokem. Myslel jsem asi tolik: nenapadne-li mne do večera nějaká správná myšlenka, nemusí mne již vůbec žádná napadnout do smrti.

“Myslíš, že bude reis effendina dost ostražitý, jak se sluší a patří?” tázal se ben Nil. “Skoro bych o tom pochyboval. Jeho duše je méně vojenská než jeho skvělý stejnokroj.” “Pochybuji rovněž o jeho bedlivosti, neboť dosud Ibn Asla neočekává.”

“A kdyby i byl bedlivý a ostražitý, nám třem to nepomůže. Jakmile Ibn Asi pozná, že nepochodí, nebo že je ztracený, dá nás povraždit.”

“Myslím, že máš pravdu.”

“Je proto třeba, abychom byli na svobodě dřív, než dojde k boji.”

“To však je nemožné, effendi a jsme tedy ztracení. Neuzřím již nikdy Nil, avšak mám aspoň útěchu, že zemřu s tebou, můj dobrý effendi.”

“Eh. Z toho bys nic neměl. Doufám naopak, že budeš ještě dlouho vesele žít, neboť to zasluhuješ. Žádám tě, aby ses neoddával zoufalství a spoléhal na přispění Alláhovo.”

Neodpověděl, a mně také nebylo již valně do řeči. Po pravdě v mém srdci nebylo vskutku tolik důvěry, kolik jsem jí dával najevo. Tajně jsem se pokoušel kroucením rozdrtit řetěz, jenž spojoval má pouta, avšak nadarmo.

Náhodou byl kovář, jenž řetěz ukul, dobrým řemeslníkem.

Ostatně - kdyby se i zdařilo mé úsilí, co by to bylo platné? Neměl jsem zbraně a seděl jsem přivázaný na volu. A přece stále a stále jsem doufal, že přijde příznivá chvíle, taková, kdy si člověk říká: skoč oko nebo zub.

Pohříchu - ani oko, ani zub. Kýžená chvíle nenadcházela. Minulo odpoledne, a právě stálo slunce v zenitu, když Ibn Asi nařídil zastávku, kterou schvácená zvířata svrchovaně potřebovala. Na volech bylo vidět, že by při dosavadní rychlosti nevydrželi, leda jen do večera.

K obědu bylo sušené maso, jímž byl Ibn Asi dostatečně zásobený. A jako včera, jsme nastoupili další pochod po dvou hodinách. Pak mně již byla krajina úplně známá. Asi o čtvrté hodině odpoledne jsme dorazili k místu, na němž jsem před pěti dny odbočili napravo od cesty - po níž jsme příchod Ibn Asla očekávali. Byli jsme právě v tom tupém úhlu, svíraném oběma rameny řeky Tonj, o nichž jsem se již dříve zmínil. Krátce před západem slunce jsme dosáhli brod, na kterém jsem hodlal Ibn Asla zaskočit, sevřít a zajmout.

Když jsme se blížili k brodu, vystoupil z křovisek ten zvěd, jenž se od nás v noci oddělil, přistoupil k Ibn Aslovi a oznamoval mu výsledek svého pozorování. Poněvadž jsem jel těsně za otrokářem, slyšel jsem každé jeho slovo, neboť ani vyzvědač, ani Ibn Asi netlumili hlas.

“Nuže? Byl jsi šťastny?” zahájil hovor Ibn Asi. “Šťastnější, než jsem zprvu doufal, pane můj.” “Jak daleko je odtud do osady?”

“Pěšky víc než hodinu: jízdmo tam lze dorazit mnohem dříve. Na druhé straně břehu jsem vyslechl rozmluvu dvou mužů.”

“Černochů z Wagundy?”

“Nikoliv. Bílých asakerů reise effendina. Vyšli do lesa, aby stříleli zvěř a poněvadž nevyslídili nic, posadili se a bavili

se.”

“O čem hovořili?”

“O tobě. Byla to vskutku šťastná náhoda, že jsem je zastihl. Kdyby byli opatrnější, zle by se nám dařilo a mně ovšem nejhůře. Projel jsem brodem na volu, hodlaje zvíře ukrýt v lese a plížit se pak pěšky k osadě. Právě jsem uvázal vola a minul jen několik stromů - v tom přicházeli. Kdyby přišli o několik úderů srdce dříve, byli by mne zahlédli.”

“Co se stalo dále?”

“Uhnul jsem rychle, přikrčil se a plazil se za nimi. Posadili se na okraji houštiny a hovořili spolu hlasitě, takže jsem všemu rozuměl, aniž jsem byl nucený lézt až k nim.”

“A co jsi slyšel?”

“Že tě ve Wagundě očekávají teprve za čtyři nebo pět dní.” “Podle toho asi také dopadají jejich přípravy k obraně?”

“Budou vyslaní zvědové, kteří mají sledovat tvůj postup až k jezeru, jež se rozkládá v údolí pod osadou. Do toho jezera budeme prý jejich přesilou zahnání a zničení.”

“Není to pro mě novinka. To mně již řekl náš zajatec Selím. A kdo je vrchním vůdcem? Reis effendina?”

“Ano, avšak jeho asakerové příliš nedůvěřují jeho věhlasu. Oba mužové tvrdili, že by jim byl effendi milejší jako vůdce, a také prý Borové, kteří Gokům přišli na pomoc, důvěřují více effendimu než reisovi.”

Ibn Asi se obrátil, pokynul mně a pravil:

“Slyšíš, effendi, ten chvalozpěv? Doufám, že nezklameš důvěru, kterou v tebe skládají moji bílí i černí nepřátelé.” “Buď ujištěn, že učiním, co mi bude možné,” pravil jsem rozmarně.

“S tvými možnostmi to půjde rychle s kopce,” zasmál se, obrátil se k zvědovi a tázal se dále: “Co ještě říkají?”

“Víc nic, leda že se domlouvají v osadě všeobecně, že effendi ze Selimem a ben Nilem se vrátili k Nilu toutéž cestou, kterou přišli.”

“Netuší tedy, že se effendi pustil do Fogudy?”

“Nic podobného. Domnívají se, že byl uražený vystupováním emirovým a proto že se úplně vzdal činnosti v této krajině.”

“Jsem spokojený s tvou zprávou. Jak hluboký je brod?” “Jezdec bude ve vodě až po kolena.”

“Je nutné, abychom se přiblížili k osadě co možná nejvíce. Je ti známé místo, kde bychom mohli tábořit, ovšem, abychom nebyli spatření?”

“Rozhlédl jsem se a vím o vhodném místě půl hodiny cesty odtud vzdáleném. Nezažehneme-li ohně, nikdo nás z Wagundy nezpozoruje.”

“Veď nás tedy. Odpočineme si jen krátkou dobu, neboť ještě před půlnocí podnikneme útok.”

“Pane, dovol mi, abych tě směl upozornit, že obyvatelé osady mají návštěvu a hosty. Borové i vojáci reise effendina jsou ubytovaní uvnitř trnité osady a chodí všichni velmi pozdě spát, neboť se dlouho večeří.”

“Pravdu díš. Ostatně je spánek nejpevnější mezi půlnocí a jitřenkou. Udeříme na ně tedy až po půlnoci. Dříve však vyšlu ještě několik zvědů. Vpřed.”

Vjeli jsme do vody a přebrodivše ji, postupovali jsme proti Wagundě. Asi za půl hodiny jsme zabočili pod vedením zvěda do lesa, v němž dříve ukryl své zvíře. Stromy zde byly velmi silné a vysoké, avšak příliš hustě nerostly.

Proniknuvše až k silné houštině mladého porostu, zastavili jsme, neboť vůdce prohlásil, že je zde nejvhodnější místo k táboření.

Jezdci sestoupili, načež byly na mne a mé druhy vloženy šebach. Dorazili jsme na místo tábora právě včas, neboť se již rychle stmívalo. Voli byli přivázaní ke stromům na dlouho, aby se mohli popást. Několik mužů vztyčilo stan. Poněvadž jsme měli kromě šebach železná pouta a byly nám též svázané nohy, domnívali se otrokáři, že není třeba příliš pilně na nás dohlížet. Mohli jsme hovořit, aniž nám kdo rozuměl.

“Je zle, velmi zle, effendi,” šeptal ben Nil. “Dříve jsme měl já - a také Selim - jen řemeny, dnes však nás dali do železných obojků. To je zlé znamení. Jsme ztracení.”

“Nejsme dosud. Stane se zcela jistě něco, co nás zachrání, musí se něco stát.”

“Co by se stalo? Nemohu se hnout a Selim, kdyby i mohl, se nehne. A tebe zase připnou ke stanu. Rád bych věděl - -” “Mlč. Nestane-li se nic jiného, tedy se přihodí aspoň to, že se vrhnu na Ibn Asla a zmocním se ho.”

“Budeš spoutaný a připjatý.”

“Ano, ale jen hloupým jhem k dřevěné tyči. Jakmile se vztyčím, vytrhnu tyč ze země a stan se skácí. Divil bych se, kdyby se mi nepodařilo popadnout Ibn Asla dřív, než mu odkudkoliv přijde pomoc.”

“Co nám to pomůže?”

“Mnoho. Jakmile ho budu držet, lacino se ho nezbavím.” “Budeme usmrcení.”

“Co na tom? Nehrajeme již o nic víc. Ostatně otrokář bude v mých rukou rukojmím, za něž snad vyměníme svobodu.” “Jsi svázaný a beze zbraní, kdežto Ibn Asi neodkládá nůž ani před ulehnutím. Budeš-li se s ním bít ve svých poutech, probodne tě.”

“Popadnu ho tak, že na nůž ani nevzpomene.”

“Kéž bychom mohli promluvit s těmito Djangech. To by nám však již nyní nepomohlo. Jsou sice s černochy Wagundskými téhož národa a kmene, byli však také spřízněni s obyvatelstvem Fogudy a přece je přepadli, povraždili a zotročili. Jakmile černoši spatří krev, pomine v nich cit, ohledy, všecka úvaha.”

Byli jsme nuceni umlknout, neboť přišli bílí asakerové, kteří nás dopravili do stanu. Jsa nesen, použil jsem toho, abych se v těžkém soumraku rozhlédl po táboře. Spatřil jsem toto:

Prostor mezi houštinami a mlázím byl mnohem delší než širší a tvořil vlastně pouhý pruh plochy. Na pravémkřídle odpočívali běloši, na levém černoši. Mezi nimi byl stan, nikoliv uprostřed ležení, nýbrž více vpravo, protože černoši zaujímali víc místa, než bílí asakerové. Jízdní a tažní voli byli přivázaní ke křovinám jednotlivě. Někteří Djangech byli posláni s nádobami pro pitnou vodu, nejspíš k brodu, jenž byl asi dost vzdálený.

Jakmile se vrátili, což se stalo asi za hodinu, byla připravená durrhová kaše studenou cestou, načež jsme byli nakrmení. Pak mne donesli do stanu, položili a přivázali právě tak jako včera. Ibn Asi poseděl ještě chvíli před vchodem a hovořil se svými důvěrníky. Slyšel jsem dobře, že vyslal dva zvědy, pak poručil, aby mu byla donesená voda, ježto jeho zásoba zatím došla.

Minula hodina, snad ještě víc, než se vrátil nosič se svěží vodou. Ibn Asi se napil, potom postavil nádobu za sebe do stanu. O něco později se vrátili zvědové a vyprávěli, že v celé osadě panuje dosud velmi čilý a bdělý život, takže lze soudit, že tam příliš záhy k spánku neulehnou.

Byla již taková tma, že jsem nerozeznával ani jediného člověka, ač byl vchod stanu nezastřený. Chvíli bylo ticho - Ibn Asi patrně přemýšlel - konečné se nevrle ozval:

“Nu, dobrá. Napadneme je až po půlnoci. Stráže tytéž jako včera. Všude zachovat nejhlubší ticho. O půlnoci nás budou stráže budit bez hluku. Dejte mi houně, abych ulehl.”

Rozumí se, že jsem každé jeho slovo hltal. Když utichl, napínal jsem sluch, abych postřehl každý jeho pohyb.

Uchvátil houně, které mu přinesli a sám je prostíral. Nádoba s vodou mu patrně vadila. Aby ji nepřekotil, odsunul ji od sebe směrem ke mně. Když si upravil lůžko, přišel ke mně a bedlivě ohmatával moje okovy, při čemž pravil:

“Dnešek byl tvým posledním dobrým dnem. Zítra bude již reis effendina v mých rukou a pak budete oba skučet, že to bude slyšet po obou březích Nilu.”

Přesvědčil se, že jsou pouta v úplném pořádku, ubíral se na lůžko, ulehl a natáhl se. Chvěl jsem se v trapném očekávání, vzpomene-li na nádobu a přitáhne-li ji k sobě. Ne. Neučinil tak. Zapomněl na ni a nechal ji tam, kde stála. Oddechl jsem si zhluboka, velmi zhluboka.

Pak jsem vyčkával, trpělivě vyčkával, hodinu, snad i déle - celou věčnost, až konečně jsem mohl bezpečně předpokládat, že otrokář usnul. Pak jsem natahoval nohy, zvolna a opatrně, až jsem jimi dosáhl nádobu. Nato jsem “rybařil”, totiž ohnutými prsty jsem přisunoval nádobu k sobě blíž, při čemž jsem musil nohy zvolna přikrčovat. Od kolen vzhůru jsem nádobu posunoval k tělu ještě volněji, až konečně jsem na ni mohl dosáhnout rukama.

Byla to “kulle”, baňatý džbán, jehož nálevkovité se rozšiřující otvor byl dostatečně prostorný, abych mohl do vody ponořil jednu ruku. Poněvadž levá ruka bývá poněkud menší než pravá, vstrčil jsem do džbánu levici a přidržel řetěz pravou rukou, aby nechřestil. Pocítil jsem příjemný chlad. Vody bylo dost.

Na čas a jeho měření jsem již nepomýšlel. Kdož ví, netrvalo-li zase hodinu, než jsem ruku vytáhl. Ohmatal jsem ji pravicí a cítil jsem, že kůže mé levice zvráskovatěla. Krev se ochladila. Napuchlé cévy a žily splaskly, svaly a kůže se osvěžily. Víc jsem žádat nemohl. Popadnul jsem pravou rukou levý obojek a začal jsem levici vysunovat.

Hamdulillah - byl bych málem zvolal, kdybych byl moslimem. Šlo to. Vytáhl jsem levici z obojku. Byla uvolněná. Rychle jsem ji vložil na šíji, kde vězelo příční břevno v ničemném jhu. Vytáhl jsem je a mohl jsem teď krk z vidlice vysunout.

Rozumí se, že jsem jím vesele zakroutil.

Pak bylo třeba uvolnit řemen, jenž svíral mé nohy.

Asaker smotal a zauzlil kličku. Zatáhl jsem, provlékl konec uzlem - a měl jsem všecky údy ve své moci. Železná pouta visela ovšem na mém pravém zápěstí, avšak místo aby mi překážela, mohla mě nyní posloužit jako zbraň, kterou nikdo nesměl podceňovat.

Co teď? Zbavit ben Nila a Selima pout? Nebylo to možné. Uvedlo by mne to do vážného nebezpečí, poněvadž byli jistě střeženi. A zas na druhé straně, jestliže by se zatím Ibn Asi probudil a zpozoroval můj útěk, jistě by si pomyslil, že jeho záměr je dokonale zmařený a pak by bylo veta po obou. Chvíle byla svrchovaně kritická. Osvobodit jsem je nemohl a nechat je zde, jsem nesměl.

A což kdybych učinil Ibn Asla nemožným, nebo aspoň neškodným? Mohl jsem vůbec odejít, aniž jsem ho zneškodnil? Aby mně znovu ušel, abych ho znovu honil po Africe? Ne a ne. Buď se odvážím všeho, nebo vůbec ničeho.

Položil jsem se na břicho a plazil jsem se tiše, tichounce k otrokářovi, svíraje pevně řetěz svých pout, aby neřinčel. Jeho dech se ozýval slyšitelně a pravidelně - Ibn Asi spal. Mohl jsem ho utlouct, zardousit, probodnout jeho vlastním nožem - ale - ne. Nejsem přece vrah.

Ohmatával jsem ho volnou levicí, dotýkal jsem se jeho oděvu, vždy blíže k hlavě - levicí jsem pak sevřel jeho hrdlo a zasadil mu pravicí několik ran do skráně. Zasténal chrčivě, pozbýval dechu a vědomí - byl mým, zmocnil jsem se ho.

A teď ven ze stanu, a to s Ibn Aslem. Vytáhl jsem mu z opasku nůž i bambitky, neboť spal ozbrojený a vztyčil jsem se. Před stanem seděli strážcové, za stanem byly neproniknutelné houštiny, napravo rovněž, avšak nalevo byl volný prostor, ovšem zarostlý. Nůž byl nabroušený. Proříznul jsem plátno po levé straně, uchvátil jsem Ibn Asla a vyplazil se otvorem, ovšem nikoliv tak rychle, jak o tom lze psát nebo hovořit, neboť předně a hlavně bylo nutné vyhnout se i nejjemnějšímu šramotu.

Konečně jsem se vyplížil, přehodil jsem si omráčeného otrokáře přes pravé rámě a drže ho pravicí, hmatal jsem okolo sebe levou rukou. Po několikerém pokusu jsem nahmatal volnou mezeru v houštině mezi uvázanými voly a pak jsem již mohl dbát jen na to, abych se prodral bahnitým lesem na volnou pláň. Podařilo se mi to. Nestíhal mne nikdo.

Na planině mně již půda i poloha byla známá. Napravo odtud vedla cesta k jezeru. Pustil jsem se po ní. Ibn Asi měl značnou váhu a já neměl nazbyt ani čas ani sílu.

Mohl jsem se s takovým břemenem plahočit až do osady, vyhladovělý, nevyspalý, utýraný, půl hodiny cesty daleko? Nešlo to.

Poněkud opodál jsem uviděl jakýsi prostředně vzrostlý a silný strom. Zamířil jsem k němu, což nebylo zvlášť obtížné,

neboť jistě už minula devátá hodina večerní a hvězdy mně svítily na cestu. Připlížil jsem se ke stromu, složil jsem Ibn Asla na zem a sháněl jsem nějaká pouta. Řemen, jímž byla spoutané mé nohy, jsem zastrčil ve stanu do kapsy.

Otrokářův opasek a dlouhý, stočený šátek stačily s řemenem úplně. Vlastni fez otrokáře jsem upotřebil na roubík. Za dvě minuly byl slavný Ibn Asi ed džasúr tak pevně přivázaný ke stromu, že se nemohl vlastní silou zbavit pout, a fez mu znemožňoval pokřikování.

Pak jsem ovšem pádil k jezeru. Dorazil jsem tam, rozhlížel jsem se po osadě. Všude tma - nic než tma. Šli tedy černoši i běloši přes vyzvědačův předpoklad tak záhy spát? Všichni? Rozběhl jsem se vzhůru po svahu, přemítaje, co bych měl podniknout. Vrazit s přesilou na ospalé otrokáře nebylo obtížné, ale jak bych při tom zamezil krveprolití? Tu radost jsem nechtěl popřát representantu egyptské vlády.

Vzpomněl jsem si na Agadiho, náčelníka Djangech.

Ano, za jeho intervence by snad bylo možné zařídit to tak, jak jsem si přál. A ještě více bylo možné a velmi lehce možné, totiž dokázat reisovi effendina, že nepotřebuji jeho intervenci, že však on mně nutně potřebuje. Není mou vlastností ctižádost, on mne však urazil a podceňoval. Proto jsem neváhal dát mu za vyučenou - generalissimovi.

Půda byla měkká a mé kroky se dusily v trávě. Asi v polovici svahu bylo holé, široké skalisko, něco málo než člověk vysoké. Tudy jsem musil jít. Skalisko mělo světlou barvu, avšak zdálo se mi, že se tam pohybuje cosi tmavého. Ve chvíli a v postavení, jakým bylo moje, se mi zdálo podezřelé všecko. Tasil jsem tedy nůž a plížil se tam Muž - dívka, zamilovaná dvojice zde laškovala. Stává-li se něco podobného, jak zlomyslné jazyky tvrdí, také v jiných dílech světa a nejen v Africe - kdo by to mohl zazlívat? Rozletěli se poplašení. Dívka pádila, jako by jí vráželi jehly do pat. Nestaral jsem se o ni, za to chlapíka jsem si povšiml lépe. Na jeho kadeřavé hlavě trůnila plstěná stříška bez plstěného klobouku

a. na tupém nosíku seděly okuláry beze skel. Holaho. Starý známý.

Věru a vskutku. Černý švihák, chlouba obce a vlasti, sudánský don Juan si patrně dobyl v několika málo dnech srdce černošské panny. Poznal mne hned, čipera čiperná a vykřikl radostí. Nemoha jinak a chtěje mu dát na srozuměnou, aby mlčel, položil jsem mu ruku na odulé rty, chtěje mu několika mně známými slovy naznačit, co a jak - v tom však se za výstupkem skaliska vynořila - - druhá dvojice milenců, poplašená výkřikem černého šviháka.

Hm! Ve Wagundě panovala podle všeho srdeční epidemie. A zase tak: ženuška zmizela jako šíp ve tmě, a mužík mně uvázl v sevřené dlani. Podíval jsem se na něho: ejhle, - jeden ze dvou tlumočníků, kteří mně byli posledního dne mého pobytu představeni. Rozumí se, že jsem se s hochem hned dorozuměl. Žádal jsem ho, aby ke mně přivedl Agádiho, jinak však aby nikoho ve vsi nebudil. Chlapíček slíbil a pádil do vesnice. Dříve se ke mně přihnaly obě uprchlé dívky, které za tiché teplé noci tak snadno darovaly svá srdce švarným seladonům.

Po deseti minutách se přihnal tlumočník s Agádim.

Bylo třeba získat ho pro můj záměr, celkem nesnadný a málo bezpečný. Tlumočník, nadšený mou myšlenkou, mne podporoval a přemlouval Agádiho, a poněvadž Agádi byl přece jen na Ibn Asla nejvíc rozkohoutěn, rozhodl se zanedlouho, že mě vyhoví.

Vracel jsem se s pěti černými průvodci, neboť jsem přibral i dívky, chtěje jim a černému nositeli brejlí svěřit zajatého Ibn Asla. Švihák sliboval, kroutě očima, že se dá raději roztrhat na kusy, než by zajatce pustil z dozoru a dívky slibovaly totéž, ale že by kroutily očima, jsem neviděl, protože klopily hlavy.

Došedše k Ibn Aslovi, poznali jsme, že se z mrákot probral. Jeho oči byly sice zavřené, a tělo se nehýbalo, funěl však, aby mohl mocněji oddechnout, v čemž mu zabraňoval roubík. Zanechal jsem u něho dívky a obrejleného záletníka, a šel jsem s Agádim a mladým tlumočníkem k lesu.

Mým záměrem vlastně bylo jen to, aby se Agádi prodral houštinou ke svým krajanům a vysvětlil jim, co vlastně má Ibn Asi s nimi v úmyslu. Nepochybovali jsme, ani on, ani já, že se bojovníci hned k nám přidají a že se pak společně s námi na bílé asakery vrhnou a odzbrojí je. Zatím jsem chtěl s tlumočníkem vejít do otrokářova stanu, abychom byli po ruce, až dojde na zajímání otrokářů.

Hvězdy prokmitávaly hustým listnatým loubím. Les jsem již znal, takže jsem si byl jistý, že ležení naleznu.

Proklouzli jsme mezerou mezi stromy a křovinami, a plazili jsme se pak vpřeď. Já vedle Agádiho a tlumočník za námi. Hlavní věcí bylo zachovat ticho, dokud se černoši se svým náčelníkem nedorozumí. Zaujímali přední část celého ležení, kdežto bílí asakerové tábořili na druhé straně za stanem.

V lese bylo úplné ticho. Můj útěk a zároveň únos vůdce nebyly tedy zpozorované. Plížili jsme se opatrně vždy dál a dál, až jsme konečně spatřili před sebou v mlází světlé košile Djangech, jež se zřetelné odrážely od tmy. Všecko zde spalo. Přilezli jsme až k nejbližšímu spáči. Náčelník ho probudil a zašeptal mu několik slov. Chlapík chtěl vyskočit, upokojil se však na Agádiho pokyn, pak probudil svého souseda, ten pak třetího. O ostatní se již musil postarat Agádi, jenž mi řekl:

“Jdi klidně do stanu, effendi. Bojovníci budou znenáhla probuzeni, aby zvěděli ve vší tichosti, že jsem přišel. Pak napadneme bílé asakery a spoutáme je. Doufám, že nebude tvé zakročení ani třeba. Můžeš být jen divákem a odpočívat.”

Obrátil jsem se tudíž a lezl s tlumočníkem dál až k odpočívajícím a tiše přežvykujícím volům. Nebylo ovšem zcela snadné doplížit se do stanu, neboť strážcové před ním seděli a bděli, avšak dokázali jsme to přece. Vklouznuvše proříznutou

stěnou, plížili jsme se k otvoru stanu, jehož rohož jsem zvolna odsunul. Poněvadž mé oko již přivyklo tmě a listové loubí tu a tam propouštělo přece jen něco světla, mohl jsem se rozhlédnout přece na několik kroků. Právě před stanem, zády k otvoru, seděli strážcové - byli jen dva - a u jejich nohou ležel ben Nil a Selim. Nalevo leželi druzí asakerové, natažení v řadě. Spali.

Zlákán tak příznivou situaci, vyplížil jsem se ze stanu a dobyl z opasku těžkou bambitku Ibn Asla, hodně těžkou a hodně starou. Dvě silné rány pažbou do skráně stačily k omráčení obou strážců. Pak jsem se dotkl ben Nila.

Dřímal jen a poznal mne hned, kdežto Selim spal, jako by ho do vody hodil.

“Effendi,” šeptal jinoch. “Jsi svobodný?” “Ano. Ticho, aby se nikdo neprobudil.”

Proříznul jsem mu řemen na nohou, vysunul jsem mu příčné břevno a sňal jsem mu jho. Mohl povstat, ovšem nesl ještě na rukou železné obojky s řetězem.

“Odtud vpravo,” šeptal mi, “leží zavazadla s našimi zbraněmi. Dej mně aspoň mou ručnici. Mohu bušit do nepřátel pažbou, ačkoli jsem spoutaný.”

“Není třeba. Pojď se mnou do stanu, aby tě bojovníci Djangech nepovažovali za některého bílého asakera.” “Djangech? Jak to? Proč -”

Položil jsem mu ruku na ústa a vtáhl jsem ho do stanu, kde jsem mu stručně vysvětlil, co se sběhlo v posledních hodinách.

Asi za půl hodiny jsme vpravo od stanu zpozorovali hemžení černých tel. Černoši druh od druha zvěděli, že jejich náčelník přišel, aby je upozornil na zradu Ibn Asla.

Přicházeli nyní, aby vzali pomstu nad svými dosavadními spojenci. Plížili se ke stanu, vedle něhož ležela hromada provazů a řemenů, určených pro obyvatelstvo Wagundy.

Vzali, co potřebovali a kráčeli tiše k spícím asakerům. Sto černochů na třicet bělochů. Upozornil jsem na to Agádiho, žádaje ho, aby vždy tři, nejvýše čtyři muži obstoupili jednoho bělocha a pak současně aby přepadli celou řadu, takže nikdo nemohl po výstražném znamení uniknout. Agádi vštípil tento pokyn svědomitě svým krajanům. Viděl jsem, jak se rozestupují a po třech se plíží k asakerům.

Přicházeli tiše v noční tmě jako strašidla, tísnili se k sobě po třech, stojíce již nad spáči a chvíli čekali. Pak se ozval hvizd, černoši se vrhli na zem, popadli asakery, odzbrojili je a svázali, nedbajíce jejich pokřiků a kleteb.

Pečlivě vycvičená tlupa vojáků by nejednala přesněji a spolehlivěji. Ani jediný asaker neušel a také ani jediný nemohl použít zbraň, ačkoliv všichni spali ozbrojeni.

Jakmile to bylo skončené, zažehli jsme ohně, což bylo nutné pro lepší poznání situace. Výjevy, které se pak udály, byly částečně žertovné, částečně dojemné. Žertovné v prvé řadě pro nás, vítěze. Rozumí se, že ben Nil byl hned zbaven pout a po něm také dlouhý Selim, přemahatel močálů a bahen.

Jak se tvářili bílí asakerové, ohromení tímto obratem, vidouce nás v přátelských stycích se svými dosavadními spojenci, to popisovat nebudu. Zlořečili a vyhrožovali, ovšem zbytečně. A přece nikoliv zbytečně. Pocítili záhy následek svého hrubství, obdrževše místo provazů a řemenů na ruce železné spojky a na šíje těžká jha.

Těchto mučidel zde bylo mnoho. Ibn Asi se připravil na dobrý lov. Zbylo jich ještě hojně, ač jsme je pálili na hranicích. Velmi mne dojal, stejně jako ben Nila, zvláštní výjev, inscenovaný černými poddanými Agádiho. Černoši jednali s námi dosud velmi nepřátelsky, ač jsme byli vlastně jejich zachránci, nyní nás počali odprošovat, jednotlivě i hromadně.

Tlačili se k nám, brali nás za ruce, za oděv, za hlavu, hovořili, kdo jak právě mohl. Rozumí se, že při tom měl nejtěžší úlohu sám Agádi a mladý tlumočník z Wagundy.

Zjednal jsem konečně jakýsi pořádek, poslal jsem pro Ibn Asla a jeho strážce obého pohlaví. Poslal jsem ben Nila, jemuž jsem mohl dopravu takového vězně svěřit a pak Selima, aby po cestě Ibn Asla “bavil”. Věděl jsem, že ho Selim strašně dopálí a nechtěl jsem o tuto kratochvíli Selima ani Ibn Asla oloupit. Selim, než odešel, sebral ve stanu těžké jho, které mne po tři dny rdousilo a vybral vskutku velmi těsná pouta s těžkým řetězem.

Ibn Asi se vrátil s touto ozdobou drobnými krůčky, neboť mu Selim, hrdina všech hrdinů, zadrhl kolem kotníků řemeny a svázal je, takže se otrokář nemohl řádně rozkročit. Nechtěl jsem s ním vůbec hovořit, avšak zlotřilec, sotva mne shlédl, zahrnul mne tak záštiplným proklínáním, že jsem mu přece posměšně odpověděl:

“Umlkni, Ibn Asie. Před několika hodinami jsi mne sám vybídl, abych nezklamal důvěru, kterou ve mne skládá obyvatelstvo Wagundy. Slíbil jsem, že vykonám, co bude možné a vykonal jsem - to přece vidíš, neboť dosud nejsi oslepen. Jsi nyní se svými možnostmi v koncích, nikoli já se svými. Dokázal jsem ti, že dobro je vždy mocnější než zlo a jsem s tebou vypořádaný.”

Jak jsme ztrávili zbývající hodiny až do denního úsvitu, možno si pomyslet. Protože jsem spal, bděl dvojnásob Selim, jenž nutil kdekoho, aby naslouchal jeho žvástům.

Prohlašoval se nejméně stokrát za největšího hrdinu světa, a zásluhu o příznivý obrat dnešního dne připisoval své udatnosti, důvtipu a síle. Bohužel mu ani nejhloupější Djangech nevěřil - nerozuměje mu.

Za denního světla byli všichni voli osedlaní, neboť jsem si umínil provést reisovi effendina řádnou komedii. Majetek zajatců byl naložen a zajatci připoutaní k volům. Pak jsme nastoupili pochod. Opustivše les, táhli jsme k jezeru a jeli podél něho se slavnostní náladovou zdlouhavostí.

Přesto vše považovali nás Wagundští za otrokáře a spustili hned pekelný povyk. Posádka reise effendina, pomocná tlupa Borů i všecka hotovost Goků vyrazila za děsné bojovné vřavy z ohrady a hrnula se na nás třemi proudy.

Generalissimus byl v čele. Pod kopcem se armáda rozvinula a připravila se vehnat nás do jezera a zničit.

Abych předešel této nehodě, vypravil jsem Selima na volu, aby zadržel tento nepřátelský projev. Žádný jazyk se nehodil pro tuto úlohu afrického Menenia Agrippy, žádné jiné hlasivky nemohly lépe přeřvat bouři, která nám hrozila zkázou. Selim? Přišel, viděl, zařval a zvítězil.

Sotvaže ho bojovníci poznali a porozuměli jeho řevu, shlukli se kolem něho v chumáč. V příštím okamžiku zmizela kázeň a pořádek. Harcovníci, útočníci, střelci, hlavní voj, záloha, zadní stráž, všecko, všecinko se shrnulo do klubka, z něhož vynikaly jen volské rohy.

A pak se hnal celý ten val k jezeru. Všichni mne chtěli vidět, se mnou mluvit, a já neměl pro nikoho volnou chvíli, neboť pozornost jsem byl nucen soustřeďovat jen na Ibn Asla. Kdybych se o něho nestaral, byli by ho snad před mým zrakem rozsápali na kusy. Na můj povel se srazili reisovi asakerové kolem něho v těsný kruh, a pak teprve byli zajatí otrokáři dopraveni pod silnou eskortou do osady. Za nimi táhli Djangech s Agádim v čele, za těmi pak v pestré směsici

Borové a Gokové, měšťané, občané ano i občanky z Wagundy tak nadšeně, že aspoň pro tu chvíli se o mne nikdo nestaral. Oddechl jsem si u jezera, a pak jsem se zvolna loudal za nimi do kopce.

Zatím nabyl Selím dost času, aby roztroubil do světa svůj hrdinný věhlas a důvtip, rozehřívaje mladé i staré. Také reise efifendina rozehřál. Když jsem vcházel do osady, chvátal mně v ústrety, podával mi ruce a volal:

“Odpusť, effendi, odpusť. Jednal jsem vůči tobě nespravedlivě. Tvému Selimovi nelze věřit ani slovo, ale z vyprávění ben Nila jsem vyrozuměl úplně, že bychom byli dnešní noci úplně potření, neboť spala celá osada.”

“Nikoliv celá,” pravil jsem. “Čtyři srdce bděla, pro jejichž horoucí tlukot nestačila těsná ohrada. Kdyby těch nebylo, nestačil bych - -”

Na víc jsem se nevzmohl. Kde se vzal, tu se vzal ale -již se na mne řítil obrejlený seladon s celou tlupou Goků. Byl jsem popaden, mačkán, tlačen, hmožděn, škubán, točen, kroucen a unášen v jejich zkázonosném víru od chaty k chatě, po celé osadě. Již již se mi zdálo, že ani jízda na volu se jhem na krku nebyla tak strašná, jako tento pochod Wagundou. A pak byly hody - žranice.

Odpoledne byl podniknut druhý okružní výlet osadou, avšak za účelem zcela jiným. Ibn Asi a jeho bílí druhové byli vlečení na popravu s poslední svou ozdobou, železnými pouty na rukou a šebach na šíjích. Ibn Asi nesl nejtěžší jho, totéž, jímž mne mořil na pochodu z Fogudy.

Řekj jsem již, že kopec, na němž se osada rozkládala, měl jen jediný schůdný svah, kdežto ostatní strany měly téměř kolmý sráz do hloubky. Otrokáři byli dovlečení k těmto příkrým svahům, postaveni k příkré hraně a postříleni.

Zřítili se do hlubiny, nad níž jako by se vznášelo neúprosné heslo emirovo: “Běda tomu, kdo ubližuje.” Nezúčastnil jsem se toho. Trest byl sice spravedlivý, avšak pro mne nebyl důvod, abych byl divákem popravy. Přesto jsem si oddechl a bylo mně, jako bych mohl vůbec volněji dýchat, neboť jsem byl poprvé za dlouhou dobu bezpečný, že se nelidské pohrůžky otrokáře a jeho vražedné úmysly nemohou již uskutečnit.

Bojovníkům Djangech bylo prominuto. Pověděli nám, že druhá karavana otrokářova obdržela rozkaz ubírat se pochodem od Fogudy přímo k Agudě a zde se spojit s Ibn Aslem. Poněvadž Gokové znali výborně celou krajinu, vytáhli jsme již druhého dne, abychom otrokáře zaskočili a otroky zbavili co možná nejdříve strašných útrap.

O den později, právě v poledne, jsme dostihli karavanu.

Převyšujíce počtem dvojnásob sedmdesát poháněčů, obklíčili jsme je úplně. Jakmile padesát Djangech poznalo, že Jejich krajané i s náčelníkem jsou na naší straně, přidali se k nám také. Dvacet bílých otrokářů, sebraných mezi pravověrnými vyznavači proroka, vědělo, jakému osudu propadli. Nevzdali se, nýbrž bránili se do posledního muže. Padli všichni. Tato poslední výprava skončila tedy krvavě, nikoliv však mou vinou.

Bylo mně líto osvobozených otroků. Mohli jsme jim dát svobodu, dostali i stáda, uloupená otrokáři a mnoho jiných věcí, jež mohli potřebovat. Co to však bylo platné, když se vraceli do spálenišť, kde dosud nepohřbené pozůstatky jejich bratří, sester a rodičů, strýců i dědů tlely v troskách zřícených chat a na okolních polích?

Nemluv nikdo, že černoši nemají tolik citu jako lidé bílé pleti. Tak může mluvit jen ten, kdo je sám bez citu.

Tvrdím naopak: černoši pociťují vše vášnivěji, intenzivněji, a nemohou ani na neštěstí a smrt pohlížet s takovou útěchou jako člověk kulturní, jenž může čerpat útěchu a naději ze své božské víry, ze své filosofie a světového názoru a z vědomí o věčných zákonech, jimž je vše živoucí podrobeno.

Toho dobrodiní primitivní člověk postrádá a jeho žal je zoufalejší, je vpravdě hluboký.