Karl May

Ve stínu padišáha 3., Z Bagdádu do Cařihradu

NA PERSKÉ HRANICI

Jižně od velké syrské a mezopotamské pouště, omývána Rudým mořem a Perským zálivem, rozkládá se Arábie, poloostrov, jehož jižní pobřeží zasahuje hluboko do bouřlivého moře Arabsko-indického.

Arabskou pevninu lemuje ze tří stran úzký, ale úrodný pobřežní pás. Směrem do vnitrozemí stoupá v širokou a pustou náhonu rovinu; tyto nevlídné rozlehlé kraje uzavírá na východě strmý horský masív, především ponuré Šammárské hory.

Ve starověku se tato země dělila na tři části: Arabia petraea, Arabia desena a Arabia felix, což znamená: Arábie skalnatá, Arábie pustá a Arábie šťastná. Arab nazývá svou otčinu Džazíraf el Arab, Turci a Peršané ji jmenuji Arabistán.

Dnešní rozdělení poloostrova není jednotné; arabští kočovníci uznávají pouze dělení podle kmenů.

Nad Arábií se klene věčně slunná obloha, jež za noci září jasnými hvězdami; horskými úžlabinami a ještě ne zcela prozkoumanými rovinami se toulá polodivoký syn stepi na skvostném oři nebo neúnavném velbloudu.

Má oči jako rys, vždyť žije v nepřátelství s celým světem, vyjma příslušníků svého kmene. A celá země dýše poezií, hned vášnivou, sladkou a čistou, hned zasmušilou, jež se šíří z kraje do kraje a všude poutníka ovívá. A tak z pradávné minulosti vystupují četní slavní básníci a básnířky, jejichž písně zůstaly živé v ústech lidu. Rydlo uchovalo tyto zpěvy budoucím pokolením.

Praotec pravých Arabů čili Joktanovců byl podle pověsti Joktan, syn Hutův, potomek Semův v pátém koleni. Jeho potomstvo obývalo “šťastnou Arábii” a pobřeží et-Tiháma až dolů k Perskému zálivu. Mnohé kmeny se pyšní tím, že odvozují svůj původ od Ismá’íla, syna Hagařina. Pověst vypráví, že Ismá’íl přišel se svým otcem Abrahámem do Mekky a postavil tam svatyni zvanou kába. Pravdou však je, že kábu založili nebo alespoň vystavěli Kurajšové. Studna Zem-zem a z nebe seslaný černý kámen patří k nejvýznamnějším památkám, jež tato svatyně od pradávných dob uchovává.

Sem putovaly všechny ty četné arabské kmeny, stavěly zde své kmenové nebo domácí bůžky, přinášely jim oběti a vysílaly k nim modlitby. Tak se stala Mekka střediskem rozptýlených kmenů. Kurajšové, na jejichž území Mekka stojí, byli nejmocnějším a nejuznávanějším arabským kmenem a navíc nejbohatším, protože poutníci proudící sem ze všech stran nepřišli nikdy bez darů nebo cenného zboží.

Jeden příslušník tohoto kmene, Abdalláh, to jest sluha boží, zemřel v roce 570 a o několik měsíců později se narodil jeho vdově Amine syn, který dostal později jméno Mohamed, což znamená velebný.

Po otci zdědil jen dva velbloudy, pět ovcí a jednu habešskou otrokyni, takže byl zprvu odkázán na péči svého dědečka Abd al Mutáliba. Po jeho smrtí žil u svého strýce Abú Táliba jako pasáček ovcí. Později se stal poháněčem velbloudů a nosičem luků a toulců, což v něm nepochybně probudilo bojovného ducha.

Když bylo Mohamedovi pětadvacet roků, vstoupil do služeb k bohaté vdově po velkoobchodníkovi, paní Chadídže, jíž sloužil tak věrně, že si ho zamilovala a učinila svým manželem. O velké jmění své ženy však později přišel. Do svých čtyřiceti let žil Mohamed jako obchodník a na svých dalekých cestách poznal Židy, křesťany, bráhmany a Pársy. Nelitoval námahy, aby pronikl do jejich víry. Trpěl padoucnicí, křečemi a nervovými poruchami, které v něm vyvolávaly halucinace. Náboženské hloubání neprospívalo jeho zdraví. Nakonec se uchýlil do jeskyně v hoře Hárá poblíž Mekky a zde měl své první vidění.

Kroužek věřících, který se shromáždil kolem Proroka, se skládal zprvu jen z jeho ženy Chadídži, otroka Saída, z dvou Mekkánců Usmána a Abú Bakra a jeho mladého synovce Alího, který patří k nejtragičtějším hrdinům islámu.

Tohoto Alího, který se narodil v roce 602, si Mohamed tak vážil, že mu dal za ženu vlastní dceru Fátimu. Když Prorok poprvé kázal o nových zásadách víry v kruhu své rodiny, otázal se: “Kdo z vás by se chtěl stát mým přívržencem?” Všichni mlčeli, jenom mladý Alí nadšeně zvolal:

“Já jím chci být a nikdy tě neopustím!” A to mu Mohamed nezapomněl.

Alí byl udatný, neohrožený bojovník a měl velkou zásluhu o rychlé rozšíření islámu. Přesto když Mohamed zemřel bez závěti, odstrčili Alího na vedlejší kolej a kalifem byl zvolen Prorokův tchán Abú Bakr. V roce 634 ho vystřídal druhý Mohamedův tchán Umar, po němž následoval Prorokův zeť Usmán. Usmána probodl v roce 656 jeden ze synů Abú Bakra a mnozí obviňovali Alího, že byl inspirátorem

této vraždy. Když ho jeho stoupenci zvolili kalifem, odepřeli mu ostatní vzdávat pocty. Čtyři roky bojoval o kalifát, až ho v roce 660 probodl Abd ér Rahmán.

Pochován je v Kúfě.

Tyto událostí přivodily rozkol mezi muslimy, kteří se od té doby dělí na sunnity a šíity. Tento rozkol nepostihuje ani tak základy islámského učení, jako následnictví v kalifátu. Přívrženci šíitů tvrdí, že jedině Alímu příslušelo právo být prvním kalifem, nikoliv však Abú Bakrovi, Umaru a Usmánovi.

Spory mezi oběma stranami, které vypukly až později a týkaly se vlastností Boha, osudového předurčení, věčnosti koránu a budoucí odplaty, nemají tak podstatný význam.

Alí zanechal dva syny, Hasana a Husajna. Hasana zvolili šíité kalifem, kdežto sunnité si vybrali Mu’áviju I., zakladatele dynastie Uinájjovců.

Mu’ávija učinil svým sídelním městem Damašek, zavedl dědičný kalifát a již za svého života vymohl uznání svého syna Jazída. Hasanovi se nepodařilo prosadit se proti Mu’ávijovi a zemřel roku 670 v Medíně po požití jedu.

Jeho bratr Husajn odmítl uznat Jazída kalifem. Je hrdinou jednoho z nejhroznějších období dějin islámu.

Ruka kalifa Mu’áviji těžce spočívala na provinciích a jeho místodržící nezůstali v ničem pozadu. Tak například místodržitel Basry Zijád vydal rozkaz, že pod trestem smrti se nikdo nesmí zdržovat po západu slunce na ulici. Týž večer po vyhlášení rozkazu bylo více než dvě stě osob přistiženo mimo domov a ihned sťato; příští den se počet provinilých podstatně snížil a třetí den nebyla ve stanovenou dobu na ulici živá duše. Nejukrutnější ze všech státníků dynastie Umájjovců byl Hadžádž, místodržitel Kury, jehož vláda si vyžádala sto dvacet tisíc obětí na životech.

V době kalifa Jazída se zdržoval Husajn v Mekce, kde rovněž přijal posly, kteří ho vyzvali, aby se odebral do Kúry, že bude uznán kalifem.

Uposlechl výzvy, ke své zkáze!

Husajn dorazil ke Kúfě sotva se stovkou věrných, našel však již město obsazené nepřáteli. Pustil se do vyjednávání, avšak bezvýsledně. Došly mu potraviny, voda se rychle vypařovala v slunečním žáru, zvířata padala a jeho průvodcům hleděla z horečnatých očí smrt. Marně prosil Husajn Alláha a Proroka o pomoc a záchranu.

Jeho zánik byl již “předznamenán v Knize osudu”. Jeden z vojevůdců Jazídových, Ubajdalláh, ho u Kerbely přepadl, rozdrtil jeho doprovod a přikázal zahubit i Husajna. Vojáci ho nalezli již na pokraji smrti žízní, ale nedočkal se od nich soucitu. Marně se posledními silami bránil. Nešťastníkovi sťali hlavu, nabodli ji na kopí a nosili ji v triumfálním průvodu.

To se stalo 10. muharramu a dodnes je tento den pro šíity dnem smutku. V Hindustánu se nosí obrazy s Husajnovou hlavou na kopí, jak tomu bylo po jeho smrti, a podkovou z ušlechtilého kovu napodobují běh jeho klusáka.

10. muharramu zaznívá nářek od Bornea a Celebesu přes Indii a Persii až k západní Asii, kde mají šíité již jen málo přívrženců. Téhož dne se koná v Kerbele bouřlivé představení, jehož divoké zoufalství hned tak nic nepředstihne. Běda sunnitovi, běda nevěřícímu, jenž by se odvážil v tento den v Kerbele mezi rozvášněné šíity. Rozsápali by ho na kusy!

Tento historický úvod jsem předeslal pro lepší pochopení příběhů, které budou následovat.

U řeky Žábu jsme se rozhodli, že pojedeme po břehu, až se dostaneme k širvánským a potom k zíbárským Kurdům, na něž jsme měli doporučení od beje z Gumrí a od malika v Lízánu. Doufali jsme, že nám zde bude poskytnuta další pomoc. Širvánci nás přijali pohostinně, Zíbárci se chovali nepřátelsky, ale presto se mi později podařilo získat jejich podporu. Šťastně jsme dorazili k řece Akre, avšak zdejší obyvatelstvo nás zahrnulo tak zarputilým nepřátelstvím, že jsme se po několika trpkých zkušenostech raději pustili východním směrem. Překročili jsme řeku Záb severně od Gara Surchu, Pír Hasan jsme zanechali po pravici, a protože jsme Kurdům nemohli ani trochu důvěřovat, drželi jsme se raději nadále stále na východ; později jsme uhnuli jihozápadně, abychom někde mezi Dijálou a Malým Zábem dorazili k Tigridu. Doufali jsme v pohostinné přijetí džerbojských Arabů, od nichž jsme si chtěli vyžádat i spolehlivé .průvodce; k naší lítostí jsme se však dozvěděli, že se spřáhli s Ubajdy a s Banú-Lamem, aby všem kmenům mezi Tigrídem a Tartarem vnutili svou převahu. Šammárové byli sice spřáteleni s jednou skupinou Ubajdských, jejichž šejkem byl ísá el Makín, ale tento muž mohl zatím změnit smýšlení a ostatní byli většinou nepřáteli Haddádů, jak nám sdělil Muhammad Amin. Za těchto okolností bylo nejjistější zdržet se v horách na levém břehu Malého Žábu a teprve zde rozhodnout o další cestě. I když jsme Ahmada el Gandúra osvobodili a ve zdraví ho sem přivedli, bylo nám přece jen milejší

zvolit okliku než se znovu vystavovat nebezpečí.

Tak jsme po delší cestě a nemalých útrapách šťastně dorazili do severního pohoří Zagroských hor.

Byl večer a my se utábořili na okraji platanového lesa. Nad námi se klenulo nebe tak čisté, jaké je možno spatřit jen v těchto končinách. Byli jsme poblíž perské hranice a perský vzduch je proslulý svou průzračností. Měsíc sice nevyšel, ale hvězdy zářily tak jasně, že jsem zřetelně rozeznával ručičky na svých kapesních hodinkách. I číst bych byl mohl. Dokonce bylo vidět hvězdy, které lze jinak spatřit jen dalekohledem. Sedmou hvězdu Plejád jsem našel bez zvláštní námahy.

Taková jasná hvězdná obloha působí silně na city člověka a já pochopil, proč se Persie stala kolébkou astrologie.

Vzhledem k situaci jsme dali přednost spánku pod širým nebem. Odpoledne jsme si koupili od pastýře jehně, teď jsme je vyvrhli, stáhli a rozdělali jsme oheň, abychom je upekli.

Koně se popásali opodál. Příliš jsme je v poslední době namáhali, byli by si zasloužili několikadenní odpočinek, na to však nebylo pomyšlení.

My sami jsme byli v dobré kondici, až na jednu výjimku, našeho Angličana. Před několika dny měl totiž Lindsay horečku, která trvala skoro čtyřiadvacet hodin. Potom horečka klesla, ale objevil se onen hrozný dar Východu, kterému latiníci říkají febris Allepensis, Italové mál ďAleppo a Francouzi bouton

ďHaleb. Tato alepská hrůza, která nepostihuje pouze lidi, ale i některá zvířata, například psy a kočky, začíná vždy krátkou horečkou; po ní se utvoří na obličeji, na prsou, na pažích nebo na nohou,velká mokvavá boule, která se po roce ztrácí, ale zanechává hlubokou trvalou jizvu. Pojmenování této nemoci není zcela výstižné, protože se vyskytuje nejen v Aleppu, ale i v oblasti Antiochie, Mosulu, Dijárbakiru, Bagdádu a v některých krajích perských.

Viděl jsem tu zohavující bouli již často, ale ještě nikdy v takových rozměrech jako u chudáka Lindsaye. Nejenže oteklina svítila nejtmavší červení, byla i tak drzá, že si vybrala za své sídlo nos, ten ubohý Lindsayův nos, již sám o sobě obrovský. Náš Angličan nenesl svůj úděl s klidem džentlmena, naopak projevoval hněv a netrpělivost, jež často vzbuzovaly u ostatních skrývané veselí.

Nyní tedy seděl Lindsay u ohně a ohmatával si oběma rukama nestoudnou neštovici. “Sire,” řekl. “Koukejte!”

“Kam?”

“Hm! Hloupá otázka! Na můj obličej, kam jinam. Yes! Zase vyrostl?” “Kdo? Co?”

“Hrome! Boule, tady! Moc vyrostl?” “Moc! Je už jako okurka.”

“The devil! Hrozné! Strašné! Yes!” “Můžete s ní plašit ptáky, sire Davide!”

“Je libo políček, sire? Jsem vám k službám! Přál bych si, abyste měl vy ten sakramentský otok na váš nos!”

“Bolí vás to?” “Ne.”

“Tak buďte rád!”

“Rád? Lidé o mně myslí, že jsem se s tou bambulí narodil! Jak dlouho s tím budu chodit?”

“Asi tak rok, sire Davide!”

“Rok? .Celý rok? Dvanáct měsíců?” “Tak asi.”

“Ó! Á! Horrible! Hrůza! Copak na to není lék? Náplast? Mast? Přiložit placku? Odřezat?”

“Nic takového.”

“Ale vždyť na každou nemoc je lék!”

“Na tuhle ne, sire Davide! Boule není ani trochu nebezpečná, ale kdyby se rozškrábala nebo řezala, pak by to mohlo být vážné.”

“Hm! A co potom, když zmizí? Je něco vidět?”

“To je různé. Čím větší boule, tím po sobě zanechá větší díru.” “Lack-a-day! Díru?”

“Je mi líto!”

“Ó běda! Příšerná země! Ničemná kraj! Budu spěchat zpátky do staré Anglie! Well!”

“Jen žádné spěchy, sire Davide!” “A proč ne?”

“Co by tomu řekli ve staré Anglii, že sir David dovolí svému nosů, aby prováděl takovéhle kousky?”

“Hm! Máte pravdu, sire! Kluci budou za mnou běhat po ulici. Zůstanu tedy zde a budu …”

“Sidi!” přerušil ho Halef. “Neohlížej se!”

Seděl jsem zády k okraji lesa a hned jsem si pomyslel, že malý hádží jistě zpozoroval něco nekalého.

“Co tam vidíš?” zeptal jsem se ho tiše.

“Pár očí. Zrovna za tebou stojí dva platany a mezi nimi roste divoká hrušeň. Tam stojí muž, zahlédl jsem jeho oči.”

“Vidíš ho ještě?” “Počkej!”

Halef nenápadně pozoroval les a já jsem zatím nabádal ostatní, aby se chovali nenuceně jako dosud.

Zvedl jsem se, předstíraje, že sbírám na kraji lesa suché roští na oheň. Přitom jsem se vzdálil značný kus od tábora. Potom jsem pronikl okrajem lesa a plížil se mezi stromy zase zpátky. Neuběhlo ani pět minut a octitl jsem se za oběma platany. Musil jsem se obdivovat Halefovu ostrému zraku. Mezi platany, schovaná v houští, se krčila lidská postava a pozorovala náš tábor.

Proč to? V těchto končinách nebyla široko daleko ani vesnička. Ale kolem dokola žily rozličné kmeny Kurdů, které spolu ustavičně válčily, a nebylo ani vyloučeno, že nějaký pastýřský perský kmen překročil hranice, aby zde loupil.

Také se tu potulovaly všelijaké ztracené existence a zbytky vyhlazených kmenů, které hledaly příležitost, jak by se připojily k jinému kmeni.

Lehkomyslnost by nebyla na místě; proto jsem se tiše připlížil až k muži a popadl ho bleskurychle pod hrdlem. Lekl se tak, že zůstal bez vlády a nebránil se, když jsem ho zvedl a nesl k ohni. Tam jsem ho položil na zem a vytáhl dýku. “Ani se nehni, nebo tě probodnu!” pohrozil jsem mu.

Vztek jsem pouze předstíral, ale cizinec vzal mou výhrůžku doslova a sepjal ruce.

“Milost, pane!”

“To záleží na tobě. Jestli mě obelžeš, jsi synem smrti. Kdo jsi?” “Jsem Turkmen z kmene Bejátů.”

Turkmen? Tady? Podle mužova oděvu jsem usoudil, že by mohl mluvit pravdu. Věděl jsem, že Turkmeni kdysi obývali kraj mezi Tigridem a perskou hranicí a byl to právě kmen Bejátů. Lorská poušť byla dějištěm jejich nájezdů. Když Nádir-šáh vpadl do provincie bagdádské, odvlekl Bejáty do Chorásánu. Tuto provincii nazval vzhledem k její poloze a rázu Mečem Persie a snažil se ji osídlit udatným bojovným obyvatelstvem.

“Z kmene Bejátů?” otázal jsem se. “Lžeš!” “Mluvím pravdu, pane.”

“Bejátové nežijí tady, ale ve vzdáleném Chorásánu.”

“Máš pravdu; ale když před časem museli opustit tenhle kraj, někteří tu přece jen zůstali a jejich potomci nyní čítají přes tisíc bojovníků. Naše letní tábořiště leží v krajině zřícenin Kizil harabe a při Kuru čaj.”

Uvědomil jsem si, že jsem už něco takového slyšel. “A teď jste někde poblíž?”

“Ano, pane.”

“Kolik máte stanů?” “Nemáme žádné stany.”

To mi bylo nápadné. Když některý nomádský kmen opustí svůj tábor a nevezme s sebou stany, znamená to obvykle, že jsou na lupičské nebo válečné výpravě.

Zeptal jsem se dál: “Kolik je tu mužů?” “Dvě stě.”

“A žen?”

“Jsme tu bez žen.” “Kde máte ležení?”

“Nedaleko odtud. Obejdeš-li tenhle cíp lesa, octneš se u nás.” “Viděli jste tady náš oheň?”

“Viděli a chán mě poslal, abych zjistil, co jste zač.” “Kterým směrem táhnete?”

“Na jihovýchod.” “Kam máte namířeno?” “Do kraje Zina.”

“To je přece v Persii!”

“Ano. Naši tamní přátelé pořádají velkou slavnost a pozvali nás.”

To bylo podivné. Bejáti měli sídlo u Kuru čaj a u zřícenin Kizil harabe, to jest poblíž Kifrí. Toto město však leží daleko na jihozápad od našeho dnešního tábořiště. Zina je o něco blíže, jihovýchodně od nás. Proč se Bejátové nepustili přímo z Kifrí do Ziny? Proč ta nesmyslná oklika?

“Co děláte tady nahoře?” zeptal jsem se proto. “Proč jste si prodloužili cestu o

víc než dvojnásobek?”

“Protože bychom museli projet územím sulajmanského paši a ten je náš nepřítel.” “Ale tady jste taky na jeho území!”

“Tady nahoře nás nebude paša hledat. Ví, že jsme odtáhli, a má za to, že se zdržujeme jižně od jeho hlavního města.”

Znělo to nepravděpodobně a stále ještě jsem muži moc nedůvěřoval.

Řekl jsem si však, že nám přítomnost těchto Bejátů může jen prospět. Pod jejich ochranou bychom mohli bezpečně proniknout až do Ziny a pak už by nám žádné nebezpečí nehrozilo. Proto jsem přivítal Turkmenovu otázku:

“Pane, propustíš mě? Nic zlého jsem vám neudělal.” “Dělal jsi jen, co ti bylo poručeno, a jsi tedy volný.” Oddychl si.

“Děkuji ti, pane. Kam míří hlavy vašich koní?” “Na jih.”

“Přicházíte od půlnoci směrem dolů?”

“Ano. Přicházíme ze země kmenů Pervari a Chaldani.”

“Jste tedy udatní a stateční mužové. Ke kterému kmeni náležíte?” “Tenhle muž a já jsme emírové z Evropy a ti ostatní jsou naši přátelé.” “Z Evropy! Pane, chcete táhnout s námi?”

“Bude tvůj chán ochoten nás přátelsky přijmout?”

“Jistě. Víme, že mužové z Evropy jsou velcí válečníci. Mám mu jít o vás povědět?”

“Jdi a zeptej se, jestli nás přijme!”

Vstal a rychle se vzdálil. Ostatní souhlasili s mým jednáním a zvlášť Muhammad Amin byl potěšen tím setkáním.

“Efendi,” řekl, “často jsem slýchal o Bejátech. Žijí v ustavičném nepřátelství s Džerbojskými, Ubajdy a Banú-Lamem, a proto nám mohou být užiteční. Ale neprozradíme, že jsme Haddádové. Bude lepší, když se to nedozvědí.”

“Ale i tak musíme být opatrní, protože nevíme, jak se k nám chán zachová. Přiveďte koně a připravte zbraně, abychom byli přichystáni pro každý případ.” Všechno nasvědčovalo tomu, že se Bejátové o nás neobyčejně dlouho radí, protože jsme nejen dopekli, ale i dojedli jehně, než se náš Turkmen objevil ještě s třemi druhy.

“Pane,” řekl, “chán mě posílá. Máte se dostavit k němu a být našimi hosty.” “Tak jděte před námi a veďte nás!”

Vsedli jsme na koně a následovali je, se zbraněmi v rukou. Když jsme vyjeli z lesa, nebylo po tábořišti ani potuchy. Projeli jsme ještě hustým pásem křovinatého porostu a dostali se na místo lemované kolem dokola keři, kde plápolal mohutný oheň. Vybrali si dobré místo pro tábor, protože ho zvenčí nebylo snadné objevit.

Kolem dokola leželo v trávě na dvě stě temných postav a poněkud stranou od plápolajícího ohně seděl chán. Když nás spatřil, zvolna se vztyčil. Jeli jsme k němu a seskočili s koní.

“Mír s tebou,” pozdravil jsem ho.

“Bande-je šomá-am, jsem tvým služebníkem!” odpověděl a uklonil se.

Řekl to persky. Snad mi tím chtěl dokázat, že je skutečně Beját a že hlavní kmen sídlí v Chorásánu. Peršané bývají nazýváni Francouzi Východu. Jejich řeč je ohebná a libozvučná, proto také se stala dvorním jazykem většiny asijských knížectví. Ale uctivá, lichotná a často úlisná povaha Peršanů mi nikdy zvlášť neimponovala, přímá, až, drsná poctivost Arabů mi vždy byla milejší.

Také ostatní vyskočili a všechny ruce se ochotné natahovaly, aby se chopily našich koní. My však třímali pevně uzdy, protože jsme nevěděli, zda jde o projev pohostinnosti nebo lsti.

“Svěř koně mým lidem! Postarají se o ně,” řekl chán.

Chtěl jsem nabýt jistoty. Proto jsem se otázal, a to rovněž persky: “Ajá amníjjat mídahí, ručíš za naši bezpečnost?”

Uklonil se na souhlas a zvedl ruku.

“Sougand míchoram, přísahám! Přisedněte a pohovoříme si!”

Bejátové se ujali koní. Pouze o Říha se postaral Halef, věda, jak mi na něm záleží. Usedli jsme k chánovi. Plameny jasně zářily, takže jsme na sebe dobře viděli. Chán byl muž středního věku, bojovného vzezření. Jeho tvář budila důvěru a uctivý odstup, jejž zachovávali jeho poddaní, dával tušit sebevědomou povahu jejich náčelníka.

“Znáš mé jméno?” vyptával se chán. “Neznám, ó cháne,” odvětil jsem.

“Jsem Hajdar Mírlám, synovec slavného Hasana Kerkuš Beje. Slyšels o něm?” “Slyšel. Žil v blízkosti vesnice Dženíja, která leží na poštovní cestě z Bagdádu do Tauku. Byl to udatný bojovník, ale vážil si míru, a kdo byl osamělý, došel u

něho ochrany.”

Beját mi řekl své jméno a zdvořilost nyní vyžadovala, abych i já prozradil své. Pokračoval jsem:

“Tvůj posel ti už řekl, že jsem Evropan. Říkají mi Kára ben Nemsí…” Hajdar Mírlám, ač přivyklý sebeovládání, nedokázal potlačit výkřik údivu: “Vaj! Kára ben Nemsí! Takže ten druhý muž, ten s červeným nosem, je bej z Inglistánu, jenž chce vykopávat kameny a písemnosti?”

“Ty jsi o nás slyšel?”

“Ano, efendi; řekls mi jen své jméno, ale já vás znám téměř všechny. Ten malý muž, který drží tvého koně, je Hádží Halef Omar, před nímž se třese tak mnohý mocný.”

“Uhodls.”

“A kdo jsou ti dva ostatní?”

“To jsou moji přátelé, kteří svá jména vložili do koránu.” Tohoto obratu se používá, když chce někdo z vážných důvodů zůstat neznám. “Kdo ti o nás vyprávěl?”

“Náčelník kmene Abú Hammád. Setkali jsme se u Kifrí a on prohlásil, že tvou vinou musí jeho kmen odvádět poplatek. Buď opatrný, efendi! Zabijí tě, upadneš-li do rukou těch lidí.”

“Už mě měli jednou v moci a nepodařilo se jun to. Utekl jsem jim.”

“Slyšel jsem o tom. Skolil jsi lva, sám a za tmy. A pak jsi ujel s jeho kůží. Domníváš se, že bych tě neudržel ani já, kdyby ses stal mým zajatcem?”

To znělo podezřele, ale já jsem odpověděl klidně:

“Nedokázal bys mě udržet a nevím ani, jak bys to chtěl zařídit, abys mě zajal.” “Efendi, nás je dvě stě, a vás pouze pět!”

“Cháne, nezapomínej, že mezi těmi pěti jsou dva Evropani, a ti vydají za dvě stě Bejátů!”

“Mluví z tebe pýcha!”

“A tvá otázka nesvědčí o pohostinnosti! Mám snad pochybovat o pravdivosti tvých slov, Hajdare Mírláme?”

“Ačkoliv neznám jména těchto dvou mužů, jste mými hosty a můžete se mnou pojíst chléb a maso.”

Zdvořilý úsměv mu pohrával kolem rtů a pohled, který vrhl na oba Haddády, byl výmluvný. Bylo snadné rozeznat Muhammada Amína mezi tisíci podle jeho bujného sněhobílého vousu.

Na chánův pokyn bylo přineseno několik čtvercových koží a na nich podáván chléb, maso a datle, a když jsme pojedli, dostali jsme i tabák do svých dýmek. Sám chán nám je vlastní rukou zapálil.

Teď jsme se mohli považovat za jeho hosty; pokynul jsem Halefovi, aby odvedl mého Říha k ostatním koním. Halef pak přisedl k nám.

“Jaký je cíl vašeho putování?” vyzvídal Hajdar Mírlám. “Jedeme do Bagdádu,” odpověděl jsem opatrně.

“My míříme do Ziny,” prohlásil chán. “Nechcete se k nám přidat?” “Dovolil bys?”

“Bude mě těšit, uvidím-li vás u sebe. Podej mi ruku, ó Káro ben Nemsí! Mí bratři nechť jsou tvými bratry, mí nepřátelé i tvými nepřáteli!”

Hajdar Mírlám mi podál ruku. Stiskl jsem ji. Stejně tak učinil s ostatními, kteří se radovali, že v něm získali přítele a ochránce.

“Na které kmeny narazíme cestou do Ziny?” vyptával jsem se.

“Zde je země nikoho a hned ten, hned onen kmen tu pásává svá stáda. Silnější tu zůstane.”

“Který kmen vás pozval?” “Džijáfové.”

“Raduj se ze svých přátel, neboť jsou nejmocnější kmen z celého kraje! Kmeny Šejch Ismá’íl, Zangana, Kaláwand, Kalhúr, a dokonce i Šeni a Hollál mají před ním úctu.”

“Slyšels, efendi, o kmeni Bebbehů?”

“Ovšem. Je to široko daleko nejbohatší kmen a má své vesnice a stany v okolí Sulajmáníje.”

“Jsi dobře zpraven. Máš mezi nimi přátele, či nepřátele?”

“Ani to, ani ono. Dosud jsem se nikdy nesetkal s žádným Bebbehem.” “Snad se poznáte, ačkoliv my bychom se rádi vyhnuli setkání.”

“Kdy ráno vyrazíte?”

“Při východu slunce. Chtěl by sis jít už lehnout?” “Jak je ti libo.”

“Vůle hostova je v táboře zákonem, a vy jste unavení, neboť tys již odložil dýmku. Také muž s boulí již přivírá oči. Dopřeji vám klidu.”

“Beját choš-adab hastand, Bejátové mají líbezné mravy. Dovolíš, abychom si

rozložili přikrývky?”

“Učiňte tak. Chode cháb bedahad, Bůh vám dopřej spánku.”

Na pokyn Hajdara Mírláma byly přineseny koberce, z nichž si upravil lože. Moji přátelé si ulehli jak se dalo, já však nastavil uzdu svého koně lasem, konec jsem si obtočil kolem zápěstí a lehl jsem si mimo okruh tábora.

Tak se mohl kůň popásat a nemusel jsem se o něho obávat, tím spíš, že Dogan hlídal po mém boku.

Za malou chvíli, když jsem ještě ležel s očima otevřenýma, se ke mně kdosi přiblížil. Byl to Angličan. Rozložil si přikrývky vedle mých.

“To je mi pěkné přátelství,” zabručel. “Dřepím tu a nerozumím ani slovo! Snad by se mi to mělo vysvětlit! Ale vy se ztratíte! Hm! Děkuji pěkně!”

“Promiňte, sire Davide. Opravdu jsem na vás zapomněl.” “Zapomenout na mne! Jste slepý, nebo já tak málo velký?”

“No, .vidět vás je, zvlášť co máte v obličeji ten maják! Tak co chcete vědět?” “Všechno! A s tím majákem radši přestaňte, sire! O čempak jste se bavili s tím šejkem nebo chánem?”

Vysvětlil jsem mu to. “Well, to je výhodné, ne?”

“Ano. Mít tři dny jistoty, či nemít, v tom je rozdíl.” “Řekl jste tedy do Bagdádu? Myslíte to vážně?”

“Bylo by mi to samozřejmě milé, ale nejde to.” “Proč ne?” bručel Lindsay.

“Musíme se vrátit k Haddádům, protože jste tam zanechal sluhy, a ani pro mne nebude snadné rozloučit se s Halefem. Rozhodně ho neopustím, dokud se neujistím, že je živ a zdráv u své mladé ženy.”

“Správně! Yes! Hodný člověk! Za milión! Well! Také bych se tam rád vrátil.” “Proč?”

“Kvůli fowlingbulls.”

“Což o to, staré památky se vyskytují i poblíž Bagdádu, například v rozvalinách Hilly. Tam stával Babylón a v okruhu několika mil jsou bohatá archeologická naleziště, i když Babylón nebyl tak velký jako Ninive.”

“Á! Ó! Jet tam! Do Hilly! Ne?”

“O tom prozatím nemluvme. Především jde o to, abychom se šťastně dostali k Tigridu. Ostatní se uvidí.”

“Dobře! Ale půjdeme tam! Yes! Well! Good night!”

Lindsay nemohl tušit, že do oněch končin dorazíme dříve a za zcela jiných okolností, než doufal. Zabalil se do přikrývek a za chvilku chrápal. I já jsem usnul, postřehl jsem však, že čtyři Bejátové vsedli na koně a odjeli.

Když jsem procitl, rozednívalo se a několik Turkmenů se již věnovalo koňům. Halef byl také již vzhůru a hlásil mi, že večer zpozoroval odjezd čtyř jezdců. “Sidi, proč posílají Bejátové posly, mají-li s námi čestné úmysly?”

“Nemyslím, že odjížděli kvůli nám. Jsme v chánově moci, bude-li chtít strojit proti nám úklady. Nedělej si starosti, Halefe!”

Jezdci byli jistě vysláni na zvědy v této nebezpečné krajině, a já jsem si tedy počínal správně, jak jsem později zjistil dotazem u Hajdara Mírláma.

Po chudé snídani, skládající se jen z několika datlí, jsme vyrazili. Chán rozdělil své lidi do několika houfů, které následovaly po sobě asi ve čtvrthodinových odstupech. Byl to chytrý a obezřetný muž a staral se o své lidi, jak nejlépe uměl.

Jeli jsme bez odpočinku až do poledne. Když slunce stálo v zenitu, zastavili jsme, abychom koním dopřáli nutný odpočinek. Po cestě jsme nepotkali ani človíčka a na určitých místech, na stromech, keřích anebo na zemi jsme nalézali znamení, jimiž nám oni čtyři předeslaní jezdci udávali směr další jízdy.

Tenhle směr mi byl nepochopitelný. Od našeho včerejšího tábora by měla Zina ležet na jihovýchod, ale místo co bychom se drželi v tomto směru, zamířili jsme téměř přímo k jihu.

“Chtěl ses přece dostat k Džijáfům?” připomněl jsem chánovi. “Chtěl.”

“Copak tenhle kočovný kmen táboří teď v okolí Ziny?” “Ano.”

“Ale když budeme takhle pokračovat, nedostaneme se do Ziny nikdy, přijdeme do Núsgáhu nebo dokonce do Baně.”

“Přeješ si cestovat bezpečně, efendi?” “To se rozumí.”

“My také. A proto je radno, abychom nepřátelské kmeny obešli. Až do dnešního večera budeme muset rázně ujíždět a pak si můžeme odpočinout; zítra musíme totiž vyčkat, až se cesta na východ uvolní.”

To vysvětlení se mi příliš nezamlouvalo, ale nebyl jsem s to důvody Hajdara

Mírláma vyvrátit, a tak jsem mlčel.

Po dvouhodinovém odpočinku jsme opět vyrazili. Ujížděli jsme věru rázně a povšiml jsem si, že často jedeme klikatě. Bylo tedy nemálo míst, k nimž nám oni čtyři zvědové nedovolili se přiblížit.

K večeru jsme museli projet jakousi úžlabinou. Jel jsem v nejpřednějším houfci po chánově boku. Byli jsme z úžlabiny již téměř venku, když jsme narazili na jezdce. Jeho vyděšený obličej nám prozradil, že ho ve snu nenapadlo, že by na tomto místě mohl potkat cizince. Ustoupil se svým koněm stranou, sklonil kopí a pozdravil:

“As-salám alajkum!”

“Walajkum as-salám!” odvětil chán. “Kam máš namířeno?” “Do lesa. Na srnce.”

“Ke kterému kmeni náležíš?” “Jsem Bebbeh.”

“Jsi usedlý nebo kočuješ?”

“V zimě jsme usedlí, v létě však vodíme svá stáda na pastviska.” “Kde bydlíš v zimě?”

“V Núsgáhu. Je to odtud hodina cesty. Moji druhové vás s radostí uvítají.” “Kolik je vás mužů?”

“Čtyřicet a u ostatních stád ještě více.” “Dej mi své kopí a pušku!”

“Proč?” zeptal se překvapeně. “A taky nůž. Jsi můj zajatec!” “Má šá‘alláh!”

V tom výkřiku se zračilo zděšení. Vzápětí však cizincova tvář ztvrdla. Pobídl koně, bleskurychle ho otočil a vyrazil opačným směrem.

“Chyťte mě!” zaslechli jsme ještě zvolání rychle se vzdalujícího Bibbeha.

Tu se chán chopil pušky a namířil na prchajícího. Sotva jsem stačil úderem ruky strhnout hlaveň, když se rozlehl výstřel. Střela se minula. Chán mi pohrozil pěstí, ihned se však ovládl.

“Zrádče! Co to děláš?” zvolal zlostně.

“Nejsem zrádce,” odpověděl jsem klidně. “Nechci jen, aby na tobě ulpěla cizí krev.”

“Ten Bebbeh musí zemřít! Jestli nám unikne, odneseme to sami.” “Daruješ mu život, když ti ho přivedu nazpátek?”

“Daruji. Ale už ho nechytíš.” “Počkej!”

Rozjel jsem se za uprchlíkem. Nebyl už v dohledu, když jsem však projel roklí, spatřil jsem ho. Přede mnou se rozkládala rovina porostlá bílými krokusy a divokými karafiáty a za ní se zvedal černý obrys lesa. Dostane-li se Bebbeh až k lesu, bude pro mne ztracen.

“Říhu!” zvolal jsem a položil vraníkovi ruku mezi uši. To dobré zvíře již dávno nebylo docela při síle, na toto znamení se však rozletělo kupředu, jako by celé týdny odpočívalo. Ve dvou minutách jsem se jezdci přiblížil na dvacet koňských délek.

“Stůj!” zavolal jsem na něho.

Byl to statečný muž. Místo co by prchal nebo se zastavil, obrátil koně na zadních nohách a rozjel se proti mně. V příští chvíli jsme se museli srazit. Viděl jsem, jak zvedá kopí, a sáhl jsem po pušce. Strhl koně poněkud stranou. Prolétli jsme kolem sebe. Špička jeho kopí mířila na má prsa; chytil jsem ji, ihned jsem však koně otočil. Muž se pustil jiným směrem a snažil se uprchnout. Měl příliš krásného koně, než abych měl to srdce ho pod ním zastřelit. Odepjal jsem laso od boku, připevnil jeden konec na hrušku sedla a složil pevný řemen do kliček. Bebbeh se ohlédl a viděl, že se mu přibližuji.

Patrně dosud neslyšel o lasu a ani nevěděl, jak se před tou zbraní chránit. Ke kopí jako by ztratil důvěru, protože sáhl po ručnici a kulka byla neodvratná. Přeměřil jsem vzdálenost očima, a právě když muž pozdvihl hlaveň, zasvištělo laso vzduchem. Sotva jsem s koněm uhnul, ucítil jsem trhnutí; ozval se výkřik, Bebbeh ležel na zemi s pažemi pevně omotanými. Za okamžik jsem stál u něho. “Neublížil sis?”

Za dané situace musela má otázka znít jako výsměch. Polapený se snažil uvolnit si paže a procedil mezi zuby:

“Lupiči!”

“Jsi na omylu! Nejsem lupič, ale chtěl bych, abys jel se mnou.” “Kam?”

“K chánovi Bejátů, kterému jsi uprchl.”

“Bejátů? Ti muži tedy náleží k tomuto kmeni? A jak se jmenuje chán?” “Hajdar Mírlám.”

“Ó, teď už vím vše. Ať vás Alláh zahubí, vy zloději a darebáci!” “Nenadávej! Já ti slibuji při Alláhovi, že se ti nic nestane!” “Jsem v tvé moci a musím tě poslechnout.”

Vzal jsem Bebbehovi nůž z pasu a zvedl kopí a ručnici; při pádu je upustil. Pak jsem uvolnil laso a rychle vsedl na koně, abych byl na vše připraven. Nezdálo se však, že by měl Bebbeh v úmyslu prchnout, zapískl na svého koně a vyšvihl se na něj.

“Důvěřuji tvému slovu,” pravil. “Pojď!”

Cválali jsme bok po boku zpátky a našli Bejáty u východu z rokle, kde na nás čekali. Když Hajdar Mírlám spatřil zajatce, jeho zasmušilá tvář se rozjasnila. “Efendi, ty ho opravdu přivádíš!” zvolal.

“Ano, vždyť jsem ti to slíbil. Dal jsem mu však slovo, že mu nezkřivíš vlas. Zde jsou jeho zbraně.”

“Později mu je vrátím, teď ho ale spoutejte, aby neuprchl.”

Rozkaz byl ihned splněn. Mezitím dorazil druhý z našich houfců. Zajatec jim byl odevzdán s podotknutím, aby s ním zacházeli dobře, ale bedlivě ho střežili. Pak jsme pokračovali v jízdě.

“Jaks ho dostal?” zeptal se chán.

“Chytil jsem ho,” odpověděl jsem zkrátka, rozmrzen jeho chováním.

“Efendi, ty se hněváš,” pravil Hajdar Mírlám. “Přesvědčíš se, že jsem nemohl jednat jinak.”

“V to doufám.”

“Ten muž nesmí vyžvanit, že jsou v těchto končinách Bejátové.” “Kdy ho propustíš?”

“Jakmile pomine nebezpečí.”

“Nezapomeň, že vlastně náleží mně. Doufám, že budeš ctít mé slovo!” “A co bys učinil, kdyby se stal opak?”

“Jednoduše bych tě…”

“Zabil?” skočil mi do řeči Hajdar Mírlám.

“Nic takového. Jsem křesťan. Zabiju člověka jen v sebeobraně. Nezabil bych tě, ale poznamenal bych ruku, kterou jsi stvrdil svůj slib. Chán Bejátů by se podobal chlapci, který nedovede vládnout nožem, nebo stařeně, jejíhož slova nikdo nedbá.”

“Kdyby mi to řekl někdo jiný, efendi, vysmál bych se mu; u vás však bych připustil, že byste se nerozpakovali napadnout mě uprostřed mých bojovníků.” “Není mezi námi nikdo, kdo by se obával tvých Bejátů.”

“Ani Muhammad Amin?” vyzvídal Turkmen s úsměvem.

Poznal jsem, že naše tajemství je vyzrazeno, ale odvětil jsem lhostejně: “Ani on.”

“Ani Ahmad el Gandúr, jeho syn?”

“Slyšel jsi někdy, že by snad byl zbabělec?”

“Nikoliv! Efendi, kdybyste nebyli chlapi, nebyl bych vás přijal mezi nás, neboť jezdíme po nebezpečných cestách. A já si přeji, abychom šťastně dorazili k cíli.”

Smrákalo se, a když se již snesla tma a bylo na čase rozbít tábor, dorazili jsme k potoku, který se volně rozléval z labyrintu skal. Tam tábořili čtyři Bejáti, kteří jeli před námi. Chán sestoupil s koně a delší dobu s nimi tiše rozmlouval. Proč si počínal tak tajuplně? Měl snad Hajdar Mírlám něco za lubem, co směli vědět pouze oni? Konečně dal rozkaz sesednout. Jeden z těch čtyř kráčel před námi do skalní rozsedliny. Vedli jsme koně za sebou a po chvíli jsme se dostali na velkou plošinu, uzavřenou kolem dokola skalami. Bylo to nejjistější útočiště, jaké si lze představit, ovšem příliš malé pro dvě stě mužů a jejich koně. “Zůstaneme tady?” zeptal jsem se.

“Ano,” potvrdil Hajdar Mírlám. “Jistě ne všichni?”

“Pouze čtyřicet mužů. Ostatní se utáboří poblíž.”

Musel jsem se s tím spokojit. Co mě však udivovalo, bylo, že v tomto našem zcela bezpečném ležení nikdo nerozdělal oheň. Povšimli si toho i moji přátelé.

“Pěkné místečko!” vyjádřil se Lindsay. “Malá aréna. Ne?” “Máte pravdu.”

“Ale je tu vlhko a chladno od vody. Proč nerozdělají oheň?” “Nevím. Možná že jsou nablízku nepřátelští Kurdové.”

“No a? Nikdo by nás tu neuviděl. Hm! Mně se to nelíbí!”

Podíval se podezřívavě na chána, který mluvil ke svým lidem se zřejmou snahou, abychom nic neslyšeli. Posadil jsem se k Muhammadu Aminoví, který jako kdyby čekal na tuto příležitost a hned se mě otázal:

“Efendi, jak dlouho zůstaneme s těmito Bejáty?” “Jak si budeš přát.”

“Nemáš-li nic proti tomu, opusťme je zítra.” “Pročpak, ó šejku?”

“Muž, který zamlčuje pravdu, není přítel.” “Považuješ chána za lháře?”

“To ne. Avšak za muže, který neřekne všechno, co si myslí.” “Hajdar Mírlám tě poznal.”

“Vím to. Viděl jsem mu to na očích.” “Znepokojuje tě to?”

“Ne,” odvětil Muhammad Amin, “jsme hosty Bejátů a oni nás nezradí. Proč však zajali toho Bebbeha?”

“Aby nemohl prozradit naši přítomnost.”

“A proč by se musela tajit, efendi? Čeho se obává dvě stě ozbrojených jezdců, nemají-li u sebe žádnou přítěž, ženy ani děti, nemocné ani starce, stany ani stáda? Kde to vlastně jsme, ó Káro ben Nemsí?”

“Jsme na území Bebbehů.”

“A chán chtěl přece k Džijáfům! Já jsem si dobře všiml, že ujíždíme stále k jihu. A proč dnes rozdělil své lidi do dvou ležení? Ó příteli, tenhle Hajdar Mírlám má dvě tváře, přestože s námi smýšlí poctivě. Jestliže se od něho zítra odloučíme, kterým směrem se pustíme dál?”

“Po levici máme Zagroské hory. Okresní město Báné by mělo být poblíž, nemýlím-li se. Obejdeme-li je, dostaneme se do Ahmadábádu. Za Ahmadábádem se otvírá průsmyk, který vede opuštěnými roklemi a údolími až do Kizildži. Tam teče řeka Bisutún, ta se u Karačolánu vlévá do Karačolán Su a s ním do Malého Žábu. Jestli se nám podaří projít Ahmadábádem a Kizildžou a někde u Tauku sejít do roviny, budeme v bezpečí. Je to ovšem namáhavá cesta.”

“Odkud to víš?” vyptával se Haddád.

“Cestou z Maskatu do Bagdádu jsem hovořil s jedním bilbáským Kurdem, a ten mi tak dobře popsal celý ten kraj, že jsem si udělal mapku. Netušil jsem, že ji budu potřebovat, ale přesto jsem si ji zakreslil do deníku.”

“A ty se domníváš, že by bylo dobré pustit se touto cestou?”

“Zakreslil jsem si i jiná místa, hory a řeky, tuhle cestu ale považuju za nejlepší. Mohli bychom taky jet přes Mik a Díz do Ziny, ale byla by to veliká oklika.”

“Dobrá, ujednáno: zítra se odtrhnem od Bejátů a pojedeme přes Ahmadábád ke Karačolán Su. Je tvá mapa spolehlivá?”

“Jestli byl spolehlivý ten bilbáský Kurd, tak ano.”

“Tak tedy pojďme spát. Bejáti ať si dělají, co se jim zlíbí.”

Napojili jsme u potoka koně a postarali se jim o krmivo. Moji druhové se uložili k odpočinku, ale já jsem vyhledal chána.

“Hajdare Mírláme, kde jsou ostatní Bejáti?” “Blízko. Proč se ptáš?”

“Mají u sebe toho zajatého Bebbeha a já bych ho rád viděl.” “Proč ho chceš vidět?”

“Je to má povinnost, je přece můj zajatec.”

“Není to tvůj zajatec, ale můj. Odevzdals mi ho.”

“Nebudeme se o to přít. Já bych se přece jen rád přesvědčil, jak se mu daří.” “Daří se mu dobře. Když to řekne Hajdar Mírlám, pak je to pravda. Nestarej se o něho, efendi, posad se ke mně a vykuřme si spolu dýmku.”

Vyhověl jsem pozvání, abych chána nerozhněval, avšak dlouho jsem se nezdržel a šel si též lehnout. Proč jsem neměl vidět Bebbeha? Špatně s ním nenakládali, na to mi dal chán slovo. Zřejmě tak Hajdar Mírlám jednal z důvodů, na něž jsem nemohl připadnout. Rozhodl jsem se, že časně zrána pustím Bebbeha na vlastní nebezpečí na svobodu a pak se od Bejátů odtrhneme. S tím jsem usnul.

UHLÍŘ ALLO

Trčet od samého rána do noci v sedle znaví i zkušeného jezdce. I já byl zmožený. Spal jsem dobře a tvrdé a jistě bych nebyl procitl, nebýt toho, že zavrčel Dogan a vzbudil mě. Když jsem otevřel oči, byla tma, přesto však jsem postřehl jakéhosi muže, stojícího poblíž.

Sáhl jsem po noži: “Kdo jsi?”

Při této otázce se probudili i moji druhové a popadli zbraně.

“Ty mě neznáš, efendi?” ozvalo se v odpověď. “Jsem jeden z Bejátů.” “Co chceš?”

“Efendi, pomoz nám! Bebbeh nám utekl!” Ihned jsem vyskočil. Moji přátelé také. “Utekl? A kdy?”

“To nevím. My jsme spali.”

“Hm! Hlídá ho sto šedesát mužů, a on upláchne!”

“Ale ti tu nejsou!” “Všichni odjeli?”

“Oni se vrátí, efendi.”

“Kde jsou?” vyptával jsem se. “Nevím.”

“A kde je chán?” “Jel s nimi.”

Popadl jsem chlapa a zatřásl s ním.

“Není v tom nějaké darebáctví? To by se vám nevyplatilo!” “Pusť mě, efendi! Přece bychom ti neublížili! Jsi náš host!” “Halefe, jdi a zjisti, kolik tu zůstalo Bejátů!”

Byla tak tmavá noc, že naše tábořiště bylo nepřehledné. Malý hádží odkvapil, aby provedl můj příkaz.

“Jsou tady ještě čtyři mužové,” vysvětloval o překot Beját, “a jeden je na stráži venku u vchodu. Tam na druhém tábořišti nás zůstalo deset, abychom hlídali zajatce.”

Jak utekl? Pěšky?”

“Ne. Vzal si koně a nějaké naše zbraně.”

“No, je vidět, že jste chytří a ostražití strážcové, jen co je pravda. Ale proč s tím jdete na mne?”

“Efendi, chyť ho ještě jednou!”

Málem jsem se tomu hlasitě zasmál. Nechal jsem však výzvu bez povšimnutí a vyptával se dál:

“Vy tedy nevíte, kde je chán a ti ostatní?” “Opravdu nevíme.”

“Ale jistě měl nějaký důvod, že odešel.” “Důvod měl, ale my ti ho nesmíme prozradit.”

“Dobrá, podíváme se, kdo tu teď poroučí, jestli chán nebo já…”

Přerušil mě Halef, který mi ohlásil, že tu skutečně zůstali jen čtyři Bejátové. “Stojí tam v koutě a poslouchají nás, sidi,” doplnil.

“Nech je stát. Máš nabité pistole, Hádží Halefe Omare?” “Viděls je někdy u mne nenabité, sidi?”

“Vem pistoli, a jestli ten muž neodpoví na otázku, kterou mu naposled položím, proženu mu hlavu kulkou. Rozuměls?”

“Buď bez starosti, sidi! Dostane dvě kulky místo jedné!”

Vytáhl zbraně z opasku a bylo slyšet cvaknutí čtyř kohoutů. Zeptal jsem se Bejáta znovu:

“Proč odejel chán?” “Přepadnout Bebbehy.”

“Bebbehy? Chán Hajdar Mírlám mě tedy obelhal? Říkal, že má v úmyslu navštívit Džijáfy.”

“Efendi, chán Hajdar Mírlám nikdy nelže! Chce opravdu k Džijáfům, ale teprve až skonči tuhle výpravu.”

V tu chvíli jsem se rozpomněl, jak se mě náčelník Turkmenů vyptával, zda jsem přítel či nepřítel Bebbehů.

“Žijete s Bebbehy v rozepři?” pátral jsem dál.

“Oni s námi, efendi! Zato jim dnes sebereme jejich stáda, koberce a zbraně. Sto padesát mužů dopraví kořist domů a padesát jich pojede s chánem k Džijáfům.” “Jen jestli si to Bebbehové nechají líbit.”

I v temnotě jsem viděl, jak Turkmen pyšně pohodil hlavou.

“Bebbehové? To jsou zbabělci! Copak jsi neviděl, jak ten Bebbeh před námi utíkal?”

“Jeden před dvěma sty.”

“A tys ho zajal docela sám!”

“Hm! Za určitých okolností zajmu právě tak snadno deset Bejátů. Tak třeba ty a ti čtyři, pak ta stráž venku i těch devět na druhém tábořišti, vy jste teď mí zajatci. Halefe, drž stráž u vchodu. Kdo by sem vstoupil bez mého dovolení anebo chtěl odejít, toho zastřelíš!”

Chrabrý hádží okamžitě zamířil ke vchodu. Beját úzkostně zašeptal: “Efendi, ty žertuješ!”

“Nežertuju. Chán přede mnou zatajil to nejdůležitější a i ty jsi mluvil jen z přinucení. Proto mi ručíte za to, že jsem tu v bezpečí. Přistupte vy čtyři blíž!”

Uposlechli.

“Složte zbraně k mým nohám!” Když zaváhali, řekl jsem: “Slyšeli jste toho o nás dost! Smýšlíte-li s námi poctivě, nezkřivíme vám ani vlásek na hlavě a své zbraně dostanete nazpět. Budete-li se však zdráhat mě uposlechnout, nepomůže vám ani džin, ani šajtán!”

Učinili, co jsem od nich žádal. Odevzdal jsem zbraně svým druhům a Muhammadu Aminovi jsem vysvětlil, jak si má počínat. Pak jsem opustil tábořiště a po proudu potoka vyšel na volné prostranství.

Venku mezi balvany stál strážný. Hned mě poznal. “Proč tě sem postavili?” zeptal jsem se.

“Abych Hajdaru Mírlámovi při návratu ihned ohlásil, zdali je všechno v pořádku.” “Dobře! Jdi teď dovnitř a řekni mým přátelům, že se za okamžik vrátím.”

“Když já ale tohle místo nesmím opustit.” “Chán o tom přece nic neví.”

“Ale dozví se to.”

“Možná. Ale já mu řeknu, že jsem ti to přikázal.”

Muž tedy odešel. Věděl jsem, že šejk Haddádů ho zadrží a odzbrojí.

Nezeptal jsem se sice, kde je druhé tábořiště, ale zvečera jsem v blízkosti našeho ležení zaslechl hlasy, takže jsem doufal, že to místo snadno objevím. Nemýlil jsem se. Uslyšel jsem dusot koně, a když jsem šel po zvuku, našel jsem devět Bejátů sedících na zemi. Ve tmě mě považovali za svého druha a jeden zavolal:

“Co říkal efendi?”

“Zde stojí před vámi,” odpověděl jsem. Poznali mě a povstali.

“Ó efendi, pomoz nám!” prosil jeden. “Bebbeh utekl, a s námi bude zle, až se vrátí chán.”

“Jak to, že se mu podařilo uprchnout? Cožpak nebyl spoután?”

“Spoutali jsme ho, ale nejspíš si postupně uvolňoval pouta, a když jsme usnuli, sebral koně a několik pušek a upláchl.”

“Vsedněte na koně a pojeďte za mnou!”

Ihned uposlechli a já je vedl k našemu tábořišti. Ahmad el Gandúr tam rozdělal ohýnek, aby ozářil okolí. Strážný seděl již odzbrojen vedle ostatních Bejátů. Těch devět mužů, které jsem přivedl, bylo tak zkroušeno útěkem zajatého Bebbeha, že mi beze slova odevzdali nože i kopí. Vysvětlil jsem všem patnácti Turkmenům, že jim hrozí od nás nebezpečí jen v tom případě, kdyby jejich chána napadlo nás zradit. Uprchlého zajatce že jim však přivést nemohu.

Pokud mu to dovolila chatrná znalost jazyka, dal si Lindsay za mé nepřítomnosti od Halefa vysvětlit, jak vypadá situace. Nyní přistoupil ke mně.

“Sire, co uděláme s Bejáty?”

“To se ukáže, až se vrátí chán.” “Co když oni utečou?”

“To se jim nepodaří. Hlídáme je. Mimoto postavím ke vchodu Halefa.” “Tamhle?” Angličan ukázal k východu, který vedl do volné krajiny. Když jsem přikývl, pokračoval: “To nestačí! Je tu ještě jeden východ. Ten zadní! Yes!” Pohlédl jsem směrem, kam ukazoval, a ve. světle plamenů jsem spatřil vysoký skalní blok s keřem v popředí.

“Vy žertujete, sire Davide!” řekl jsem. “Kdo se dostane přes tuhle skálu! Je vysoká nejmíň pět metrů!”

Zasmál se na celé kolo: “Hm! Vy jste chytrý člověk, sire! Ale David Lindsay je ještě chytřejší. Well!”

“Vysvětlete to blíž, sire Davide,” prosil jsem ho. “Jděte a koukejte na ten balvan i keř!”

“Nemůžu tam jít, protože bych Bejáty na ten východ upozornil, jestli tam opravdu je.”

“Opravdu tam je, sire! To není totiž jeden balvan, ale dva balvany a v té úzké mezeře mezi nimi roste keř. Chápete?”

“Výborně! To nám může velmi prospět. Vědí o tom Bejáti?” “Asi ne, nedávali po mně pozor.”

“Je ta mezera hodně úzká?” “Dá se jí projít s koněm.” “A jaký je tam dál terén?”

“To nevím. Nemohl jsem se tam podívat.”

Bylo to tak důležité, že jsem to musel hned prozkoumat. Obešel jsem zvenčí skalní labyrint a jen s velkou námahou jsem ve tmě konečně našel místo, kde rostlo mezi dvěma obrovskými balvany křovisko. Otvor, který zakrývalo, byl široký asi dva metry. Za ním byla sice velká změť balvanů, ale alespoň za denního světla by jistě nebylo zatěžko projet tudy na koni.

Protože jsem nevěděl, co by se nám mohlo přihodit, vytáhl jsem nůž, přistoupil ke křoví a udělal do několika kmínků tak hluboké zářezy, aby se zlomily směrem ven, kdyby přes ně někdo projel na koni. Počínal jsem si opatrně, aby si Bejáti, sedící z druhé strany skály, ničeho nevšimli. Potom jsem se vrátil do tábora.

Halefovi jsem přikázal, aby hlásil každého, kdo se přiblíží ke vchodu.

“Cos zjistil, efendi?” zeptal se Muhammad Amin.

“Báječný východ pro případ, že bychom museli zmizet bez pozdravu.

Nařízl jsem kmeny křoviska. Když se tamtudy prodere jeden jezdec, keř zdupe a ostatní budou mít volnou cestu.”

“Myslíš si, že použijeme této cesty?” zeptal se šejk Haddádů.

“Něco mi říká, že ano. Nesměj se mi, Muhammade Amine. Už od dětství mívám předtuchy a málokdy mě zklamou.”

“Věřím ti. Alláh je veliký! Je třeba dbát jeho výstrah.”

Moje obavy zapůsobily i na mé přátele. Rozhovor vázl a leželi jsme mlčky vedle sebe až do svítání. Jakmile bylo vidět trochu do dálky, přispěchal Halef a hlásil, že spatřil mnoho jezdců. Nemohl přesně určit jejich počet.

Přistoupil jsem ke svému, vraníkovi, vyndal ze sedlové brašny dalekohled a následoval Halefa. Už pouhým okem jsem viděl venku na rovině množství temných postav. Dalekohledem jsem je rozeznal zřetelněji.

“Kdo to je, sidi?” ptal se Halef.

“Bejátové se vracejí s lupem. Ženou s sebou stáda Bebbehů. Zdá se mi, že chán s houfcem jezdců rychle cválá vpředu. Bude tu dřív než ostatní.”

Vrátil jsem se ke svým přátelům a oznámil jim, co jsem viděl. Byli stejně jako já přesvědčeni, že se od chána nemáme čeho obávat. Neměli jsme mu co vytknout kromě toho, že před námi zatajil své plány. Dohodli jsme se, že ho přijmeme opatrně, ale se vší zdvořilostí.

Potom jsem se vrátil, plně ozbrojen, k Halefovi.

Chán se svým oddílem cválal tryskem k nám a neuplynulo ani pět minut, když přede mnou zarazil svého koně.

“Salám, efendi!” pozdravil. “Jistě tě udivilo, že mě nevidíš s vámi, když ses probudil. Měl jsem však něco na práci, co nesneslo odkladu. A podařilo se to. Podívej se ven.”

Zadíval jsem se mu do tváře.

“Kradl jsi, cháne Hajdare Mírláme!”

“Kradl?” zeptal se udiveně. “Když vezmeš něco svému nepříteli, jsi snad zloděj?” “Křesťané říkají ano, je to zloděj, a ty víš, že jsem křesťan. A proč jsi nám to zatajil?”

“Protože by to z nás udělalo nepřátele. Byl bys od nás odešel a varoval Bebbehy.”

“Nebyl bych je vyhledával, taky jsem nevěděl, které tábořiště nebo které místo máš v úmyslu přepadnout. Kdybych však byl nějakého Bebbeha potkal cestou, byl bych ho upozornil, že mu hrozí nebezpečí.”

“Tak vidíš, efendi, že mám pravdu! Měl jsem jen dvě možnosti: buď ti celý plán utajit, nebo tě zajmout a násilím tě zadržet, dokud nebude všechno hotovo.

Protože jsem tvůj přítel, dal jsem přednost první možnosti.”

“Vešel jsem v noci do tábora k těm deseti mužům, kterés tam nechal,” řekl jsem. “Cos tam chtěl?” vyhrklo z chána.

“Chtěl jsem si je zajistit.” “U Alláha! A proč to?”

“Protože jsem se dozvěděl, že jsi odjel. Nevěděl jsem, co se děje. A tvé muže jsem vzal do zajetí jako rukojmí.”

“Efendi, ty jsi moc opatrný člověk, ale mohls mi důvěřovat! Co jsi udělal s Bebbehem?”

“Nic. Vůbec jsem ho neviděl, protože už předtím uprchl.” Chán zrudl.

“Daríghá! To je špatná zpráva! To může všechno zhatit. Pusť mě dovnitř k těm psím synům, co jistě chrápali, když měli hlídat.”

Teprve teď seskočil s koně, nechal ho stát a rozběhl se mezi skalisky k tábořišti. Mezi ním a jeho lidmi pak došlo ke scéně, kterou lze stěží vypsat. Zuřil jako postřelený kanec, rozdával kopance a rány pěstí a neuklidnil se, dokud nevyčerpal všechnu svou sílu. Nebyl bych věřil, že ten muž dovede tak běsnit.

“Zkroť svůj hněv, ó cháne,” poprosil jsem ho posléze. “Byl bys zajatce stejně musel pustit na svobodu.”

“Byl bych ho pustil,” hřímal chán, “ale ne dnes, protože můj plán se nesmí vyzradit.”

“Jaký plán?”

“Sebrali jsme Bebbehům všechno, co jsme u nich našli. Teď oddělíme dobré od špatného. Všechno cenné pošlu dalekou, ale bezpečnou oklikou k našim; to špatné pobereme my, kteří máme namířeno k Džijáfům, a postupně to cestou odložíme. Tím svedeme pronásledovatele ze stopy. Bebbehové si myslí, že je přepadl oddíl Džijáfů, a moji lidé zatím bezpečně dorazí s kořistí k bejátským osadám a vesničkám.”

“Dobře promyšleno,” připustil jsem.

“Ale teď to všecko ztratilo smysl. Zajatý Bebbeh patřil k oddílu, který jsme přepadli. Ví, že jsme Bejáti, a všechno prozradí. Jistě vytušil naše úmysly. Měl dobrého koně, ten Kurd. Je docela možné, že zatímco jsme válčili, využil rychlostí svého koně, aby o tom zpravil spřátelená okolní tábořiště.”

“To by bylo zlé pro vás, ale pro nás taky, protože nás viděl pohromadě,” odpověděl jsem.

“Ví, kde táboříme, a Bebbehové jistě znají přístup k těmto skaliskům.” Sotva to dořekl, zaznělo u vchodu hlasité zvolání:

“U Alláha! Tady jsou! Zajměte je živé!”

Otočili jsme se a poznali uprchlého Bebbeha; přiskočil ke mně s očima sršícíma hněvem. Za ním se hrnula početná družina a už se rozlehl divoký řev smíšený se střelbou. Nedávali jsme pozor, co se děje v okolí tábořiště, a zapomněli jsme dokonce i hlídat vchod.

Neměl jsem ostatně čas k přemýšlení, neboť Bebbeh, v kterém jsem vytušil chána či šejka, byl už u mne. Jako jeho společníci neměl ani on kopí nebo pušku. V ruce se mu však blýskala zahnutá afghánská dýka.

Postavil jsem se smělému protivníkovi s prázdnýma rukama, ani jsem nesáhl po zbrani. Rychlým hmatem levé ruky jsem se chopil pravice, v níž svíral dýku, a pravou rukou jsem ho sevřel kolem krku.

“Zhyň, lupiči!” zasupěl a mocným trhnutím si chtěl uvolnit ozbrojenou pěst. “Mýlíš se,” odpověděl jsem, “nejsem Beját, nevěděl jsem, že máte být přepadeni.” “Jsi zloděj, psí syn! Tys mě zajal a teď zas ty budeš mým zajatcem. Já jsem šejk Gasál Gaboga, a ještě mi nikdo neunikl!”

Okamžitě jsem si uvědomil, že je to jméno jednoho z nejudatnějích Kurdů. Tady nešlo váhat.

“Tak mě tedy zajmi dokážeš-li to!” odvětil jsem.

Při těchto slovech jsem ho pustil a ustoupil jsem o krok nazpátek. Snad v tom viděl, že se mu vzdávám, vyrazil radostný výkřik a zvedl paži k ráně. To jsem právě potřeboval. Vrazil jsem mu pěst takovou silou do podpaždí že v tu chvíli ztratil rovnováhu. Jeho tělo dlouhým obloukem dopadlo na šest kroků ode mne k zemi. Než se mohl postavit na nohy, uhodil jsem ho sevřenou pěstí do spánku, že zůstal ležet.

“Na koně a za mnou!” rozkázal jsem svým přátelům.

Jedním pohledem jsem obhlédl situaci. Asi dvacet Bebbehů vniklo do našeho skalního útočiště. Bejáti se s nim rvali. Lindsay měl proti sobě dva Kurdy a jednoho z nich právě udeřil pažbou ručnice. Oba Haddádové, opřeni o skálu, nepustili k sobě žádného z nepřátel. Malý Halef klečel na povaleném bojovníku a tloukl ho do hlavy pažbou pistole.

“Sidi, není třeba utíkat! S těmi si poradíme!” odpověděl statečný hádží na mé zvolání.

“Venku jsou další nepřátelé. Bejátí byli přepadeni. Kupředu! Rychle!”

Vytrhl jsem Gasálu Gabogovi, který ještě ležel na zemi, dýku, abych měl památku na tento tak nešťastně započatý den, a vyšvihl jsem se do sedla.

Abych si rázně zjednal cestu a moji přátelé získali víc prostoru, zvedl jsem vraníka na zadní a popohnal ho přímo do hloučku nepřátel. Nechal jsem Ríha vyhazovat do všech stran, dokud jsem nespatřil své čtyři druhy sedět v sedle. Pak jsme prudce vyrazili do křoviska, které Ríh svými kopyty zdupal. Za skalní plošinou jsem musel koně ihned zarazit, protože jsme mohli jet kupředu jen krokem.

Jakmile jsem se dostal ze skalisek a rychlým pohledem se ubezpečil, že i moji čtyři přátelé unikli, pobídl jsem koně a uháněl do otevřené roviny.

Ostatní se pustili za mnou.

Rozhlédl jsem se kolem sebe a hned jsem věděl, na čem jsme. Gasál Gaboga nebyl žádný hlupák. Místo co by varoval svůj oddíl, beztak příliš slabý k odporu, pospíšil si vzbouřit celé okolí, a když Bejáti s bohatou kořistí přitáhli nic netušíce k tábořišti, bylo už ze tří stran obklíčeno. Bejáti budou rádi, vyváznou-li holým životem. Jak se Bebbehům podařilo přiblížit se na holé planině nepozorovaně k Bejátům, to jsem neměl čas zjistit. Po levici jsem spatřil širokou řadu jezdců cválajících na místo boje. A vpravo od nás až k nejvzdálenější linii obzoru byl celý kraj posetý pohybujícími se body. I to byli jezdci.

“Kupředu, efendi!” zvolal Muhammad Amin. “Nebo nás Bebbehové obklíčí! Vyvázls se zdravou kůží?”

“Já ano. A co ty?”

“Odnesl jsem to jen malým škrábnutím.”

A opravdu, šejk měl zkrvavenou tvář, ale rana nebyla nebezpečná.

“Pojďte sem!” pokynul jsem. “Utvoříme rovnou řadu. Kdo nás spatří ze strany,

bude nás z dálky považovat za jednoho jezdce.”

Seřadili jsme se, ale Bebbehy jsme tím nemohuli oklamat a brzy jsme zpozorovali, že nás pronásleduje větší houfec jezdců.

“Sidi, dohoní nás?” zeptal se Halef.

“Přijde na to, jaké mají koně. Ale co máš s okem, Halefe? Bolí tě to?” Oko mu nateklo, ačkoliv uběhlo teprve několik minut od přepadení.

“To nic, sidi. Ten Bebbeh byl aspoň pětkrát delší než já a jen do mě tak trochu šťouchl. Hamdu li’lláh, podruhé už to neudělá.”

“Snad jsi ho nezabil?”

“To ne. Vím, že si to nepřeješ, sidi.”

Byl jsem rád, že nikdo z nepřátel nepřišel o život. Už z čiré vypočítavosti to bylo uklidňující vědomí; kdybychom opravdu padli Bebbehům do rukou, nebudou nás stíhat krevní mstou.

Dobrou čtvrthodinu jsme uháněli s větrem o závod. Bojiště se už dávno ztratilo z dohledu, ale naši pronásledovatelé nám zůstali v patách. Rozdělili se.

Jezdci na dobrých koních se k nám kvapem blížili, kdežto ostatní se stále víc opožďovali. Těch šesti Bebbehů vpředu bychom se nezbavili celý den, protože měli výborné koně. Museli jsme proto zvířata zastřelit. Vysvětlil jsem to Haddádům, slezl s koně a popadl kulovnici.

“Střílení?” zeptal se Lindsay, když,zpozoroval mé přípravy. “Ano. Koně musí pryč!”

“Yes! Prima dobrodružství! Za milión!”

Poprosil jsem je ještě, aby nezmáčkli spoušť, dokud si každý z nich nebude zcela jist, že zasáhne koně, a nikoliv jezdce.

Naši pronásledovatelé se k nám přiblížili na dostřel, když začali tušit náš úmysl. Avšak místo co by rozptýleně odbočili, zarazili.

“Fire!” zavelel Lindsay.

Ačkoliv Arabové nerozuměli anglickému slovu, přece pochopili, co to znamená. Stiskli jsme spouště, Lindsay a já dvakrát, a hned jsme viděli, že všechny střely zasáhly. Šest koní i s jezdci se válelo na zemi v jednom chumlu.

Nyní jsme se zas vyšvihli na koně. Své pronásledovatele jsme měli brzy daleko za sebou a po chvíli jsme se ocitli sami na celé pláni.

Rovina však brzy končila. Před námi se zvedly hory a přiblížily se k nám z obou stran. Bezděčně jsme zadrželi koně.

“Tak kam?” zeptal se Muhammad Amin. “Hm!” zabručel jsem.

Ještě nikdy jsem nebyl tak bezradný, kterým směrem dál.

“Přemýšlej, efendi,” prosil Ahmad el Gandúr. “Máme čas. Ať si koně odpočinou.” “Zrovna tak bych mohl říct já vám, abyste přemýšleli,” povzdychl jsem si.

“Ani nevím, kde přesně jsme. Ale mám za to, že nedaleko leží Núsgáh, Bajtoš, Mervá a Dejr. Tímhle směrem bychom se’dostali do Sulajmáníje…”

“Tam nejedeme!” přerušil mě Muhammad Amin.

“V tom případě se musíme rozhodnout pro průsmyk, o němž jsme hovořili včera večer. Pokračujme tedy dál stejným směrem až k řece Barosíje, a pojedeme-li den proti proudu, dostáném se do Báné a tamtudy do hor.”

“Souhlasím,” řekl Muhammad Amin.

“Řeka nám dává i tu výhodu, že odděluje Persii od Ejáletu, a můžeme střídat břehy, jak toho bude vyžadovat naše bezpečnost.”

Jeli jsme tedy dál k jihu. Rovina se postupně měnila v pahorkatinu, pohoří a údolí se střídala ve stále větším kontrastu. Pozdě odpoledne v horách jsme dorazili k osamělé, hustě zalesněné výšince, na níž stála malá chatrč. Z otvoru ve střeše stoupal kouř.

“Někdo tu bydlí, sidi,” řekl Halef.

“Jistě člověk, který nám neublíží. Půjdu si ho prohlédnout. Vy počkejte zde.” Slezl jsem s koně a kráčel k domku. Byl vystavěn z kamene a spáry měl ucpané mechem. Střechu tvořilo několik vrstev hustě na sebe položených větví. Dveřní otvor byl tak nízký, .že by jím stěží prošlo vzpřímené děcko.

Když se mé kroky přiblížily k té jednoduché stavbě, objevila se ve dveřích zvířecí hlava. Myslel jsem, že je to medvěd, ale hlas toho huňatce mě brzy přesvědčil, že mám před sebou psa. Pak se zevnitř ozvalo ostré zapísknutí, a místo psí hlavy se objevila jiná, kterou jsem na první pohled právě tak nedovedl určit. Neviděl jsem nic než vlasy, zcuchané až běda, černý široký nos a dvě jiskřivá očka, připomínající oči podrážděného šakala.

“Évara Te chér, dobrý večer!” pozdravil jsem. V odpověď se ozvalo hrdelní zabručení.

“Bydlíš tu sám?”

Bručení kleslo ještě o několik tónů. “Jsou tu v okolí ještě nějaké domky?”

Bručení teď bylo opravdu hrozivé. Řekl bych, že hlas toho podivného tvora dosahoval přinejmenším k spodnímu C. Pak se vysunula špice kopí, blížila se víc a víc, až se octla před mou hrudí.

“Pojď ven!” požádal jsem zdvořile.

Na mou věru, bručení ještě kleslo o malou tercii, tedy na kontra A, a hrot zbraně zamířil k mému hrdlu. To už se mi přestávalo líbit. Uchopil jsem kopí a zatáhl. Záhadný obyvatel chatrče se pevně držel zbraně, a protože na mne byl krátký, vytáhl jsem ho ven ze dveří: nejdřív střapaté pačesy s lesklým černým nosem, pak dvě stejně zbarvené ruce s širokými drápy, potom se objevil proděravělý pytel, do jakých uhlíři ukládají své zboží, dvě ukoptěné roury a nakonec dva předměty, jež by jistě málokdo dokázal určit, ale já, hlava otevřená, jsem v nich ihned rozpoznal holínky, jaké asi za pradávných dob nosíval kolos rhodský.

Jakmile holínky vylezly ze dveří, tvor se přede mnou vztyčil a i pes měl náhle dost místa, aby se předvedl v celé své velikosti. I z něho bylo vidět jen neuvěřitelně zpečený kožich, černý čenich a dvě oči. Oba tvorové jako by se mě báli.

“Kdo jsi?” otázal jsem se příkře;

“Allo,” zabručelo to stvoření, ale přece jen už lidským hlasem. “Co jsi zač?”

“Uhlíř.”

Proto ten černý nos a ruce. Poznal jsem, že má drsnost zapůsobila. Uhlíř se celý shrbil. I jeho pes stáhl ocas.

“Žijí tu ještě nějací lidé?” vyptával jsem se dál. “Ne, jenom já.”

“Jak dlouho musíš jít, než přijdeš k nejbližším lidem?” “Víc než den.”

“Pro koho pálíš uhlí?”

“Pro pána, co dělá železo.” “Kde bydlí?”

“V Báné.”

“Ty jsi Kurd?” “Ano.”

“Jsi Džijáf?” “Ne”

“Bebbeh?”

“Ne,” odpověděl Allo a nelibostí zachrochtal a odplivl si. Přiznám se, že ve mně tento citový projev vyvolal živý souhlas. “Ke kterému kmeni tedy patříš?”

“K Banná.”

“A teď se koukni tamhle, Allo! Vidíš ty čtyři jezdce?”

Odhrábl si z obličeje chumáče dlouhých pačesů, aby lépe viděl, a podíval se směrem, kterým jsem ukazoval. Přes povlak mouru, skrývající jeho kurdskou kůži, jsem postřehl v uhlířově tváři výraz zděšení.

“To jsou Kurdové?” zeptal se ustaraně. “Jsou to tři Arabové a dva křesťané.” Kurd se na mne nechápavě zadíval. “Křesťané? Co to je?”

“To ti vysvětlím později, protože dnešní noc strávím u tebe.” Uhlíř se zděsil ještě víc.

“Pane, to nedělej!” “A proč ne?”

“V horách jsou zlí duchové.”

“To nás těší, rádi bychom se s nimi setkali.” “Někdy tu prší.”

“Voda ti neuškodí.” “Někdy taky hřmí.” “To patří k věci.”

“Jsou tu taky medvědi.”

“Rádi si pochutnáme na medvědí kýtě.” “Do hor často přijdou lupiči.” “Zastřelíme je.”

Když Kurd viděl, že žádná výmluva nezabírá, šel s pravdou ven a řekl prosebně: “Pane, já se vás bojím.”

“To nemusíš. Nejsme žádní bandité. Chceme se vyspat poblíž tvého domku a zítra zas pojedeme dál. Za to, že nás tu necháš, dostaneš stříbrný piastr.” “Stříbrný piastr? A celý?” zeptal se s údivem.

“Ano. I dva, budeš-li k nám přátelský.”

“Pane, jsem moc přátelský.”

Při tomto ujištění se na uhlíři všechno smálo, oči, ústa, která jsem postřehl až nyní, nos i ruce, když spokojeně zatleskal. Ta radost jako by se přenesla i na jeho psa, který zvedl ocas, nesměle jím zavrtěl a packou se škádlivě dotkl Dogana. Ten si ho však všiml asi tolik, jako Velký mogul kluka z ulice.

“Vyznáš se dobře v horách?” vyptával jsem se dál. “Vyznám. Všude.” “Znáš řeku Barosíj.?”

“Ano. To je hranice.” “Jak dlouho k ní jdeš?” “Půl dne.”

“Znáš Báné?”

“Jsem tam dvakrát do roka.” Znal i Ahmadábád a Bejándar.

“Ale kde leží Bisutún, to nevíš?” pátral jsem dále. “Vím to dobře, tam žije můj bratr.”

“Musíš pracovat každý den?”

“Pracuji, když chci,” vysvětlil uhlíř pyšně. “Takže se můžeš podle libosti vzdálit?” “Pane, nevím, proč se na to ptáš!”

Ten primitiv byl opatrný. To se mi na něm líbilo.

“Řeknu ti, proč se ptám,” odpověděl jsem. “Jsme tu cizí a neznáme horské stezky. Potřebujeme proto poctivého průvodce. Zaplatíme mu dva piastry za den.”

“Ó pane, myslíš to vážně? Dostávám deset piastrů za rok a mouku a sůl. Mám vás vodit?”

“Dneska si tě vyzkoušíme. Budeme-li s tebou spokojeni, vyděláš víc peněz než jindy za celý rok.”

“Zavolej ty muže! Dám jim mouku a sůl a nádobu na pečení! Mám i zvěřinu, kolik budete chtít, a vaši koně dostanou trávy, kolik sežerou. Nahoře je pramen a vaše lože bude měkké jako divan.”

Ten hodný Allo byl pojednou jako vyměněný, a to způsobil svým cinkotem pouhý piastr!

Pokynul jsem svým přátelům, jejichž trpělivost vystavila naše dlouhá rozmluva tvrdé zkoušce. Když spatřili uhlíře, byli udiveni neméně než předtím já sám. Především Angličan zůstal jako zkoprnělý. Banná se zase na oplátku obdivoval Lindsayovu nosu s výrazem, který nenechal nikoho na pochybách. Konečně se Angličanovi vrátila řeč.

“Fuj!” zvolal. “Kdo je to? Gorila?” “Ne, to je Kurd z kmene Banná.”

“No tohle! Umyj se!” zahřměl na ubohého uhlíře. Ten však nerozuměl anglicky, a tak uhelný prach zůstal prozatím nedotčen. Pak jsme uvázali koně a na mechu rozprostřeli přikrývky. Posadili jsme se a já jsem poskytl Muhammadu Aminovi potřebné informace o uhlíři, který se měl stát naším průvodcem.

Allo přivlekl z chýše pytel hrubé mouky a podal nám nádobku se solí.

Potom přinesl hrnec, který zřejmě sloužil celá léta k záhadným účelům. Zároveň odkryl malou jámu za domem. Byla vyložena kameny a obsahovala jeho zásobu masa, dva zajíce a jednoho již načatého srnce. Mohli jsme si vybrat a rozhodli jsme se pro srnčí. Nejdřív jsme je důkladně u studánky opláchli, potom jsme rozdělali oheň a připravili zvěřinu k rožnění. A zatímco Halef napájel koně a Kurd svým dlouhým nožem pro ně řezal trávu, věnoval jsem se zcela bohulibému otáčení rožněm.

“Špinavý chlap!” bručel Angličan. “Ale ochotný člověk. Škoda!” “Čeho je škoda?”

“Miserable hrnec! Yes! Škoda že není čistý. Pěkně by se v něm upekl!” “A copak, copak?” vyptával jsem se.

“Pudink.”

“Pudink? Jak jste si vzpomněl na pudink, sire Davide?” “Hm! Nejsem snad Angličan?”

“To jste. Ale prozraďte mi pro všechno na světě, jaký pudink byste tu chtěl upéci?”

“No jaký! Nějaký! Yes!”

“Znám asi dvacet druhů pudinků, ale ani jediný, který bychom si mohli připravit tady.”

“Á! Ó! A proč ne?”

“Vždyť nám všechno chybí!”

“Chybí? Ne! Je tu srnec, mouka, sůl, všechno!”

“Srnec, mouka, sůl, všechno! Dobře, sire Davide, tenhle vynikající recept si musím zapamatovat. A to ostatní, co se dává do masového pudinku, špek, vejce, cibule, pepř, citrón, petržel, hořčice, pudink jenom pokazí.”

“Je to tak! Well!”

Místo pudinku dostal Lindsay kus srnčí kýty a jen se po ní zaprášilo Když jsem zvěřinu porcoval, posadil se Allo na roh své chatrče a žádostiví si olizoval saze z prstů.

“Pojď sem, Allo, a vezmi si s námi!” pozval jsem ho.

V mžiku byl u mne a viděl jsem mu na očích, že od té chvíle jsme přáteli na život a na smrt.

“Co chceš za toho srnce?” zeptal jsem se ho. “Pane, daruji vám ho. Chytím si jiného.” “Přesto ti ho zaplatím. Tady máš!”

Sáhl jsem do tajné kapsičky pod opaskem, vyndal dva piastry a podal mu je. “Ó pane, tvá duše je plná milosrdenství! Nechceš si upéct i ty zajíce?” “Vezmeme si je zítra s sebou.”

Nedaleko domku ležela velká hromada listí. Kurd ji přenesl k nám a z našich přikrývek a listí nám upravil lože tak pohodlné, že jsme si druhý den nemohli vynachválit, jak dobře jsme se zas jednou vyspali.

Před rozedněním snědl každý z nás ještě kus zbylého srnčího.

Protože i Haddádové souhlasili s tím, aby nám Kurd dělal průvodce, vzal jsem si chlapíka znovu na paškál.

“Slyšels někdy o Ahmed Kulváriu na řece Karačolán Su?” “Tam jsem byl.”

“Jak je to daleko?”

“Chcete vidět hodně nebo málo vesnic?” “Chceme potkat co nejmíň lidí.”

“Tak budete potřebovat na cestu šest dní.” “Kudy se tam jde?”

“Jde se odtud až k řece Barosíje a pak proti proudu až skoro k Báné.

Tam se přebrodíte přes řeku a pustíte se na jih k Ahmadábádu. Odtamtud pak pojedete horským průsmykem, který vás zavede do Kizildži a k Ahmed Kulvánu.” Zalichotilo mi, že jsem navrhoval stejnou cestu. Bilbáský Kurd, který mi popisoval tento kraj, věděl, co mluví.

“Zavedeš nás až tam?” ujišťoval jsem se.

“Pane, můžu vás zavést až do roviny před Bagdádem.” “Odkud znáš cestu?”

“Vodil jsem obchodníky, kteří přijeli do hor s nákladem a odcházeli s prázdnou. Tenkrát jsem ještě nedělal uhlíře.”

Ač tak špinavý, byl ten chlapík pro nás učiněná perla. Měl trošku omezenou, ale poctivou a věrnou mysl, a já si pospíšil, abych ho závazně najal.

“Zavedeš nás k nížině, ale ne jižním, raději západním směrem, a dostaneš za každý den dva piastry. Budeš-li nám věrně sloužit, koupíme koně a věnujeme ti ho na rozloučenou. Spokojen?”

Koně! Pro chudého Kurda představoval kůň nezměrné bohatství. Allo mě chytil za ruku a horoucně ji přitiskl na to místo ve svých vousech, kde se dala tušit ústa.

“Ó pane! Tvá laskavost je větší než tyhle hory! Můžu si vzít s sebou psa a dáte mu žrádlo?”

“Vezmi ho. Můžeme zastřelit i pro něho dost zvěřiny.”

“Děkuju ti. Já nemám pušku a chytám do ok. Kdy mi koupíš koně?” “Jak to bude možné.”

Přikázal jsem též Allovi, aby vzal s sebou sůl. Jaká je to drahocenná věc, poznáte, až když si ji musíte dlouhý čas odpírat. Většina beduínů i mnozí Kurdové nejsou na sůl zvyklí.

Allo byl s přípravami brzy hotov. Uschoval zbylou mouku a sůl do vyzděně jamky, vzal svůj nůž a hrozitánské kopí a uvázal psa na provaz, který si ovinul kolem boků. Na hlavu neměl nic.

S obnovenou důvěrou ve svůj šťastný los jsme se vydali na cestu. V poledne jsme dorazili k Barosíje a vykoupali se v jejích vlnách. Přemluvil jsem Alla, aby se také vykoupal. Použil písku, kterého bylo všude dost, místo mýdla a vylezl z vody jako docela jiný člověk.

Nyní jsme se pustili na východ, museli jsme však jet často oklikou, jestliže jsme se chtěli vyhnout četným osadám a pastýřským táborům na březích řeky.

Přenocovali jsme u potoka, který vpravo od pohoří proudil vstříc řece Barosíje. Druhý den ráno po sotva hodinové jízdě se Kurd zastavil a připomněl mi slib, že mu koupím koně. Prý má zde poblíž známého, který má koně na prodej.

“Žije ve velké vesnici?” zeptal jsem se. “Jsou tam jen čtyři domky.”

To mi vyhovovalo, neboť jsem si přál, abychom projížděli co možná nepozorovaně, a pustit Kurda samotného jsem také nemohl, pokud jsem se nepřesvědčil, že umí

držet jazyk za zuby. “Jak starý je ten kůň?”

“Ještě mladý, patnáct let.”

“Dobrá, půjdem se na něj spolu podívat a ostatní na nás počkají. Ale nesmíš prozradit, kdo jsem ani kam jedeme, ani že na nás čekají schováni další čtyři jezdci.”

“Pane, neřeknu ani slovo. Neboj se!”

Sešli jsme po svahu dolů k vodě a brzy jsme byli u domku, pod jehož přečnívající střechou visela rozličná sedla, soumarská i jezdecká. Za domkem byla oplocená pastvina, kde běhalo několik koní. Starý hubený Kurd nám vyšel v ústrety.

“To jsi ty, Allo?” zeptal se překvapeně. “Prorok žehnej tvůj příchod a všechny tvé cesty!” A tiše se zeptal: “Kdo je ten vznešený pán?”

Tázaný byl dost chytrý, aby odpověděl tak, jak mi vyhovovalo.

“To je efendi z Kirkúku a má namířeno do Keleki, kde se má setkat s pašou ze Ziny. Jsem jeho průvodce, protože znám cesty. Máš ještě koně na prodej?” “Mám,” odpověděl muž, dívaje se s obdivem na mého Říha. “Je tady za domem.

Pojď!”

Nechtěl jsem ty dva nechat o samotě, a tak jsem rychle seskočil s Říha a šel za nimi.

Nebyl to nejhorší kůň. Nebyl snad ani tak starý, jak říkal Allo, a protože tu byli ještě jiní koně, a horší, udivovalo mě, že chce majitel prodat právě jeho. “Co má stát?” vyptával jsem se.

“Dvě stě piastrů.” “Předveď ho!”

Vyvedl koně z ohrady, nechal ho jít, klusat, cválat a mé podezření vzrůstalo; kůň měl opravdu větší hodnotu, než požadovaných dvě stě piastrů.

“Dej mu soumarské sedlo a náklad!”

Stalo se a kůň poslušně splnil každý rozkaz. “Má nějakou vadu?”

“Ani jedinou, pane!” dušoval se děda.

“Ale ano, něco s ním bude, a uděláš líp, když mi to řekneš. Je to kůň pro tvého přítele Alla, a toho jistě nechceš ošidit.”

“Neošidím ho.”

“Jak myslíš. Pokusím se tedy přijít na to sám. Sundej náklad a dej mu jezdecké sedlo!”

“Proč, pane?”

Otázka mi prozradila, že jsem na správné stopě. “Protože si to přeju!” odvětil jsem zkrátka.

Poslechl a já ho vyzval, aby vsedl na koně.

“Pane, to nejde,” vymlouval se. “Mám loupání v noze.”

Poznal jsem na Kurdovi, že tady něco neklape. Kůň dovolil, abych k němu přistoupil, ale jen jsem zvedl nohu do třmenu, uhnul. Nemohl jsem se dostat do sedla, dokud jsem zvíře tvrdě nezatlačil ke zdi. Vyšvihl jsem se na něj, ale hned vyhodil zadníma tak vysoko, že se téměř převážil dopředu; pak zvedl přední nohy, mrskl sebou na stranu a vzpínal se tak, že jsem při první příležitostí s něho seskočil. Úmyslně jsem upadl, aby se zdálo, že mě kůň shodil.

“Tahle herka nemá cenu ani para, natož dvě stě piastrů!” huboval jsem. “Na něm se nedá jezdit. Je zkažený.”

“Pane, je to dobrý kůň. Třeba nesnese jen tebe.”

“Ne. Ten kůň jezdil se špatným sedlem a se špatným jezdcem. To zvíře si to pamatuje. Je k použití už jen jako nákladní soumar.”

“A nákladního koně nepotřebuješ, pane?” “Ted ne, snad později.”

“Tak si kup tohohle, protože by se ti mohlo stát, až budeš koně potřebovat, že žádného neseženeš.”

“Teď by mi jen překážel, nač ho tahat s sebou.” “Dám ti ho za sto padesát piastrů.”

“Dám ti sto a ani para navíc.” “Pane, ty žertuješ!”

“Tak si ho nech! Obstarám si v Báné jiného. Pojď, Allo!”

Vsedl jsem na vraníka a uhlíř mě následoval s posmutnělou tváří. Neušli jsme ani padesát kroků, když jsme slyšeli volání:

“Dej mi sto třicet, pane!” Neodpověděl jsem.

“Sto dvacet!”

Jel jsem dál a ani jsem se neohlédl. “Vrať se, pane. Dám ti ho za stovku!”

Zarazil jsem koně a zeptal se, zdali prodá i jezdecké sedlo a deku. Když Kurd

přisvědčil, vrátil jsem se zpátky a koupil obstojné sedlo s dekou za čtyřicet piastrů. Když jsem zaplatil, osedlal jsem koně a rozloučil se s tím šejdířem: “Buď zdráv! Chtěl jsi ošidit svého přítele, ale hned uvidíš, že dostal koně za třetinu ceny.”

Muž odpověděl jen úsměvem, v němž se zračila převaha. Také Allo se s ním rozloučil a chtěl pak vsednout na koně. Jeho zarostlá tvář, lépe řečeno to, co z ní vykukovalo, zářila nadšením a radostí, že nyní i on se může pustit do světa koňmo, ale šejdíř ho chytil za paži:

“Při jménu Prorokově, nevsedej na něj! Shodí tě a srazíš si vaz!”

“Ten muž má pravdu,” souhlasil jsem. “Vsedni na mého Říha! Ponese tě bezpečně a já pojedu na téhle herce, abych ji naučil poslouchat.”

Allo blaženě vyšplhal na mého hřebce, který si ten urážlivý útok dal klidně líbit, protože jsem byl poblíž. Já zatím zatlačil herku ke zdi a vyšvihl se do sedla. Kůň se znovu zvedl na zadní. Několik okamžiků jsem mu nechal vůli, ale pak jsem mu přitáhl otěže a stiskl ho stehny. Chtěl se opět vzepnout, ale nešlo to; mohl pouze křečovitě vyhazovat, až mu konečně došel dech, pot mu vystoupil ze všech pórů, z tlamy mu kapaly chumáče pěny. Zvíře zůstalo stát, i když jsem povolil tlak stehen.

“Zkrotil jsem ho,” smál jsem se spokojeně. “Dívej se, jak poběží, a víckrát se nepokoušej ošidit kamaráda. Alláh s tebou!”

Jel jsem vpředu a Ríh s ušlechtilou skromností šel za tou herkou. “Pane,” zeptal se uhlíř, “tak tenhle vraník je teď můj?”

“Co tě napadá,” smál jsem se. “A pročpak ne?”

“Protože by tě shodil, kdybych nebyl nablízku. Zítra ale bude tvůj kůň už sekat dobrotu”.

Dorazili jsme k houštině, kde se schovávali mí přátelé. Připojili se k nám a pochvalovali mou koupi.

Odpoledne jsme se přiblížili k Báné a pokračovali jsme v cestě, až se před námi otevřel tak často připomínaný průsmyk. Protože se koně unavili na neschůdných stezkách, chtěli jsme jim dopřát vydatný odpočinek a uchýlili jsme se do malého, ale hlubokého údolíčka, jehož svahy byly hustě zarostlé zakrslými doubky.

Zastřelili jsme nějakou zvěř, abychom neměli hlad, a po jídle jsme losovali o pořadí noční stráže. Tady poblíž průsmyku jsme museli být zvlášť opatrní, vždyť zpráva o uloupení stád již jistě pronikla až do Báné a dalo se předpokládat, že přitom padla zmínka i o nás.

Noc jsme strávili nerušeně a za úsvitu jsme již vjížděli do průsmyku. Zvolili jsme si tuto časnou dobu, abychom projeli nepozorováni.

Cesta vedla přes skalnaté výšiny a pusté kamenité pláně, temnými roklemi i opuštěnými údolími a vyschlými potůčky. Uvědomoval jsem si, že se ubíráme krajinou, jíž se sotva dotkla noha Evropana.

Bylo k poledni, když jsme museli protnout příčné údolí. Jen jsme dospěli k protější stěně, Dogan se zastavil a prosebně se na mne zadíval. Věděl jsem, co to znamená; zpozoroval něco podezřelého a očima mě prosí, aby se směl na to podívat zblízka. Zastavil jsem koně a rozhlédl se, ale nespatřil jsem ani stopu po živém tvoru.

“Běž, Dogane!” zvolal jsem a pes okamžitě skočil do křoví. Za chvilku jsme zaslechli výkřik a pak se ozval zvuk, který mi prozradil, že Dogan drží pod sebou člověka.

“Halefe, jdem!”

Seskočili jsme s koní a šli jsme za psem. A vskutku, vedle pichlavého křoviska ležel muž a vedle něho jeho puška. Nad ním stál pes se zuby vyceněnými na jeho hrdle.

“Dogane, zpátky!” Pes poslechl a muž si sedl. “Kdo jsi?” vyslýchal jsem ho.

“Jsem z města Zutu,” odpověděl polekaně muž. “Bebbeh?”

“Ne, pane. My jsme nepřátelé Bebbehů, protože jsme Džijafové.” “Odkud přicházíš?”

“Z Ahmed Kulvánu.”

“Z daleka. Cos tam dělal?” “Starám se o stáda.”

“Kam máš namířeno?”

“Do Zutu, k přátelům. Džijafové pořádají velkou slavnost a my se jí chceme zúčastnit.”

To souhlasilo.

“Budou mít Džijáfové nějaké hosty?”

“Slyšel jsem, že má přijet chán Haj dar Mírlám se svými Bejáty.”

I to souhlasilo. Zdálo se, že ten muž mluví pravdu. “Proč se před námi schováváš?”

“Pane, což se osamělý muž nemusí skrývat, vidí-li přijíždět šest jezdců? Zde v horách nikdy nevíš, jestli máš před sebou přátele či nepřátele.” “Jsi tu opravdu sám?”

“Při vousu Prorokově, docela sám.” “Chci ti věřit. Jdi přede mnou!”

Vrátil jsem se s ním ke svým přátelům, kde musel opakovat svou výpověď. Souhlasili se mnou, že ten muž je neškodný. Vrátili jsme mu pušku a propustili ho.

Všiml jsem si, že Allo cizince zamyšleně pozoroval. I teď seděl na vraníku pohroužen v myšlenkách, a právě jsem.se ho chtěl zeptat, cože mu tak leží v hlavě, když zvedl oči jako někdo, kdo se konečně rozpomíná, a rychle zajel k mému boku.

“Pane, ten chlap nás obelhal! Znám ho, ale nemohl jsem si vzpomenout, kdo to je. Teď jsem si vzpomněl. Není to žádný Džijáf, ale Bebbeh. Je to bratr nebo příbuzný šejka Gasála Gabogy. Viděl jsem je spolu v Núsgáhu.”

“Nepleteš se? Kdyby to měla být pravda …”

Oznámil jsem ostatním uhlířovu domněnku a dodal jsem: “Nejradši bych se za ním pustil!”

“Co bys plýtval časem a vracel se? Kdyby to byl skutečně Bebbeh, jak by věděl, že Hajdar Mírlám je pozvaný k Džijáfům? Takové věci se nepřátelům nevyzrazují,” namítal Muhammad Amin.

“A jak by nám mohl škodit?” dodal jeho syn Ahmad el Gandúr. “Jede na sever a my jedeme k jihu. Nedohonili by nás, ani kdyby o nás v Báné vykládal.”

To byly pádné námitky, a proto jsem od pronásledování upustil. Jen Angličan nebyl spokojen:

“Proč ho nechat odjet?” zlobil se. “Zastřelit toho mizeru. Žádná škoda chlapa. Všichni Kurdové jsou darebáci. Yes!”

“Byl snad ra’ís ze Šurdu darebák?” “Hm! Byl!”

“Sire Davide, vy jste nevděčník!”

“To je moje věc. Ten dobrák Nedžír Bej by nás byl okradl, nebýt Mary Durimy, která ho přivedla k rozumu. Dobrá žena, výborná žena, ta stará babička!”

Jméno Mara Durima ve mně vyvolalo vzpomínky, jež na chvilku zapudily z mé mysli přítomnost. Mlčky jsem se jim oddal, dokud Angličan nepřipomněl, že je čas k polednímu odpočinku.

Měl pravdu. Přes špatnou cestu jsme urazili značnou vzdálenost a mohli jsme tedy sobě i koním dopřát zasloužený odpočinek. Našli jsme si vhodné místo, slezli s koní, postavili stráž a ulehli ke krátkému spánku.

PŘEPADENÍ

Když nás stráž vzbudila, zdálo se mi, že si koně již odpočali. Rozhodl jsem se vyzkoušet, jestli náš nový kůň už snese v sedle uhlíře, a dopadlo to dobře.

Zvíře už přišlo na to, že je u nás nikdo netýrá. A tak jsem mohl jet opět na Ríhovi, a to bylo mé štěstí, jak jsem měl brzy poznat.

Čím víc jsme ujížděli k jihu, tím byly svahy zalesněnější a bylo tu i více vody. To nám ztěžovalo jízdu, zvlášť proto, že o nějaké upravené cestě nemohlo být ani řeči. Hned jsme se drápali do příkrého svahu, hned zas sjížděli dolů, chvíli jsme jeli mezi skalami, chvíli po močálovité půdě nebo přes polozetlelé kmeny.

Odpoledne jsme. pak dorazili do úzkého údolí, jehož středem se táhl zelený pás louky a po obou stranách rostlo bujné stromoví. V dálce se zvedala vysoká modravá hora.

“Pojedeme kolem té hory?” zeptal jsem se Alla. “Ano, pane. Vlevo kolem úpatí.”

“Co to povídá ten chlapík?” vyptával se Lindsay. “Že pojedem vlevo kolem úpatí tamté hory.”

“To nám nemusí vykládat!” zavrčel mrzutě.

Angličan se však měl brzy přesvědčit, že tahle poznámka našeho průvodce byla pro něj navýsost důležitá, neboť sotva jsem otevřel ústa k odpovědi, rozlehly se z obou stran výstřely a zprava i zleva se na nás řítilo asi padesát jezdců.

Nepříjemné překvapení! Koně mých přátel byli zasaženi, můj kůň nikoliv.

Stalo se tak záměrně, jak jsem se později dozvěděl. Mí přátelé se snažili rychle se vyprostit z třmenů a chápali se zbraní. V mžiku jsme byli obklopeni a přímo ke mně přiskočil jezdec, v němž jsem poznal šejka Gasála Gabogu.

“Dostal jsem tě, červe!” zvolal šejk. “Podruhé mi neutečeš!”

Rozpřáhl se kyjem, ale v témž okamžiku se vymrštil Dogan a zaťal mu tesáky do stehna. Šejk vyjekl bolestí a rána, určená mně, zasáhla do hlavy mého Ríha. Kůň

hlasitě zaržál, vyskočil všemi čtyřmi do výšky, dopřál mi ještě čas, abych Bebbeha udeřil pažbou do. ramene, a řítil se pryč. Pro bolest nedbal mých příkazů.

“Dogane!” stačil jsem ještě zavolat, nechtěje ztratit věrného psa; pak se proti mně napřáhly hroty četných kopí. Odrazil jsem je puškou, a co bylo dál, nevím. Na zběsilou jízdu, která následovala, co živ nezapomenu. Žádný příkop nebyl dost hluboký, kámen vysoký, strž široká, skalisko hladké ani bažina zrádná, stromy, křoviny, skály, hory a údolí se míhaly kolem mne, až jsem pozvolna začal znovu nabývat vlády nad rozzuřeným zvířetem. To už jsem byl sám a v neznámé končině.

Pamatoval jsem si jen směr, odkud jsem přijel; a přímo přede mnou se zvedala ona vysoká hora, o níž jsme předtím hovořili.

Co dělat? Pospíšit na pomoc přátelům? To bylo nemožné. Spíš se dalo čekat, že budou Bebbehové pronásledovat mne. Ostatně jak se Bebbehové dostali tak hluboko do hor? Jak zjistili, že pojedeme touto cestou? To byla záhada.

V tuto chvíli jsem pro své přátele nemohl učinit zhola nic. Byli buď mrtví, nebo zajatí. Především se musím skrýt a zítra si prohlédnout bojiště. Potom uvidím, co se dá dělat.

Nejdřív ze všeho jsem prohlédl Ríhovi hlavu. Naskočila mu veliká boule. Zavedl jsem hřebce k blízkému prameni a přikládal mu obklady jako matka nemocnému dítěti. Uběhla asi čtvrthodina, když jsem zaslechl funění a supění, jako když se někomu nedostává dechu. A v příštím okamžiku se cosi přiřítilo, radostně zavylo a skočilo na mne tak prudce, že jsem upadl do trávy. “Dogane!”

Pes kňučel a pištěl radostí, skákal na mne i na Ríha a musel jsem počkat, až se sám uklidní. I on vyvázl bez zranění.

Zdrželi jsme se u pramene ošetřováním koně ještě hezkou chvíli, až jsem považoval za nutné raději odtud odejít. Vsedl jsem znovu na koně a zamířil k úpatí hory, o níž jsme hovořili s uhlířem.

Úbočí bylo hustě zarostlé lesem a pouze dole v údolí, jímž bychom byli tak jako tak museli projet, byl prostor pro volnější pohyb. Mou pozornost upoutal předsunutý cíp lesa, odkud by bylo dobře vidět každého příchozího.

Jen jsem dojel, seskočil s koně a vešel několik kroků do lesíka, začal Dogan větřit. Vzal jsem ho proto na šňůru, Ríha uvázal ke stromu a šel jsem za psem s odjištěnou karabinou v ruce.

Asi se mu zdálo, že jdu moc pomalu, protože táhl tak silně, že se šňůra málem přetrhla. Mezi dvěma piniemi mi dal znamení. Rozhrnul jsem karabinou vějíře kapradí a spatřil jsem díru asi půlmetrového průměru, vedoucí šikmo do země. Bylo tam snad zvíře? Spíš ne. Když jsem tam strčil karabinu, cítil jsem, že na něco narazila. Nic nepřátelského to být nemohlo, to jsem poznal podle Doganova chování. Vybídl jsem ho, aby tam vlezl, ale jen vrtěl ocasem a vyčkávavě se díval dovnitř.

Sáhl jsem tedy bez váhání do díry a popadl jakousi střapatou chundelatou hlavu. Vysvětlení bylo nasnadě. Uvnitř vězel uhlířův pes. Zvíře asi uteklo, když se ozvaly výstřely, a strach je zahnal sem.

“íso!” zavolal jsem psa jménem.

Chvíli se nic nedělo, ale když jsem zavolal podruhé, začalo se uvnitř něco hýbat. Znovu jsem rozhrnul kapradí, a hleďme! Nejdřív jsem zaslechl radostné pobrukování v spodním C nebo v kontra A, pak se ukázaly kosmaté pačesy, mezi nimi rozpláclý nos a dvě očka; pak se objevily dvě ruce se širokými nehty a potrhaný pytel, dvě ukoptěné kožené nohavice a nakonec známé holínky rhodského kolosu, přede mnou stál živ a zdráv uhlíř Allo.

“Allo, to jsi ty?” zvolal jsem. “Kde máš psa?” “Ušlapali ho, pane,” řekl smutně.

“Jak jsi jim utekl?”

“Když se všichni pustili za tebou a nikdo si mě nevšímal, uskočil jsem do křoví. Pak jsem šel sem, protože jsem ti řekl, že tudy pojedeme. Myslel jsem si, že sem přijdeš, jestli tě Bebbehové nelapí.”

“Kdo ještě utekl?” “To nevím.”

“Musíme tu počkat, jestli ještě nepřijde někdo z našich. Najdi mi úkryt pro koně.”

“Vím o moc dobrém, pane.” “Ty se vyznáš i tady?”

“Pálil jsem tu uhlí. Pojď za mnou i s koněm.”

Vedl mě asi čtvrt hodiny lesem vzhůru ke skalní stěně hustě zarostlé ostružinovými šlahouny. Rozhrnul je a ukázala se skalní průrva, v níž se mohl dobře schovat kůň.

“Tady jsem bydlel,” vysvětlil uhlíř. “Uvaž koně uvnitř, pane. Půjdu mu nasekat

píci.”

V jeskyni byly natlučeny dřevěné kolíky, které asi sloužily jako nohy stolu, podle východního mravu zcela nízkého. K jedné noze stolu jsem uvázal koně tak nakrátko, aby se nemohl z úkrytu vzdálit. Venku jsem našel Kurda, jak řeže nožem trávu.

“Jdi dolů k lesu, pane,” požádal mě. “Co kdyby přišel někdo z našich. Přijdu za tebou, jen co to tu dodělám.” Uposlechl jsem jeho rady a usadil se na kraji lesa, abych viděl ven a sám nebyl pozorován. Za chvilku se ke mně připojil Allo. “Je o koně postaráno?” zeptal jsem se, a když přisvědčil, dodal jsem:

“Nemáš hlad?”

V odpověď se ozvalo nerozhodné zabručení.

“Nic bohužel nemám. Musíme mít strpení do zítřka.” Allo zas něco zabručel a pak řekl jasně:

“Pane, dostanu i za dnešek dva piastry?” “Dostaneš čtyři.”

V Allově zabručení jsem teď rozeznal zdrženlivé uspokojení. Pak jsme už mlčeli. Smrákalo se a v slábnoucím světle pohasínajícího dne jsem po naší levici na vnější straně úzké mýtinky zahlédl mezi stromy jakousi postavu. Přikázal jsem Kurdovi, aby počkal u mých zbraní, uvázal jsem psa zase na šňůru a plížil jsem se kupředu.

Musel jsem obejít hluboký ohyb mýtiny, nebyl jsem však ještě ani v polovině cesty, když se ona postava kmitla přede mnou. Několika rychlými skoky jsem se octl na místě, kudy musel neznámý projít. Vtom se vynořil vedle mne a já se užuž chystal k zákroku, když Dogan náhle přátelsky zakňučel.

Neznámý to zaslechl a polekaně se zarazil: “Zounds! Kdo je tu?”

Dvě dlouhé paže se napřáhly směrem ke mně.

“Sire Davide! Jste to opravdu vy?” zvolal jsem potěšeně.

“Ó! Á! Yes! Well! Jsem to já! A vy! Well! Vy to jste taky! Yes!”

Lindsay, radostí bez sebe, mě objímal, tiskl mě k sobě, a byl by mě i políbil, nebýt překážky v podobě jeho nemocného nosu.

“To bych si nebyl pomyslel, sire Davide, že vás tady najdu!”

“Ne? Ten gorila, ten uhlíř přece řekl, že my musíme jít tady tudy.” “Vidíte, jak se nám to hodilo! Ale teď mi povězte, jak jste jim unikl!”

“Hm! Šlo to rychle. Kůň pode mnou zastřelený, všichni se rozjeli za vámi, tak jsem uskočil stranou a bylo to.”

“Jako Allo.”

“Allo? Taky tak udělal? Je tu?” “Sedí tamhle naproti. Pojďte!”

Zavedl jsem udatného Angličana k naší vyhlídce. Kurd měl radost, že vidí Angličana živého a zdravého, a dával ji najevo tóny, které ze všeho nejvíc připomínaly vrčení polámaného kolovrátku.

“A jak se to podařilo vám?” Vyprávěl jsem mu to. “Ríhovi se nestalo nic?” “Krom té boule nic.”

“Můj kůň je zabitý! Takové dobré zvíře! Zastřelím ty Bebbehy! Všechny! Yes!” Lindsay zachránil i svou nenahraditelnou pušku, revolver, nůž a střelivo.

“To je výborné,” řekl jsem. “A nevíte, jestli utekl ještě někdo z našich lidí?” “Nikdo. Halef ležel pod svým koněm a Haddádové měli kolem sebe hlouček Bebbehů.” “Pak jsou tedy všichni ztraceni!”

“Musíme ještě počkat, pane Káro ben Nemsí! Alláh akbar, Bůh je mocný, říkají pravověrní.”

“Máte pravdu, sire Davide. Musíme zatím doufat.”

“Správně! Ale pojďme spát! Jsem unavený. Musel jsem daleko běžet. Spát bez pokrývky! Zatracení Bebbehové! Mizerná země! Yes!”

Lindsay usnul, Kurd také. Já však jsem ještě dlouho bděl a potom jsem se s námahou vyšplhal vzhůru, abych se podíval na koně. Později jsem přenechal stráž věrnému Doganovi a také jsem se pokoušel o spánek. Náhle někdo silně sevřel mou paži a probudil mě. Teprve svítalo.

“Co se děje?” zeptal jsem se.

Místo odpovědi ukázal Kurd na protější okraj lesíka, odkud vyšel srnec a tam se zastavil na cestě k napajedlu. Maso jsme potřebovali, a tak, ač nás výstřel mohl prozradit, sáhl jsem po karabině. Když třeskla rána, vyskočil Lindsay rovnýma nohama.

“Co je? Kde je nepřítel? Co? Yes!” “Tamhle leží, sire Davide.”

“Á, srnec, srnec! Nádhera! To se mi líbí. Nic jsem nejedl od včera poledne.

Well!”

Při jídle jsme se rozhodli, že tu počkáme do poledne a pak se dáme do pátrání, co a jak dělají Bebbehové. Zatímco jsme se radili, Dogan se zvedl a upřeně se zahleděl do hloubi lesa. Chvíli jako by sám byl na pochybách.

Potom se však rozběhl dlouhými skoky, aniž se na mne předem podíval.

Chtěl jsem spěchat za ním, zarazil jsem se však, když jsem místo očekávaných výkřiků hrůzy zaslechl radostné psí kňučení.

A to už k nám přistupoval, můj Hádží Halef Omar, sice bez koně, ale s plnou zbrojí, pistolemi a nožem v opasku.

“Hamdu li’lláh, sidi, jaké štěstí, že tě vidím a že žiješ!” pozdravil mě. “Mé srdce bylo plné starostí o tebe. Jedině jistota, že tvého Ríha nikdo nedohoní, mi byla útěchou.”

“Hádží!” zvolal Lindsay. “Á! Ó! A v pořádku! Nádhera! To se mi líbí! Sem s pečení! Well!”

Angličan to vzal za správný konec. Ač pln radosti ze shledání, nepohrdl Halef kusem pečeně, kterou mu Angličan podal.

“Jak jsi vyvázl, Halefe?” zeptal jsem se ho.

“Bebbehové stříleli na naše koně,” začal, “i můj kůň se pode mnou svalil. Bebbehové si nás nevšímali, záleželo jim jen na tobě a na Ríhovi. Alláh je ranil slepotou, aby neviděli, jak náš Kurd s Inglísím prchají. I já jsem se konečně vyprostil ze třmenů, sebral jsem zbraně a utekl.”

Jaká to byla od Bebbehů nedbalost! Zastřelí koně, aby dostali jezdce živé, a pak si je nechají utéct!

“A co se stalo s Haddády, Halefe, nevíš?”

“Když jsem prchal, zahlédl jsem ještě, jak je berou oba do zajetí.” “Pak tedy neztrácejme čas a pusťme se za nimi!”

“Počkej ještě, sidi, dopovím ti to! Když jsem šťastně vyvázl, uvědomil jsem si, že bude chytřejší skrýt se a pozorovat nepřítele. Vylezl jsem na strom a zůstal jsem tam skryt v listí až do večera. Teprve za šera jsem se odvážil slézt. A tak jsem viděl, že se Bebbehové nechystají odtáhnout. Rozbili tábor. Napočítal jsem na osmdesát bojovníků.”

“Jak vypadá ten jejich tábor?”

“Postavili si chatrče z větví. V jedné leží zajatí Haddádové, spoutaní na nohou i na rukou. Plížil jsem se v noci kolem tábora, protože jsem doufal, že se dostanu až k zajatcům. Bohužel to nešlo. Ty bys to možná svedl, sidi! Ty jsi mistr v plížení!”

“Nezpozorovals nic, co by nám vysvětlilo, proč Bebbehové zůstávají na místě? Nemůžu pochopit, že hned neodtáhli.”

“Já taky ne. Ale na nic jsem nepřišel.” “A proč sis myslel, že budu zrovna tady?”

“Přece vím, sidi, že si vždycky vyhledáš místo, kde tě nemůže nikdo spatřit, ale odkud můžeš sám všechno pozorovat.”

“Teď si odpočiň. Rozmyslím si, co bychom měli dělat. Allo, zaveď mého koně k napajedlu.”

Uhlíř se ještě ani nezvedl, aby uposlechl mého příkazu, když zavrčel pes a na nejvyšším bodu našeho obzoru se objevil jezdec, rychle se přiblížil a cválal kolem nás.

“Halo! Mám ho trochu pošimrat, pane?” zeptal se Lindsay. “Jen nic takového!”

“Je to přece Bebbeh!”

“Jen ho nechte! Nejsme žádní úkladní vrahové.” “Ale měli bychom jednoho koně!”

“Obstaráme si koně jinak.”

“Hm!” usmíval se. “Úkladní vrahové, to ne, ale zloději koní, to ano!” Ten Bebbeh mi nešel z hlavy. Proč se odloučil od svých a kam jede?

Ani ne za hodinu jsem hádanku rozřešil, když se Kurd vracel a cválal kolem nás, nevěda, že jsme tak blízko.

“Co to ten chlap prováděl?” zeptal se Lindsay. “Je to posel.”

“Posel? A čí?”

“Šejka Gasála Gabogy.” “A ke komu jel?”

“K oddílu Bebbehů, který asi půlhodiny cesty odsud směrem dolů obsadil stezku.” “Odkud to víte?”

“Usuzuji tak. Šejk nějakým způsobem vyzvěděl, že tudy pojedeme, a zatarasil cestu na dvou místech, aby druhý oddíl mohl zajmout ty, kteří uprchnou prvnímu.” “Dobře promyšleno, sire, je-li to pravda.”

Musel jsem si to ověřit. Dohodli jsme se, že Angličan s Allem zůstanou u Ríha v

našem úkrytu a já s Halefem se vydáme na zvědy. Nevrátíme-li se do poledne druhého dne, pojede Lindsay za uhlířova vedení na mém vraníku do Bisutúnu a počká tam u Allova bratra na mne čtrnáct dní. “Jestli se já s Halefem do té doby neobjevíme,” dodal jsem, “znamená to, že jsme mrtvi, a vy, sire Davide, se můžete ujmout po mně dědictví.”

“Hm! Testament! Dejte pokoj! Vybil bych celý Kurdistán! Dědit! A co vlastně?” zeptal se udatný syn Albionu.

“Mého koně!” odpověděl jsem.

“Nechci ho! Jestli budete mrtev, ať jde tahle zem k čertu! Well! I všichni koně! A voli, ovce, Bebbehové, všechno! Well!”

“Tak tedy ujednáno,” ukončil jsem jeho pohrůžky. “Teď ještě zbývá udělit příkazy našemu Kurdovi.”

“Jen mu to pořádně vysvětlete, sire! Já s ním nemůžu mluvit. To bude zábava, jedna radost! Taky jsem mohl radši zůstat doma ve staré dobré Anglii! Yes!” Nezbývalo mi než zanechat Lindsaye jeho vzrůstajícímu zoufalství. Přikázal jsem Allovi, jak si má počínat, přehodil jsem si pušky přes rameno a svěřil se Halefově vedení.

Zavedl mě na cestu, kterou ráno přišel, a dokonale mě přesvědčil o tom, že je učenlivý žák. Využil každé sebenepatrnější možnosti se krýt, pozoroval bystře krajinu a počínal si tak obezřetně, že i indiánský zvěd by měl co dělat, aby dokázal sledovat jeho stopu bez přerušení.

Pohybovali jsme se ustavičně mezi stromy, ale dbali jsme o to, abychom stále měli volný výhled do kraje. Držel jsem psa u sebe, a protože jsme šli proti větru, nemuseli jsme se obávat žádného nemilého překvapení.

Konečně jsme se přiblížili k místu, kde jsme byli přepadeni. Halef chtěl jít se mnou dál, ale nedovolil jsem to.

“Kdyby mě chytili,” řekl jsem mu, “tak víš, kde najdeš Angličana. Teď uděláš nejlíp, když vyšplháš na některou z těch pinií, které rostou tak těsně u sebe, že jejich husté větve tvoří bezpečný úkryt. Ty přece rozeznáš ránu z mé kulovnice a rychlé výstřely z mé karabiny od zvuků kterékoliv jiné zbraně.

Uslyšíš-li, že střílím, znamená to, že jsem v nebezpečí.” “Co mám v tom případě udělat?”

“Zůstat sedět, dokud tě hlasitě nezavolám. A teď nahoru!”

Přitáhl jsem psa k sobě a plížil se dál. Po chvíli jsem mezi stromy zahlédl první chatrč. Byla z větví a ve tvaru pyramidy. Ustoupil jsem zase nazpátek, abych mohl obejít terén v širokém půlkruhu a zjistit, jestli se v hloubi lesa nezdržují nějací Bebbehové. V tom případě bych je totiž měl v zádech a brzy by mě objevili!

Plížil jsem se od stromu ke stromu, vyhledával nejsilnější kmeny a zaposlouchával se pozorně do ticha. Brzy jsem se přesvědčil, že má opatrnost nebyla zbytečná, protože jsem zaslechl lidské hlasy, a v tu chvíli do mne i Dogan strčil čenichem. To ušlechtilé zvíře vědělo, že nyní nesmí vydat ani hlásku, a upřeně na mne hledělo svýma moudrýma očima.

Když jsem šel ve směru, odkud přicházely hlasy, spatřil jsem po chvilce tři muže pod stromem, krytým ze tří stran vzrostlou střemchovou houštinou.

Bylo to místo jako stvořené k naslouchání.

V jednom z mužů jsem poznal Kurda, který ležel pod Doganem a kterého jsem pustil na svobodu, když se vydával za Džijáfa. I Dogan ho poznal a nepřátelsky naň blýskal očima. Allo měl tedy pravdu. Ten Kurd byl Bebbeh a držel stráž, aby ohlásil, že přijíždíme. Jistě měl někde v ústraní ukrytého koně a cválal před námi, zatímco my jsme se domnívali, že jde pěšky k severu.

“Byli to hlupáci. Všichni!” slyšel jsem ho říkat. “A nejhloupější byl ten na tom krásném vraníku.”

Pěkně mi polichotil, jen co je pravda “Kdyby nebyl tenkrát zajal ty Bejáty, co zůstali v táboře, nebyl by je tak urazil,” pokračoval mluvčí, “a nebyli by nám prozradili, že vyslechli jejich rozmluvu o tom, kudy pojedou.”

Tím byla objasněna i tato záhada. Zajatí Bejáti prozradili náš plán útěku Bebbehům, aby si naklonili vítěze. “A taky byl ten Evropan hlupák, že ti skočil na lep,” prohlásil druhý muž.

“Ale hloupost udělal i šejk Gasál Gaboga, že nám poručil šetřit jezdce a vraníka. Jakápak škoda o chlapy! A teď jsou pryč všichni čtyři i s vraníkem.” Tito tři Bebbehové byli na houbách a teď je čistili a krájeli, než je zanesou do tábora. Měli tedy čas i příležitost k důvěrné výměně názorů.

“Na čem se šejk teď rozhodl?” optal se třetí.

“Vyslal posla. Druhý oddíl má vyčkat, až bude stát slunce nejvýš na obloze. Jestli se do té doby nenajde žádný z uprchlíků, mají vyrazit a připojit se k nám.”

“A co se stane s těmi dvěma zajatci?”

“Jsou to vznešení mužové. Nepromluvili dosud ani slovo, ale oni nám už prozradí, kdo jsou, a budou muset zaplatit pořádné výkupné, je-li jim život milý.”

Tak jsem tedy hlupák, nejhloupější z nás všech! Musel jsem tuto rozmilou poklonu spolknout, teď jsem ji nemohl opětovat.

Trojice mužů se zvedla. Ten, který se vydával za Džijáfa, pravil: “Jděte! Já se nejdřív podívám ke koním.”

Sledoval jsem ho zpovzdáli. Vedl mě, aniž o tom ovšem věděl, k rokli, jíž protékal potůček. Zde bylo asi osmdesát koní, uvázaných ke stromům a keřům tak daleko od sebe, aby měli dosti pastvy a přitom se nedostali blízko k sobě.

Odhadl jsem vzdálenost od prvního k poslednímu koni asi na osm set kroků. Všechno jsem si bedlivě prohlédl. Někteří koně byli skutečně nádherní. V duchu jsem si již vybral šest nejlepších. Nejvíc mě uspokojilo, že zvířata střeží jen jeden Kurd. Bude hračka ho přemoci.

Můj nedobrovolný vůdce se zabýval hnědákem, snad nejlepším koněm z celého stáda. Jistě mu patřil a já si umínil, už pro ty roztomilé lichotky, že mu dám příležitost, aby jezdil po svých.

Kurd prohodil několik slov s hlídkou a zamířil k táboru. Zase jsem šel za ním, už zcela přesvědčen, že v celém okolí nenarazím na živou bytost. Proto jsem se odvážil až k samé blízkosti tábora.

Napočítal jsem šestnáct chatrčí, které stály v polokruhu pod stromy. V největší chatrči jistě bydlel šejk Gasál Gaboga, neboť byla na špici ozdobena starým šátkem. Vedle ní musela být chatrč se zajatci, protože u vchodu seděli dva ozbrojení Kurdové.

Nyní jsem se mohl vrátit k Halefovi. Vyložil jsem mu svůj plán a pak jsme se skryli v místě, z kterého jsme dobře viděli na cestu. Netrpělivě jsme očekávali chvíli, kdy přikročíme k činům.

Asi po dvou hodinách jsme spatřili přijíždět jezdce. “Ten asi ohlásí, že přijíždí druhý oddíl,” mínil Halef.

“Možná. Viděls ten vysoký dub nad roklí, kde jsou schováni koně?” “Viděl, sidi.”

“Dopliž se tam a počkej tam na mne. Musím slyšet, co bude povídat ten jezdec. Vezmi s sebou Dogana. A naše zbraně!”

Malý hádží odešel se psem a zbraněmi a já jsem pospíšil k šejkově chatrči. Sotva jsem se schoval za peň stromu, tak blízko, abych rozuměl, co se mluví, přicválal jezdec a seskočil s koně.

Gasál Gaboga vyšel ven a kráčel mu vstříc. “S čím přicházíš?”

“Bojovníci tu budou za chvíli.” “Nespatřili jste žádného z uprchlíků?”

“Nikoho. Hlídkovali jsme celou noc. Obsadili jsme všechna postranní údolí, ale nikoho jsme nespatřili.”

“Už jsou tu!” ozvalo se venku z tábora.

Po tomto zvolání se všechno vyhrnulo na mýtinu. Dokonce i oba strážci se připojili. Spolehli se na to, že jsou Haddádové spoutáni.

Situace se vyvinula příznivěji, než jsem kdy mohl doufat. Dvěma skoky jsem se ocitl za chýší zajatců, dva rozmachy nožem, a byl jsem uvnitř v chýši. Leželi tu vedle sebe, svázáni na rukou i nohou.

“Muhammade Amine, Ahmade el Gandúre, vstávejte! Rychle!” V několika vteřinách jsem přeřízl provazy.

“Pojďte rychle!”

“Beze zbraní?” zašeptal Muhammad Amin. “Jsou u šejka.”

Vystoupil jsem z chýše a rozhlédl se. Tábor byl docela opuštěný.

“Ven a za mnou” Skočil jsem k šejkově chýši a vklouzl dovnitř, následován oběma Haddády. Byli horečně vzrušeni. Zde visely jejich zbraně a také dvě vykládané bambitky a dlouhá perská puška, patřící zřejmě šejkovi. Popadl jsem bambitky a pušku a vyhlédl ven. Dosud si nás nikdo nevšiml. Vykradli jsme se z chýše a běželi k rokli.

“Má šá‘alláh!” zvolal Halef radostně, když nás spatřil. “A teď ke koním!” naléhal jsem.

Stráž seděla dole, obrácena k nám zády. Na mé znamení seskočil pes dolů a ve vteřině ležel muž na zemi. Vykřikl, ale jen jednou, podruhé se už vykřiknout neodvážil. Ukázal jsem na šest nejlepších koní a zavolal na Ahmada el Gandúra: “Podrž je zatím! Halefe, Muhammade Amine, rychle zažeňte ostatní koně do lesa!” Oba bleskurychle pochopili. Právě se za námi rozlehly hlasité pozdravy, když jsme běželi od jednoho koně ke druhému a přeřezávali provazy. Ranami a kamením jsme odvázané koně zahnali do lesa.

“Nasedat a kupředu! Je nejvyšší čas!” zvolal jsem.

Ani jsem se neohlédl a hnal koně příkrým úbočím vzhůru; pak jsme vjeli do

ochranného příkrovu lesa. Obtížný terén nám nedovolil rychlejší jízdu, zejména když jsme museli jet .oklikou. Naštěstí jsme se brzy dostali na pohodlnější stezku a mohli jsme koně popohnat.

Vtom jsme za sebou zaslechli hlasitý pokřik, ale nebyl čas přemýšlet, co je asi jeho příčinou. Kupředu!

Zatáčeli jsme ve velkém oblouku a docela vzadu se objevili dva jezdci. Jakmile nás spatřili, jeden z nich se obrátil nazpět, ale druhý se pustil za námi.

“Jeďme tryskem, nejostřejším cvalem,” zvolal jsem na své přátele. “Za chvilku nám budou Bebbehové v patách!”

Dobře jsme si vybrali koně, byli to opravdu výteční běhouni. Brzy jsme zahlédli náš cípek lesa. Dojeli jsme tam a zastavili pod stromy. Spatřil jsem Alla.

“Kde je Angličan?” zeptal jsem se ho. “Nahoře, u koně.”

“Tady máš flintu. Vsedni na tohohle ryzáka. Je tvůj!”

Běžel jsem jako o závod nahoru ke skalní průrvě. Byla vzdálena dobrou čtvrthodinu cesty, ale byl jsem nahoře ani ne v pěti minutách. Seděl tam Lindsay.

“Už zde, sire? Ach! Jak to šlo, he?”

“Dobře, dobře. Ale teď není čas, jsme totiž pronásledováni. Utíkejte honem dolů, sire Davide. Dole je pro vás připraven kůň!”

“Pronásledováni! Ach! Nádhera! To se mi líbí! Kůň pro mne? Well!”

A běžel jako o závod. Odvázal jsem svého vraníka a vedl ho dolů. Nešlo to bohužel tak rychle, jak bych si byl přál. Když jsme sešli dolů, seděli už ostatní dávno v sedlech a Halef držel šestého koně připraveného.

“Trvalo to dlouho, efendi,” řekl Muhammad Amin. “Pohleď, už je pozdě!” Šejk Haddádů ukázal na druhou stranu, kde se právě objevil první pronásledovatel. Poznal jsem svého chlapíka.

“Poznáváš ho?” zeptal jsem se Halefa.

“Ano, sidi,” odpověděl Halef. “Je to ten Džijáf ze včerejška.”

“Je to Bebbeh a právě on nás zradil. Nechme ho předjet a bude náš!” “A co když zatím přijedou i ostatní?”

“Tak rychle to nepůjde. Sire Davide, my pojedeme napřed a vezmeme toho jezdce mezi sebe. Bude-li se bránit, vyrazíme mu zbraně z ruky.”

Bebbeh teď zmizel za nejbližším zákrutem cesty a my jsme opustili úkryt. Když jsme s Lindsayem dojeli do tohoto zákrutu, byli jsme od našeho pronásledovatele vzdáleni na padesát kroků. Slyšel nás přijíždět a ohlédl se. Poznal nás a tak se vylekal, že bezděčně zarazil koně. Myslel si, že nás má před sebou, a zatím nás měl v zádech! Než se vzpamatoval, byli jsme u něho, a než se mohl začít bránit, byl odzbrojen. Jeho kůň uháněl s našimi v plném trysku dál a Kurd se odevzdal svému osudu.

Ujížděli jsme pořád k jihu, a když jsme, pak usoudili, že už jsme hodně daleko, zpomalili jsme tempo. Allo klusal před námi jako náš průvodce.

“Co uděláme s tím Kurdem, sire?” vyptával se Lindsay. “Potrestáme ho!”

“Yes. Takový falešný Džijáf! Jak ho potrestáme?” “Nevím. Poradíme se o tom.”

“Dobře! Uděláme parlament. Horní sněmovna, dolní sněmovna! Well! Jak jste osvobodil ty Haddády?”

Stručně jsem mu to vyprávěl. Když jsem došel k přepadení hlídače koní, najednou jsem se odmlčel.

“Proboha! To jsem to provedl!” “Všechno moc dobře!”

“Zapomněl jsem v tom chvatu odvolat psa od hlídače v rokli.” “Ach! Mrzuté! Však on přijde!”

“Nepřijde! Ten už je mrtev a hlídač taky,” “Proč mrtev?”

“Bude-li Dogan ohrožen, prokousne tomu, kdo pod ním leží, hrdlo. A Bebbehové ho pak zastřelí. Kvůli Doganovi bych byl schopen se vrátit a podstoupit sebevětší riziko. Bohužel by to už nemělo smysl!”

Ztráta věrného a chytrého psa, kterého jsem dostal darem od malkoje gunda ze Špandari, zarmoutila i Halefa. Po zbývající odpolední hodiny jsem byl velmi rozladěn. K večeru jsme zastavili a teprve teď jsme Bebbeha spoutali. Přestože jsme měli naspěch, našel si Halef chvilku, aby naložil na volného koně srnce, kterého jsme zrovna začali vyvrhovat. Měli jsme tedy postaráno o vydatnou večeři.

Po jídle jsme zajatce vyslýchali. Až dosud nepromluvil ani slovo. Snášel všechno trpělivě, doufal zřejmě, že nás příslušníci jeho kmene brzy najdou a osvobodí

ho.

“Co vlastně jsi, Džijáf, nebo Bebbeh?” Zajatec neodpověděl.

“Odpověz na mou otázku!” Nehnul ani brvou.

“Halefe, sundej mu turban a uřízni mu kštici!”

To je největší pohana, jaká může Kurda potkat. Když Halef, v pravici nůž, uchopil levicí zajatcovu kadeř, začal muž prosit:

“Pane, nech mi vlasy. Chci odpovídat.” “Dobře! Z kterého jsi kmene?”

“Jsem Bebbeh.”

“Včera jsi nás obelhal!”

“Nepříteli se nemusí mluvit pravda.”

“Přísahal jsi při vousu Prorokově, že tvé údaje jsou pravdivé.” “Vůči nevěřícímu je dovolena i falešná přísaha.”

“Řekls o mně, že jsem hlupák!” “Neřekl, pane!”

“Řekls, že jsme hlupáci všichni, a já ten největší! Je to tak, slyšel jsem to na vlastní uši, za táborem, když jste tam čistili houby. Ležel jsem pod křovím a vyslechl vás. Pak jsem já sám osvobodil zajatce a sebral vám koně. Aspoň teď vidíš, zdali jsem opravdu tak velký hlupák!”

“Odpusť, pane!”

“Co bych ti odpouštěl, ty mě přece nemůžeš urazit! Jsi bratr šejka Gasála Gabogy?”

“To nejsem.”

“Halefe, uřízni mu přece jen tu kštici!” Účinek se dostavil okamžitě.

“Kdo ti to řekl?” zeptal se Bebbeh. “Někdo, kdo tě zná.”

“Jaké chceš výkupné?”

“Vy jste za tyto dva muže,” ukázal jsem na Haddády, “chtěli výkupné. Já výkupné nikdy nežádám, protože jsem křesťan. Kdo první zpozorovaly že zajatci uprchli?” “Šejk. Když se vrátil do své chýše, chyběly tam zbraně zajatců i jeho vlastní.” “Proč jste ušetřili mého koně?”

“Šejk ho chtěl pro sebe.”

“Snad si opravdu nemyslel, že by se mohl zmocnit mého vraníka? I kdyby se mu to podařilo, nebylo by to nadlouho a byl bych si koně dobyl zpátky. Kdo zjistil ztrátu vašich koní?”

“Taky šejk. Běžel do chýše zajatců, a když ji našel prázdnou, utíkal ke koním. Byli pryč.”

“Co jste udělali s hlídačem?”

“Nechali jsme ho pod psem za to, že nedával pořádně pozor.” “Hrůza! To jste lidé?”

“Šejk to nařídil.”

“A co se stane tobě? Ty jsi přece taky nedával pozor! Ležel jsem pod stromem na jeden krok od tebe, šel jsem za tebou ke koním, které bych jinak sám nenašel.” “Pane, neříkej to šejkovi!”

“Buď bez obav! To je záležitost nás dvou. Přeložím teď svým společníkům, co jsi řekl, a ať nad tebou sami vynesou rozsudek. Abychom tě nesoudili my dva Evropané, ale mužové tvé víry!”

Zatímco se čtyři muslimové radili, vyptával se mě Angličan: “Nu, co bude s tím falešným Džijáfem?”

“Nevím. Jak vy byste s ním naložil?” “Hm! Zastřelit!”

“Máme k tomu právo?” “Yes! To jistě!”

“Cesta práva je taková: podáme stížnost u našich konzulátů, ty ji postoupí do Cařihradu a z Cařihradu obdrží sulajmánský paša příkaz, aby viníka potrestal, pokud by ho snad neměl odměnit.”

“To je mi pěkná cesta práva!”

“Ale jediná možná pro občany našich států.”

“Kdybych mu mohl nasadit můj nos, to by byl správný trest pro toho chlapíka, který nás včera vodil za nos! Yes!”

Čtyři muslimové však nebyli tak shovívaví. “Efendi, zastřelíme toho muže!” řekl jejich jménem Muhammad Amin.

“To rozhodně nepřipustím,” odpověděl jsem. “Urazil Proroka!”

“Máte pravomoc to rozsoudit? Ať si to vyřídí s imámem, Prorokem a se svým

svědomím!”

“Dělal zvěda a zradil nás!”

“Stálo to snad někoho z našich lidí život?” “Život ne, ale přišli jsme o koně.”

“Vzali jsme si za ně lepší. Hádží Halefe Omare, ty znáš mé smýšlení. Zarmucuje mě, že tě vidím tak krvežíznivého.”

“Sidi, já to tak nechtěl!” bránil se horlivě. “To ostatní.”

“Allo do toho podle mého názoru nemá co mluvit. Je naším průvodcem a dostává mzdu. Změňte rozsudek!”

Znovu se šeptem radili. Potom mi Muhammad Amin oznámil výsledek:

“Efendi, darujeme mu tedy život, ale ať je zbaven cti. Dáme mu ustřihnout kadeř vlasů a zbičovat obličej. Kdo má tvář takto zjizvenou, ztratil čest.”

“To je ještě strašnější než smrt.”

“Ale tys mu chtěl předtím také uříznout kadeř!”

“To byla jen pohrůžka, abych ho přiměl odpovídat. Nebyl bych to udělal. Ostatně

- proč chcete Bebbehy proti nám ještě víc popudit? Cítí se v právu, protože si myslí, že jsme byli spřáhnuti s Bejáty. Nemohou vědět, že jsem chánu Hajdaru Mírlámovi řekl do očí, že bych byl Bebbehy varoval, kdyby to bylo šlo. Zastihli nás pohromadě s lupiči a podle toho s námi jednají.

Nyní jsme jim šťastně unikli a třeba nás už nechají na pokoji. Chcete je svou ukrutností dohnat k tomu, aby nás dál pronásledovali?”

“Efendi, byli jsme jejich zajatci. Musíme se pomstít!”

“I já jsem býval zajatcem, častěji než vy, a nemstil jsem se. Zajal mě ra’ís ze Šurdu, Nedžír Bej. Sám jsem se osvobodil a odpustil mu. Pak se stal mým přítelem. Nebylo to snad lepší, než kdybychom byli mezi sebe postavili krvavou vinu?”

“Efendi, ty jsi křesťan a křesťané jsou buď zrádci, nebo zbabělci!”

“Muhammade Amine, opakuj to ještě jednou, a naše cesty se navždy rozdvojí. Můžeš o mně nebo tady o Davidu Lindsayovi říct, že jsme se někdy zachovali jako zrádci nebo zbabělci? Taky bych teď mohl urážet islám. Mohl bych říct: muslimové jsou nevděčníci, rádi zapomínají, co pro ně udělá křesťan. Ale neříkám nic takového, protože vím, že když se jeden člověk nechá někdy strhnout vášní, je mnoho jiných, kteří se dovedou ovládat!”

Tu stařec pokročil ke mně s rozpřaženýma rukama:

“Efendi, odpusť! Můj vous je bílý a tvůj dosud tmavý, ale přestože máš i mladé a horké srdce, máš rozum zralého starce. Dáváme ti toho muže, nalož s ním, jak sám uznáš!”

“Muhammade Amine,” řekl jsem dojatě, “děkuju ti. Je s tím srozuměn i tvůj syn?” “Jsem s tím srozuměn, efendi!” potvrdil Ahmad el Gandúr.

Obrátil jsem se tedy k zajatci:

“Jednou jsi nás už obelhal. Chceš mi teď slíbit, že budeš od nynějška mluvit pravdu?”

“Slibuji ti to!”

“Když ti teď sundám pouta a ty mi slíbíš, že neutečeš, dodržíš slovo?” “Slibuji ti to, pane!”

“Tak dobře. Tihle čtyři muslimové ti vracejí svobodu. Dneska ještě zůstaneš u nás a zítra můžeš jít, kam se ti zachce.” Uvolnil jsem mu pouta.

“Pane,” řekl, “nesmím ti lhát, ale ty sám teď nemluvíš pravdu.” “Jakto?”

“Řekls, že mi tito mužové vracejí svobodu. Ale není to tak. Ty sám jsi mi jí na nich vymohl. Všemu jsem rozuměl, mluvím totiž arabsky. A také jsem se z tvých slov dozvěděl, že jste nejen nepomáhali Bejátům, ale že jste stáli při nás.

Efendi, chceš být mým přítelem a bratrem?” “Chci,” zvolal jsem v náhlém citovém popudu.

“Budeš mi důvěřovat a počkáš zde, až sem zítra přitáhnou vaši pronásledovatelé?” “Důvěřuji ti. Ale co moji přátelé, budou i oni bezpečni?”

“Nežádals za mne výkupné, zachránils mi nejdřív život a pak i čest. Tobě a tvým přátelům nesmí nikdo zkřivit ani vlásek na hlavě.”

A tak jsme měli po starosti. Na oslavu té události jsem vyndal ze sedlové brašny poslední zbyteček tabáku a voňavý dým nemálo přispěl k naší mírové pohodě.

Druhého dne zrána se mi mé počínání jevilo už méně romanticky. Uvědomoval jsem si, že jsem na sebe vzal příliš velkou zodpovědnost, a rád doznávám, že mi docela volně nebylo.

I moji společníci se netajili obavami. “Co jestli nás ten chlap podvede i tentokrát?” zeptal se ustaraně Muhammad Amin. “Přísahám při Alláhovi, že bude první, koho zasáhne má kulka!”

“Mám k němu důvěru,” řekl jsem. “Věděl, že ho pustíme na svobodu, a nemusel se přiznávat, že rozuměl každému našemu slovu. Věřím, že to myslí poctivě.”

Malé postranní údolíčko, kde jsme strávili noc, mělo vchod tak úzký, že nás ani za dne nemohlo být vidět z hlavního údolí. Bebbeh se od časného rána usadil u samého vchodu na takovém místě, aby měl dobrý rozhled. Pojednou se zvedl, zastínil si oči rukou a pozorně se zahleděl do dálky. Pak si šel pro svého koně a rychle se naň vyšvihl.

“Kampak?” zeptal jsem se.

“Naproti Bebbehům. Už jdou,” odpověděl. “Dovol, pane, abych je na všechno připravil.”

“Učiň tak!”

Odcválal a Muhammad Amin řekl: “Efendi, neudělals chybu? Měli jsme ho v rukou a mohl nám posloužit jako rukojmí!”

“Však on se vrátí,” řekl jsem. “Ale pro jistotu připravte koně tak, abychom se mohli jedním skokem dostat do sedel. Zbraně mějte pohotově, ale nenápadně. Vy zůstaňte, kde jste. Já se postavím ke vchodu a z mého chování poznáte, jak si máte počínat.”

“K čemu to bude dobré, efendi?” zeptal se Muhammad Amin. “Protivník bude v přesile, a ty přece nedovolíš střílet na jezdce. Stále jen na koně!”

“Muhammade Amine, říkám ti: jestli nás ten Bebbeh zradí, budu první, kdo zdvihne zbraň proti jezdcům!”

ŠEJK GASÁL GABOGA

Vzal jsem koně za uzdu a kráčel k úžině vedoucí do údolí, potom jsem se vyšvihl do sedla s karabinou připravenou v ruce. Když jsem se sklonil, mohl jsem přehlédnout celou planinu; a tak jsem v určité vzdálenosti zahlédl oddíl jezdců. Stáli a naslouchali muži, který k nim hovořil. Byl to šejkův bratr. Po chvilce dva jezdci zamířili k našemu údolíčku. Rozeznal jsem Gasála Gabogu s jeho bratrem a hned jsem si uvědomil, že se nyní už nemáme čeho obávat.

Když se šejk přiblížil a spatřil mě, zarazil koně. Výraz jeho snědého obličeje byl nevlídný a jeho hlas zněl téměř výhružně, když se otázal: “Co tu děláš?” “Čekám tu na tebe,” odvětil jsem stručně.

“To není zrovna zdvořilé přijetí, cizince!”

“Očekáváš snad, že s tebou budu jednat laskavěji než ty se mnou?” “Jsi příliš pyšný! Proč jsi na koni?”

“I ty sedíš v sedle!”

“Pojďme k tvé družině. Tento muž zde, který je synem mého otce, si přeje, abych posoudil, jestli bychom vám mohli odpustit.”

“Nuže pojďme, i moji mužové se chtějí poradit, zda vás máme potrestat, či vám odpustit.”

To už bylo šejkovi přespříliš. “Cizinče,” zvolal, “měj na paměti, kdo jsi ty a kdo jsme my!”

“To právě mám na paměti,” odvětil jsem chladně a ustoupil jsem s koněm stranou, abych šejkovi a jeho bratru uvolnil úzký vchod. Tím jsme vyhráli na celé čáře, protože kdyby šejk chtěl pokračovat v nepřátelství, stal by se naším zajatcem. Oba jezdci dojeli ke skupince mých přátel, slezli s koní a usedli.

“Chovají se jako přátelé, nebo jako nepřátelé?” vyptával se Lindsay.

“To ještě nevím. Bylo by však třeba, sire Davide, abyste se po chvilce zvedl a s nejlhostejnějším výrazem…”

“Well! Hrozně unuděný!”

“… šel ke vchodu držet stráž …” “Watchman! Velmi dobře! To se mi líbí!”

“Uvidíte-li, že se Bebbehové tam venku začínají hýbat a míří sem, tak křikněte. A kdyby některý z těch dvou chtěl odejít bez mého svolení, tak ho zastřelte!” “Well! Vezmu si svou starou bouchačku. All right! Jsem David Lindsay! Se mnou nejsou žádné žerty!”

Oba Bebbehové slyšeli naši rozmluvu, ale nerozuměli. “Proč mluvíš cizí řečí?” zeptal se šejk nedůvěřivě.

“Protože tento statečný bej ze západní země mluví jen řečí svého lidu,” odpověděl jsem a ukázal na Lindsaye.

“Statečný? Myslíš si opravdu, že je z vás někdo statečný?” A s pohrdavým posunkem dodal: “Utekli jste před námi!”

“Pravdu mluvíš, ó šejku,” odpověděl jsem s úsměvem. “Dvakrát jsme vám utekli, protože jsme smělejší a udatnější než vy. Je nás jen hrstka, a vás, jak sám říkáš, celé vojsko, a přesto jste nás nedokázali zadržet. Teď však tě žádáme, aby sis uvědomil, v jaké jsi situaci.”

“Uvědomuji si to,” vysmíval se Gasál Gaboga. “Jsem v situaci vítěze. Očekávám, že mě poprosíte o odpuštění a vrátíte všechno, co jste ukradli!”

“Jsi na omylu, šejku, ty sám jsi v situaci poraženého. Ne my tebe, ty nás musíš poprosit o odpuštění a já očekávám, že tak učiníš bez meškání!”

Bebbeh na mne vytřeštil oči údivem, pak se dal do hurónského smíchu. “Cizinče, považuješ Bebbehy za psy a jejich šejka za zplozence feny?

Povolil jsem naléhání svého bratra a přišel jsem k vám, abych změřil velikost vaší viny očima milosti. Chtěl jsem vás potrestat mírně. Protože se však vzpíráte uznat, co je k vašemu dobru, nechť tedy mezi námi dál trvá nepřátelství. A nechť poznáte, že stačí můj rozkaz, a budete rozdrceni.” “Vydej tento rozkaz, šejku Gasále Gabogo!” odvětil jsem chladně.

Tu pozdvihl šejkův bratr poprvé svůj hlas:

“Tento cizinec ze západní země je můj přítel, zachránil mě před zneuctěním a před smrtí! Dal jsem mu slovo, že mezi mnou a jím zavládne mír, a své slovo dodržím!”

“Dodrž, dokážeš-li to beze mne!” zabručel šejk.

“Bebbeh nikdy nezruší daný slib. Zůstanu po boku svého zachránce pokud bude v nebezpečí, a uvidíme, jestli se bojovníci našeho kmene odváží napadnout muže, kteří se dali pod mou ochranu.”

“Tvá ochrana neznamená ještě ochranu kmene. Tvá zpozdilost ti přinese jen neštěstí. Alláh dopustil, abys ztratil rozum, ať tedy drží nad tebou ochrannou ruku, nebudu-li tě již moci chránit sám. Odcházím!”

Zatímco jeho bratr zůstal sedět s námi, vyskočil Gasál Gaboga na koně a chtěl opustit údolí. Vtom však zvedl Lindsay pušku a namířil na šejkova prsa. “Stop, old boy!” poručil. “Slez dolů, nebo dostaneš kulku! Well!”

Šejk ke mně otočil hlavu a zeptal se: “Co chce ten muž?”

“Chce tě zastřelit, protože jsem ti ještě nedovolil, aby ses odsud vzdálil.” Gasál Gaboga vyčetl z mé nehybné tváře, že se mnou nejsou žádné žerty.

Otočil proto koně a hněvivě zvolal: “Cizince, jsi padouch!”

“Šejku, řekni to slovo ještě jednou a dám našemu strážci znamení, a nebudeš už mezi živými!”

“Ale tvé chování je zrádné. Přišel jsem k tobě jako vyslanec svého kmene a mám právo na svobodný odchod!”

“Nejsi vyslanec svého kmene, ale pouze jeho pohlavár. Právo vyslanců se na tebe nevztahuje. Odejdeš odsud, až já budu chtít. Budeš-li se snažit odchod si vynutit, zaplatíš to životem. Slez radši s koně a posaď se zase k nám. Ale uvědom si, co od tebe vyžaduje zdvořilost a že tě čeká jistá smrt, kdyby se tví Bebbehové odvážili nás tu přepadnout.”

Gasál Gaboga váhavě uposlechl mého rozkazu, avšak neodpustil si výhružnou poznámku:

“Moji lidé mě pomstí!”

“Nebojíme se tvé pomsty, o tom ses už mohl a ještě budeš moci přesvědčit.

Teď ale hovořme s rozvahou o záležitostí, která tě k nám přivedla. Mluv, šejku Gasále Gabogo, ale vystříhej se urážek!”

“Vy jste naši nepřátelé, protože jste se přidali k Bejátům, abyste nás okradli..”

“To je omyl,” přerušil jsem šejka a vylíčil jsem mu podrobně všechno, co se zběhlo od chvíle, kdy nás Haj dar Mírlám pozval, abychom byli jeho hosty.

Zdůraznil jsem, že jsme o loupeživých úmyslech chánových naprosto nic nevěděli a že jsme při všech pozdějších střetnutích s Bebbehy vždy úzkostlivě šetřili jejich životy. “Vnikl jsem do vašeho ležení, abych osvobodil své zajaté přátele, ale neprolil jsem ani kapku vaší krve. Pronásledovali jste nás a my zajali tvého bratra, ale v nejmenším jsme mu neublížili. Budeš-li o tom přemýšlet, ó šejku, pochopíš, že jsme s vámi vždy jednali jako přátelé,” pravil jsem. “Místo díků jsi nás však zahrnul urážkami, a místo abys nás požádal za prominutí, chceš to od nás.”

Kurd naslouchal jen s poloviční pozorností a potom výsměšně řekl:

“Tvá řeč byla hodně dlouhá, cizince, ale všechno v ní bylo nesprávné a překroucené. Spolčili jste se s Bejáty, našimi nepřáteli, zastřelili jste pod mými jezdci koně, uhodil’s mě do hlavy, až jsem ztratil vědomí, a včera jsi mi ukradl zbraně a naše nejlepší koně. To nazýváš přátelstvím?”

“Vzal jsem vám koně, protože jste nám zastřelili naše. Všechny tvé výčitky jsou liché a je zbytečné, abys ještě déle zneužíval naší trpělivosti.

Řekni krátce, co žádáš, a já ti na to odpovím!”

“Žádám, abyste se odebrali k nám. Odevzdáte nám koně, zbraně a všechno, co máte u sebe. Pak můžete táhnout kam chcete!”

“To jsou tvé podmínky?”

“Ano. Vidíš, že jsem velice milostivý. Doufám, že podmínky přijímáš.” “Nepřijímám. Vy nemáte právo klást nám podmínky. Radíme vám, abyste nás nechali v dobrém odejít. To bude nejlepší…”

Odmlčel jsem se, protože venku padl výstřel, pak druhý a za ním další. Obrátil jsem se k Angličanovi: “Co se děje, sire Davide?”

“Dogan!” zavolal na mne.

Tohle slovo mě vymrštilo z místa a v příštím okamžiku jsem stál u vchodu do údolí. Vskutku, byl to můj chrt. Kurdové na něj uspořádali honičky, ale on byl tak chytrý, že se rozběhl ve velkém oblouku, aby se jim vyhnul. Tato lest neměla bohužel valný výsledek. Pes byl tak uštvaný, že malí huňatí koníci Bebbehů běželi rychleji než on. Hrozilo mu, že bude zastřelen. Skočil jsem ke svému vraníkovi.

“Šejku Gasále Gabogo, teď uvidíš, jaké má efendi ze Západu zbraně.

Ale střež se překročit východ z údolí. Dokud se nevrátím, jsi mým zajatcem!” Vsedl jsem na svého vraníka a uháněl ven do nížiny. Mával jsem na Kurdy, aby Dogana nechali být. Viděli mě, ale nedbali toho. I pes mě spatřil, a místo aby běžel dál obloukem, rozběhl se rovnou ke mně. Tím se zase přiblížil ke svým pronásledovatelům. Za nic na světě bych to dobré zvíře nenechal v poslední chvíli na holičkách. A tak jsem zastavil svého hřebce a ukázal mu hlaveň kulovnice. Kůň se ani nepohnul. Zacílil jsem a dvěma výstřely jsem složil do trávy koně obou Kurdů, kteří byli nejblíž Doganovi.

Dogan v pořádku přiběhl, ale Bebbehové se dali do zlostného křiku a vrhli se ke mně.

“Vira, vira, sem ke mně!” zaslechl jsem volání z ústí údolíčka. To šejk chtěl využít příležitosti a dostat se z nepříjemné situace. Kurdové zaslechli jeho křik a pobídli koně, mávajíce zbraněmi. Předehnal jsem je, a když jsem dojel k našim, našel jsem Gasála Gabogu ležet na zemi a Halefa a sira Davida zaměstnané tím, že ho spoutávali. Jeho bratr stál nečinně vedle a zdálo se, že chce v tomto sporu zůstat neutrální.

“Pane, ušetři mé soukmenovce!” prosil.

“Jestli nám ohlídáš šejka,” odvětil jsem a muž souhlasil.

Seskočil jsem s koně a poručil svým přátelům, aby zalehli za skaliska u vchodu do údolí. “Střílejte jen na koně!” nabádal jsem je.

“Tak takhle držíš slovo, efendi!” rozčilil se Muhammad Amin.

“Šejkův bratr s námi hraje poctivou hru,” připomněl jsem jim. “První salva jen na koně. Potom se uvidí!”

Šlo to tak rychle, že Bebbehové byli teď od nás už na dostřel pušky. Vystřelil jsem z obou hlavní kulovnice a chopil se karabiny. Výstřely jen hřměly.

“Už padají!” jásal Angličan. “Pět, osm, devět koní! Yes!”

První salva zadržela kurdský nápor, než jsme znovu nabili. Druhá ho úplně ochromila.

“Come on, kupředu!” křičel Lindsay. “Ven! Pobít ty lovce psů!” Popadl pušku za hlaveň a užuž se chtěl vrhnout proti Kurdům. Zadržel jsem ho.

“Zbláznil jste se, sire Davide?” zvolal jsem. “Chcete přijít o svůj krásný nos? Zůstaňte tady! Tady jsme v bezpečí, ale venku ne!”

“Bezpečí? Hm! Natáhněte se na kanape, sire! Taková blbost nechat si ty chlapy utéct! Well!”

Vtom mi položil šejkův bratr ruku na rameno. “Efendi, děkuji ti,” řekl. “Mohls zastřelit víc koní, než kolik jich leží venku, a neudělals to. Jsi křesťan, ale Alláh tě ochraňuj!”

“Uznáváš, že máme lepší zbraně?” “Máte.”

“Tak jdi ven k Bebbehům a řekni jim to!” “Udělám to. Co však se stane se šejkem?”

“Gasál Gaboga zůstane zde. Dávám ti čtvrt hodiny. Nevrátíš-li se do té doby s poselstvím míru, bude šejk oběšen. Na to můžeš vzít jed! Už toho mám zrovna dost bojovat s tak pošetilým nepřítelem.”

“A přinesu-li mír?” “Pustím šejka na svobodu.” “A to, co od tebe žádal?”

“To mu nedám. Gasál Gaboga nese vinu za útok, který jsme právě odrazili, nesmí proto očekávat žádné ohledy. Vítězové jsme my!”

Odešel a já jsem nejdřív ze všeho myslel na to, abychom si zase nabili pušky. Dogan mi ležel u nohou a vrtěl radostně ocasem, přestože mu vyčerpáním visel jazyk z tlamy.

“Co myslíš, efendi,” zeptal se Ahmad el Gandúr, “zakousl tvůj pes toho hlídače, nebo ne?”

“Doufám, že ne. Asi ho Dogan nechal být, protože mu to čekání bylo už moc dlouhé. Střežil ho celé odpoledne a celou noc. To ubohé zvíře je strašně vyčerpané. Halefe, dej mu najíst! Trochu vody smí dostat až později.”

Šejk ležel spoután na zemi a vůbec nepromluvil. Ale očima sledoval každý náš pohyb. Bylo vidět, že nebude nikdy naším přítelem.

Napjatě jsme vyčkávali na rozhodnutí Bebbehů,- jež nám měl přinést šejkův bratr.

Stáli v těsném hloučku a podle živé gestikulace jsme poznali, že je to bouřlivá porada. Konečně se šejkův bratr vrátil.

“Přináším smír, pane,” řekl. “Za jakých podmínek?”

“Za žádných.”

“To jsem nečekal. Zdá se, žes horlivě bránil naši věc. Děkuji ti.”

“Abys mi správně rozuměl, pane, dřív než mi budeš děkovat! Přináším ti sice smír, ale ani Bebbehové nechtějí přijmout tvé podmínky.”

“A tak! A tomu říkáte smír? Dobře, pak se tedy musím zajistit. Oznam jim, že vezmu šejka, tvého bratra, s sebou jako rukojmí.”

“Jak dlouho ho u sebe podržíš?”

“Tak dlouho, dokud si nebudu jist, že nás nepronásledujete. Pak ho živého a zdravého propustím.”

“Věřím ti. Dovol, abych to řekl našim lidem!”

“Jdi a přikaž jim, aby se stáhli až k horám, které ohraničují tuto planinu. Zpozoruji-li, že táhnou za námi, Gasál Gaboga zemře.”

Odešel a po chvilce jsme spatřili, jak všichni Bebbehové, pěšky i koňmo, zvolna táhnou k severu. On sám se však vrátil pro svého koně. Počkal, až přivážeme šejka ke koni a připravíme se k odjezdu. Pak se rozloučil.

“Buď zdráv, pane! Alláh žehnej tvoje kroky! Odvádíš s sebou muže, který je tvým nepřítelem a je nyní i nepřítelem mým. Ale přesto ho odporučuji tvé dobrotě, neboť jest synem mého otce.”

Díval se za námi, dokud jsme mu nezmizeli z obzoru, šejk ho však neuznal za hodná jediného pohledu. Bylo jisté, že mezi bratry zavládlo nepřátelství.

Jeli jsme stále k jihu. Halef a Allo vzali šejka mezi sebe a kromě několika stručných poznámek, které tu a tam byly nezbytné, jeli jsme celou cestu mlčky. Poznal jsem na svých společnících, že se jim mé jednání v posledních dnech nelíbilo. Nepadlo o tom sice ani slůvko, ale jejich zamračené tváře to prozrazovaly. Otevřený rozhovor by mi byl milejší než tato uzavřenost. I příroda kolem nás byla nevlídná. Jeli jsme přes pusté vrcholky hor, holé stráně a temné rokle. Večer byl chladný jako v zimě a noc, kterou jsme strávili mezi dvěma k sobě přikloněnými skalisky, nemohla zlepšit naši náladu.

Krátce před rozedněním jsem vzal karabinu a šel na lov. Po dlouhém hledání se mi podařilo zastřelit ubohoučkého jezevce a přinesl jsem ho do tábora jako jedinou kořist. Moji spolujezdci už byli vzhůru. Pohled, který na mne kradmo vrhl Halef, mě upozornil, že se v mé nepřítomnosti něco přihodilo. Nemusel jsem dlouho čekat, abych se dozvěděl co. Sotva jsem se usadil, zeptal se mne Muhammad Amin: “Efendi, jak dlouho budem toho Bebbeha vláčet ještě s sebou?”

“Chceš-li hovořit o důležitých věcech,” opáčil jsem, “tak nejdřív musíme odvést zajatce. Jistě rozumí arabsky stejně dobře jako jeho bratr” “Ať na něj dozírá Allo!”

Zavedl jsem tedy Gasála Gabogu opodál tábora a ponechal ho tam pod dozorem uhlíře, kterému jsem kladl na srdce, aby dával na zajatce co největší pozor. Pak jsem se vrátil k ostatním.

“Ted můžeme volně mluvit,” řekl Muhammad Amin, “a já opakuji svou otázku, jak dlouho chceš vláčet toho Bebbeha s sebou?”

“Proč se ptáš?”

“Nemám k tomu právo, efendi?”

“Máš na to právo, já ti je neupírám. Jak víš, chci šejka podržet, dokud si nebudu jist, že nás nikdo nepronásleduje.”

“Jakým způsobem chceš této jistoty nabýt?”

“Bedlivým pozorováním. Budeme pokračovat v cestě až do poledne, vy se pak na vhodném místě utáboříte. Já se vrátím na koni nazpátek, a jedou-li Bebbehové za námi, jistě na ně někde narazím. Druhý den dopoledne se zase vrátím k vám.” “Stojí takový nepřítel za tolik námahy?”

“On ne, ale vyžaduje si to naše bezpečnost.” “Proč to nechceš sobě i nám trochu usnadnit?” “A jak?”

“Víš přece, že zajatec je naším nepřítelem …” “Dokonce nebezpečným nepřítelem.”

“… který nám vícekrát usiloval o život.” “Ovšem.”

“Podle zákonů Šammárů zaslouží několikanásobně smrt!” “Platí ty zákony i zde?”

“Platí všude tam, kde soudí Šammár.”

“Chcete tedy našeho zajatce soudit? Zdá se mi, že už jste vyřkli rozsudek. Jak zní?”

“Smrt.”

“Proč jste již rozsudek nevykonali?” “Nemohli jsme to učinit bez tebe, efendi.”

“Neměli jste k tomu dost odvahy. Ó Muhammade Amine, chodíš po nesprávných cestách, neboť zajatcova smrt by přinesla smrt i tobě.”

“Jakto?”

“Docela jednoduše. Zde sedí můj přítel bej Lindsay a zde můj statečný Hádží Halef Omar. Myslíš, že by ti dovolili zajatce v mé nepřítomnosti zabít?” “Nebyli by nám v tom mohli zabránit. Vědí, že jsme silnější.”

“Je pravda, že jste nejudatnější hrdinové Haddádů, ale tito dva mužové nevědí, co je strach. Co si myslíš, že bych udělal, kdybych se po svém návratu dozvěděl o takovém činu?”

“Už bys na tom nemohl nic změnit.”

“To je pravda, ale byla by to vaše smrt. Byl bych před vámi zarazil nůž do země a bojoval s vámi jako mstitel zavražděného zajatce, který byl pod mou ochranou. Jenom Alláh ví, jestli by se vám podařily mě přemoci.”

“Efendi, o tom teď pomlčme. Vidíš sám, že se tě ptáme, dřív než začneme jednat. Gasál Gaboga zaslouží smrt. Dovol, abychom se o tom poradili!”

“Poradili? Copak nevíte, že jsem Musáfirovi slíbil, že propustím jeho bratra živého a zdravého, jakmile se přesvědčím, že nás nepronásledují?”

“To byl ukvapený slib. Dals ho, aniž ses nás předem zeptal. Jsi snad naším pánem, že sis nyní navykl jednat o vlastní újmě?”

To byla předhůzka, kterou jsem nečekal. Chvíli jsem mlčel a zkoumal svědomí. Potom jsem odpověděl:

“Máte pravdu, když říkáte, že jsem se občas rozhodoval bez vás. Ne však proto, že bych se nad vámi chtěl vyvyšovat. To mělo jiné příčiny. Vy neznáte kurdsky, já jediný jsem mohl s Kurdy hovořit. Copak jsem měl každou otázku, kterou jsem položil, každou odpověď, kterou jsem dostal, nejdřív překládat? Copak jsem měl vždycky dost času i příležitost poradit se s vámi, kdykoliv bylo třeba rychle se rozhodnout a rychle jednat, když ani nemluvíte stejným jazykem? Copak to nebylo vždycky k vašemu prospěchu, když jste se řídili mou radou?”

“Od chvíle, kdy jsme se setkali s Bejáty, nebyla nám žádná z tvých rad k užitku.”

“Nejsem si ničeho takového vědom, nechci se ale s vámi přít. Nejsem Alláh, jsem člověk omylný. Až dosud jste mi dobrovolně svěřili velení, protože jste mi důvěřovali. Tu důvěru jste, jak vidím, ztratili, a já proto ustupuju. Muhammade Amine, ty jsi z nás nejstarší, budiž ti dopřána čest být naším velitelem!”

To nečekali. Ale má poslední věta starému šejkovi zalichotila. “Souhlasí ostatní s tvým návrhem?” zeptal se.

“Hádží Halef Omar udělá, co si přeju, a Angličana se zeptám.”

“Yes,” řekl sir David, “jestli zná cestu. Jinak se čerta starám o nějakého velitele. Jsem Angličan a dělám si co chci. Pro mne za mne ať je velitelem třeba Allo. Yes!”

Seznámil jsem s tímto stanoviskem Muhammada Ařnína. Zakabonil se; jeho vláda hned na počátku trochu zakolísala.

“Kdo mi důvěřuje, bude se mnou spokojen,” poznamenal. “Ale promluvme si teď o Bebbehovi. Zaslouží smrt. Má dostat kulku nebo provaz?”

“Ani jedno, ani druhé. Řekl jsem ti už, že jsem se zaručil za jeho bezpečnost, a nedovolím, aby mé slovo bylo zrušeno!”

“Efendi, tvé slovo už neplatí. Já jsem teď velitel, a co řekne velitel, to se musí stát!”

A mezi mnou a oběma Haddády se rozpředla vzrušená debata, v níž jsem proti pomstychtivým Haddádům hájil zajatcův život a své slovo. Až starý šejk nakonec prudce zaútočil:

“Tvé slovo efendi, u nás nemá váhu. Omrzelo nás poslouchat muže, který miluje naše nepřátele. Zapomněls, co jsem pro tebe udělal. Přijal jsem tě jako hosta, ochraňoval jsem tě, dal jsem ti dokonce koně, který má pro mne cenu poloviny mého života. Jsi nevděčník.”

Cítil jsem, jak blednu, ale ovládl jsem se.

“To slovo vezmeš zpátky!” odpověděl jsem chladně.

Pokynul jsem Halefovi a kráčel jsem k místu, kde ležel zajatý šejk Bebbehů, střežen uhlířem. Tam jsem se posadil a v mžiku seděl vedle mne i Angličan.

“Co se stalo, Mr. Káro?” zeptal se. “Zounds, máte mokré oči! Řekněte mi, sire, koho mám zastřelit nebo zardousit?”

“Každého, kdo se opováží vztáhnout ruku na tohoto zajatce.” “Kdo to chce udělat?”

“Haddádové. Šejk Muhammad Amin mi předhodil, že jsem nevděčný. Vrátil jsem mu vraníka.”

“Ríha? Vy jste se asi zbláznil, sire, vrátit takového koně, když už byl váš. Ale

já doufám, že se to ještě dá změnit!”

Ale to už přicházel Halef a vedl dva koně, svého a toho, kterého jsme odňali Bebbehům navíc. Nesl i mé sedlo, jež sundal s vraníka. I můj malý hádží měl slzu v oku a hlas se mu třásl, když říkal: “Dobřes to udělal, sidí. Do Haddádů vjel šajtán. Mám vzít bič a vyhnat ho ven?”

“Odpouštím jim. Přichystejme se k odjezdu!”

“Sidi, co uděláme, jestliže Haddádové budou chtít Bebbeha zabít?” “Zastřelíme je.”

“To je ono! Nechť Alláh ukamenuje ty darebáky!”

Přivázali jsme Gasála Gabogu opět k jeho koni a nasedli jsme, já na ryzáka. Náš malý průvod projel kolem Haddádů, kteří ještě seděli v trávě. Nejspíš měli za to, že jim ustoupíme, a když poznali, že to myslím vážně, vyskočili. “Efendi, kam jedeš?” zeptal se Muhammad Amin.

“Pryč,” odpověděl jsem krátce. “Bez nás?”

“Jak sami chcete.” “Kde je vraník?” “Tam, kde byl.”

“Má šá‘alláh! Ríh přece patří tobě!” “Už ne. Alláh dej ti mír!”

Nasadil jsem koni ostruhy a uháněli jsme pryč. Urazili jsme sotva jednu anglickou míli, když nás oba dohnali. Ahmád el Gandúr seděl na Ríhovi a svého koně vedl za ohlávku. Teď už bylo pro mne holou nemožností přijmout koně nazpátek.

“Efendi, já ti nerozumím,” řekl Muhammad Amin. “Chci jenom potrestat Bebbeha, který zajal mne a mého syna. Co jsem udělal tobě?”

“O šejku, připravil ses o úctu a lásku tří mužů, kteří za tebe a tvého syna nasazovali životy a byli by pro vás bez váhání šli na smrt.”

“Efendi, odpusť a vezmi si hřebce zpátky!” “Nikdy!”

“Efendi, jsi krutý, neboť přivoláváš hanbu na mou hlavu. Má se snad mezi arabskými kmeny vykládat, že šejk Haddádů nebyl hoden darovat koně, a jeho dar mu byl proto vrácen?”

“Bude-li se to vykládat, bude to jen tvá vina. Ohlédni se! Nevidíš, že má vraník už majitele?”

“Teď ti rozumím, efendi. Ahmad el Gandúr sestoupí s koně.”

“To nemá smysl. Kdybys mi byl vraníka přivedl tak, jak jsem ho tam nechal, neosedlaného, byl bys jednal jako přítel, a já bych z tebe tu hanbu sňal. To jste teď znemožnili.”

“U Alláha! Jaké chyby jsme se to dopustili!”

Nemohl jsem pochopit, co to do obou jinak tak rozumných mužů najednou vjelo. Asi že zárodek nespokojenosti v nich vězel už delší čas a vzrůstal s mým shovívavým chováním vůči nepřátelům. Shovívavost s oběma Bebbehy byla pak tou poslední kapkou, kterou nádoba přetekla. Haddád jel mlčky vedle mne a konečně se váhavě zeptal: “Proč se tak vytrvale zlobíš?”

“Nezlobím se, Muhammade Amine, jen mě trápí vaše krvežíznivost!” “Nuže tedy, napravím svou chybu.”

Muhammad Amin zarazil koně. Za mnou jel Lindsay s Halefem, pak Allo s Gasálem Gabogou, jako poslední Ahmad el Gandúr. Neohlédl jsem se, maje za to, že starý šejk chce promluvit se svým synem. Vtom jsem však zaslechl, jak hlasitě praví: “Vrať se zpátky. Jsi volný!”

Zajatec, jemuž Muhammad Amin rozřízl pouta, nasadil ihned koni ostruhy a tryskem odjel.

“Šejku Muhammade Amine, cos to udělal?” vykřikl Halef. “Damn it! Co to toho Araba napadlo!” rozhořčil se Angličan.

“Udělal jsem to správně, efendi? Chtěl jsem tě usmířit a jednat v tvém duchu,” vysvětloval starý šejk.

“Kdo ti řekl, že jsem chtěl Gasála Gabogu tak rychle pustit na svobodu? Ztratili jsme v něm rukojmí a jsme znovu v nebezpečí!”

“Alláh mu odpusť,” zvolal Halef. “Dovol, abychom ho chytili.”

“To se nám nepodaří. Nemáme lepší koně než on, jedině vraník je rychlejší.” A tak Ahmad el Gandúr obrátil Ríha a tryskem se rozjel za uprchlíkem.

Ujel však sotva pět set kroků a hřebec se počal zpěčovat. Zmizeli za ohybem cesty, a když jsme je opět spatřili, ležel Ahmad el Gandúr už vyhozen ze sedla na zemi. Když jsem ho prohlédl, viděl jsem, že není zraněn.

“Ríh je učiněný ďábel!” pravil. “A dřív jsem na něm často jezdíval!” “Nezapomínej, že potom nosil mě, a já jsem vždycky dokázal, aby si kůň na mě zvykl. Mluvili jste dnes ráno, když jsem byl na lovu, před tím Bebbehem o tom,

kterou cestou pojedeme?” obrátil jsem se k oběma Haddádům.

Oba váhali s odpovědí. Halef však řekl: “Ano, sidi, mluvili o tom.” “Ale jen arabsky,” omlouval se Muhammad Amin.

Kdyby to nebyl tak důstojný stařec, byl bych mu dal co proto. Avšak přinutil jsem se ke klidnému tónu.

“To nebylo moudré,” pokáral jsem ho. “A co jste říkali?” “Že pojedeme do Bisutunu.”

“Nic víc? Přemýšlejte! Moc na tom záleží, abyste si vzpomněli na každé slůvko. Každá maličkost, kterou zamlčíte, nám může být osudná.”

“Řekl jsem, že z Bisutunu nejspíš zamíříme do Ahmed Kulvánu, ale zcela jistě do Kizildži, abychom přišli ke Karačolánu Su.”

“Taková pošetilost, šejku Muhammade Amine! Teď máme skoro jisté, že nás Gasál Gaboga bude pronásledovat. Ještě se domníváš, že bys mohl být naším vůdcem?” “Efendi, odpusť! Jsem přesvědčen, že nás ten Bebbeh nedohoní. Musí se vracet hodně daleko, aby se dostal ke svým.”

“Myslíš? Byl jsem u mnoha národů a poznal jsem jejich mravy, proto se nenechám tak snadno oklamat. Šejkův “bratr je čestný chlapík, ale není jejich vůdcem.

Vymohl pro nás pouze volný odchod, ale dám za to krk, že nás Kurdové tajně sledovali. Pokud byl šejk v naši moci, byli jsme jakžtakž bezpečni. Teď ale musíme být ve střehu, budou se nám chtít pomstít za ztrátu koní i za všechno ostatní.”

“Nemáme se Bebbehů co bát,” utěšoval nás Ahmad el Gandúr, “kvůli koním se za námi nerozjedou. A když přijdou, přivítáme je puškami.”

“To se snadno řekne, ale hůř vykoná. Bebbehové už zjistili, že v otevřeném boji máme nad nimi převahu. Proto na nás jistě nastraží past nebo nás přepadnou v noci.”

“Budeme držet stráž!”

“Je nás jenom šest. A nejméně tolik stráží bychom potřebovali, abychom se mohli alespoň trochu cítit v bezpečí. Musíme přijít na něco jiného.”

Náš průvodce uhlíř Allo se držel opodál naší skupinky. Byl v rozpacích, protože očekával výčitky za to, že nezabránil šejkovi Haddádů v osvobození zajatce. “Jak daleko na jih kočují Bebbehové?” zeptal jsem se ho. “Až ke Kára Dagu,” odpověděl uhlíř. “Znají tak dobře jako já každou horu i údolí mezi Karkikem a Mikem a mezi Núsgáhem a Kára Dagem.”

“Musíme jet jinudy, než jsme zamýšleli. Západním směrem jet nemůžeme. A jak daleko je to k hlavnímu řetězu Zagroského pohoří odtud na východ?”

“Kdyby to šlo jet vzduchem, tak osm hodin.” “A po zemi?”

“Přijde na to. Znám tam dole průsmyk. Když pojedeme proti východu slunce, přenocujeme v bezpečném lese a zítra, až budeme mít slunce nad hlavou, se dostaneme do Zagroských hor.”

“Tam už musí být perská hranice.”

“Ano, tam sousedí oblast Teratul s perským okresem Sakez, který už patří k Zině.”

“Žijí tam džijáfští Kurdové?” “Žijí. A jsou moc bojovní.”

“Doufejme, že nás přijmou přátelsky, vždyť jsme jim neublížili. Možná taky, že nám jméno Hajdara Mírláma poslouží jako doporučení. Zaveď nás k tomu průsmyku, o kterém jsi mluvil. Pojedeme na východ!”

Bylo už pravé poledne, když jsme dojeli do průsmyku. Octli jsme se nyní v klínu hor a obrátili jsme se na východ, ale postarali jsme se, aby po nás nezůstaly stopy, které by prozradily, že jsme změnili směr cesty.

Již asi po hodině se cesta zase svažovala a Allo nás poučil, že mezi zdejším krajem a Zagrosem se táhne údolí, jímž musíme napříč projet.

Spor zanechal v naší malé družině hluboké rozladění, které bylo jistě znát i na mém obličeji. Na Ríha jsem raději ani nepohlédl. Ryzák sice také nebyl špatný kůň, ale Kurdové dokážou zkazit každého jezdeckého koně.

K večeru jsme dorazili do lesa, v němž jsme hodlali přenocovat. Až dosud jsme nepotkali človíčka, zato několik kusů divoké zvěře, takže jsme měli postaráno o večeři. Jedli jsme za tíživého mlčení a potom ulehli ke spánku. Měl jsem stráž jako první a seděl, opřen o strom, stranou ostatních. Vtom ke mně přistoupil Halef, sklonil se a tiše se otázal: “Sidi, tvé srdce se rmoutí. Je ti milejší kůň než tvůj věrný Hádží Halef Omar?”

“Není, Halefe. Za tebe bych dal deset takových Ríhů.”

“Tak se tedy utěš, můj dobrý sidi, neboť jsem a zůstanu s tebou a žádný Haddád mě od tebe nikdy neodloučí!” Položil si ruku na prsa a pak ulehl vedle mne. “Seděl jsem tam tehdy v té tiché noci a srdce mi prochvívala blažená jistota, že mě má rád člověk, k němuž i já cítím hlubokou náklonnost.

“Druhého dne zrána jsme pokračovali v cestě. Allo měl pravdu, krátce před polednem jsme se dostali k Zagroským horám a mohli jsme našim znaveným koním dopřát chvilku odpočinku. Nechali jsme je volné popásat a utábořili jsme se ve vysoké trávě, svěží a šťavnaté, neboť údolíčkem, jehož srázné svahy se zdály nepřístupné, protékal potok.

Lindsay si lehl vedle mne; měl špatnou náladu a brumlal si něco nesrozumitelného. Pojednou zvedl hlavu a ukázal dozadu. Otočil jsem se a spatřil tři muže, kteří se k nám zvolna blížili. Měli na sobě tenký pruhovaný oděv, hlavu nepokrytou a ozbrojeni byli pouze nožem. Nebylo ani třeba sahat po zbrani. Zastavili se před námi a uctivě pozdravili.

“Kdo jste?” zeptal jsem se.

“Jsme Kurdové z kmene Mír Mahalli.” “Co tu děláte?”

“Utekli jsme před krevní mstou a hledáme kmen, který by nám poskytl ochranu. Kdo jste vy, pane?”

“Cizí poutníci,” odpověděl jsem vyhýbavě. “A co tu děláte?”

“Odpočíváme.”

Mluvčí těch tří chudáků, nijak dotčen mými skoupými odpovědnu, poprosil: “V tomto potoce jsou ryby. Dovolíš, abychom si nějaké nachytali?”

“Nemáte síť ani udici.” “Jsme zvyklí lovit rukama.”

Všiml jsem si, že v potoce stojí pstruzi, a poněvadž jsem byl zvědav, jak je budou chytat do rukou, souhlasil jsem.

Ihned začali žnout svými noži trávu. Když jí měli velkou hromadu, nanosili kameny a přehradili potok. Nejdřív postavili spodní, potom horní hráz. Voda odtekla a pak už bylo snadné vybrat rukama pstruhy z bezvodého koryta. Byl to jednoduchý způsob lovu, ale našli jsme v něm příjemné rozptýlení a pomáhali chytat slizké ryby. Klouzaly nám z rukou, takže jsme věnovali víc pozornosti rybám než oněm třem Kurdům, když vtom se ozvalo hlasité zvolání uhlíře Alla: “Pane, pozor, kradou!”

Pohlédl jsem nahoru a spatřil ty tři už v sedlech našich koní: jeden seděl na Ríhovi, druhý na mém ryzáku, třetí na Lindsayově koni. Vyrazili kupředu, dřív než se moji společníci vzpamatovali z leknutí. Zůstal jsem klidný, nebyli to ostřílení zloději koní, nebyli to ani obratní mužové, to by nám nebyli nechali ostatní koně.

“Stůjte! Počkejte!” křičel jsem. “Muhammade Amine, vraník je v tvém majetku. Vzít zpět ho nemůžu, ale můžu si ho vypůjčit. Souhlasíš?”

“Vždyť s ním ujeli!”

“Řekni rychle, jestli mi ho půjčíš?” “Samozřejmě, efendi.”

Vyskočil jsem na nejbližšího koně a uháněl za těmi lotry. Stalo se, co jsem čekal: o kousek dál jeden z Kurdů visel rukama nohama na hřebci, který vyskakoval a vzpínal se, jen aby zloděje setřásl. Než jsem k nim dojel, darebák už ležel na zemi. Hřebec se rozběhl nazpátek, na mé zavolání však přede mnou zarazil. Nechal jsem svého koně stát, v mžiku přeskočil na Ríha a pádili jsme vpřed.

Kurd se mezitím vzpamatoval a chtěl utéci. Vytáhl jsem revolver, vzal ho za hlaveň, a jak jsem cválal těsně kolem zloděje, sehnul jsem se a praštil ho rukojetí do hlavy, až upadl. Zastrčil jsem zase zbraň a vyndal laso od boků. V dálce jsem viděl druhé dva Kurdy. Položil jsem vraníkovi ruku mezi uši: “Ríhu!”

Letěl rychleji než pták v oblacích. Za chvilečku jsme dohnali druhého Kurda. “Stůj! Slez dolů!” poručil jsem mu.

Ohlédl se. Viděl jsem jeho zděšení, ale neposlechl, naopak pobízel Lindsayova koně k větší rychlosti. Hodil jsem laso. Následovalo škubnutí, strhl jsem zloděje s koně a táhl ho kus cesty za sebou po zemi. Muž byl v bezvědomí a ležel nehybně, když jsem zastavil a seskočil k němu.

Stejným způsobem jsem chytil do lasa i třetího Kurda; ten však neomdlel, protože jsem ho nevlekl daleko.

“Tak to byly ty ryby, co jste chtěli ulovit!” vyjel jsem na něj. “Jak ti říkají?”

Neodpověděl.

Mezitím přijeli i moji společníci, takže jsme byli zase všichni pohromadě, měli jsme zase své koně, navíc tři zloděje, a co nám bylo nejvítanější, náš zdatný Allo byl tak pohotový, že vykopal jámu, rozdělal nad ní oheň a v té jámě ryby bez vody i bez koření upekl v chutnou večeři.

Lindsayovi ta příhoda spravila náladu, ale tři chudáci, kteří si dopřáli krátké

potěšení projet se na koních, byli celí zdrcení. Neodvážili se na nás ani podívat.

“Proč jste nám chtěli sebrat koně?”

“Protože je nutně potřebujeme,” doznal jeden z nich.

To byla ovšem omluva, kterou jsem byl ochoten respektovat. “Jsi ještě mladý. Máš doma rodiče?”

“Mám a ti dva taky. Tenhle má i ženu a dítě.” “A proč tví pomocníci mlčí?”

“Pane, oni se stydí.” “A ty ne?”

“Někdo ti přece musí odpovídat.”

“Ty se mi docela zamlouváš, a protože je mi vás líto, přimluvím se za vás u svých přátel.”

Moje námaha však byla marná, neboť všichni, i Halef a Angličan trvali na potrestání zlodějů. Lindsay navrhl pořádný výprask, ale když jsem mu vysvětlil, že to je v jejich očích zneuctění, kdežto krádež koní platí za hrdinský čin, vzal svůj návrh zase zpět.

“Tak tedy ne výprask,” řekl. “Well! A což oholit vousy? To se mi líbí! To jsme ještě nedělali. Yes!”

Zasmál jsem se a přeložil Lindsayův návrh ostatním. Byli pro. Chopili se těch tří a za dvě minutky jim z jejich plnovousů zbylo ve tváři jen strniště.

Nikdo z nich se nebránil, ani slovem neprotestovali, ale když od nás odcházeli, podívali se po nás takovým pohledem, až mě zamrazilo.

Když jsme se zase chystali vyrazit, přistoupil ke mně Muhammad Amin a řekl: “Efendi, půjčím ti pro dnešek vraníka.”

Ten chytrák! Myslel si, že našel způsob, jak mě usmířit a přimět, abych vzal zpět darovaného hřebce.

“Nepotřebuji ho,” odpověděl jsem.

“Ale může se co chvíli stát, že ho budeš potřebovat jako prve.” “Tak tě o něj zase požádám.”

“Může se stát, že na to nebude čas. Jeď na Ríhovi, efendi, stejně na něm nikdo jiný nemůže jezdit.”

“Pod podmínkou, že zůstává tvým majetkem.” “Dobře tedy!”

Byl jsem ve smířlivé náladě a splnil starcovo přání, pevně však rozhodnut, že koně nikdy nebudu považovat za svého. Netušil jsem, že události vezmou tak nenadálý obrat.

NEŠŤASTNÝ BOJ

Jeli jsme údolím, jež vedlo téměř přesně k jihu. Pak jsme přejeli několik zelených vršků, až jsme konečně, když už se slunce sklánělo k západu, dorazili k vysoké osamělé skále, pod jejíž ochranou jsme hodlali přenocovat. Jel jsem v čele naší družiny. Když jsem zabočil za skalní stěnu, jen taktak že jsem nepovalil mladou kurdskou ženu s chlapečkem v náručí. Hrozně se polekala.

Nedaleko, na kraji houštiny, stál kamenný dům, zřejmě příbytek zámožného muže. “Nic se neboj!” oslovil jsem vlídně ženu. “Alláh nechť požehná tvému synkovi! Komu patří ten dům?”

“Šejku Mahmúdovi Mansúrovi.” “Ke kterému kmeni náleží šejk?” “Je Džijáf.”

“Je doma?”

“Není. Šejk je tu málokdy, je to jeho letní sídlo. Teď je daleko na severu, na slavnosti.”

“Slyšel jsem o ní. Kdo tu rozhoduje v jeho nepřítomnosti?” “Můj muž, Džibráíl Mamraš, šejkův správce domu.”

“Dovolí nám, abychom přenocovali v jeho domě?” “Jste přátelé Džijáfů?”

“Jsme cizinci, přijíždíme z daleka a Džijáfy vůbec neznáme.” “Tak počkejte. Povím to svému muži.”

Žena odešla a my sesedli s koní. Za chvíli se objevil muž asi čtyřicetiletý. Měl upřímnou, poctivou tvář a udělal na nás ten nejlepší dojem.

“Alláh nechť žehná vašemu příchodu!” pozdravil. “Buďte vítáni, chcete-li vstoupit.”

Džibráíl Mamraš se uklonil před každým z nás. Ta zdvořilost nám připomněla, že jsme již na perské půdě.

“Máš místo pro naše koně?” vyptával jsem se.

“Dost místa i píce. Mohou být na dvore a dostanou ječmen.”

Usedlost byla obehnána vysokou zdí, která tvořila obdélník. Uvnitř byl dům, dvůr

i zahrada. Když jsme vstoupili, viděli jsme, že dům je rozdělen ve dvě křídla s oddělenými vchody. Dveře k mužskému křídlu byly vpředu, do ženské části domu se vcházelo zezadu. Správce nás zavedl do mužského křídla, což byl prostor asi dvacet kroků dlouhý a deset široký. Okna tu nebyla. Místo nich bylo pod střechou ponecháno volné místo mezi trámy. Na podlaze ležela rohož a podél stěn úzké polštáře, sice nízké, ale pro lidi, kteří celé týdny seděli v sedlech, znamenaly přece jen pohodlí.

Museli jsme se posadit na polštáře, Džibráíl Mamraš pak otevřel truhlici a zeptal se: “Máte s sebou dýmky?”

Dojem, který na nás udělala tato otázka, lze stěží popsat. Allo zůstal venku u koní, bylo nás tedy, kromě našeho přívětivého hostitele, v místnosti pět. Při otázce toho skvělého muže se natáhlo osm paží a celkem čtyřicet prstu po dýmkách a sborově se ozvalo hlasité: “Máme!” Pouze David Lindsay, který nerozuměl arabské otázce, zůstal tak dlouho nezúčastněný, dokud neviděl, co nám bylo nabídnuto.

“Nabídnu vám tedy tabák!”

Džibráíl Mamraš přinesl tu dlouho postrádanou dobrotu. Byly to mně tak dobře známé červené hranaté balíčky, v nichž čekal na oheň onen jemný tabák, který se pěstuje v Basiránu na severní hranici perské pouště Lút. V mžiku byly dýmky nacpány a sotva se první obláčky voňavého dýmu vznesly ke stropu, přinesla nám žena moka. Chutnalo nám výtečně, vždyť jsme nepili kávu už celé týdny.

Vypil jsem tři nebo čtyři šálečky a vyšel pak s dýmkou v ústech na dvůr podívat se na koně. Uhlíř uviděl dýmku a z místa, kde se pod střapatými chlupy dala tušit ústa, vyšlo tak žádostivé zachrochtání, že jsem se rychle vrátil a vyprosil pro něj také trochu basiránu. Allo si však tabák místo do dýmky strčil do úst.

Zeď kolem usedlosti byla vyšší než dospělý muž. Koně byli tedy v bezpečí, pokud byla zavřena velká masivní vrata, tvořící jediný vchod. To mě uspokojilo, takže jsem se opět vrátil do místnosti, kde se náš hostitel bavil arabsky s mými společníky.

Za chvíli přinesla jeho žena papírové svítilny, které vydávaly příjemné polosvětlo, a potom jídlo, studenou drůbež a k ní placky z ječmene. “Tento kraj je asi bohatý na ptactvo,” pronesl Muhammad Amin.

“Velmi bohatý,” odvětil Džibráíl Mamraš. “Jezero je nedaleko, jmenuje se Zeribar.”

“Aha, Jezero ptáků,” vmísil jsem se do zábavy, “na jeho dně prý leží bývalé město hříchů, které bylo celé vystavěno z ryzího zlata.”

“Ano, efendi. Slyšels o něm?”

“Jeho obyvatelé byli tak bezbožní, že se vysmívali Alláhovi. Tu seslal Všemohoucí zemětřesení, jež pohltilo celé město.”

“Ano, tak je to. Někdy se skvějí při západu slunce hluboko ve vodě paláce, a komu je bůh milostiv, ten slyší i muezzinův hlas vyvolávající: Haj já

alá‘s-salát, vzhůru k modlitbě! A pak je vidět, kterak věřící se valí k mešitě a modlí se, aby jejich vina byla smazána.”

“Takés to viděl a slyšel?”

“Já ne, ale otec mé ženy mi to vyprávěl. Chytal ryby na jezeře a byl svědkem něčeho podobného. Avšak dovol, abych šel zavřít bránu. Jistě jste unaveni a toužíte po odpočinku.”

Odešel a za chvilku jsme slyšeli skřípat vrata ve veřejích. “Hodný člověk!” pravil Lindsay.

“Skutečně. Ani se neptal, jak se jmenujeme, ani odkud přicházíme a kam jdeme. To je ta pravá východní pohostinnost.”

“Dám mu pěkné spropitné. Well!”

Džibráíl Mamraš se vrátil a přinesl nám polštáře a přikrývky na spaní. “Žijí v téhle končině vedle Džijáfů i Bebbehové?” zeptal jsem se.

“Je jich tu málo. Nemají se spolu rádi. Ale nenajdete tu ani mnoho Džijáfů, protože sem přitáhl z Persie divoký lupičský kmen Bilbů. Džijáfové se svými stády raději odtáhli, protože se tu asi něco semele.”

“A ty tu zůstaneš?”

“Můj pán mi to přikázal.”

“Ale lupiči tě o všechno oloupí.” “Najdou tu jen holé zdi.”

“Pak tě ale nemine jejich pomsta.”

“Nenajdou ani mne. Jezero je obklopené rákosím a bažinou. Tam jsou skrýše, které nikdo cizí neobjeví. Teď ale dovol, abych se vzdálil a dopřál vám odpočinku.” “Zůstanou dveře otevřené?”

“Ano. Proč se ptáš?”

“Jsme zvyklí držet střídavě stráž u koní. Proto potřebujeme volně vycházet i

vcházet.”

“Nemusíte držet stráž. Budu bdít za vás.”

“Veliká je tvá dobrota, ale prosíme tě, aby ses kvůli nám nepřipravoval o spánek!”

“Jste mými hosty a Alláh mi přikazuje nad vámi bdít. Kéž vám dá klid a šťastné sny!”

Ničím nerušeni užili jsme pohostinnosti laskavého Džijáfa. Když jsme se druhého dne chystali na cestu, radil nám hostitel abychom nejezdili dále na východ, protože bychom narazili na loupeživé hordy Bilbů. Poradil nám, abychom se pustili k řece Dijále, po jejímž břehu se dostaneme na jižní rovinu. Příliš se mi to nezamlouvalo, protože tam hrozilo nebezpečí zase od Bebbehů. Ale plán se tak zalíbil oběma Haddádům, že jsem se mlčky podvolil.

Obdarovali jsme vlídného hostitele a jeho manželku a rozloučili se s nimi. Po několika hodinách namáhavé jízdy jsme dojeli do údolí západně od pohoří

Avroman Dag. Tímto údolím vede známá Šámíjská cesta, jež spojuje Sulajmáníji a Kermánšáh. Zastavili jsme se u říčky.

“To je Čakan Su, nazývaný též Karasů,” řekl náčelník Džijáfů, kteří nás na Džibráílův příkaz doprovázeli. “Teď jste na správné cestě, přidržujte se jen vodního toku, který ústí do Dijály. Alláh vás provázej!”

On a jeho družina obrátili koně nazpátek a znovu jsme byli odkázáni sami na sebe.

Příštího dne jsme dojeli k řece Dijále, která teče dolů k Bagdádu. Usadili jsme se na břehu k polednímu odpočinku. Byl jasný slunečný den, který zůstane povždy v mé paměti. Vpravo od nás šuměla řeka, po straně se zvedala stráň, porostlá javory, platany, kaštany a dříny, a za ní zvolna stoupal úzký horský hřbet, jehož rozeklané rameno vypadalo jako trosky starého hradu.

Trocha jídla, kterou jsme se zásobili u Džibráíla Mamraše, byla brzy snědena, a tak jsem popadl karabinu, abych se poohlédl po nějakém úlovku.

Sledoval jsem zmíněný horský hřbet asi půl hodiny, aniž jsem objevil zvěř, a pak jsem se znova vracel do údolí. Ještě jsem nedošel, když náhle vpravo ode mne padl výstřel a za ním druhý. Kdo tu může střílet? Zrychlil jsem krok, abych se dostal ke svým společníkům. Ale zastal jsem pouze sira Davida, Halefa a Alla. “Kde jsou Haddádové?” zeptal jsem se.

“Šli hledat maso,” odpověděl sir David. I on zaslechl výstřely, měl však za to, že to střílí Haddádové. Znovu se ozvaly dvě tri rány a po chvilce několik dalších.

“Proboha, rychle do sedel!” zvolal jsem. “Něco se děje!”

Nasedli jsme a vyrazili, Allo za námi o něco pomaleji se zvířaty Haddádů. Znovu zarachotily dva výstřely a pak krátce a ostře štěkla pistole.

“Boj, doopravdy boj!” zaradoval se Lindsay.

Cválali jsme k okraji louky u břehu řeky, zahnuli za ohyb pohoří a spatřili bojiště tak blízko před sebou, že jsme mohli ihned zasáhnout.

U řeky leželo v trávě několik velbloudů a poblíž se páslo menší stádo koní. Vedle velbloudů jsem zahlédl zastřená ženská nosítka, vpravo na skalisku šest až osm cizích postav, které se bránily přesile Kurdů, a právě před sebou Ahmada el Gandúra, odrážejícího pažbou pušky houfec nepřátel, kteří ho obklíčili. Opodál ležel nehybně na zemi Muhammad Amin. Nesměl jsem ztrácet čas. Vypálil jsem několik ran a skočil do hloučku Kurdů.

“To je on! Ušetřte jeho koně!” zavolal čísi hlas. Ohlédl jsem se a poznal, šejka Gasála Gabogu. Byla to jeho poslední slova, Halef se rozjel proti němu a skolil ho. Pak propukl boj, jehož jednotlivosti si nepamatuji. Vím jen, že jsem krvácel, že padaly výstřely a plamínky střel se mi míhaly před očima, že jsem odrážel rány a po mém boku věrný Halef odvracel ode mne údery, kterým bych se nebyl vyhnul. Pak dostal Ríh do krku sečnou ránu, která platila mně. Vzepjal se do výše a svalil se na zem. Dál už jsem neviděl, neslyšel ani necítil vůbec nic. Když jsem se probral, hleděl jsem do očí svému malému hádžímu; byly plné slzí. “Hamdu li’lláh, žije! Otevřel oči!” zvolal Halef, všecek blažený. “Sidi, máš bolesti?”

Chtěl jsem odpovědět, ale nemohl jsem. Byl jsem tak zesláblý, že mi víčka hned zase zapadla únavou. Slyšel jsem ho ještě zabědovat, ale pak jsem znova upadl do bezvědomí.

Později to bylo jako ve snu. Bojoval jsem s draky a saněmi, s obry. a netvory, ale pojednou se ty divoké a tajuplné bytosti vytratily, ovanula mě sladká vůně a tiché tóny jako hlasy andělů doléhaly k mým uším a teplé měkké dlaně se mě dotýkaly. Byl to ještě sen, nebo už skutečnost? Znovu jsem otevřel oči.

Horská temena tam v dáli planula v posledních paprscích zapadajícího slunce a v údolí již zvolna houstlo šero; ještě však bylo tolik vidět, abych rozeznal krásu obou ženských hlaviček, jež se nade mnou skláněly.

“Daríghá, běda!” ozvalo se persky. Závoj se spustil přes tváře a obě ženy zmizely.

Pokusil jsem se posadit a šlo to. Tu jsem si povšiml, že mám ránu pod klíční kostí. Později mi řekli, že mě tam zasáhlo kopí. Ale bolelo mě celé tělo. Rána byla pečlivě obvázána a vůně, kterou jsem prve cítil, vanula ještě stále kolem mne.

Vtom přišel Halef a řekl:

“Alláh kerím, Bůh je milostivý, vrátil ti život! Buď pochválen na věčnosti!” “Jak jsi z toho vyvázl ty, Halefe?” zeptal jsem se sklesle.

“Moc dobře, sidi. Střelili mě do stehna, ale kulka prolétla ven.” “A Angličan?”

“Škrábla ho střela a ztratil dva prsty na levé ruce.” “Chudák Lindsay! No a dál?”

“Allo dostal hodně ran, ale nekrvácel.” “Ahmad el Gandúr?”

“Není zraněn, ale vůbec nemluví.” “A jeho otec?”

“Je mrtev. Alláh nechť ho vezme do ráje!”

Slova mi uvázla v hrdle. Zpráva o smrti mého starého přítele mnou otřásla. Teprve po delší odmlce jsem se zeptal:

“A co můj vraník?”

“Má bolestivé rány, ale nijak nebezpečné. Ty ještě nevíš, sidi, jak se to všechno zběhlo. Mám ti to vyprávět?”

“Teď ne. Zkusím, jestli bych došel k ostatním. Proč nejsem u nich?”

“Protože tě chtěly ovázat Peršanovy ženy. Bude to určitě vznešený a bohatý muž. Setkáš se s ním nejspíš u ohně.”

Zvedal jsem se s velkými bolestmi, ale za Halefova přispění jsem si stoupl a taky jsem mohl trochu chodit. Nedaleko hořel oheň a k němu mě Halef zavedl. Dlouhá postava mi přicházela vstříc.

“Behold, hleďme, Mr. Kára!” volal Angličan. “To byl krásný pád, musíte mít sakramentsky pevná žebra. Mysleli jsme nejdřív, že jste mrtvý.”

“Jak je to s vámi? Máte ovázanou hlavu a levou ruku.”

“Mám šrám zrovna tam, kde lebkoznalci tvrdí, že je mozek. Well! Trochu vlasů a kousek kosti jsou pryč. Ale to nic. Yes! A taky dva prsty! To se tedy stát nemuselo!”

Od ohně se zvedla ještě jedna postava. Byl to muž pyšného držení těla a souměrného vzrůstu. Měl na sobě širokánské dlouhé kalhoty z červeného hedvábí, bílou hedvábnou košili a úzkou, až ke kolenům sahající vestu. Přes to měl ještě kabátek z tmavomodrého hedvábí a tenký vlněný svrchní oděv stejné barvy. Na jemném kašmíru, ovinutém kolem boků, visela drahocenná šavle a vedle ní se leskly pozlacené pažby dvou pistolí, dýky a kinžálu. Na nohou měl safiánové holínky a na hlavě známý perský fez z jehněčí vlny, kolem něhož byl obtočen vzácný modrobíle pruhovaný šál.

Přistoupil ke mně a po úvodních perských zdvořilostech jsme si podali ruce. “Tvé jméno jsem už slyšel,” pokračoval Peršan arabsky. “Já se jmenuji Hasan Ardašír Mírzá a jsem ti k službám!”

“I já budu rád poslušen tvých příkazů,” odpověděl jsem zdvořile.

“Ó nikterak! Těchto osm mužů, to jsou mí poddaní; seznámíš se s nimi.” Ukázal přitom na osm postav, které stály přeuctivě poblíž, a pokračoval: “Ty jsi však pánem tábora. Posaď se!”

“Učiním, jak si přeješ. Dovol mi pouze, abych předtím utěšil přítele.”

Nedaleko ohně ležela mrtvola šejka Muhammada Amína. U ni strnule seděl, obrácen k nám zády, jeho syn Ahmad el Gandúr. Přistoupil jsem blíže.

Ctihodný šejk Haddádů měl prostřelené čelo a jeho dlouhý bílý plnovous byl rudě zbarven krví z velké rány na krku. Přiklekl jsem k němu, oněmělý bolestí. Po delší době, když se mi podařilo ovládnout dojetí, položil jsem Ahmadovi ruku na rameno.

“Ahmade el Gandúre, truchlím s tebou!”

Nehýbal se. Snažil jsem se, seč jsem byl, pohnout ho k řeči, ale marně. Vrátil jsem se k ohni a usedl Peršanovi po boku.

“Efendi,” řekl Peršan, “přišels v pravý čas. Všechny jsi nás zachránil!” “Těší mě, že jsem ti mohl být k užitku!”

“Povím ti, jak to všecko bylo.”

“Nejdříve mi ale dovol, abych se vyptal na několik nejdůležitějších okolností. Kurdové uprchli?”

“Ano. Poslal jsem za nimi dva ze svých služebníků, aby je sledovali.

Bylo jich přes čtyřicet. Ztratili mnoho lidí, zatímco my oplakáváme pouze jednoho, tvého přítele! Kam cestujete, efendi?”

“K pastvinám Haddádů na druhém břehu Tigridu. Byli jsme přinuceni k objížďce.” “Já směřuji k jihu. Chci navštívit Husajnův hrob v Kerbele.”

Ta zpráva vzbudila mou pozornost. Peršan byl tedy šíita jako většina jeho krajanů. V duchu jsem si přál cestovat s ním.

“Jak to, žes zvolil cestu pohořím?” zeptal jsem se.

“Abych se vyhnul loupeživým Arabům, kteří číhají na kořist při obvyklých poutních cestách.”

“Zato jsi padl do rukou Kurdům. Přicházíš z Kermánšáhu?”

“Ještě z větší dálky. Táboříme zde již od včerejška. Jeden z mých sluhů šel do lesa a viděl je přicházet. I oni ho spatřili, pronásledovali ho, a tak se dostali k našemu táboru, který přepadli. Během boje, v jehož dobrý výsledek jsme nedoufali, se objevil ten udatný stařec, který tamhle leží na zemi. Ihned zastřelil dva Kurdy a vrhl se do boje. Potom přišel jeho syn, stejně zmužilý jako otec. Přesto bychom byli podlehli, nebýt vašeho příchodu. Efendi, můj život a vše, co mám, patří tobě. Spoj své putování, je-li to možné, s naším!”

“Byl bych rád, kdyby to bylo možné. Ale máme jednoho mrtvého a jsme zraněni. Starého šejka Haddádů musíme důstojně pochovat. A my se tu musíme zdržet, protože se jistě dostaví horečka z ran.”

“I já se zde zdržím, protože jsou zraněni moji sluhové.”

A tu vprostřed hovoru jsem si uvědomil, že nevidím Dogana. Zeptal jsem se na něj Angličana, ale nic nevěděl. Halef ho zahlédl v bojové vřavě, ale ani on nevěděl nic víc.

Peršanovi sluhové přinesli k ohni rozmanité potraviny a připravili z nich chutné jídlo. Po jídle jsem vstal, abych propátral okolí tábora a podíval se po Doganovi. Halef mě doprovázel. Nejdřív jsme zašli ke koním. Ríhovy rány byly již ošetřeny. Opodál leželo pět velbloudů a ještě dál stála nosítka žen, jež se tak vytratily, jakmile jsem otevřel oči.

“Viděls, jak padám s koně, Halefe. Co se dělo potom?”

“Myslil jsem si, že jsi mrtev, sidi, a vztek znásobil mé síly. I Angličan tě chtěl pomstít, a díky tomu nám nepřátelé nebyli s to čelit. Ten Peršan je statečný muž a jeho sluhové rovněž.”

“Ukořistili jste něco?”

“Zbraně a několik koní, jichž sis v šeru nepovšiml. Mrtvé poručil Peršan hodit do vody.”

“Nebyli mezi nimi ranění?”

“To nevím. Po boji jsem tě prohlédl a zjistil, že ti ještě tluče srdce. Chtěl jsem tě ovázat, ale Peršan nedovolil. Dal tě odnést na místo, kde ses pak probudil, a tam ti přiložily obvazy obě ženy.”

“Co víš o těch ženách?”

“Jedna je jeho manželka a druhá sestra. Mají starou služku; ta sedí pořád na bobku u nosítek a žvýká datle.”

“A ten Peršan? Co on je zač?”

“Nevím. Sluhové nic neprozradí. Asi jim to zakázal a já myslím…” “Počkej!” přerušil jsem ho. “Poslouchej!”

Byli jsme daleko od tábora, takže k nám odtamtud nic nedoléhalo. Při posledních Halefových slovech se mi zdálo, že jsem zaslechl známý zvuk.

“Dogane!” zvolal jsem hlasitě a dostal jsem zřetelnou odpověď z křovin ve stráni. Šplhali jsme zvolna vzhůru. Pro jistotu jsem tu a tam ještě zavolal, a pes pak vždycky odpověděl. Posléze jsme zaslechli pištivé zakňučení, jímž dával najevo radost, a to nás k němu dovedlo. Na zemi ležel jakýsi Kurd a nad ním stál chrabrý Dogan, připraven k smrtelnému útoku.

“Dogane, geri, zpátky!”

Pes poslechl a já jsem Kurdovi poručil, aby vstal. Muž se zhluboka nadýchl a já jsem z toho poznal, že přestál smrtelnou úzkost. Podrobil jsem ho výslechu.

Řekl, že je Kurd z kmene Soránců. Protože Soránci jsou úhlavními nepřáteli Bebbehů, podezíral jsem ho, že je Bebbeh, který se vydává za Soránce, aby se zachránil.

“Jak ses sem dostal a jak ses dostal do téhle situace, když jsi Soránec?” “Je vidět, že jsi v této zemi cizí, když se tak můžeš ptát,” odpověděl. “Soránci byli velcí a mocní. Bydleli jižně od Bilbů a jejich střediskem byl Harír, nejvznešenější město Kurdistánu. Ale Alláh jim odňal ochranu, takže ztratili svou moc. Poslední korouhev vztyčili v krajině Koj Sandžak.

Potom přišli Bebbehové a strhli ji k zemi. Uloupili jim stáda, odvlekli ženy a dívky a povraždili muže, jinochy i chlapce. Jen málokteří se zachránili a rozptýlili se po světě nebo se uchýlili do samoty. K těm patřím i já. Bydlím nahoře v horách. Má žena je mrtva, bratři a děti byli pobiti. Nemám ani koně, jen nůž a pušku. Dnes jsem slyšel výstřely a sestoupil jsem dolů, abych sledoval boj. Spatřil jsem své nepřátele Bebbehy a sáhl jsem po pušce.

Skryt za stromy, zastřelil jsem nejednoho. Moje kulky můžeš ještě najít v jejich tělech. Střílel jsem po nich, protože je nenávidím a protože jsem si chtěl vybojovat koně. Pak zpozoroval tenhle pes záblesky mé pušky a měl mě za nepřítele. Napadl mě. Nůž mi vyklouzl z ruky a puška ještě nebyla znovu nabita. Snažil jsem se udržet hlavní pušky psa dál od sebe a ustoupil jsem nazpátek, ale nakonec mě přece jen strhl k zemi. Poznal jsem, že by mě zadávil, kdybych se pohnul, a tak jsem zůstal klidně ležet. To byly hrozné hodiny!”

Muž mluvil pravdu, to jsem viděl. Ale musel jsem být opatrný. “Ukážeš nám svůj příbytek?” zeptal jsem se.

“Jistě. Je to chatrč z větví a mechu, lůžko mám z listí. Víc tam neuvidíte.” “Kde máš zbraň?”

“Musí tu někde ležet opodál.” “Najdi ji!”

Muž ji šel hledat a my oba zůstali stát na místě. “Sidi,” zašeptal Halef, “ten uteče!”

“Jestli uteče, je to Bebbeh. Ale je-li to opravdu Soránec, tak se vrátí a pak mu můžeme důvěřovat.”

Nečekali jsme dlouho, když zavolal zdola: “Pojďte dolů. Našel jsem obojí, nůž i pušku.”

Sestoupili jsme k němu. Zdálo se, že je ten muž opravdu poctivý. “Doprovodíš nás do tábora,” řekl jsem.

“Rád, pane!” odpověděl. “Ale s tím Peršanem se nedomluvím, neboť hovořím jen kurdsky a arabsky.”

“Znáš dobře Arábii?”

“Znám. Dostal jsem se až dolů k moři a na druhou stranu až k Eufratu a znám ty kraje.”

Zaradoval jsem se, protože to bylo pro nás výhodné. Jeho příchod k táborovému ohni vzbudil rozruch. Nejvíc ale zapůsobil na Ahmada el Gandúra, kterého Kurdova přítomnost vytrhla z jeho strnulostí.

Mladý Haddád považoval soránského Kurda za Bebbeha a ruka mu sjela k dýce. Položil jsem mu dlaň na rameno a řekl mu, že cizinec je nepřítel Bebbehů a je pod mou ochranou.

“Nepřítel Bebbehů? Znáš je a znáš jejich cesty?” zeptal se nyní kvapně soránského Kurda.

“Znám,” potvrdil muž.

“Tak si s tebou později o tom promluvím.”

Po těch slovech se Ahmad el Gandúr otočil a zaujal zase své místo u otcova těla. Pověděl jsem Peršanovi o našem setkání se soránským Kurdem a on souhlasil, aby muž zůstal v našem táboře.

Později se vrátili i Peršanovi sluhové a ohlásili, že Bebbehové odjeli daleko na jih a pak zahnuli ke Kára Dagu. Nemuseli jsme se jich tedy už obávat a Peršané ulehli ke spánku, když jsme předtím společně učinili potřebná bezpečnostní opatření.

Vyhledal jsem Ahmada el Gandúra a prosil ho, aby si také šel odpočinout. “Odpočinout?” odpověděl. “Efendi, odpočívat může jen jeden: tento mrtvý zde. Žel, nespočine v zemi Haddádů, provázen ke hrobu dětmi svého kmene, jež by ho oplakávaly. Bude ležet v těchto cizích horách, na nichž ulpí kletba Ahmada el Gandúra. Můj otec se vydal na cestu, aby mne přivedl domů. Myslíš, že mohu spatřit domov, aniž pomstím jeho smrt? Viděl jsem oba, toho, který ho bodl, i toho, který vpálil kulku do jeho vznešeného čela. Uprchli, ale já je poznám a pošlu je k šajtánovi!”

“Chápu tvůj hněv á rozumím tvé bolesti, ale prosím tě, abys zachoval klid. Chceš pronásledovat Bebbehy a pomstít otcovu smrt. Rozmyslil sis, co to znamená?” “Krevní msta mi to přikazuje a já musím poslechnout.”

Chvíli mlčel a pak mi položil otázku: “Budeš mě doprovázet, až se vypravím proti Bebbehům, efendi?”

Odmítl jsem a on svěsil hlavu:

“Věděl jsem, že Alláh stvořil zemi, na níž není pravého přátelství ani vděčnosti.”

“Máš nesprávnou představu o přátelství a vděčnosti,” odvětil jsem. “Jen si vzpomeň, co bylo, a jistě připustíš, že jsem tvému otci a tobě byl věrným přítelem. Jsem připraven doprovodit tě s nasazením života k pastviskám Haddádů. Jako věrný přítel musím ti však zbraňovat, aby ses vydával do nebezpečí, jež tě bude zcela jistě stát život.”

“Efendi, sám Alláh si přeje, abych otce pomstil, neboť mi dnes večer k tomu seslal příležitost. A nyní tě prosím, abys mě nechal samotného!”

Ahmad el Gandúr se ode mne odvrátil. Vytušil jsem, že pojal jakési rozhodnutí, a teď se obává, abych mu nebránil je uskutečnit. Řekl jsem si, že na něj musím

dávat bedlivý pozor.

Když jsem se ráno probudil, držel mladý Haddád ještě stále stráž u mrtvého otce. Soránský Kurd k němu právě přistoupil a rozmlouvali spolu s velkým zaujetím. I ostatní již byli vzhůru. Peršan seděl vedle nosítek a hovořil se zahalenými ženami.

“Efendi, chci pohřbít otce. Mohu spoléhat na vaši pomoc?” zeptal se mě Ahmad el Gandúr.

“Samozřejmě! Kde ho chceš pohřbít?”

“Tento muž praví, že tam mezi skalisky je místo, které slunce pozdravuje ráno, když vychází, a večer, když zapadá. Ono místo si prohlédnu.”

“Doprovodím tě,” řekl jsem.

Sotva Peršan zpozoroval, že jsem vstal, přispěchal mě pozdravit. Když slyšel o našem záměru, nabídl se, že půjde s námi. Nahoře na výšině jsme objevili mohutný skalní blok a rozhodli jsme se zbudovat na jeho plošině hrob. Poblíž stála nuzná chatrč soránského Kurda a o něco dál byla koldokola uzavřená plošinka, jako stvořená pro tábořiště, neboť zde byla studánka.

Shodli jsme se na tom, že se zde utáboříme a že sem dopravíme zvířata i věci. Nebylo to zrovna snadné, ale dokázali jsme to. Ti, co neutrpěli žádné nebo jen lehčí zranění a byli schopni práce, počali stavět náhrobek, ostatní zhotovili.pro ženy chatu, oddělenou od mužské části neprůhlednou stěnou z větvoví. A poněvadž koně nesnáší velbloudí zápach, byli umístěni zvlášť.

Kolem poledne byl tábor hotov. Peršan měl velkou zásobu mouky, kávy, tabáku a jiných nezbytností. Zvěřinu jsme si mohli lehce opatřit, a tak jsme se nemuseli obávat, že budeme trpět nouzi.

Náhrobek byl dostaven později. Tvořil ho téměř tři metry vysoký kamenný kužel, v němž byla ponechána dutina pro mrtvé tělo, jež mělo být pohřbeno při západu slunce v čase maghribu. Ahmad el Gandúr je připravoval k pohřbu.

Slunce zapadalo, když se malý smuteční průvod blížil k mohyle. Podle pěkného muslimského zvyku nesli přítomní muži střídavě mrtvého na márách z větví.

Náhrobní otvor vedl na západojihozápad. Když byl mrtvý uložen dovnitř mohyly, hleděla jeho tvář přesně směrem, kde leží Mekka.

Ahmad el Gandúr ke mně přistoupil a zeptal se:

“Efendi, ty jsi sice křesťan, ale byl jsi ve svatém městě a znáš svatou knihu. Chceš prokázat poslední poctu svému mrtvému příteli a pronést nad ním súru smrti?”

“Velmi rád, a taky pohřební súru.”

Slunce právě sestoupilo na samý okraj oblohy a všichni jsme poklekli, abychom se pomodlili maghrib. Pak jsme opět povstali a utvořili polokruh kolem otvoru mohyly.

Býk to velebná chvíle. Mrtvý seděl vzpřímen ve svém posledním příbytku. Večerní červánky vrhaly purpurové paprsky na jeho mramorově bílou tvář a vánek povíval jeho bílým vousem.

Potom se Ahmad el Gandúr obrátil směrem k Mekce, pozdvihl ruce a pronesl fátihu: “Ve jménu Boha, Milosrdného, Slitovného! Chvála Bohu, Pánu světů, milosrdnému, slitovnému vládci dne soudného. Tebe vzýváme a k Tobě se utíkáme. Veď nás stezkou přímou, stezkou oněch, které jsi zahrnul milostí svou: nikoliv těch, na které rozhněván jsi, a těch, kteří bloudí.”

Teď jsem i já pozdvihl ruce a pronesl sedmdesátou pátou súru, nazvanou súra Zmrtvýchvstání.

“Ve jménu Boha, Milosrdného, Slitovného! Netřeba přísahati ani při Zmrtvýchvstání, aniž přísahati při duši výčitky si činící: zdaž domnívá se člověk, že neshromáždíme kosti jeho? Ano; my s to jsme přesně sestaviti i špičky prstů jeho! Však člověk zapírati chce to, co před sebou má, táže se, kdy přijde den zmrtvýchvstání? Však když oslepen bude zrak; a měsíc zatmí se; a spojeno bude slunce s měsícem; tehdy řekne člověk: Kde útulek nalézti dnes? Nikoliv, nebude útulku: u Pána tvého v den ten bude stálé stanoviště … Milujete život rychle míjející a stranou necháváte život budoucí. V den ten tváře budou zářící a k Pánu svému hledící: a budou též tváře se temnící, že stane se s nimi cos strašného, mnící. Nikoliv; když duše dostoupí hltanu a bude řečeno: Kdo kouzlo má? a myslí člověk, že jest mu loučiti se, a noha s nohou splete se, v ten den k Pánu svému bude hnán: neb nedával almužny, aniž se modlil, nýbrž lhářem nazýval Proroka a záda obracel, pak ke svým lidem hrdě odešel. Běda ti, běda! A znovu běda ti, běda. Zdaž domnívá se člověk, že ponechán bude pánem? Což není kapkou semene jen vystříknutého? Pak krví sraženou byl, z níž Bůh stvořil jej a urovnal

… Není-liž pak On dost mocným též, aby vzkřísil mrtvé?”

Nyní přistoupili Allo a soránský Kurd k náhrobku, aby hrob uzavřeli.

Již jsem se chtěl opět ujmout slova, když mi pokynul Peršan. Předstoupil a pronesl několik vět osmdesáté druhé súry:

“Ve jménu Boha, Milosrdného, Slitovného! Když se nebesa rozpoltí a hvězdy budou rozprášeny; a moře splynou do sebe; a hroby zdola navrch budou převráceny: tehdy zví duše, co byla činila a co byla zameškala…

Vylhaným nazývají soud poslední. Však zajisté nad vámi strážci stojí, vzácní, vše píšící; co konáte, dobře vědí! Ctnostní v rozkošném budou bydlení, zavilí pak v pekla plameni… V ten den nebude duše moci učiniti pro jinou duši praničeho: rozhodnutí v den ten patřiti bude Bohu!”

Nyní byl otvor zahrazen a chyběla už pouze závěrečná modlitba. Předstoupil Halef. V očích chrabrého malého hádžího se třpytily slzy a hlas se mu třásl, když pravil:

“Pomodlím se!” Zvedl ruce a říkal: “Slyšeli jste, že všichni jsme bratři a Alláh že nás všechny shromáždí o posledním soudu. Tamhle naproti zapadlo slunce a zítra zase znova vyjde. A tak i my tam nahoře procitneme, až zde zemřeme. Ó Alláhu, dej, ať náležíme k těm, kteří jsou hodní tvé milostí, a neodlučuj nás od těch, které jsme zde milovali. Jsi všemohoucí a je v tvé moci splnit tuto naši prosbu!”

Nyní jsme všichni zároveň otočili hlavy doprava a pak doleva a odříkávali: “As-salám ‘alajkum va rahmatu ‘lláhi, požehnání boží a jeho milost budiž s vámi!”

Potom si všichni přejeli dlaněmi čelo, obličej, vousy a prsa. Pobožnost byla skončena.

Byl to nezvyklý pohřeb. Jeden křesťan, dva sunnité a jeden šíita mluvili nad hrobem mrtvého, aniž Mohamed seslal k zemi blesk. Pokud šlo o mne, neviděl jsem v tom hřích, když jsem se rozloučil s mrtvým přítelem v řeči, jíž zaživa sám hovořil. Peršanova účast však byla důkazem, že vzděláním i ušlechtilostí vysoko převyšuje své muslimské průvodce. Halefa bych byl za jeho prostá slova nejraději objal.

Bylo načase skalisko opustit. Vtom vytáhl Ahmad el Gandúr svou dýku, odsekl kousek náhrobního kamene a uschoval jej. Věděl jsem, co to znamená, a nabyl jsem přesvědčení, že ho žádná lidská bytost nepřiměje k tomu, aby se vzdal myšlenky na pomstu. Umínil jsem si, že na něj budu dávat dvojnásob pozor.

Všechno však dopadlo zcela jinak. Byl to vůbec smutný, neutěšený večer. Peršan se stáhl za svou stěnu z listoví, jeho lidé dřepěli pohromadě a já s Halefem a Lindsayem jsme seděli mlčky u studny a chladili si pálící rány.

Smrt Muhammada Amína se dotkla každého z nás hlouběji, než jsme si vzájemně chtěli přiznat. Mým rozpáleným tělem občas zalomcoval chlad, to se blížila horečka z ran. I Halef již jen hořel.

Měl jsem špatnou noc, ale moje silná tělesná konstituce mírnila průběh nemoci. Bylo mi, jako bych cítil každičkou kapku krve probíhat cévami. V horečce jsem se převaloval na loži, rozmlouval s vidinami, které přede mne přiváděla má fantazie, a přece jsem věděl, že to jsou přeludy. Až k ránu jsem pevněji usnul a procitl, teprve k večeru! Sladká vůně mě opět opájela, ale místo dvou párů krásných očí jsem uviděl obrovskou alepskou bouli, která se blyštila na Angličanově nose.

“Tak už zas čilý?” zeptal se.

“Snad ano. Cože! Tam že je slunce? Vždyť je skoro večer!”

“Buďte rád, sire! Ladies si vás vzaly na starost. Poslaly kapky na vaši ránu. Halef vám je nakapal. Pak přišla jedna sama a vlila vám cosi mezi zuby. Portské to asi nebylo!”

“Která?”

“Jedna z nich. Ta druhá tam zůstala. Ale možná taky, že to byla ta druhá, a ta první tam zůstala. Nevím. Well!”

“Byla to ta s modrýma nebo s černýma očima?”

“Žádné oči jsem neviděl. Vždyť jsou zabalené jak poštovní balík. Ale asi to byla ta modrooká.”

“Proč si to myslíte, sire Davide?”

“Protože i vám nějak zmodralo oko. Zdá se, že vám ta medicína udělala dobře.” “To ano! Jsem opravdu docela svěží a spokojený.”

“Já také. Nakapal jsem si také pár kapek do rány a přestala bolet. Výborná medicína! Chcete něco jíst?”

“Máte něco? Mám hlad jako vlk.”

“Tady! Poslala to ta modrooká. Nebo ta černooká, nevím vlastně.” Vedle mne ležela stříbrná mísa a na ní studené maso, kvašený chléb a různé cukrovinky. Kromě toho tam byl hrnek se silnou, ještě teplou polévkou.

“Jako by ty dámy věděly, že se proberu, než to vystydne,” řekl jsem.

“Ó ne! Ten hrnek tu je už od poledne. A když vystydne, ta stará ho odnese a ohřeje. “Mají vás nějak rády.”

Teprve teď jsem se trochu porozhlédl kolem sebe. Nedaleko ležel Halef a spal.

Kromě něho nebylo vidět živé duše. “Kde je Peršan?” zeptal jsem se.

“U žen. Dnes ráno odešel a zastřelil horskou kozu. Pijete tedy kozí bujón.” “A kde je Ahmad el Gandúr?”

“Vyjel si dnes ráno na výlet.”

Zděšeně jsem vykřikl: “Cože? Ten ztřeštěnec odjel?” “S uhlířem a soránským Kurdem. Yes!”

Pochopil jsem nyní, co měl Ahmad el Gandúr na mysli, když řekl, že Alláh mu seslal nástroj pomsty. Bylo víc než pravděpodobné, že už se nevrátí k svému kmeni. Jet za ním, o tom nemohlo být ani řeči. Především měl příliš velký náskok, za druhé jsem byl zraněn a za třetí nemohlo být naším úmyslem, abychom se sami stali vrahy kvůli krevní mstě jiného muže.

“Ahmad el Gandúr odjel na hřebci, že?” zeptal jsem se. “Hřebec je tady,” odvětil Lindsay.

Opravdu jsem v tu chvíli nevěděl, zda se mám zlobit či radovat. Zmizení Haddáda byla ostatně událost, s kterou jsem se teprv musel vnitřně vypořádat.

“Allo tedy taky odešel?” zeptal jsem se. “Jak je to s jeho mzdou?” “Nechal ji zde. Jsem rozzloben. Nechci dary od uhlíře.”

“Utěšte se, sire Davide! Zůstal mu kůň a puška. To má zaplaceno až dost! A potom

- co víme, kolik mu slíbil Haddád! Jak dlouho už spí Halef?” “Jako vy.”

“To je ten nejlepší lék! Ale teď se chci především najíst.”

Sotva jsem se pustil do jídla, byl jsem vyrušen: přišel Hasan Ardašír Mírzá. Chtěl jsem vstát, ale přátelsky mi v tom zabránil:

“Zůstaň sedět, efendi, a najez se! To je ze všeho nejdůležitější. Jak se cítíš?” “Děkuji, velmi dobře.”

“Horečka se ti už nevrátí. Nyní ti ale musím vyřídit zprávu. Přišel za mnou Ahmad el Gandúr. Vyprávěl mi mnoho o vás i o sobě, takže vás nyní znám tak dobře, jako vás znal on. Vydal se za Bebbehy, prosí tě, abys mu odpustil, a přeje si, abys ho nenásledoval. Doufá, že se vrátíte k Haddádúm, a tam že se s ním setkáte. To je zpráva, kterou ti tu zanechal.”

“Děkuji ti, Hasane Ardašíre Mírzo! Zarmoutilo mě, že odešel, ale musím ho přenechat jeho osudu.”

“Kam se nyní obrátíte vy?”

“To musíme nejdřív uvážit. Tamhle můj přítel a sluha, Hádží Halef Omar, musí ovšem k Haddádúm, má tam ženu. A bej z Inglistánu má u nich dva sluhy. Ale možná že předtím zajedeme do Bagdádu. Tam má Angličan loď a po Tigridu můžeme doplout až k pastvinám Haddádů.”

“Tak se dohodněte, efendi! Zamíříte-li do Bagdádu, pak vás prosím, abyste mě neopouštěli. Jste udatní bojovníci, vděčím vám za svůj život. A tobě bych rád dokázal, jak jsem si tě oblíbil. Zůstaneme zde tak dlouho, až váš zdravotní stav dovolí, abyste se vydali na další cestu. Teď však jez a pij!

Pošlu vám ještě víc, neboť jste moji hosté. Alláh s vámi!”

Odešel a netrvalo ani dvě minuty, byla tu stará služka s dalším jídlem. Přišla v pravý čas, neboť Halef právě zívl a otevřel oči. Udiveně se rozhlédl kolem sebe, posadil se a zeptal se zmateně:

“Má šá‘alláh! Tamhle stojí slunce! To jsem se obrátil já, nebo běhá ono obráceně?” Nemohl uvěřit, že tak dlouho spal, a podivil se ještě víc, když se dozvěděl, že nás opustil Ahmad el Gandúr.

“Odešel? Opravdu odešel?” zeptal se. “Bez rozloučení? U Alláha, to nebylo správné. Ale co uděláme my? Nyní už nemáš žádné závazky, sidi, a nemusíš se vracet k pastvinám Haddádů.”

“Naopak. Myslíš snad, že tě opustím a nebude mě zajímat, jestli jsi bezpečně dorazil k šejku Malekovi a k své Hanne?”

“Sidi, oběma se daří dobře a musí počkat, až se vrátím. Mám Hanne rád, ale neodloučím se od tebe, dokud se nevrátíš do země svých otců.”

Peršané nalovili v řece ryby a připravili z nich bohatou večeři. Té jsem se již nezúčastnil; vystoupil jsem na skálu k Haddádovu hrobu a pozoroval malebný západ slunce.

PERSKÝ PSANEC

Oklikou jsem se vrátil do tábora, kde už všichni spali. Ač bylo pozdě, ležel jsem ještě dlouho s očima otevřenýma. Ozývaly se už první ptačí hlasy, když jsem konečně usnul. Po probuzení mi Halef oznámil, že Angličan s Peršanem odešli na tetřevy. Dogana vzali s sebou. Halef utrpěl bolestivější zranění než já, ale stará služka Halva přinesla hned zrána nové kapky, jež mu ulevily.

“Jak dlouho tady zůstaneme, sidi?” zeptal se. “Tak dlouho, až nám naše rány dovolí opět cestovat. Co jsi snídal?” “Všelicos a samá jídla, která neznám. Ty

Peršanky jsou výtečné kuchařky.

Kéž nám je Alláh zachová, dokud je budeme potřebovat! Mírzá řekl, že mám přistoupit k chýši a zatleskat, až se probudíš. Zkusím to.”

Na jeho zatleskání se hned ukázala stará Halva s košíčkem a kávovou konvicí. V košíčku byl čerstvý neslaný chléb a plátky studené pečeně a z konvice kouřil voňavý nápoj.

“Jak se ti daří, efendi?” zeptala se žena. “I dnes jsi dlouho odpočíval. Alláh budiž požehnán!”

“Je mi dobře a mám hlad, milá Halvo.”

“Tady máš občerstvení. Jez a pij, aby se nenaplnily tvé dny!”

Odcupitala a já se pustil do snídaně. Na dně košíku jsem našel jako zákusek výtečné sušené hrozny a vlašské ořechy v cukru. Viděl jsem na Halefovi, že chce k tomu něco říci, ale už přicházela znovu Halva.

“Efendi,” řekla, “tady ti panstvo posílá ještě jedno jídlo, které je výborné na zchlazení horečky. Dovol, abych si potom přišla pro nádobí.”

Když služka odešla, prohlédl jsem si obsah nádobky a byl jsem překvapen, že to je hruškový kompot. Halef byl nad tím u vytržení.

“Sláva Alláhovi!” zvolal, “jenž dává vyrůstat tak dobrým plodům a stvořil líbezné ženy, jež je dovedou tak lahodně upravit. Sidi, ty Peršanky ti jsou nakloněny, jinak by ti neposílaly takové pochoutky. Ožeň se s Mírzovou sestrou, aby ti musela vařit teď a po všechny časy!”

“Hádží Halefe Omare, už toho nech, sic samým nadšením nad tvým návrhem se s tebou zapomenu podělit o tyhle dobroty.”

“Sidi, pokoušíš mě nad mé síly. Ještě nikdy jsem nejedl perské jídlo.”

“Tak se posaď! Vezmu si kávu, chléb a maso a ty sněz ty hrušky a sladkosti!” “Právě ty jsou určeny pro tebe, sidi!”

“Jsi přece můj sluha, Halefe?” “Věrnějšího mít nemůžeš.”

“Tak poslechni, nechceš-li mě rozhněvat!”

“Když tak přísně poroučíš, co mi zbývá jiného.”

A předvedl poslušnost tak horlivou, že sladké dary ve chvilce zmizely pod jeho knírem. Věděl jsem, že můj malý Halef je mlsoun a že mu těmi maličkostmi udělám velkou radost.

Zanedlouho se naši lovci vrátili s hojnou kořistí. Peršan mě upřímně a přátelsky pozdravil a odebral se pak k ženám. Angličan ke mně přisedl.

“Tak co? Teprve vstáváte? Káva to na vás prozrazuje,” začal. “Spal jsem zase velmi dlouho.”

“Well! Žijeme tu jako v ráji. Jak dlouho to potrvá, Mr. Kára?” “Rozhodně tak dlouho, dokud neodjedeme.”

“Duchaplné! Kam potom, sire?” “K Bagdádu. Půjdete s námi?”

“Proč ne? Chtěl bych už pryč z těchhle hor. A kampak potom z Bagdádu?”

“To se ukáže. Ještě sám ani nevím, jestli zamířím přímo do Bagdádu, Měl jsem na mysli pouze směr cesty.”

“To je mi jedno. Hlavně když budu pryč odtud.”

Vtom se objevila Halva a nesla Mírzovým sluhům tetřívky, aby je očistili.

Za ní vyšel její pán, kývl na mne, abych ho následoval, a zvolna opustil tábořiště. Na místě stíněném dvěma duby se posadil do mechu a vyzval mě pokynem, abych si sedl vedle něho. Sedl jsem si a Peršan začal:

“Efendi, důvěřuji ti, proto poslouchej, co ti povím. Jsem psanec. Na nic se mě nevyptávej. Je to politická záležitost. Nemysli si snad, že tu jde o spiknutí pramenící z nízké touhy po moci. To rozhodně ne. Jde mi o blaho mého národa, jenž je tělesně i duchovně ujařmen a je mu bráněno v svobodném a zdravém rozvoji. Neptej se mě ani, kdo byl můj otec. Zemřel násilnou smrtí a jeho přátelé si šeptali, že byl zavražděn proto, že stál jiným v cestě.

Já, jeho syn, jsem ho pomstil a musil jsem se svými lidmi uprchnout. Předtím jsem ovšem naložil všechno, co jsem mohl zachránit z cenných věcí, na několik velbloudů a svěřil jsem je muži, který mi z rozličných důvodů zůstal věrný.

Poslal jsem ho napřed přes perskou hranici. My jsme následovali po jiných stezkách. Věděl jsem, že se nás budou snažit chytit, a proto jsem se pustil přes území Kurdů, abych pochopy zmýlil. A nyní, efendi, řekni mi, zda mě chceš doprovázet, pokud budeme mít stejnou cestu! Uvaž dobře, že jsem psanec.”

Neváhal jsem s odpovědí. Tento Peršan se mi zamlouval. Byl to zřejmě velkorysý člověk, který ztroskotal na nějakých plánech na reformu říše.

Bylo pro mne samozřejmé, abych mu pomáhal, a tak jsem prohlásil:

“Hasane Ardašíre Mírzo, pojedu s tebou tak dlouho, pokud budu moci být tobě a tvým lidem prospěšný.”

“Děkuji ti, efendi. A co tví společníci?”

“Jdou tam, kam jdu já. Smím se zeptat, kam tedy míříš?” “Do Hadramautu.”

Hadramaut! Zbystřil jsem pozornost. Neprobádaný, nebezpečný Hadramaut! Všechna ochablost a špatná nálada rázem vyprchala a já se živě vyptával:

“Jsi tam očekáván?”

“Ano. Mám tam přítele, ke kterému jsem vyslal posla se zprávou, že přijíždím.” “Smím tě doprovodit do Hadramautu?”

“Tak daleko, efendi? Nemohu od tebe žádat takovou oběť.” “Jakápak oběť? Půjdu s tebou rád.”

“Nuže, bud vítán, efendi! Zůstaň s námi, jak dlouho si budeš přát. Ale musím ti ještě sdělit, že před cestou do Hadramautu navštívím i Mešhed Alí.”

“Ty pojedeš do Nadžadu? Pravda, vždyť jsme na konci měsíce rabtu ‘t-tání a džumádá‘l úlá začíná. Patnáctý den tohoto měsíce je úmrtním dnem kalifa Alího, který je tam pochován.”

“Tak jest. Musím do Nadžadu, abych tam o tomto svátečním dnu šíitů pohřbil svého otce. Vidíš, že je téměř nemožné, abys šel s námi.”

“Proč nemožné? Že jsem křesťan? Byl jsem dokonce v Mekce, ačkoliv tam mají přístup jen muslimové.”

“Zle by se ti mohlo vést, kdyby tě v Mešhed Alí poznali!” “V Mekce mě také poznali, a ještě žiju!”

“Efendi, jsi odvážný muž! Vím, že můj otec spočívá v ruce Alláhově, ať už bude pohřben v Teheránu nebo v Mešhed Alí. Já sám bych neputoval do Kerbely, Nadžadu ani Mekky, vždyť Mohamed, Alí, Hasan a Husajn byli lidé, jako jsme my. Ale musím splnit poslední otcovo přání, proto se připojím ke karavaně mrtvých, která tam táhne. Chceš-li zůstat se mnou, já tě neprozradím. I má rodina bude mlčet, ale moji sluhové mají jiný názor na učení Prorokovo než já. Oni první by tě usmrtili.”

“To už přenech mně! Kde na tebe budou čekat tvoji poháněči velbloudů?” “V Kádimejnu u Bagdádu. Tam také dovezou tělo mého otce.”

“Doprovodím tě tedy nejprve do Kádimejnu a pak uvidíme. Ale řekni, nebude to tam pro tebe nebezpečné?”

“Doufám, že ne. Jsem sice psanec, ale bagdádský paša by mě nevydal.”

“Nevěř Turkovi, nevěř ani Peršanovi! Byl jsi tak opatrný, že jsi jel územím Kurdů, proč teď tu moudrou opatrnost zavrhuješ? Můžeš se přece dostat do Nadžadu bez karavany mrtvých.”

“Máš jistě pravdu, efendi, ale nemohu to udělat. Musím do Kádimejnu ke svým lidem.”

“Jdi tedy, ale jdi tajně a vyhni se Bagdádu a karavaně mrtvých!”

“Efendi, ani já nejsem zbabělec. Mají si snad moji lidé myslet, že se bojím?” “Rozumím ti. I ty jsi statečný. Mám radost, protože se v tom případě k sobě hodíme. Jeďme tedy společně!”

“Dobře, efendi, ale mám jednu podmínku: jsem bohatý a chtěl bych, abyste si ode mne brali vše, co budete potřebovat!”

“To pak ale jsem tvůj sluha, pracující pro tebe ve mzdě.”

“Ne. Jsi můj host, můj bratr, jenž mi z lásky dovoluje, abych o něj pečoval. Přísahám při Alláhovi, že s tebou nepojedu, jestliže odmítneš.”

“Tím mě donutíš, abych ti vyhověl. Jsi ke mně laskavý a důvěřivý, i když mě neznáš.”

“Ty myslíš, že tě neznám? Nezachránils nás snad z rukou Bebbehů?

Nevyprávěl mi o tobě Ahmed el Gandúr? Zůstaneme spolu a za to málo, co ti mohu nabídnout, od tebe obdržím dary, po nichž jsem dosud marně prahl, neboť jsem ještě nenašel člověka, který by jimi oplýval v tak hojné míře, dary ducha.

Efendi, nejsem člověk nevzdělaný, ale nemohu se s tebou měřit. Vím, že v tvé zemi zná chlapec víc než u nás dospělý, že oplýváte statky, jež my ani neumíme pojmenovat. Vím, že naše zem je pustina proti vaší a že i nejchudší z tvých krajanů požívá víc práv než vezír z Fársistánu.

Vím ještě leccos a znám též příčinu; máte matky, máte ženy, my však nemáme ani ty, ani ony. Dejte nám matky, a naše děti se brzo vyrovnají vašim. Srdce matky je půda, v níž rozum dítěte zapouští kořeny. Ó Mohamede, jak tě nenávidím za to, žes našim ženám vzal duši a udělal z nich otrokyně rozkoše našich smyslů! Tím jsi podlomil naši sílu, zatvrdil naše srdce, ochudil naše země a všechny, kdož v tebe věří, připravil o pravé štěstí!”

Mírzá stál a hlasitě chrlil svou obžalobu Proroka. Štěstí že ho neslyšel nikdo z jeho lidí! Teprve po chvíli se zase obrátil ke mně:

“Znáš cestu do Kádimejnu? Jak je to odtud daleko?”

“Ještě jsem tam nebyl, ale vím, že se dá jet dvojím směrem: buď přes Džebel Hamrín na jihozápadě, nebo podél Dijály dolů pod Bagdád. První by nám zabrala pět dní, druhá jenom čtyři.”

“Vedou ty cesty osídleným krajem?”

“Ano, proto je považuji za nejjistější.” “Dá se tedy jet i jinudy?”

“Ovšem. Ale museli bychom územím, na němž se potloukají jen loupeživé tlupy beduínů.”

“Bojíš se jich?”

“Ne, ale opatrný muž volí vždycky ze dvou cest tu lepší. Mám sice bujrultu a jsem pod ochranou pádišáha, na to by ovšem beduíni nebrali zřetel.”

“Přesto bych dal přednost osamělé stezce, vždyť jsem na útěku. Nerad bych se nechal dopadnout tak blízko perských hranic.”

“Snad máš pravdu. Ale nezapomeň, že cesta vyprahlou stepí, spálenou nyní slunečním žárem, bude pro tvou rodinu velmi nepříjemná.”

“Ženy se nebojí hladu ani žízné, vedra ani zimy, obávají se jen jednoho: abych nebyl dopaden. Mám s sebou dost vody a potravin přinejmenším na osm dní pro nás pro všechny.”

“A můžeš se na své lidi opravdu spolehnout?” “Naprosto, efendi!”

“Dobrá, jeďme tedy územím beduínů. Alláh nás ochraňuj! Ostatně, jakmile se dostanem do roviny, budeme postupovat rychle vpřed, kdežto hornaté cesty zdolávají tví velbloudi jen s velkými obtížemi. Tak ujednáno, a nyní zbývá už jen vyčkat, až nám naše zranění dovolí vydat se na další cestu.”

“Splň mi však jednu prosbu,” řekl váhavě. “Zásobil jsem se bohatě vším potřebným, i šatstvem, neboť vím, jak při dalekých cestách šat trpí. Váš oděv již vám není ke cti a já tě prosím, aby sis vybral, co uznáš za vhodné, z mých zásob.”

Tento návrh mi přišel vhod, ale musel jsem ho zároveň i dobře uvážit.

Mírzá měl pravdu: my tři bychom se nemohli objevit v civilizované osadě, tam by nás pokládali za pobudy. Věděl jsem však také, že by Angličan šaty nepřijal, a i pro mne bylo otázkou cti, abych nezneužíval Peršanova přátelství. Ostatně co na tom, jestli mě nějací Arabové uvidí v mém opravdu nedůstojném rouše. Pravý beduín posuzuje muže tak jako tak podle koně, a ne podle pláště, a Ríha mi budou všichni závidět! Nanejvýš nějakého toho syna pouště napadne, že jsem zloděj koní, a to je v jejich očích spíš čest než pohana.

“Děkuji ti,” odmítl jsem. “Vím, jak dobře s námi smýšlíš, ale dovol, abychom se k tvé nabídce vrátili až v Kádimejnu. Pro beduíny jsou naše šaty až moc dobré a těch několik dní, než, dojedeme k Bagdádu, je ještě můžeme nosit. Myslím, že

…”

Zarazil jsem se, protože se mi zdálo, jako bych v morušovém křoví za oběma duby zaslechl šramot.

“To bylo nějaké zvíře. Pták či ještěrka nebo užovka,” řekl Mírzá.

“Znám všechny lesní zvuky,” odpověděl jsem. “To nebylo zvíře, ale člověk.” Několika dlouhými skoky jsem oběhl křoví a chytil chlapíka, který se právě chystal utéci. Byl to jeden z perských sluhů.

“Co tu děláš?” obořil jsem se na něj. Mlčel.

“Mluv, nebo ti rozvážu jazyk!”

Chlapík rozevřel rty, ale vyšlo z nich jen nesrozumitelné mumlání. Vtom k nám přistoupil Mírzá.

“To je Sádik. Nemůže ti odpovědět, je totiž němý,” pravil. “A co tu dělal v tom křoví?”

“Mně to poví, já mu rozumím!” Obrátil se ke sluhovi a zeptal se: “Sadíku, copak tu děláš?”

Tázaný rozevřel dlaň, v níž svíral rozličné bylinky a jalovcové bobulky, a posunky naznačoval odpověď.

“Odkud jsi přišel?”

Sluha ukázal dozadu, v opačnou stranu tábora. “Věděls, že jsme tady?”

Zavrtěl hlavou.

“Slyšels, o čem jsme hovořili?” Opět zavrtěl hlavou.

“Tak běž, ale víckrát už mě nevyrušuj!”

“Jeho tvář se mi nelíbí,”řekl jsem,když sluha odešel. “Už se narodil němý?” “Ne.”

“Jak ztratil řeč?”

Mirzá otálel s odpovědí, ale pak přece řekl: “Sádik nemá jazyk.” “Aha! A předtím mluvil? To znamená, že mu ho někdo vyřízl?” “Bohužel,” přiznal Mírzá váhavě.

Jak kruté tresty museli dříve provinilci podstupovat! K takové nelidskosti

docházelo zvlášť často na Východě a v otrokářských státech Ameriky.

“Hasane Ardašíre Mírzo,” začal jsem znovu, “vidím, že bys o tom raději nemluvil. Ale ten Sádik se mi nelíbí. Podezřívám ho, že se snažil vyslechnout náš rozhovor. Nejsem zvědavý, ale v nebezpečných situacích si pozorně všímám i bezvýznamných věcí. Prosím tě, abys mi pověděl, jak přišel Sádik o jazyk.” “Vyzkoušel jsem ho, efendi. Je němý, ale poctivý! Ale přesto ti povím, co přimělo mého otce, aby ho takto potrestal.”

“Tvého otce? To je ovšem důležité!”

“Mýlíš se, efendi. To není rozhodující. Tak poslouchej: Sádik byl v mládí lukostřelec mého otce a jeho povinností bylo vyřizovat otcovy příkazy a doručovat poselství a zásilky. Docházel často i do domu právního poradce a vídal tam jeho dceru. Líbila se mu. Sádik byl také pohledný mladík.

Jednou, když dívka byla v zahradě, přeskočil plot a odvážil se hovořit s ní o své náklonnosti. Její otec, který stál nepozorován poblíž, ho dal zajmout. S ohledem na mého otce ho nepředal soudu, který by ho byl odsoudil k smrti. Ale Sádik zhřešil jazykem a právník naléhal na mého otce, aby ho dal jazyka zbavit. Otec nemohl než mu vyhovět, a tak zavolal lékárníka, který byl zároveň proslulým lékařem, a ten Sádikovi jazyk vyřízl.”

“To bylo snad horší než smrt. A Sádik zůstal i potom u tvého otce?”

“Ano. Bolesti snášel s trpělivou odevzdaností, protože je mírný a trpělivý. Ale na tomto činu ulpěla kletba.”

“Jak to?”

“Právník zahynul jedem, lékaře našli jednoho dne zavražděného přede dveřmi lékárny a dívka utonula, když do jejího člunu narazil člun jakéhosi zakuklence a převrhl ho.”

“To je velice podivné. A vrahové nebyli dopadeni?”

“Ne. Vím, co si teď myslíš, efendi, ale mýlíš se. Sádik býval často nemocen a pokaždé, když některý z těch tří zemřel, ležel právě v bolestech ve své komůrce.”

“A tvůj otec přece taky nezemřel přirozenou smrtí?”

“Byl přepaden při jízdě. Doprovázel ho Sádik a jeden poručík. Vyvázl jen Sádik, s krvácející ranou. Můj otec a onen poručík byli zabiti.”

“Hm! A Sádik nepoznal vrahy?”

“Byla tma. Jednoho z útočníků poznal po hlase, byl to úhlavní nepřítel mého otce.”

“Pomstil ses na něm?”

“Soud ho osvobodil, ale je mrtev!”

Výraz Mírzovy tváře mě nenechal na pochybách, jakou smrtí sešel ze světa nepřítel jeho otce. Peršan však pohrdavě mávl rukou a řekl:

“To už je odbytá záležitost. Vraťme se do tábora!”

Hasan Ardašír odešel. Já však jsem ještě chvíli zůstal a přemýšlel o tom, co jsem se právě dověděl. Bud je ten Sádik dobrák od kosti, nebo je to zločinný padouch. Nesmím ho pustit z očí! Když jsem se po chvíli vrátil do tábora, řekl jsem Angličanovi, že mám sto chutí doprovodit Peršana do Bagdádu a odtamtud pak pokračovat do Nadžadu. Ihned byl ochoten zúčastnit se této nebezpečné cesty.

Odpoledne jsem se vydal s Doganem na obchůzku. Nejdřív jsem se chtěl podívat, jak je postaráno o bezpečnost našeho tábora. Hlavní zásadou přitom je zahlazovat vlastní stopy a zároveň pátrat po stopách nepřátel. Obcházel jsem v kruzích tábor, až jsem sešel dolů k řece. Mé pozornosti neušlo, že je na břehu nápadně zdupaná tráva. Zrovna jsem si to místo chtěl prohlédnout zblízka, když za mnou zapraskala větev.

Rychle jsem se schoval za husté křoví. Nedaleko mého úkrytu se ozvaly kroky, a němý Peršan vystoupil z houštiny, rozhlédl se, a když nikoho nespatřil, zamířil k řece, k témuž místu, které mi právě padlo do oka. Tam chvíli zdupával trávu, pak bystře pohlédl na obě strany a chtěl zmizet.

Ale to už jsem chlapíka chytil levicí za prsa a pravičkou jsem mu uštědřil takový políček, že ho přešla chuť se bránit.

“Zrádče! Co tu děláš?” obořil jsem se na něj.

Nesrozumitelné zvuky, které Sádik vyrazil, byly spíš projevem strachu než úmyslu něco vysvětlovat.

Pohrozil jsem mu karabinou a přinutil ho, aby nabral do čepice vodu, polil zdupanou trávu a pročechral ji.

“A teď pojď,” řekl jsem, když s tím byl hotov. “Podíváme se, proč ses tak nápadně rozhlížel!”

Pozorně jsem se zadíval do míst, na něž předtím vrhl pohled, a uviděl jsem na dvou asi sedm metrů od sebe vzdálených keřích chomáč trávy.

“A hleďme, znamení! Čím dál tím líp! Sundej tu trávu a hoď ji do Dijály!” Sádik uposlechl.

“Tak a teď se vrátíme do tábora. Kupředu! Kdyby ses pokusil utéct, trefí tě kulka nebo tě roztrhá pes!”

Mé tušení mě nezklamalo.

Sádik je zrádce. Když jsme došli do tábora, poručil jsem jednomu ze sluhů, aby zavolal pána.

“Co se stalo? Proč jsi zadržel Sádika?” zeptal se Mírzá.

“Je můj zajatec. Chce tě zničit. Jsi sledován a on označuje tvým pronásledovatelům místa, kde se právě zdržujeme.” A vylíčil jsem Mírzovi, jak jsem Sádika přistihl při činu.

“To není možné!” nevěřil mi Peršan.

“Je to tak, jak říkám. Vyslechni ho, když se s ním dorozumíš!”

Hasan Ardašír Mírzá položil zajatci mnoho otázek, ale z jeho znamení a posunků vyrozuměl jen tolik, že Sádik nechápe, co se po něm chce.

“Vidíš, pane, je nevinen!” prohlásil Mírzá.

“No dobře, budu tedy jednat na vlastní pěst,” poznamenal jsem. “Doufám, že se mi podaří přesvědčit tě, jaký je to zrádce. Vezmi pušku a pojď za mnou! Předtím ale ještě oznam svým lidem, že moji přátelé zastřelí každého, kdo by se chtěl snad pokusit Sádika osvobodit. S mými přáteli v tom nejsou žádné žerty. Dole na okraji houštiny ať drží někdo stráž až do našeho návratu, aby mohl ostatní varovat, kdyby hrozilo nebezpečí.”

“Pojedeme nebo půjdeme?” vyptával se Peršan.

“Jak daleko je odtud k místu, kde jste posledně nocovali?” “Jeli jsme déle než šest hodin.”

“Dnes se tam už nedostaneme. Tak tedy půjdeme pěšky.”

Dal jsem Halefovi a Angličanovi potřebné pokyny. Svázali zajatce a vzali ho mezi sebe. Byl v tak jistých rukou, že jsem se mohl vzdálit bez obav.

Pustili jsme se dolů údolím k řece Dijále. V polovině této krátké cesty jsem se překvapeně zarazil, když jsem spatřil na malém buku trs trávy, podobný oněm dvěma, které Sádik na můj příkaz hodil do řeky.

“Stůj, Mírzo! Co je tohle?” zvolal jsem. “Tráva,” odvětil.

“Od kdy roste tráva na stromech?” “U Alláha! Kdo to sem pověsil?”

“Sádik! Pojď tamhle vpravo, tam jistě bude druhé znamení.” Udivený Mírzá Šel za mnou. Co jsem předpokládal, se potvrdilo.

“Nebylo to tady už před námi?” zeptal se Peršan, stále ještě pln pochybností. “Ó Hasane Ardašíre Mírzo, dobře že jen já sám slyším, co říkáš! Copak nevidíš, jak je ta tráva čerstvá? Pojď až dolů k Dijále, kde jsem našel první znamení. Ten darebák jim důkladně vyznačil cestu až k táboru! A tam by vás přepadli a pobili, zrovna tak jako zavraždili tvého otce, lékárníka, právníka a jeho dcerku.”

Pak jsme šli dál proti proudu řeky až k místu, kde jsme tábořili, než jsme přispěchali Peršanům na pomoc. Přijeli jsme tenkrát ze severu a nedaleko odtud se řeka stáčela na východ; tudy měla vést naše další cesta.

Byli jsme už za ohybem řeky, když jsem si povšiml silné vrby, z jejíhož kmene visely dva pruhy kůry.

“Jak býval uspořádán váš oddíl?” zeptal jsem se.

“Ženská nosítka uprostřed a mužstvo rozděleno do dvou skupin, jedna před nimi, druhá vzadu.”

“V které skupině byl Sádik?”

“Byl vždycky v té zadní. A často se za námi opožďoval, protože sbíral květiny, které velice miluje.”

“Sádik se opožďoval, protože značkoval cestu tvým nepřátelům. Je to lstivá liška. Pojďme dál!”

Po čtvrthodině se řeka rozlila do trojnásobné šířky. V mělké vodě se utvořil brod, jímž se dalo snadno přejít na druhý břeh. Zde se Mírzá zastavil a. ukázal na mladou břízku, která byla hned pod korunou nalomená.

“Považuješ i tohle za znamení?” usmíval se. Prohlédl jsem si stromek.

“Ovšemže je to znamení! Jen se podívej na její kmen a pak na kmeny ostatních stromů! Všimni si i seskupení hor a uvědom si, že tu může vát jen západní vítr. Žádný jiný vítr nemůže mít tu sílu, aby nalomil korunu toho slabého stromku. A přece je zlomena, a to tak, aby ukazovala k západu, to je ve směru, kterým jste jeli. Není ti to nápadné?”

“Je, efendi, trochu ano.”

“A když si prohlédneš plošku zlomu! Ještě je světlá. A přitom nebyla v posledních dnech žádná silná bouřka. Pojď dál!”

“Měli bychom přeplavat na druhý břeh. My jsme se zde přebrodili.”

“Snad ani nebude třeba, abychom plavali, je tu mělko. Až se přebrodíme, uvidíš, že na místě, kde jste vjeli do vody, najdeme zase znamení.”

Svázali jsme si šaty do uzlíků, které jsme nesli na hlavě. Brzy nám voda sahala nad kolena, ale jen jednou mi šla po prsa. Na druhé straně řeky se Mírzá ihned přesvědčil, jak správné byly mé domněnky; husté šlahouny divokého vína byly ohnuty a svázány tak, aby utvořily jakousi branku.

“Měl tady Sádik dost času, aby to svázal?” otázal jsem se.

“Měl. Vzpomínám si, že velbloudi se zdráhali vlézt do vody, měli jsme s nimi velkou práci. Sádik tu nechal svého koně, když převáděl jednoho z velbloudů na druhou stranu, a pak se sem pro něj sám vrátil.”

“Mazaný ničema! Ještě pořád mi nevěříš?”

na oštěpech nad ohněm. Tento chléb pak ještě horký a napůl spálený trhali na kousky a hladově hltali. To byla jejich večeře.

Když se setmělo, pomodlili se a přisunuli se blíž k ohni, kde si jako už tisíckrát a jednou vyprávěli své zkazky z Tisíce a jedné noci. Přesvědčil jsem se, že tu jsem zhola zbytečný, a neslyšně jsem se odplížil nahoru k táboru. Tam nehořel oheň a každý seděl připraven k boji na svém místě. Sádik ještě ležel mezi Halefem a Angličanem. Zdvojnásobili mu pouta a dali mu roubík.

“Jak to vypadá, efendi?” zeptal se Mírzá. “Ale dobře,” odvětil jsem.

“Odtáhli?”

“Ne. Ale ti ílátové i se svým velitelem jsou pořádní hlupáci. Budeme-li se v noci chovat tiše, tak ráno odtáhnou a nebudeme mít s nimi nejmenší potíž.

Halefe, můžeš se svou zraněnou nohou sejít dolů s kopce?” “Ano, sidi.”

“Tak ti je svěřím. Na tebe je největší spolehnutí. Zůstaneš tam, dokud tě nevystřídám.”

“Kde mě budeš hledat?”

“Vojáci rozdělali oheň a zrovna nad ním stojí stará ohnutá pinie. Najdu tě na jejím kmeni.”

“Dobře, sidi. Pušku si nevezmu, jenom by mi překážela. Můj nůž je ostrý, a kdyby se některý z těch hlupáků odvážil ke mně nahoru, může pak dole v džehenně vzpomínat na Hádžího Halefa Omara!”

A tiše se vytratil. Angličan mě popadl za rameno.

“Sire, co se to vlastně děje? Sedím tu a nerozumím ani slovo. Vím, že tam dole dřepí houf Peršanů, a víc nic. Tak ven s tím!”

V rychlosti jsem mu objasnil situaci. Mírzovi připadala naše rozmluva příliš dlouhá. Přerušil mě otázkou:

“Efendi, a já íláty ani neuvidím?”

“Umíš se neslyšně pohybovat přes kořeny, listím, mezi větvemi i větvičkami?” odpověděl jsem mu otázkou.

“Myslím, že ano. Dám velký pozor.”

“Učil ses, jak potlačit kašel a kýchnutí?” “To přece nejde!”

“Není to nemožné, není to ani těžké, když se v tom člověk důkladně pocvičuje. Nu, odvážím se toho! Možná že vyslechneme něco důležitého.

Pocítíš-li dráždění v hrdle či v nose, přitiskni ústa pevně k zemi a přikryj si hlavu. Kdo se chce nepozorovaně k někomu připlížit, nesmí dýchat nosem. Pak se mu nebude chtít kýchnout. Kdo musí v blízkosti nepřítele zakašlat, ať si zahalí hlavu a přitiskne ji k zemi, a je-li noc, ať napodobí volání výra. Ale zkušený lovec nikdy nekašle ani nekýchá! Pojď!”

Plížil jsem se vpředu, Hasan Ardašír Mírzá za mnou. Šťastně jsme dorazili na okraj houštiny, kde jsme se skryli v hlubokém stínu keřů. Pouhých dvanáct kroků od nás plápolal oheň, u něhož seděli oba důstojníci. Ostatní vojáci leželi kolem ohniště.

Hasan Ardašír Mírzá nepromluvil ani slovo, ale na jeho dechu jsem poznal, jak je rozčilen. Byl to jistě statečný muž, obeznalý v zacházení se zbraní, ale v takovéhle situaci byl ponejprv. I mně srdce tlouklo, když jsem poprvé tajně odposlouchával nepřítele. Zkušenosti mě naučily chladnokrevnosti. Ílátové byli zřejmě přesvědčeni, že jsou v celém okolí sami. Bavili se tak hlasitě, že je muselo být slyšet až na protější břeh.

“Chceš ho přivést zpátky živého?” ptal se právě poručík velitele.

“Copak jsem blázen? Máme rozkaz pronásledovat Mírzu, a nezajmeme-li ho živého, přinést jeho hlavu. Jestli ho chytneme živého, musíme odevzdat i všechno, co má s sebou. Doneseme-li jeho hlavu, nebude se nikdo po ničem ptát.”

“Že prý má s sebou peníze i cenné věci,” poznamenal poručík.

“Ano, tenhle generálský synáček je bohatý pán. Naložil ty své poklady na osm až deset velbloudů. Získáme drahocennou kořist a budeme se mít oč dělit.”

“A co uděláš, jestli se Mírzá uchýlí pod ochranu nějakého šejka nebo tureckého úředníka?”

“Nebudu se po ničem takovém pídit. Hlavně nesmíme prozradit, že jsme Peršané. Rozumíte? Ale Hasan Ardašír stejné nebude mít čas najít si ochránce, protože ho už zítra nebo pozítří lapíme. Časně ráno vyrazíme, najdeme další Sádikova znamení, a ta nás k němu neomylně dovedou. Ten hlupák Hasan Ardašír Mírzá má Sádika za neškodného, protože nemůže mluvit. Ale němý člověk může přece psát.

Sádikova znamení jsou stejně srozumitelná jako jeho pergamenové proužky. Ale teď ulehněte, vojáci, nezbývá nám mnoho času k odpočinku.”

Mužové uposlechli rozkazu a jistě nejeden snil o třpytivých pokladech, které se stanou brzy jeho majetkem.

Tak tedy Mírzův otec byl generál. Nepochyboval jsem, že i on zaujímal vysokou hodnost v perské armádě. Musely to být hodně vysoké osobnosti, před jejichž pomstou se dal na útěk.

“Efendi,” zuřil Peršan, když jsme byli z doslechu, “zahrnoval jsem toho rytmistra i poručíka,přízní. Musí oba zemřít!”

“Nestojí za to, aby sis jich všímal,” chlácholil jsem ho. “Jsou to psi, které za tebou poštvali. Nehněvej se na ně, nýbrž na jejich pány!”

“Ti nevděčníci mě chtějí zavraždit, aby se zmocnili mého majetku.”

“To chtějí, ale nepovede se jim to. Můžeme si o tom pohovořit v táboře. Vrať se teď zpátky sám! Přijdu brzo za tebou.”

Mírzá se vzdálil jen nerad. Když už jsem neslyšel nic z jeho tichých pohybů, přeběhl jsem rychle k Halefovi a pošeptal jsem mu pro každý případ další nutné pokyny. Potom jsem obloukem obešel tábořiště ílátů, takže jsem se dostal vpravo od něho k samému kraji houštin na břehu Dijály.

Odtud jsem se pak pustil dál jižním směrem. Asi po dvou minutách jsem nalomil malou olši tak, aby její vrcholek mířil k jihu, a po dalších pěti či deseti minutách jsem totéž ještě dvakrát opakoval. U posledního znamení se řeka prudce stáčela, což dobře zapadalo do mých plánů. Potom jsem se vrátil do našeho tábora.

Můj malý výlet mi přece jen zabral asi půlhodinku a Mírzá měl už o mne starosti. I Angličan se zeptal:

“Kde běháte, sire? Sedím tu jako sirotek, kterého si nikdo ani nevšimne. Mám toho zrovna dost! Yes!”

“Uklidněte se, brzo budete mít co dělat.” “Dobře! Výborně! Pobijeme ty darebáky?”

“To ne, ale trochu si z nich vystřelíme. Jen my dva.”

“To se mi líbí! Kdo sám pracuje, má sám i slávu. Kdy to začne?” “Krátce před rozedněním.”

“Tak pozdě? Tak to si ještě zdřímnu. Well!”

Chladnokrevný Lindsay se zavinul do přikrývek a za chvilenku už spal. “Kdes byl tak dlouho, efendi?” zeptal se Peršan netrpělivě.

“Chtěl jsem ti poskytnout čas k přemýšlení a uklidnění. Moudrý muž se neradí se svým hněvem, ale s rozumem. Tvůj hněv se už jistě zklidnil, řekni mi tedy, co hodláš udělat?”

“Přepadnu je se svými lidmi a pobiju je!”

Měl jsem co dělat, abych mu to rozmluvil. Dokazoval jsem mu, že pobije-li je ve spánku, bude jednat jako úkladný vrah. A v čestném boji musí podlehnout jejich přesile.

“Tvá řeč zní moudře, efendi, ale ušetřím-li své pronásledovatele, pak se jim tím vydám do rukou. Dnes nebo zítra mě dopadnou, a co by se pak stalo, jsi slyšel na vlastní uši.”

“Kdo říká, že se jim máš vydat do rukou?”

“No a co je to jiného? Nebo je snad chceš donutit, aby mě nechali v klidu odejít?”

“Ano, právě to chci udělat! Zrovna jsem byl dole u řeky a naštípl jsem několik stromků, ílátové to uvidí a odtáhnou. Já pojedu před nimi, abych je mátl falešnými značkami. Kdyby snad objevili náš tábor, ještě než odtud odjedou, pak se braňte. Uslyším-li výstřely, hned se vrátím.”

“Co to pomůže, svedeš-li je ze stopy, když nás dřív nebo později stejně objeví!” “Nech to na mně. Povedu je tak, že nás už nenajdou. Máš u sebe pergamen?”

“Ano. Našli jsme pergamen i u Sádika.”

“Dej mi ten pergamen a jdi spát. Budu na stráži, a až bude čas, vzbudím vás!” Ženy, jež úzkostně naslouchaly naší rozmluvě, se vytratily a mužové se uložili ke spánku. Sádik mohl slyšet každé slovo naší rozmluvy; musel být jako na rožni.

Prohlédl jsem mu pouta i roubík. Pouta byla silná a roubík, ač byl pevný, mu dovoloval dýchat.

Při prvním rozbřesku jsem probudil Angličana. I Peršané procitli a Mírzá přišel k nám. Kladl jsem mu na srdce, aby se chovali naprosto tiše a raději se z tábora nevzdalovali.

“Kdyby se stalo něco nepředvídaného, poraďte se s Halefem. Je to chytrý a zkušený bojovník.”

Ještě jednou jsem rychle proklouzl k Halefovi a vyložil mu svůj plán.

Když jsem se vrátil, byl už Lindsay připraven; viděl jsem, že naše sedlové brašny se vzdouvají bohatými zásobami. Po krátkém rozloučení jsme se vydali na cestu.

Bylo velmi obtížné a zdlouhavé svést koně za tmy mezi křovisky a stromovím s kopce dolů. Museli jsme jít oklikou, aby nás nezpozorovali ílátové.

Konečně jsme dostihli údolí, sedli na koně a pobídli je do klusu. Byla malá viditelnost, protože nad vodou ležela mlha. Na východě se však nebe již jasnilo a slabý ranní vánek ohlašoval, že se blíží den. Po chvilce jsme dojeli k místu, kde se řeka ohýbala a kde jsem umístil poslední znamení. Sestoupil jsem s koně. “Stop?” zeptal se Lindsay. “Co to?”

“Musíme tu počkat, abychom zjistili, jestli Peršané potáhnou dál, nebo jestli prohledají okolí a dojde k boji s našimi přáteli.”

“Aha! To je chytré! Well! Takže rozhodně my zůstáváme tady! Yes! Máme tabák?” “Podívám se!”

Hasan Ardašír Mírzá byl k nám velmi pozorný, dal nám s sebou kromě jídla i menší zásobičku perského tabáku.

“Dobře! Výborně! Zapálit! Ohromný mládenec, tenhle Mírzá!” liboval si Lindsay. “Dávejte pozor, mlha se zvedá a za chvíli bude vidět až nahoru k ílátům.

Musíme se stáhnout za zákrut, jinak nás zpozorují, a všechno bude ztraceno.” Schovali jsme se za ostrým ohybem řeky a čekali. Konečně jsem spatřil dalekohledem, že všech třicet ílátů sjíždí na koních dolů. Rychle jsme’se vyšvihli do sedel a tryskem uháněli. Ujeli jsme asi jednu anglickou míli, zarazili koně a já jsem na vrbě vyřízl kus kůry.

“Hm, musí to být pořádní hlupáci,” bručel si Lindsay, “když si nevšimnou, že je to čerstvě udělané znamení.”

“To máte pravdu, ten jejich rytmistr není žádný Hádží Lindsay Bej!

Podívejte, řeka tu dělá široký oblouk. A tamhle na jihu se zase vrací k horám. Je to oblouk v průměru aspoň osmi anglických mil. Přinutíme ty Peršánky, aby se trošku namočili?”

“To ano! Jen jestli si dají říct!”

“To právě chci vyzkoušet. Jestli velitel uvěří, že se tu Mírzá přepravil na druhý břeh i s velbloudy, pak nám skočí i na všechny ostatní finty.”

Svázal jsem výhonky podražce tak, aby utvořily nápadnou bránu, přiměl jsem vraníka skákat po břehu, aby bylo na zemi víc stop, a pak jsem vjel do vody. Angličan za mnou. Přestože byl silný proud, podařilo se nám vylézt na protilehlém místě. Tam jsem pak nalomil vršky několika keřů tak, aby ukazovaly k jihu. Břeh tu byl naštěstí travnatý, takže voda, která z nás jen crčela, se ztrácela v trávě.

A tryskem jsme se pustili dál. Peršané by tu mohli za půlhodinu být, a nejsou-li docela nezkušení, mohli by poznat, že stopy našich koní v trávě nemohou být starší než od rána. Na tomhle mohla naše lest snadno ztroskotat, ale musili jsme se toho odvážit. Uháněli jsme tryskem plné dvě hodiny pořád ve stejném směru, přes plošinky, nevysoké pahorky a mělká údolí s potůčky. Jak jsem předpokládal, dostali jsme se zase k Dijále a přebrodili se zpátky na druhý břeh. Cestou jsme zanechávali na příhodných místech znamení. Teď jsem vytáhl pergamen.

“Chcete něco psát, sire?” zeptal se Lindsay.

“Ano. Už brzo budem muset přestat s těmi značkami, a tak chci zkusit, co dokáže pergamen.”

“Ukažte, co jste napsal!”

“Raději vám to řeknu. Vy byste to přece nerozluštil. Je to persky a čte se to zprava doleva. Píšu: A teď pořád dolů!, Uvidíme, jestli mě ti chlapíci poslechnou.”

Ohnul jsem dvě větvičky keře a upevnil na ně pergamen tak, aby si ho každý musel všimnout. Potom jsme jeli po proudu řeky, až jsme našli vhodný úkryt, odkud jsme mohli dobře pozorovat místo, kde jsme se naposled přepravili na druhý břeh.

Museli jsme čekat déle než hodinu, než jsme postřehli nahoře na řece jakýsi ruch. Dalekohled mi ukázal, že se náš plán šťastně vydařil, a tak jsme navýsost spokojeni pokračovali v jízdě. Až krátce po poledni jsem udělal další značku a k večeru pak druhou na pokraji postranního údolíčka, které se táhlo od Dijály k západu. Zde se mi ponejprv naskytla příležitost pokusit se o druhou část našeho

uskoku, odlákat Peršany opačným směrem. Ráz krajiny k tomu až dosud nebyl vhodný.

Ráno jsem pak upevnil druhý pergamen, na který jsem napsal, že cesta nyní povede dlouho stále k západu. Dopoledne jsem nastražil třetí pergamen se zprávou, že Hasan Ardašír Mírzá ke mně pojal nedůvěru, protože mě (tj. Sádika) přistihl u jednoho znamení. K polednímu jsem zavěsil čtvrtý a poslední pergamen. Obsahoval sdělení, že Mírzá má v úmyslu jet do Kifrí či snad do Džumejly. Jeho nedůvěra tak vzrostla, že mě přemístil do předního oddílu, aby mě měl stále na očích; je vyloučeno, abych cestu dále značkoval.

Tím naše úloha skončila. Po všem, čeho jsem byl až dosud svědkem, se dalo s jistotou očekávat, že ílátové naši lest neprohlédnou.

A tak jsme otočili koně a vraceli se krajinou, do níž sotva kdy vkročila lidská noha. Dojeli jsme k Dijále dlouho před setměním a jeli jsme ještě kus cesty proti proudu, dokud nenastala noc. Časně zrána jsme opět vyrazili a v poledne už jsme, po dvaapůldenní nepřítomnosti, byli u našeho tábora.

Halef nám přiběhl radostně vstříc až pod kopec, ale oznámil mi špatnou zprávu: “Sádik utekl. Musel mít mezi sluhy přítele, který mu přeřízl pouta,” pravil. “Kdy se to stalo?” zeptal jsem se.

“Předevčírem ráno, za bílého dne. Odešel jsi s Angličanem a já seděl dole na stráži. Peršané se jeden po druhém trousili z tábora, aby se podívali, co dělají ílátové. Ti klidně odtáhli, ale když se naši Peršané vrátili do tábora, byl zajatec pryč.”

“To je moc špatné! Kdyby se to bylo stalo o den později, nemuselo by nás to příliš znepokojovat. Pojď, veď Ríha!”

Nahoře v ležení nás všichni přišli přivítat. Viděl jsem, že o nás už měli velké starosti. Pak mě ale vzal Mírzá stranou a pověděl mi o Sádikově útěku.

“Musíme vzít v úvahu dvě okolnosti,” odpověděl jsem. “Předně: jestli Sádik dostihne íláty, přivede je co nejrychleji zpět. Za druhé: je možné i to, že se zdržuje poblíž tábora a kuje pomstu. Ať tak nebo tak, už tady nejsme v bezpečí a musíme tohle místo co nejrychleji opustit.”

“A kam pojedeme?” zeptal se Hasan Ardašír Mírzá.

“Především na druhý břeh. A protože dole po proudu není žádný brod, musíme se vrátit k místu, kde jste se přebrodili. To zvýší i vaši bezpečnost, protože nepřítel sotva bude předpokládat, že by ses zase vracel. Je-li Sádik někde nablízku, mohl bych se pokusit najít se psem jeho stopu, ale stálo by nás to mnoho času. Dej rozkaz k odchodu, ale předtím mi ještě ukaž Sádikova přeříznutá pouta. Od nynějška dbej, aby sluhové neznali tvoje záměry!”

Mírzá odešel do chýše žen a vrátil se s pouty. Šátek, který sloužil jako roubík, dva provazy i řemen byly rozříznuty. Nejvíc jsem si pohrál se šátkem; nebylo snadné složit všechny záhyby přesně tak, jak byly. Konečně se mi to podařilo a mohl jsem si prohlédnout plošku řezu.

“Svolej své lidi!” řekl jsem Mírzovi.

“Odevzdáte mi své nože a dýky!” rozkázal jsem, když se shromáždili. Prohlížel jsem pečlivě ostří a poznamenal jsem jen tak mimochodem: “Pouta byla totiž přeříznuta trojhrannou dýkou. Brzy pachatele odhalím.”

Byly tu ostatně jen dvě trojhranné dýky. Všiml jsem si, že muž, kterému patřila jedna z nich, zbledl. Neušlo mi ani, že lehce nadzvedl patu, jako by se připravoval ke skoku. Proto jsem podotkl:

“Pachatel chce utéci. Neradil bych mu to, protože by si tím jen uškodil. Může se zachránit jedině upřímným doznáním.”

Mírzá na mne překvapeně pohlédl. Rovněž tři ženy, jejichž hlavy se objevily nad stěnou z listí, se šeptem dohadovaly přes závoje.

Ukázal jsem prstem na dotyčného muže a pravil jsem: “To je on! Chytněte ho a spoutejte!”

Sotva jsem to vyřkl, vymrštil se pachatel dlouhým skokem a rozběhl se ke křovinám. Ostatní mužové užuž chtěli běžet za ním.

“Stůjte!” poručil jsem. “Dogane, chyť ho!”

Pes se vrhl mezi křoviny, ozval se hlasitý výkřik zároveň s hlášením psa. “Jaks mohl podle těch nožů poznat pachatele?” zeptal se Hasan Ardašir Mírzá. “Docela snadno! Plochá čepel udělá jiný řez než trojhranná, vhodná spíš k ráně. Řezné plošky byly od sebe široko rozchlípeny, což nemohla způsobit tenká čepel. A teď se podívej sem! Řezné plošky nejsou na kraji hladké, nýbrž potrhané a shrnuté. Na čepeli musel být zub. A pohleď tady na tu dýku, na té jediné je zub!”

Mírzá mě požádal, abych sám vyslýchal provinilce. Souhlasil jsem pod jednou podmínkou, že mi dovolí i vynést rozsudek.

Když přivedl Halef viníka, díval jsem se mu chvíli ostře do tváře a pak jsem řekl:

“Máš svůj osud ve vlastních rukou. Přiznáš-li se, máš naději na milost. Budeš-li zapírat, pak se chystej na cestu do džehenny.”

“Sahibe, řeknu ti všechno,” odpověděl, “ale dej pryč toho psa!”

“Kdepak! Ten tu bude před tebou stát, dokud nebudeme hotovi. Je připraven, aby tě na můj jediný pokyn roztrhal. A teď odpověz podle pravdy: Pustils Sádika na svobodu?”

“Ano, pustil.”

“A pročs ho pustil?”

“Protože jsem mu to odpřisáhl, než jsme vyjeli.” “Tomu nerozumím. Vyprávěj!”

“Seděl jsem se Sádikem sám na dvoře,” začal zdráhavě. “Tu mi napsal na kousíček pergamenu, jestli ho mám rád. Odpověděl jsem ano, protože mi ho bylo líto, že mu vytrhli jazyk. Na to mi napsal, že i on je mi oddán!

Prý buďme přáteli. Souhlasil jsem a pak jsme přísahali při Alláhovi a koránu, že jeden druhého nikdy neopustíme a budeme při sobě stát v každé tísni a protivenství.”

“Mluvíš pravdu?”

“Mohu tě přesvědčit, efendi, mám ještě u sebe pergamen, kde to stojí napsáno.” “Ukaž!”

Dal mi ten pergamen; byl velice zašpiněný, ale písmo bylo dobře čitelné. Podal jsem útržek Mírzovi. Přečetl si napsané a přikývl.

“Byl jsi neopatrný,” řekl jsem. “Zaručil ses Sádikovi přísahou a nepomyslil jsi, jestli ti to nebude ke škodě.”

“Efendi, všichni jsme ho pokládali za čestného člověka! Nevěřil jsem, že je Sádik ničema, a bylo mi ho líto, když tu ležel spoután. Vzpomněl jsem si na svou přísahu a myslel jsem si, že by mě Alláh potrestal, kdybych přísahu nedodržel.

Proto jsem počkal, až všichni odešli, a Sádika jsem osvobodil. Vstal a zmizel v houštině.”

“Kterým směrem?” “Tímhle,” ukázal k řece.

“Porušil jsi věrnost svému pánu a zradils nás všechny, jen abys dodržel lehkovážně danou přísahu. Zasloužil bys trest smrti, protože jsi osvobodil vraha, a tím nás všechny uvedl v nebezpečí. Ale přiznal ses, a proto ti dovolím, abys svého pána poprosil o mírnější trest. Nemyslím si o tobě, že jsi docela špatný člověk.”

Provinilci se vhrnuly slzy do očí. Vrhl se před Hasanem Ardašírem Mírzou na kolena. Přísná tvář jeho pána změkla.

“Mlč,” řekl, “vím, že mě chceš prosit o shovívavost, ale nemohu ti pomoci. Byl jsem s tebou vždy spokojen, ale tvůj osud už nespočívá v mých rukou. Jediný efendi může o tobě rozhodnout. Obrať se na něho!”

“Sahibe, slyšels to?” zajíkal se prosebník.

“Podle tebe tedy dobrý muslim musí vždycky dodržet přísahu?” zeptal jsem se ho. “Nemohls ji porušit?”

“Nemohl, i kdyby mě to bylo stálo život!”

“A kdyby teď za tebou tajně přišel Sádik, tak bys mu zase pomáhal?”

“Ne, to ne. Osvobodil jsem ho. Dodržel jsem přísahu. A to stačí.”

Bylo to jistě osobité pojetí platnosti přísahy, ale mně přišlo vhod. “Chceš napravit svou chybu věrností a láskou ke svému pánu?” “Přísahám na to při Alláhovi a koránu, při kalifovi a všech svatých, kteří kdy byli.”

“Tak tedy dobře. Jsi volný a smíš dál sloužit svému pánu.” Muž byl radostí celý bez sebe a viděl jsem, že. i Mírzá je s tím srozuměn. Avšak nepadlo o tom mezi námi už ani slovo, protože jsme byli plně zaměstnáni přípravami k odjezdu.

MÍRZÁ SELÍM

Odjezd z tábora nám nejvíc ztížili velbloudi. Ta hloupá zvířata, zvyklá na rovné, holé prostory, nemohla přivyknout zdejším skalám, stromům a houštinám. Náklad jsme museli sami snést až dolů k řece a velbloudy tam pak dotáhnout.

Stejná potíž byla dostat je přes vodu na druhý břeh.

Já s Halefem jsme šli vzadu a pečlivě jsme zahlazovali stopy.

Neměli jsme v úmyslu zamířit přímo na Bagdád, opouštěli jsme pouze tábořiště, kde jsme se již necítili bezpečni, abychom si vyhledali jiné, kde by nás Sádik a ílátové nenašli. Ujížděli jsme již dlouho k jihu, když jsme navečer přijeli k opuštěné chatrči, v níž nejspíš bydlíval nějaký osamělý Kurd. Zadní stěnou se opírala o skálu a ze tří stran jí obklopoval věnec křovin a houští. Za křovinami byl výhled daleko do kraje. Uvnitř této živé hradby jsme umístili zvířata a sami jsme si rozprostřeli na zemi přikrývky. Mezitím se snesl večer a ženy připravily dobrou večeři. Znaven námahou uplynulých tří dnů, uložil jsem se brzy ke spánku.

Spal jsem už jistě několik hodin, když jsem ucítil něčí dotek. Otevřel jsem oči. Přede mnou stála stará Halva a kývala na mne. Zvedl jsem se a šel za ní. Vzhůru byla už jen stráž venku před křovisky, odkud na nás nebylo vidět. Stařena mě vedla ke stěně domku, o niž se opíral bohatě kvetoucí šeřík. Zde na mne čekal Hasan Ardašír Mírzá.

“Máš něco důležitého na srdci?” zeptal jsem se ho.

“Pro nás je to důležité, neboť se to týká naší cesty. Přemýšlel jsem o tom, co mám udělat, a bylo by mi milé, kdyby mé myšlenky našly u tebe porozumění.

Odpusť, že jsem tě vyrušil ze spánku.” “Pověz tedy, k čemu ses rozhodl.”

“Řekl jsem ti už, že mě moji lidé očekávají v Kádimejnu. Avšak události, jež jsem prožil v minulých dnech, Sádikova zrada a jeho spojení s pochopy, kteří mě pronásledují pod vedením mých bývalých podřízených, utvrdily ve mně přesvědčení, že bych tam nebyl jist životem. Chtěl bych proto, abys tam zajel místo mne a zařídil sám mé záležitosti.”

“Rád. Jakými úkoly mě chceš pověřit?”

“Najdeš tam mé velbloudy s majetkem, který se mi podařilo zachránit.

Při další cestě by mi jen překážel, proto ho rozprodám. Ujal by ses prodeje?” “Jistě, když ke mně máš tak velkou důvěru. Mám jen jednu pochybnost.

Naznačils mi, že jsi majetek svěřil zplnomocněnci, který je ti věrně oddán. Nebude se ten muž cítit uražen a odstrčen, když se náhle objevím a jeho takřka sesadím?”

Peršan pokynul zamyšleně hlavou.

“Tvé pochybnosti jsou na místě. Řeknu ti nyní zcela otevřeně, jak se věci mají. Muž, o němž hovoříme, se jmenuje Mírzá Selím. Sloužil jako můj otec a já ve vojsku šáhinšáhově a patří k těm, kteří, podobně jako můj otec a já, byli nespokojeni s poměry ve státě. Mírzá Selím je ctižádostivý, a když na to přijde, umí být i bezohledný a troufalý. Svědčí o tom už to, že se domohl titulu šáhsavár, vynikající rytíř. Uchází se o ruku mé sestry Bendy a využil jsem toho, abych ho k sobě do určité míry připoutal. Nemohu popřít, že se až dosud plně osvědčil.”

“A teď?” vyptával jsem se napjatě.

“Právě se k tomu dostáváme!” pokračoval Peršan. “Zkušenosti z poslední doby zviklaly mou důvěru v Mírzu Selíma. Ještě jsem ti neřekl, že Sádik byl jeho obzvláštním oblíbencem a nejen on, i rytmistr a poručík. Mne sotva kdy miloval. Sloužil mi, protože tím sledoval své ctižádostivé cíle.

Možná že i Benda byla jen prostředkem k jeho záměrům. Efendi, vidím najednou vše černě, kdežto dříve jsem býval důvěřivý jak děcko. Chápeš mě? Rád bych Mírzu Selíma opatrně odstavil, abych se uchránil dalšího zklamání.”

“A co když si tím uděláš jen dalšího nepřítele?” “Spoléhám na tvou obratnost.”

“Hm! Co mi bude platná všechna obratnost, jestli se ten ctižádostivec nebude chtít dobrovolně vzdát svých práv?”

“Pak bys ovšem musel postupovat tvrdě. Já samozřejmě doufám, že to půjde hladce. Prodáš všechno, náklad i velbloudy. Lidem zaplatíš a propustíš je. Jsem přesvědčen, že můj příkaz provedeš lépe než kdokoliv jiný, a pověřuji tě tím ještě i z jiného důvodu. Máš v Bagdádu přátele nebo dobré známé, u nichž bys našel bezpečný příbytek?”

“Znám tam několik mužů, kteří mi jsou přátelsky nakloněni. Nevím, co by mi mohlo hrozit, mohu se ostatně uchýlit pod ochranu pádišáha nebo některé z evropských mocností.”

“To je dobře. Chci ti totiž svěřit nejen svůj majetek, ale i svou rodinu, efendi.”

“Hasane Ardašíre Mírzo, vyvoláváš ve mně rozpaky a údiv! Nezapomínej, že jsem muž a křesťan.”

“Neptám se, jsi-li křesťan nebo muslim. Když jsi nás zachraňoval před Bebbehy, ani ty ses neptal po tom, kdo jsem já. Musím uniknout svým pronásledovatelům. Nesmí zjistit, kde se zdržuji. Proto ti chci svěřit svou rodinu, abys ji vzal po dobu mé nepřítomnosti v ochranu. Zatímco budete v Bagdádu, půjdu totiž s Mírzou Selímem do Mešhed Alí, abych tam pohřbil svého otce.”

“Zapomínáš, že i já chci jet do Mešhed Alí.”

“Efendi, upusť od toho úmyslu! Je to příliš nebezpečné. Vím, byl jsi v Mekce a vyvázl jsi životem. Ale uvaž, jaký je rozdíl mezi Mekkou a hrobem Alího! Tam najdeš zbožné, pokojné muslimy, v Mešhedu však fanatiky, rozeštvané až k nepříčetnosti, jejichž vzteklé zuřivosti občas padnou za oběť i pravověrní.

Kdyby jen jediný z nich vytušil, že nejsi šíita, že nejsi dokonce ani muslim, zašel bys nejstrašnější smrtí. Poslechni mě a už o tom neuvažuj!”

“Dobře tedy. Rozhodnu se až v Bagdádu. Ale ať už půjdu nebo ne, můžeš být jist,

Hasane Ardašíre Mírzo, že tvá rodina bude se mnou v bezpečí.” Tím náš rozhovor skončil.

Zdrželi jsme se zde ještě pět dní, aby všichni členové naší výpravy mohli plně nabrat sil. Pak jsme se zase vydali na cestu. Šťastně jsme projeli horami i nížinou. Za Chán Bení Sadem, čtyři hodiny jízdy severovýchodně od Bagdádu, jsme zarazili u jakéhosi průplavu a našli jsme si skryté místečko, které slibovalo nerušený pobyt; rozbili jsme tu tábor. Potom mi Hasan předal pověřující dopis pro Mírzu Selíma, za nímž jsem se měl odtud vypravit, doprovázen Peršanovým arabským sluhou.

Angličan pozoroval naše přípravy a zeptal se: “Do Bagdádu, sire? Jdu s vámi?”

Nic jsem proti tomu nenamítal. Halefa, který se k nám chtěl také připojit, jsem však už vzít nemohl. Bylo ho tu třeba k ochraně tábora.

Odjeli jsme a asi po třech hodinách jsme dorazili ke třetímu zákrutu Tigridu nad Bagdádem, v němž na vnější straně řeky leží město Kádimejn.

Přeťali jsme poštovní cestu do Kirkúku, Erbílu, Mosulu a Dijárbákiru, projeli jsme kolem velké cihelny a dali se převézt na druhý břeh. Přívětivými palmovými háji jsme dorazili do Kádimejnu, obývaného výlučně šíitskými Peršany.

Město leží na “posvátné” půdě, neboť je tam pochován imám Músá ibn Džafar. Tento proslulý muž putoval z Mekky do Medíny po boku kalifa Haruna ar Rašída. V Medíně pozdravil imám Músá Prorokův hrob slovy:

“Buď zdráv, otče!”, kdežto Harún pravil pouze: “Buď zdráv, bratranče!”, “Cože, ty chceš být s Prorokem blíže příbuzný než já, jeho následovník?” zvolal Harún zlostně a od té chvíle nenáviděl svého důvěrníka právě tak, jako ho dříve ctil a vyznamenával. Músá ibn Džafar byl pak uvržen do žaláře, v němž zemřel. Po jeho smrti se však nad jeho hrobem zvedla nádherná svatyně s pozlacenou kopulí a se čtyřmi krásnými minarety.

Peršané žijící v Kádimejnu jsou velkou většinou kupci a obchodníci, kteří denně odcházejí do Bagdádu za obchodem. Abychom mezi tímto obyvatelstvem našli Mírzu Selíma, vypravili jsme se na obchůzku po karavanserájích, kterých je v Bagdádu velké množství a v Kádimejnu také několik.

Bylo červencové poledne a jistě přes 40 stupňů Celsia ve stínu. Nad městem visel neprůzračný vzduch a potkávali jsme lidi se zahalenými tvářemi. V jedné ulici jel proti nám na koni muž v bohatém perském kroji. Jeho bělouš měl rašmu, drahocenný postroj, jaký si mohou dopřát jen největší boháči. Ve srovnání s tímto mužem jsme byli opravdoví trhani.

“Z cesty!” rozkřikl se na nás a štítivě se ušklíbl.

“Máš dost místa,” odvětil jsem, podrážděn mužovou grimasou. “Jeď!” Místo aby kolem nás projel, postavil bělouše napříč ulicí.

“Ty sunnitské prase, copak nevíš, kdo jsem? Z cesty, nebo ti pomůžu bičem!” “Jen to zkus!”

Peršan vytáhl bič na velbloudy a rozpřáhl se. Neuhodil však, neboť můj vraník vyrazil dlouhým skokem a mihl se kolem muže, přičemž jsem ještě stačil vrazit drzounovi pěst do obličeje, až sletěl s koně. Chtěl jsem klidně pokračovat v jízdě, vtom však jsem kromě Peršanova zaklení zaslechl i výkřik arabského služebníka, kterého nám dal s sebou Hasan Ardašír Mírzá.

“Proboha, to je přece Mírzá Selím!”

Ihned jsem se otočil. Peršan už zase seděl na koni a tasil zakřivenou šavli. “Arabe, to jsi ty!” zavolal. “Jak ses dostal do blízkosti tohohle darebáka, kterého nechť Alláh zatratí!”

Místo sluhy jsem odpověděl sám: “Jen se tu nerozkřikuj! Jsi opravdu Mírzá Selím?”

“Jsem,” odpověděl, na chvíli zaražen tónem mé otázky.

Postavil jsem koně těsně vedle jeho bělouše a řekl jsem polohlasně:

“Jsem posel Hasana Ardašíra Mírzy. Přestaň dělat rozruch a zaveď mě do svého domu!”

“Tebe?” zeptal se a překvapené si mě prohlížel. Potom se obrátil na sluhu: “Je to pravda?”

“Je,” přitakal sluha. “Tento sahib je Kára ben Nemsí Efendi. Odevzdá ti dopis našeho pána.”

Mírzá Selím nás jenom přejel urážlivě nadutým pohledem a pravil:

“Přečtu si dopis a pak si s tebou promluvím o ráně, kterou jsi mi uštědřil. Pojďte za mnou, ale držte se opodál, protože hledět na vás je urážkou pro mé oči!”

Tento muž byl tedy šáhsavár, který se vzdal svého místa v perském vojsku, spojenec, jemuž Hasan svěřil své poklady a jenž dokonce získal Bendino srdce. Ubohé děvče! Sotva by mohla být šťastná s tímto bezohledným mužem, který ještě navíc působil jako hlupák. To by tak scházelo, podporovat jeho nadutost! Kývl

jsem na Lindsaye a vzali jsme Mírzu Selíma mezi sebe. “Psí synu,” hrozil mi, “couvni, nebo tě dám zmrskat!”

“Mlč, blázne,” odpověděl jsem klidně, “nebo ještě jednou ucítíš mou pěst! Jen si nehraj na moc vznešeného, když jezdíš v postroji svého pána. Budeš se ještě muset učit zdvořilosti!”

Neodpověděl a stáhl si opět přes obličej závoj, který se mu při pádu posunul. Cesta teď vedla úzkými uličkami, až Mírzá Selím zastavil před nevysokou zdí, v níž byla proražena branka, uzavřená jen laťkovými vrátky. Sluha nám otevřel. Ve dvoře jsem spatřil několik velbloudů, kteří leželi na zemi a žvýkali jakési knedlíky velikosti pštrosího vejce z pšenice a semen bavlníku, jimiž se v Bagdádu tato zvířata krmí. Povalovalo se tu pár chlapíků, ale hned zaujali uctivý postoj, jakmile spatřili svého pána.

Vešli jsme za Mírzou Selímem do domu, jehož stěna tvořila zadní část dvora, a sešli po schodech dolů do jedné z oněch podzemních světnic, sirdábů, jichž se zde pro přílišné vedro s oblibou užívá jako obytných místností. Čtvercová komnata byla podél stěn obložena měkkými tlustými polštáři. Nádherný koberec pokrýval téměř celou podlahu. Na jednom polštáři stál stříbrný kávový příbor, vedle ležela skvostná perská vodní dýmka a po stěnách bylo rozvěšeno kromě drahocenných zbraní i několik čibuků pro hosty. V starožitné nádobě z čínského porcelánu, představující draka, byl uložen tabák a od stropu visela na stříbrném řetězu lampa naplněná sezamovým olejem.

Podle zdejších představ to bylo věru knížecí zařízení a silně jsem pochyboval, zda jsou všechny tyto předměty vskutku majetkem Mírzy Selíma.

Usedl na polštář a tleskl do dlaní. Ihned přiběhl jeden z mužů, které jsem spatřil ve dvoře. Mírzá mu poručil, aby mu zapálil dýmku. Dalo se tak s pravou orientální zdlouhavostí a my jsme při celém tom slavnostním obřadu stáli u dveří jako žebráci. Konečně bylo obtížné dílo vykonáno a sluha odešel. Teď teprve uznal Mírzá Selím za vhodné nás opět poctít svou pozorností. Významně vyfoukl několik obláčků kouře a zeptal se:

“Odkud přicházíte?”

Byla to zbytečná otázka, protože mu arabský sluha již všechno potřebné sdělil. Abych se však vyhnul dalším sporům, odpověděl jsem lhostejně:

“Posílá nás Hasan Ardašír Mírzá.” “Kde je teď?”

“Poblíž města.” “Proč nepřišel sám?” “Z opatrnosti.”

“Kdo jste vy?” “Dva Evropané.”

“Ďaurové! Aha! Co pohledáváte v této zemi?”

“Cestujeme, abychom si prohlédli města, vesnice a lidi.”

“Jste moc zvědaví. Takové neslušnosti se může dopustit jen nevěřící. Jak jste se dostali k Mírzovi?”

“Potkali jsme ho.”

“To vím také. Kde jste ho potkali?”

“Nahoře v kurdských horách. Zůstali jsme s ním až do dneška. Mám pro tebe dopis.”

“Je to od Hasana Ardašíra Mírzy lehkomyslnost prozradit své jméno takovým lidem, jako jste vy, a svěřit vám dopis. Jsem věřící, nesmím ho převzít z vašich rukou. Dejte dopis sluhovi! Zavolám ho.”

To byla víc než drzost, přesto jsem odpověděl klidně:

“Nepokládám Mírzu za lehkomyslného a prosím tě, abys mu to řekl sám. Ostatně on sám nikdy nevolal třetí osobu, když si od nás něco bral.”

“Co si to dovoluješ?” vyjel na mne Mírzá Selím. “Dej si pozor! Musím se s tebou beztoho ještě vypořádat za tu ránu. K tomu ještě dojde! Teď však odevzdejte dopis!”

Znovu zatleskal. Objevil se sluha, já však jeho přítomnost nevzal na vědomí. Vyndal jsem dopis z opasku a podával ho Mírzovi Selímovi.

“Tam ho dej!” poručil a ukázal na služebného ducha. “Rozuměls?” “Dobře, tak já zase půjdu! Buď zdráv, Mírzo Selíme!”

“Stůj! Nikam nepůjdete!” zvolal Peršan a svému sluhovi poručil: “Nepusť je ven!” Byl jsem mezitím již u dveří a sluha mě popadl za paži, aby mě zadržel.

To už zacházelo příliš daleko. Lindsay sice mnoho nerozuměl z našeho rozhovoru, ale poznal z tónu řeči i z výrazu tváří, že si nevyměňujeme právě zdvořilosti. Chytil proto hubeného sluhu kolem boků, zvedl ho a mrštil s ním přes celou místnost, takže padl na Selíma a porazil ho.

“Dobrá práce, Mr. Káro?” zeptal se. “Yes!”

Selím ihned vyskočil a tasil šavli. “Vy psí syni! Useknu vám hlavy!”

Bylo už načase uštědřit tomu chlapíkovi pořádnou lekci. Přistoupil jsem k němu, udeřil ho přes paži, až upustil šavli, a popadl jsem ho za ramena.

“Mírzo Selíme, naše hlavy nevyrostly pro tebe. Posaď se a udělej, co ti řeknu. Tady máš dopis! Poroučím ti, aby sis ho okamžitě přečetl!”

Vtiskl jsem muže na polštář a strčil mu dopis mezi prsty. Díval se mi zaraženě do obličeje, ale neodvážil se odporovat. Koutkem oka jsem zahlédl, jak sluha bere do zaječích. Když jsem zatleskal, odvážil se pouze strčit hlavu do dveří. “Pojď sem!” poručil jsem mu.

Poslechl, ale zůstal stát u dveří, aby mohl rychle zmizet. “Přines dýmky a kávu! Ale rychle!”

Podíval se zprvu překvapeně na mne, pak tázavě na Selíma, ale já jsem ho vzal za paži a dotáhl ho k místu, kde visely na stěně dýmky. To na něj zřejmě udělalo dojem, protože okamžitě popadl dva nacpané čibuky, strčil nám je do úst a zapálil.

“A teď kávu! Ale rychle! A dobrou!”

Usedli jsme, kouřili a čekali, až Mírzá Selím dočte dopis. Šlo mu to pomalu, obsah dopisu byl pro něho zřejmě tak nepochopitelný, že si to nedovedl srovnat v hlavě.

Selím byl nesporně krásný muž. To jsem viděl, když jsem měl teď dost času si ho prohlédnout. Ale kolem očí měl už hluboké stíny, svědčící o prohýřeném času i silách, a v jeho rysech bylo něco, co při důkladnějším zvážení působilo odpudivě. Já bych mu nebyl tolik důvěřoval jako Hasan Ardašír Mírzá.

Vtom přišel sluha s kávovými šálečky, posazenými do prolamovaných zlatých mističek. Místo dvou přinesl hned půl tuctu a v mžiku se zase ztratil.

Mezitím se už vzpamatoval i Mírzá Selím. Zaškaredil se na mne a zeptal se: “Jak že se jmenuješ?”

“Říkají mi Kára ben Nemsí.” “A jak se jmenuje ten druhý?” “David Lindsay Bej.”

“Mám ti všechno předat?”

“Tak to řekl Hasan Ardašír Mírzá.” “To neudělám.”

“Jak myslíš. Já ti nemám co poroučet.”

“Pojedeš ihned k Mírzovi a odevzdáš mu mou odpověď!” “Ne, to neudělám!”

“Proč ne?”

“Protože ani ty mi nemáš co poroučet!”

“Dobrá. Tak k němu pošlu posla, ale neopustím tento dům, dokud nedostanu odpověď.”

“Tvůj posel Mírzu nenajde.”

“Arab, který přišel s vámi, musí přece vědět, kde je jeho pán!” “Ví to. Ale stejně ti to nepomůže!”

“Proč ne?”

“Protože si to nepřeji. Hasan Ardašír Mírzá mě požádal, abych přejal od tebe jeho majetek a tebe poslal k němu s Arabem. A to taky udělám. Arab se vrátí k svému pánovi po tvém boku!”

“Ty se opovažuješ mě nutit?”

“Tomu říkáš, že se opovažuji? Kdybys mi byl roven, mluvil bych s tebou docela jinak. Jsi jenom bezvýznamný aga z Fársistánu. A sám se ani neumíš chovat k lidem vyššího postavení. Na ulici jsi pro sebe vyžadoval místo jako nějaký velmož. A ve svém bytě jsi nám nenabídl ani dýmku a tabák. Spílal jsi nám. A přitom jsi jen ubohý červ .proti nám a svému pánu! Se lvem bojuji, ale červa si nevšimnu, když leze v blátě. Hasan Ardašír Mírzá mi svěřil své jmění, zůstanu proto zde. A ty dělej co umíš!”

“Budu si na tebe stěžovat,” zasyčel Selím. “Nic ti neodevzdám!” “To ani není třeba, protože už tu sedím a všechno jsem převzal.” “Nedovolím ti sáhnout na nic, co mi bylo svěřeno!”

“Sáhnu na všechno, co od této chvíle spravuji. Kdybys mi v tom chtěl překážet, vyrozumím o tom Mírzu. Nejde tu ani o tebe, ani o mne, jde jen a jen o prospěch tvého pána. Teď ale poruč, aby nám připravili dobrý oběd, protože nejsem už jen hostem, ale i pánem domu.”

“Ten dům nepatří ani mně, ani tobě!”

“Ale tys ho najal. Nedělej zbytečné potíže! Pochop, že tě tím šetřím, když ti dovoluji, abys poručil služebnictvu. Jestli to neuděláš, postarám se o nás sám.” Selím viděl, že je v úzkých, a vstal.

“Kampak?” zeptal jsem se.

“Ven, objednat vám jídlo.”

“To můžeš i tady. Zavolej sluhu!” “Jsem snad tvůj zajatec?”

“Skoro. Zpěčuješ se hájit zájmy svého pána. Musím proto dát pozor, abys neudělal nic, s čím bych nemohl souhlasit.”

“Efendi, ty nevíš, kdo jsem!”

Poprvé mě nazval efendi; už ztrácel jistotu.

“Vím to dobře,” odpověděl jsem. “Jsi Mírzá Selím, a nic víc.”

“Jsem důvěrník a přítel Hasana Ardašíra Mírzy. Všechno jsem obětoval, abych ho mohl následovat a zachránit jeho jmění!”

“To je od tebe chvályhodné. Jenom nezapomínej, že tvůj osud je i nadále úzce spjat s jeho osudem. Budeš-li myslet jen na sebe, bude to tvá zkáza. Doufám, že jsi připraven doprovodit mne k Mírzovi.”

“Ano, jsem. Ať on rozhodne!”

“Můj společník zůstane tady a ty se postaráš, aby mu nic nechybělo. Všechno ostatní určí sám Hasan Ardašír Mírzá.”

Řekl jsem Angličanovi co a jak a můj návrh se mu velice zamlouval, protože tu měl všechno pohodlí, kdežto já jsem musel zas ven, do slunečního žáru. Když Selím udělil potřebné příkazy, vešli jsme do dvora, kde chtěl opět vsednout na svého vzácného bělouše, koupeného za Mírzovy peníze v Kádimejnu.

“Vezmi si jiného koně,” řekl jsem. Podíval se na mne překvapeně: “Proč?”

“Abys nebudil pozornost. Vezmi si koně svého sluhy!”

Selím se musel podřídit. Arab nás doprovázel. Abych svedl ze stopy toho, kdo by nás snad sledoval, dali jsme se převézt do Muadhamu, ležícího proti Kádimejnu, a oklikou jsme pak zamířili k severu.

Muadham je výstavné městečko na levém břehu Tigridu, hodinu cesty severně od Bagdádu. Leží tam pohřben imám Abú Hanífa, jeden ze zakladatelů čtyř ortodoxních škol islámu. Celý zákoník a rituál Osmanů se řídí podle něho. Původně se tyčila nad jeho hrobem mešita, kterou tam dal postavit kníže Seldžuků Malík Šáh. Když velký panovník Osmanů Sulajmán Nádherný zkrotil odbojný Bagdád, postavil tam pevný zámek. Abú Hanífu dal otrávit kalif Mansúr, který ho nenáviděl. Teď proudí k Hanífovu hrobu tisícihlavé zástupy šíitů.

Asi za dvě hodiny jsme dojeli k místu, kde se utábořil Hasan Ardašir Mírzá. Byl zřejmě udiven, že mě zase vidí, ale uvítal nás velmi srdečně.

“Proč jsi přišel zpátky i ty?” zeptal se mne. “Zeptej se toho muže,” ukázal jsem na Mírzu Selíma. “Mluv tedy!” poručil mu.

Selím vytáhl dopis a zeptal se: “Pane, napsals tohle ty?” “Napsal. Znáš přece mou pečeť. Proč o tom pochybuješ?”

“Protože mi poroučíš něco, co jsem nečekal a co jsem si od tebe nezasloužil,” odpověděl Mírzá Selím a počal svého pána ujišťovat o své obětavosti a oddanosti. Na mne pak si stěžoval, že jsem ho uhodil a urážel. Vysvětlil jsem Hasanu Ardašírovi, jak k tomu došlo a proč, a odešel jsem ke koním, kde jsem si vykládal s Halefem. Asi po půlhodině mě Hasan Ardašir vyhledal.

Výraz jeho tváře vyjadřoval rozmrzelost.

“Efendi,” řekl. “Ta záležitost je mi velice trapná. Ale nemohu si Selíma dočista znepřátelit. Odpustíš tomu zaslepenci?”

“Rád, když si to přeješ. Na čem ses ustanovil?” “Nevrátí se s tebou zpátky.”

“To jsem očekával.”

“Tady je seznam všech věcí, které jsem mu svěřil; měl ho u sebe. Dáš je ocenit a prodáš je. Souhlasím předem se vším, co uděláš, neboť vím, jak je těžké nalézt tak rychle kupce. Potom propustíš sluhy a vyplatíš jim mzdu, jak jsem ti zde poznamenal. Kdypak musím vyrazit do Mešhed Alí?”

“Dnes je šestého, a patnáctého je svátek. Čtyři dny musíš počítat na cestu, a o den dřív abys tam byl, měl bys tedy odtud vyjet desátého.”

“Takže se tu musím skrývat ještě čtyři dny?”

“To není nutné. Najdu ti v městě příbytek. Všechno, co máš u sebe, si už ponecháš?”

“Ne, i to chci prodat.”

“Dej mi to radši hned s sebou a stanov si cenu. V Bagdádu žijí bohatí lidé. Snad najdu nějakého Peršana nebo Arména, který to koupí všechno najednou.”

“Efendi, ta cena představuje celé jmění!”

“Na tom nesejde. Budu hledět na tvůj prospěch, jako kdyby šlo o mne.” “Důvěřuji ti. Pojď, podíváme se na to.”

Balíky byly otevřeny a mému ohromenému zraku se naskytla podívaná na poklady a vzácné zboží, jaké jsem v takovém množství a výběru dosud nespatřil. Pořídili

jsme seznam a Mírzá určil ceny. Vzhledem ke skutečné hodnotě těch předmětů to byla cena směšně nízká, ale i tak obnášela závratnou částku.

“A co uděláš se svými průvodci, Mírzo?” zeptal jsem se.

“Obdaruji je a propustím, jen co se ti podaří najít pro mne byt.” “Pro kolik osob?”

“Pro Selíma, obě ženy, jejich služku a mne. Potom si najmu sluhu, který mě nezná.”

“Doufám, že to budu moci všechno zařídit. Rozkaž naložit věci!”

Velbloudy s nákladem zboží jsme pak přivázali k sobě, tak aby kráčeli pěkně za sebou a abychom je zvládli sami dva s Halefem, bez poháněčů.

“A teď mi dej ještě nějaké potvrzení, kterým bych se mohl prokázat u tvých lidí,” požádal jsem Hasana Ardašíra.

“Zde, vezmi si můj pečetní prsten!”

To se ještě mému prstu nestalo, aby směl nosit drahocenný prsten perského velmože. Ale vpravil se do toho velice dobře. A pak se naše malá karavana dala do pohybu. Tentokrát nám trvalo déle, než jsme se dostali k Tigridu a na druhý břeh, ale všechno šťastně dopadlo.

Peršané se divili, když jsme dorazili s nákladem do dvora. Svolal jsem je, ukázal jim prsten jejich pána a oznámil jim, že musí nyní poslouchat mne místo Mírzy Selíma. Nezdálo se, že by je ta změna zvlášť rmoutila.

Dověděl jsem se od nich, že majitelem domu je bohatý velkoobchodník, který bydlí v západním předměstí Bagdádu, poblíž mustansirské medresy. V přízemní místnosti domu bylo uskladněno zboží, na něž dohlížel Selím. Sem jsem dal složit i nově dovezené předměty a rozhodl jsem se, že si to všechno důkladně prohlédnu až zítra. Dnes jsem byl příliš unaven.

V sedlové brašně jsem našel obnos, který mi tam vstrčil Mírzá Ardašír.

Byl v samých pěkně ražených tumánech, nejméně čtyřikrát více, než jsem měl vyplatit. Pověřil jsem Halefa dozorem nad služebnictvem a šel jsem za sirem Davidem.

Lindsay ležel v sirdábu rozvalen na měkkých polštářích. Nos se mu zvedal do taktu s dechem a z široce otevřených úst se rozléhalo mohutné chrápání. “Sire Davide!”

Hned mě uslyšel, vyskočil a vytáhl nůž.

“Kdo je tu? Á! Ó! All right! To jste vy, Mr. Káro?” “Yes. Jak se vám vede?”

“Výtečně! Skvěle! Moc krásně je v Kádimejnu!”

“Podívejte se na mne, jak se potím! Je tu vedro jako v pekle.” “Well! Tak lehněte a spěte!”

“Máme jiné povinnosti. Nejdřív bych se chtěl ale najíst.” “Zatleskejte a sluha hned přijde.”

“Zkoušel jste to?”

“Yes! Bohužel jsem mu nerozuměl. Chtěl jsem porter, a přinesl mi moučnou kaši, chtěl jsem sherry, a přinesl mi datle. No hrůza!”

“Tak se podíváme, jestli mně to půjde, líp.”

Tleskl jsem a hned se objevil onen služebný duch, který předtím obsluhoval Selíma.

“Sahibe, poruč, jak tě mám nazývat!” řekl.

“Mně budeš říkat efendi a tento muž je bej. Ihned se postarej o oběd!” “Co chceš jíst, efendi?”

“Co máš. Nezapomeň na čerstvou vodu! Ty jsi vrchní kuchař?” “Ano, efendi. Doufám, že se mnou budeš spokojen.”

Za chvilku jsme měli možnost vybrat si z nejlepších pokrmů a pochoutek, jež skýtá město Bagdád, a můj dobrý Lindsay Bej si posloužil dvakrát.

“Už máte toho Selíma pryč, sire?” vyptával se Lindsay.

“Ano. Zůstane prozatím u Hasana Ardašíra Mírzy. Obávám se, že kuje pomstu.” “Pšá! Takový zbabělec! Ale víte, co uděláme po jídle? Pojedeme do Bagdádu a koupíme si šaty.”

“Ano, to je nezbytné. A přitom můžu vyřídit několik dotazů, které jsou ještě nezbytnější. Hledám totiž kupce pro Mírzovy poklady, přivezl jsem jich teď zase několik dalších velbloudích nákladů.”

“Á! Ó! A co to je?”

“Nádherné věci a chce je prodat za směšně nízkou cenu. Kdybych byl boháč, skoupil bych to všechno.”

“Co tam má například?”

Vyndal jsem seznam a přeložil mu ho. “Á! Ó!” zvolal. “Co to má stát?” Udal jsem obnos.

“Má to takovou cenu?”

“Mezi námi, víc než dvojnásobnou.”

“Well! Dobře! Výborně! Nemusíte už hledat! Vím muže, který to koupí!” “Vy? A kdo to je?”

“David Lindsay! Yes!”

“Je to možné, sire Davide? To byste mě zbavil jedné velké starosti! Ale jak je to s penězi, sire Davide? Mírzá chce hned peníze.”

“Peníze? Pšá! Peníze jsou tu! Lindsay Bej má tolik!”

“To je štěstí! Tak to bychom tedy měli; ale pak je tu ještě další záležitost, a to věci, které opatroval Selím.”

“Je toho hodně?”

“To se teprv uvidí. Mám tu také seznam, zítra otevřeme balíky a necháme všechno odhadnout. Pak budu vědět, kolik za to musím stržit.”

“Hezké věci?”

“Jak by ne! Podívejte se třeba tuhle: saracénské drátěné pancíře, tři kusy, drahocenná vzácnost v každé sbírce; meče z lahorské oceli, ještě vzácnější než damascenské; několik lahví pravého růžového oleje; zlaté a stříbrné brokáty, nádherné koberce, perské šály z kermanské vlny, celé balíky skvostného hedvábí a další a další. Jsou tu starožitnosti málem nepředstavitelné ceny. Kdyby to někdo koupil a jednotlivě rozprodal na západních trzích, udělal by výborný obchod.” “Obchod! Nikdy! Žádný obchod! Všechno pro mne!”

“Všechno, sire Davide? I tyhle věci v seznamu?” “Yes!”

“Ale, sire Davide, uvědomte si tu sumu!”

“Sumu? Pro vás, ale ne pro Davida Lindsaye. Víte, kolik mám?” “Nevím. Nikdy jsem se vás na to neptal.”

“Tak se neptejte ani teď! Mé majetkové poměry jsou velice dobré! Yes!”

“Možná že jste milionář, ale i milionář si musí rozmyslet, než vydá tolik peněz najednou a jen pro svou libůstku.”

“To nevadí! Má to tu cenu! Nemám sice u sebe tolik, ale znám tu lidi. Kus papíru, můj podpis, a bude to! Well! Zítra si věci prohlédnu.”

“Dobrá. Neošidím vás, jste právě tak můj přítel jako Mírzá. Zavolám znalce a dám věci odhadnout. Pak můžeme začít jednat.”

“Well! A teď do města, aby z nás byli jiní lidé!”

“Vezměte si s sebou čibuk, sire Davide! Navštívíme trh jako praví muslimové.” Řekl jsem Halefovi, že se vrátíme patrně ještě před večerem, a vydali jsme se do Bagdádu.

V BAGDÁDU

Nejdříve nás vedly kroky k oděvnickému bazaru, odkud jsme odcházeli jako docela jiní lidé. Koupil jsem nové šaty i pro Halefa a svěřil je mladému Arabovi, který se nám nabídl jako nosič.

“A kam teď, sire?” zeptal se Lindsay.

“Víno, arak, kavárna!” odpověděl jsem v jeho duchu.

Lindsay se na souhlas přívětivě zazubil a po chvilce hledání jsme našli odlehlou kavárničku, kde jsme se ve vůni mokka a perského tabáku dali oholit a vůbec zušlechtit.

Náš nosič se usadil u dveří. Oděn byl pouze v bederní roušku, ale vzezření měl královské. Určitě to byl svobodně zrozený beduín. Jak jen přišel tento syn pouště k tomu, aby dělal nosiče? Jeho chování mě natolik zaujalo, že jsem mu pokynul, aby si sedl vedle mne.

Učinil to s důstojností muže vědomého si své ceny a přijal dýmku, kterou jsem mu nechal podat. Po chvilce jsem začal:

“Jsi svobodný ibn Arab. Smím se tě otázat, jak ses dostal do Bagdádu?” “Pěšky i na koni,” odpověděl.

“Proč nosíš břemena druhých?” “Protože musím být z něčeho živ.” “Proč jsi nezůstal u svého kmene?” “Krevní msta mě odtamtud vyhnala.” “Pronásleduje tě mstitel?”

“Ne. Já sám jsem mstitel.”

“A tvůj nepřítel uprchl do Bagdádu?”

“Ano. Hledám ho tu a čekám na něj už po dvě léta.”

Kvůli krevní mstě se tedy tento pyšný Arab ponížil až na podomka. “Z které země jsi přišel?”

“Pane, proč se tolik vyptáváš?”

“Protože navštěvuji všechny kraje islámu, a chtěl bych vědět, jestli znám i tvoji otčinu.”

“Jsem z Kary, kde se Vádí Muntaš setkává s Vádí Chirbou.”

“Z kraje Sajbán v balad bani ísá? Tam jsem ještě nebyl; chci teprve navštívit tyto končiny.”

“Budeš vítán, jsi-li věrný syn Prorokův.”

“Když už jsi dva roky v Bagdádu, jistě město dobře znáš.” “Ano, pane.”

“Nevíš o nějakém domě, kde by se dalo bydlet v chládku, ale především nerušeně a v pohodlí?”

“Mohu ti takový dům ukázat.” “Kde to je?” vyptával jsem se.

“Nedaleko místa, kde já bydlím, v palmových zahradách na jihu města.” “Kdo je majitelem?”

“Jeden zbožný Tálib, který žije osaměle a nebude obtěžovat nájemníka,” “Je to odtud daleko?”

“Najmeš-li si osla, budeš tam za chvilku.” “Tak běž a objednej tři osly. Povedeš nás.” “Pane, potřebuješ jen dva, neboť já poběžím.”

Za chvilku stáli přede dveřmi dva osli se svými poháněči. Byli to šimlové, jaké je v Bagdádu často vidět.

Angličan a já jsme až dosud seděli otočeni zády k sobě, neboť zkrášlovací obřad to jinak nedovoloval. Konečně byl můj lazebník hotov. I Angličanův holič tleskl rukama na znamení, že je velké dílo skončeno. Otočili jsme se k sobě současně, a stěží by si někdo mohl představit dvě rozdílnější tváře, než byly v tomto okamžiku naše. Zatímco Lindsay vyrazil výkřik údivu, nemohl jsem si pomoci a hlasitě jsem se rozesmál.

“Čemu se smějete?” zeptal se Angličan zaraženě. “Podívejte se do zrcadla, sire Davide.”

Holič mu podržel zrcadlo před obličejem a při pohledu na mimiku toho džentlmena jsem se nemohl zdržet smíchu. Představte si podlouhlý, úzký, osmahlý obličej, z jehož dolní poloviny visel rezavý vous, široce rozevřená ústa, dlouhý nos, trojnásob zvětšený alepskou boulí, a nad tím hladce vyholenou, bíle se lesknoucí hlavu, na jejímž temeni zbyl pouze jediný culík vlasů. A k tomu ta výmluvná mimika! I beduín sice potlačil smích, ale usmíval se.

“Fuj tajfl!” zvolal ohromený džentlmen. “Kde mám revolver? Zastřelit toho chlapa!”

“Nerozčilujte se, sire Davide!” prosil jsem ho. “Ten človíček přece nemohl tušit, že jste Angličan. Měl vás za muslima, a proto vám nechal jen ten copánek. Ale turban všechno zakryje, a než se vrátíte do staré dobré Anglie, tak vám ta srst naroste.”

“Srst? Oho, Mr. Káro! Ale jak to, že vám to i bez srsti docela sluší?”

Každý z nás zaplatil deset piastrů, což se siru Davidovi zdálo předražené za ten lok špatné kávy, dva šluky páchnoucího tabákového kouře a zohyzděnou hlavu.

Opustili jsme kavárnu a vsedli na malé, ale silné a vytrvalé oslíky. Šoupal jsem nohy skoro po zemi a Lindsay si musel přitáhnout svá ostrá kolena až do podpaží. Před námi běžel beduín a bezohledně šlehal klackem vpravo vlevo, aby nám nikdo nelezl do cesty. Za námi pak oba majitelé oslů zpracovávali zadky svých zvířat za ochraptělého povykování. Projížděli jsme ulicemi a uličkami až za město, kde stály jen ojedinělé domky. Před vysokou zdí beduín zarazil a my jsme sestoupili. Stanuli jsme před úzkým vchodem a beduín silně zabušil na dveře železným klepadlem. Trvalo dlouho, než se brána otevřela. V ní se zjevil nejprve dlouhý, špičatý nos, potom žlutavě bledý obličej.

“Co si přejete?” zeptal se muž.

“Efendi, tento cizinec by s tebou rád mluvil,” odvětil beduín.

Dvě malé šedé oči se na mne upřely, pak promluvil muž třaslavým hlasem: “Vstup, ale jen ty sám!”

“Tento bej půjde se mnou,” pravil jsem a ukázal na Lindsaye. “Dobře, ale jen proto, že je bej!”

Vstoupili jsme a brána za námi zapadla. Mužovy hubené nohy vězely v obrovských pantoflích; šoural se před námi nádherným sadem, v němž povívaly vějíře palem. Před hezkým domkem se zastavil.

“Co si přejete?”

“Ty, jsi majitel této krásné zahrady a měl bys byt k pronajmutí?” “Ovšem. Chcete si ho najmout?”

“Snad. Ale nejprve ho musíme vidět!”

“Tak pojďte! Psia krew! Kdepak mám klíče?”

Zatímco hledal klíče ve svém oděvu, vzpamatoval jsem se z údivu, že ,slyším Turka klít polsky. Konečně klíče našel, otevřel a vstoupili jsme do hezké chodby, na jejímž konci vedlo vzhůru schodiště. Vpravo i vlevo byly dveře. Nosatec otevřel ty vpravo a vkročili jsme do velkého pokoje. V první chvíli jsem

se domníval, že je zeleně čalouněný, potom jsem však zpozoroval, že kolem dokola splývají od stropu zelené záclony. Co tyto záclony skrývají, jsem mohl uhádnout, když jsem pohlédl na dlouhý stůl, který zaujímal střed místnosti. Byl plný knih a zrovna proti mně ležela otevřená norimberská ilustrovaná bible. Nebylo možno se mýlit!

“Bible!” zvolal jsem německy. “A Shakespeare, Montesquieu, Rousseau, Schiller, Lord Byron! Jak se sem dostali?”

“Co? Vy mluvíte německy? Vy jste Němec?” “Ano. A vy?”

“Já jsem Polák. A ten druhý pán?” “Angličan. Já se jmenuji…”

“Teď prosím žádná jména,” přerušil mě Polák. “Než si řekneme svá jména, raději se dříve seznámíme.”

Zatleskal podle zdejšího mravu, což musel několikrát opakovat, pak se konečně otevřely dveře a objevila se tučná postava s mastnou pletí.

“Alláh akbar, už zase!” vyšel sten z odulých rtů. “Co si přeješ, efendi?” “Kávu a tabák.”

“Jen pro tebe?” “Pro všechny.” “Hodně zrnek?” “Koukej mazat!”

“Walláh, billáh, talláh, to je mi pěkný pán!” a s tím povzdechem se to podivné stvoření vypotácelo zase ven.

“Co to bylo za strašidlo?” otázal jsem se snad trochu troufale.

“Můj sluha a kuchař. Většinu toho, co uvaří, sní sám! Já dostanu jen zbytky.” “To je ovšem zlé.”

“Jsem už na to zvyklý. Byl mým sluhou, když jsem byl ještě důstojníkem.” “Vy jste byl důstojník?”

“V tureckých službách!”

“A bydlíte teď v tomhle domě sám?”

“Sám.” Na pobledlé tváři Polákově se objevil zasmušilý výraz. Vzbudilo to můj soucit.

“Mluvíte snad taky anglicky?” “Učil jsem se.”

“Rozmlouvejme tedy anglicky, aby se můj průvodce nenudil.”

“Velmi rád. Tak vy tedy opravdu přicházíte, abyste si prohlédli můj dům? Kdo vám o mně řekl?”

“Ne o vás, ale o vašem domě. Arab, který nás dovedl až k bráně. Je to váš soused.”

“Já ho neznám. Nestarám se vůbec o nikoho. Hledáte byt jen pro sebe?”

“Ne. Patříme k skupině cestujících, kde je pět mužů, dvě dámy a služebná.” “Hm! To zní poněkud romanticky. Nevím, zdali je byt dost velký pro tolik osob, no ale už tu máme kafíčko.”

Tlusťoch se zase objevil, v obličeji červený jako rak. V jeho tlustých rukou balancoval veliký podnos, na němž kouřily tři šálky. U čibuku ležela hromádka tabáku, jež by sotva stačila na jedno nacpáni!

“Zde je káva pro všecky,” zaskuhral.

Seděli jsme na dívánu, a protože se k nám nemohl sehnout, odebrali jsme mu podnos. Jeho pán první nesl šálek k ústům.

“Chutná?” vyptával se tlusťoch. “Chutná.”

I Angličan se napil.

“Chutná?” zeptal se tlusťoch i jeho.

“Fuj!” Lindsay vyprskl tu špínu z úst a já jsem šálek odložil zpátky na podnos. “Nechutná?” oslovil tlusťoch nyní mne.

“Ochutnej sám,” odbyl jsem ho.

“Má šá‘alláh, copak bych to pil!” odpověděl prostoduše.

Teď sáhl Polák po dýmce. “Je ještě plná popela,” řekl káravě. “Může být, já jsem předtím kouřil,” doznal tlusťoch.

“Tak ji musíš zase vyčistit!”

“Dej to sem!” tlusťoch vytrhl svému pánu dýmku z rukou, vyklepal popel za dveřmi a zase se vrátil.

“Tumáš! Teď si nacpi, efendi!”

Byl to služebný duch velmi osobitý. Když ho Polák poslal pro své tři poslední láhve vína, chtěje nás přec jen něčím uctít, zdráhal se tlusťoch uposlechnout, odmlouval a nakonec přinesl dvě prázdné láhve a třetí, v níž býk jakási tekutina.

“Co je to?” divil se Polák.

“Efendi, to ti nemůže ublížit! Bylo tam už jen půl láhve, tak jsem dolil vodu, aby bylo dost pro tři muže.”

“Vodu, ó ty, tady máš tu svou vodu!” Polák se rozmáchl a hodil po sluhovi lahví. Ten ale uhnul rychleji, než bych byl od něho čekal, láhev mu přeletěla přes hlavu, roztříštila se o dveře a obsah se rozlil po podlaze.

Sluha spráskl lítostivě své tlusté ruce a zvolal:

“U Alláha, co to děláš, efendi! Taková dobrá vodička, tu jste mohli vypít místo vína! A těch střepin! To musíš sám sebrat, víš, že se nemohu shýbat!” a odešel. Nebyl bych tomu věřil, kdybych nebyl tento výstup viděl na vlastni oči. A co mě nejvíc překvapilo, že se Polák po nezdařeném vrhu lahví tak rychle uklidnil. Ta nezvyklá shovívavost pána k opovážlivému sluhovi měla jistě hlubší příčiny. Ten muž byl pro mne hádanka a já se rozhodl ji rozluštit.

“Musíte prominout!” omlouval se Polák. “Podruhé se to nestane. Jednou vám možná budu vyprávět, proč tomu muži tolik promíjím. Prokázal mi velkou službu. A teď pojďte, ukážu vám byt!”

Vedl nás do prvního patra. Tam byly čtyři místnosti, které se daly zamykat, ve všech byl uprostřed koberec a úzké polštáře kolem stěn. V podkroví byly ještě dvě malé světničky, které se také daly zavřít. Byt se mi líbil. Zeptal jsem se na cenu a dohodli jsme se, že se přistěhujem nazítří k večeru i s našimi koňmi a dvěma velbloudy. Opustili jsme Poláka spokojeni a vrátili se zase do města.

Druhý den večer jsme se nastěhovali: Hasan Ardašír Mírzá v ženských šatech, aby zmýlil případné pozorovatele. Vyplatil a propustil své lidi, pouze Selím zůstal po jeho boku. Namísto sluhů nastoupil Arab, který nás sem včera přivedl.

Když jsem opět zavedl řeč na Peršanovu cestu do Mešhed Alí, seznal jsem s politováním, že důrazně odmítá vzít mě s sebou. Nemohl jsem mu to zazlívat.

Byl šíita a jeho víra mu pod trestem smrti zakazovala navštívit svatá místa v doprovodu nevěřícího. Udělal jediný ústupek, že ho smím doprovázet až do Hilly, kde se rozloučíme, abychom se potom opět setkali v Bagdádu.

Byl odhodlán ponechat obě ženy zde, ale prosily ho tak naléhavě, aby je vzal s sebou, že jim nakonec vyhověl.

Tím mi odpadla povinnost převzít roli ochránce žen.

Již nyní procházeli Bagdádem četní poutníci a bez zastávky putovali k západu, ale teprve desátého džamádá‘lúlá jsme se dozvěděli, že k městu táhne karavana mrtvých. Ihned jsme já, Lindsay a malý Halef vsedli na koně, aby nám neušla ta zvláštní podívaná.

Šíité věří, že každý muslim, který bude pohřben v Kerbele nebo v Nadžadu, přijde rovnou do ráje. Proto je nejtoužebnějším přáním každého, aby byl v jednom z těchto míst pochován. Přeprava mrtvol v karavanách je velmi nákladná, takže si to mohou dovolit jen boháči. Chce-li chudák tak svatě spočinout, rozloučí se se svými a putuje žebrotou po dalekých cestách až k hrobu Alího či Husajna, kde pak očekává smrt.

Rok co rok proudí statisíce poutníků k těm místům, ale největší nápor je o hlavních svátcích šíitů. Z íránské vysočiny sestupují karavany smrti Peršanů, Afgánců, Belúčů a Indů. Ze všech stran sem vezou mrtvé, dokonce i na lodích dolů po Eufratu. Nebožtíci čekají často celé měsíce na odjezd, karavanní cesta je daleká a zdlouhavá. Jižní slunce spaluje kraje, jimiž karavana prochází, žhavou výhní, a můžete si představit, jaký odporný puch kolem sebe karavana šíří.

Mrtvoly leží v rakvích, jež vedrem pukají, nebo jsou zabaleny v houních nasáklých a poškozených hnilobnými látkami z těl, a tak žádný div, že karavanu smrti sleduje na své vychrtlé herce kostlivý přízrak moru. Kdo ji má potkat, vyhne se jí širokým obloukem, jen šakal nebo beduín se k ní pokradmu plíží: první přilákán hnilobným puchem, druhý poklady, které karavany s sebou vozí, aby je na konci pouti odevzdaly strážcům hrobů. Nádoby posázené démanty, látky pošité perlami, drahocenné zbraně a nářadí, vzácné amulety a mnoho jiného zboží, ohromné množství zlatých mincí, to vše mizí v podzemních pokladnicích. K oklamání beduínských lupičů bývají ty poklady přepravovány v rakvích, ale na zkušené arabské kmeny tato opatrnost neplatí. Při přepadení zotvírají všechny rakve, a tam poklady najdou. Bojiště skýtá pak ponurý obraz padlých zvířat, usmrcených lidí, poházených kusů mrtvých těl a páchnoucích trosek rakví a osamělý poutník stočí svého koně stranou, aby se vyhnul morovému dechu.

Je příkazem opatrnosti, aby se karavany mrtvých vyhýbaly městům. Dříve měly dovoleno táhnout Bagdádem. Vstupovaly východní branou Šatt Umar; sotva na západě město opustily, rozšířila se morová nákaza nad městem kalifů a epidemie vypukla plnou silou; tisíce padaly za oběť muslimské lhostejnosti, která si pomáhá chabou útěchou, že vše je stejně v Knize osudu předurčeno. V novější době se to už změnilo, karavana mrtvých smí jen projít podél severního obvodu městského okrsku a pak přejít po horním pontonovém mostě přes Tigris. A tam jsme ji zastihli.

V ústrety nám vanul nesnesitelný morový zápach. Čelo dlouhého průvodu již se chystalo k utáboření. Vysoká vlajka s perským znakem (lev, za nímž vychází slunce), zaražená do země, měla označovat střed tábořiště.

Kolem seděli pěší poutníci, jezdci sestoupili s koní a velbloudů. Mulám nesoucím rakve nebyl sňat náklad, známka, že zdržení je pouze přechodné.

Dlouhý nepřehledný zástup, vinoucí se jako had, docházel. Byly to snědé, sluncem vysušené postavy, které se unaveně kymácely v sedlech nebo se vlekly na vysílených nohou. Ale v jejich tmavých očích žhnula fanatická víra, nevšímali si zvědavců a prozpěvovali monotónní poutničkou píseň:

Alláhu, jsi vládcem všehomíra. Alláhu, docházím nebe.

Husajne, jsi zbrocen krví. Husajne, prolévám slzy.

Byl bych rád vyčkal do konce, ale nechtěl jsem se příliš ukazovat zde mezi sunnity, když jsem chtěl cestovat do šíitské Kerbely. Proto jsme se brzy vrátili.

Doma mi Hasan Ardašír Mírzá řekl, že se ke karavaně nepřipojí, ale že se za ní vydá teprve nazítří. Své rozhodnutí už sdělil Selímovi a ten odešel, aby se také podíval na perskou karavanu.

Nevím, proč mi tahle Selímova vyjížďka připadala nějak podezřelá. Že si chtěl karavanu prohlédnout, na tom přece nebylo nic zneklidňujícího!

Usídlila se ve mně jakási temná obava. Když jsme ulehli, nebyl ještě doma. Ani Halef tu nebyl, po večeři odešel do zahrady a dosud se nevrátil. Teprve k půlnoci jsem zaslechl za dveřmi kroky. Chvilku nato se dveře téměř neslyšně otevřely. Někdo se blížil k místu, kde jsem ležel.

“Kdo je tu?” otázal jsem se polohlasem.

“Já, sidi,” slyšel jsem Halefa. “Vstaň a pojď se mnou!” “Kampak?”

“Buď tiše! Mohl by nás někdo slyšet.” “Mám vzít zbraně?”

“Jen ty malé.”

Zastrčil jsem nůž i revolvery a vyšel za ním bos. Kráčel přede mnou k zadní bráně a teprve tam jsem si natáhl boty.

“Co se děje, Halefe?”

A Halef mi vyprávěl, jak se tlustý sluha rozčiloval, když mu Selím poručil, abych nezavíral večer zadní bránu. Prý se vrátí pozdě z města. A sluha viděl, že Selím nezamířil k městu, ale na jih. To Halefa překvapilo, a pustil se tedy nazdařbůh tím směrem. Došel až k hřbitovu nevěřících, kde spatřil u hrobů temné postavy v perském šatě, kouřící čibuk. Hovořily o velké kořisti a že jen dva Peršané mají přežít. Jeden z mužů se pak rozloučil, a když opouštěl hřbitov, poznal v něm Halef Mírzu Selíma. “Proto jsem tě přišel vyzvat, abychom se šli na ty muže podívat,” dodal.

Kráčeli jsme rychle k udanému cíli, k anglickému hřbitovu, a došli k průlomu ve hřbitovní zdi. Zde jsem zanechal Halefa, aby mi v případě potřeby kryl ústup.

Sám jsem postupoval opatrně kupředu. Ani větřík se nepohnul a žádný zvuk neporušil noční ticho. Vtom jsem zaslechl odfrknutí koně. Byl to jistě beduínský kůň, neboť jenom zvířata žijící v přírodě vyrážejí nozdrami tak charakteristické, úzkostné zvuky, které znamenají výstrahu.

To frkání by mohlo prozradit mou přítomnost. Zamířil jsem proto na druhou stranu a plížil se kupředu po zemi. Brzo jsem zahlédl prosvítat houštinou cosi bílého, byly to arabské burnusy. Napočítal jsem šest mužů, kteří spali na zemi. Peršan mezi nimi nebyl žádný. Ale Halef se jistě nemýlil. Buď leželi Peršané někde opodál, nebo už hřbitov opustili. Abych nabyl jistoty, plížil jsem se do blízkosti koní. Napočítal jsem jich sedm.

Arabů tam leželo šest, kde byl ten sedmý? Rozluštění záhady na sebe nedalo dlouho čekat. Než jsem se nadál, skočil po mně chlap jako hora a přitiskl mě k zemi. To byl onen sedmý! Měl stráž u koní. Spustil křik, aby přivolal své kumpány. Pružně jsem se vymrštil a převalil, a teď zas ležel on pode mnou. Něco takového nečekal anebo snad si při pádu narazil hlavu, zkrátka sevření povolilo, já vyskočil a utíkal pryč. Za sebou jsem slyšel dupot pronásledovatelů. V průlomu hřbitovní zdi jsem rychle dvakrát vypálil z revolverů do vzduchu, a když i Halef vystřelil z pistole, bílé postavy za mnou zmizely.

“Nechal ses chytit, sidi?” smál se Halef.

“Bohužel. Arabové byli chytřejší, než jsem si myslel. Měli muže na stráži a ten mě dostal.”

“Alláh kerím! Zle by se ti bylo vedlo, neboť tito mužové jistě nemají dobré úmysly. Ale jak to, že tě pronásledovali jen Arabové?”

“Ti Peršané, cos viděl, už tu nejsou. Ten jejich velitel, kterého jsi slyšel

hovořit, ti nikoho nepřipomínal?”

“Nepoznal jsem ho, bylo přítmí a seděl v hloučku ostatních.”

“Tak jsme sem vážili cestu nadarmo. Ačkoliv to ve mně budí podezření, že to jsou pronásledovatelé Hasana Ardašíra Mírzy.”

Vrátili jsme se do Polákova bytu a já jsem Hasanu Ardašírovi pověděl, co jsme zažili na anglickém hřbitově a jaké mu hrozí nebezpečí. Nebral to vážně.

Nevěřil, že by jeho nepřátelé už byli v Bagdádu, a to co zaslechl Halef o chystané loupeži nevztahoval na sebe.

Nezbývalo mi než to vzít na vědomí. Šel jsem si lehnout a probudil jsem se až pozdě dopoledne. Angličan se právě vrátil z města a přivedl si čtyři muže vyzbrojené motykou, rýčem a jiným nářadím.

“Ti budou kopat,” oznámil. “Tři jsou vysloužilí námořníci a ten čtvrtý, to je Skot a umí trochu arabsky; bude mi dělat tlumočníka. Budu ho potřebovat, když chcete jet tajně do Mešhed Alí. Well!”

“Kde jste sebral ty lidi, sire Davide? Proč jste mi nic neřekl?”

“Zeptal jsem se na konzuláte. Sehnal jsem i peníze, abych mohl zaplatit Hasanu Ardašírovi. Všechno je dojednáno. Konzul mi odešle cenné věci do Anglie. Nic jsem vám neřekl, protože naše přátelství už vlastně přátelství není.”

“Proč?”

“Kdo se chystá do Mešhed Alí beze mne, nemusí se už obtěžovat s ostatními mými záležitostmi!”

“Ale, sire Davide, co to do vás najednou vjelo? Kdybyste mě doprovázel, mohlo by to být mně i vám na škodu!”

“Doprovázel jsem vás až sem a nikomu to neuškodilo. Dva prsty jsou pryč, ale zato mám dvojnásobný nos!”

Lindsay se odvrátil a věnoval se svým lidem. Nevšímal jsem si toho.

Jak jsem ho poznal, nebyl to člověk, který by se na mne vážně rozzlobil. Na to byl příliš dobromyslný.

KARAVANA MRTVÝCH

Odpoledne, když se vedro trochu zmírnilo, rozloučili jsme se srdečně s naším polským hostitelem a jeho tlustým sluhou a vyrazili. V čele jel průvodce, najatý Hasanem Ardašírem Mírzou, za ním několik poháněčů mul, jejichž zvířata nesla zbylý Hasanův majetek. Toto uspořádání bylo krajně neopatrné, ale byl jsem tak unavený a duševně zbitý, že jsem nebyl s to už cokoliv na tom změnit. Hasan Ardašír a Selím doprovázeli z obou stran nosítka žen, nesená dvěma velbloudy. Já jsem se zdržoval vedle Halefa. Průvod uzavíral Angličan a jeho čtyři muži, s jejichž pomocí chtěl přimět rozvaliny babylónské, aby mu vydaly své skryté poklady.

Jeli jsme proti proudu Tigridu k hornímu pontonovému mostu. Tam jsem zarazil koně, abych se ještě naposled podíval na někdejší metropoli Haruna ar Rašída. Ležela přede mnou ozářena sluncem, skvoucí a nádherná, a přece i se všemi zřejmými stopami úpadku: vlevo v popředí veřejné sady, za nimiž vede k severu koňská dráha, a dál vzadu karanténní stanice. Pyšně se vypínající tvrz a budova místodržitelství, omývaná vlnami Tigridu. Vpravo pak arabské předměstí s universitou mustansirskou, jedinou stavbou z doby kalifa Mansúra, zakladatele čtvrti. Za těmito budovami se táhne nedohledné moře domů, z něhož čnějí typické minarety a lesklé kopule mešit. Mezi tím se tu a tam zavlní krásně konturovaná koruna palmy, jejíž zeleň lahodně proráží závojem prachu a výparů, ležícím neustále nad městem kalifů.

Zde pozdravil Mansúr poselstvo franckého krále Pipina Krátkého, jež s ním vyjednávalo o spojenectví proti Umájjovcům, tak obávaným ve Španělích. Zde žil slavný Harun ar Rašíd po boku krásné Zubajdy, jež s ním sdílela stejnou zbožnost i rozmařilou nádherymilovnost. Putovali častokrát do Mekky a celá cesta pak býk vystlaná drahocennými koberci. Kam se však poděl skvostný zlatý strom, nesoucí plody z démantů, smaragdů, rubínů, safírů a perel, jenž stínil Harúnův trůn?

Tento kalif, jemuž byl dán přídomek ar Rašíd, Pravověrný, byl ve skutečnosti úskočný tyran, který zákeřně zavraždil věrného vezíra Džafara, dal zaživa zazdít svou sestru a její děti a vyvraždil vznešený rod Barmakovců.

Zář, již ho obestřely báje Tisíce a jedné noci, je klamná, jak už historie dávno prokázala.

Zde žil i kalif Ma’mún, který popíral božský původ koránu a vzýval “věčný rozum”. Za jeho vlády víno teklo proudem, a jeho nástupce Mú‘tasim si vedl ještě hůře. Vystavěl v holé pustině město Samarru, pravý skvost, ale promrhal při něm státní poklad celých panovnických pokolení.

Jak jiný je dnešní Bagdád! Špína, prach, odpadky, rumiště všude kolem. I most, na němž jsem stál, byl chatrný a jeho vetché vyplétané zábradlí viselo v cárech. Staré pojmenování Bagdádu Dar el Chalífa nebo Dar es Salám by se mělo dnes

nahradit přiléhavějším Dar et Tá’ún, dům moru. I když je pohled na město dosud překrásný, jeho třetí část uvnitř městských valů tvoří hřbitovy, morová pole, mokřiny a zpuchřelé sutiny domů, kde sup a jemu podobná havěť slaví hody. Mor se objevuje každým pátým či šestým rokem a jeho oběti jdou do tisíců. Muslimové to přijímají s nenapravitelnou lhostejností. “Alláh mor seslal, nesmíme se proti tomu bránit,” říkají. Při strašlivé morové ráně v roce 1831 nešetřil anglický zástupce námahou, aby byla podniknuta rozsáhlá protiepidemická opatření. Mullové proti němu povstali a vyhnali ho ze země s tím, že jeho počínání odporuje koránu. Denně pak podlehlo moru na tři tisíce osob.

Při těch úvahách mi bylo, jako by i na mne dolehla nákaza. Přestože byl parný den, obešel mě mráz. Otřásl jsem se a rozjel se rychle za ostatními, abych se dostal ven z města.

Projeli jsme kolem několika cihelen a Zubajdina hrobu, přejeli přes Ošachský průplav a octli se ve volné krajině. Cestou do Hilly jsme museli přetnout úzký ostroh oddělující Eufrat od Tigridu.

Slunce ještě stále žhnulo na obloze a vzduch jako by byl prosycen výpary karavany, která tudy včera táhla. Připadal jsem si jako v nevyvětraném nemocničním sále. Ne že bych si to snad namlouval, i Halef něco podobného poznamenal a Angličan štítivě větřil svým boulovatým nosem zamořený vzduch. Občas jsme předjeli nějakého starého poutníka, který šel dokonat svůj život na posvátnou půdu a únavou nestačil držet krok s ostatními, nebo skupinku, která naložila na ubohou mulu několik zemřelých. Zpocené zvíře těžce supělo, muži kráčeli vedle s ucpanými nosy a smrtelný pach hniloby se nesl k nám.

Na cestě seděl žebrák. Kolem beder měl úzkou zástěrku, jinak byl nahý.

Na znamení žalu nad Husajnovým zavražděním měl stehna a paže nad lokty probodnuty špičatými noži, do rukou, do lýtek, do krku, nosu, brady a rtů měl hluboko vražené jehlice, kolem boků a na spodní části těla měl v mase zavěšeny železné háky, na nichž visela těžká závaží. I na ostatním těle nebylo prostě místečka, které by nebylo doslova prošpikováno jehlami. Na toho muže byl hrozný pohled.

“Daríghá, vaj Mohamed! Daríghá, já Husajn!” ječel a natahoval k nám prosebně ruce.

Radši bych byl tomu fanatikovi dal pár facek než almužnu. Jak je možné oslavovat úmrtní den člověka tak odporným sebezmrzačením?

Hasan Ardašír Mírzá mu hodil zlatý tuman.

“Alláh háfizak tu, Bůh tě opatruj!” zavolalo to strašidlo a zvedlo ruce jako žehnající kněz.

Lindsay hmátl do kapsy a dal mu deset piastrů.

“Alláh karím, Bůh je milostivý!” řekl ten ohava již méně zdvořile, jako by nebyl dárcem Angličan, nýbrž Alláh.

Vyndal jsem piastr a hodil mu ho k nohám. Šíitský světec se nejdřív zatvářil udiveně, pak ale velice zlostně.

“Chasís, lakomec!” vykřikl a s pohrdlivým výrazem rychle ze sebe vyrážel: “Jsi lakomec, pětkrát lakomec, desetkrát lakomec, stokrát lakomec, tisíckrát lakomec, stotisíckrát lakomec!”

Šlapal po mém piastru, poplival ho a vztekal se až hrůza. “Sidi, jak se řekne persky ničemný žebrák?”

“Bísamán.” “A pobuda?”

“Chánebedúš.”

Halef se otočil k Peršanovi, vztáhl proti němu ruce, otřel si dlaně o stehna, gesto, jež je považováno za nejhorší urážku, a volal: “Bísámán, chánebedúš, chánebedúš!”

Příval nadávek, jimiž nás “svatý mučedník” zahrnul, nás zahnal na útěk. Nezbývalo než uznat na tomto poli jeho převahu.

Kolem nás se vznášel stále ten špatný vzduch. Na zemi bylo vidět stopy karavany, značně stranou další otisky nohou i kopyt prozrazovaly, že vojenský doprovod z Bagdádu, který měl za úkol střežit karavanu před loupežníky, se kvůli mrtvolnému pachu držel v uctivé vzdálenosti.

Navrhl jsem Hasanu Ardašíru Mírzovi, abychom odbočili z karavanní cesty a jeli souběžně s ní opodál. Ale Peršan o tom nechtěl ani slyšet, je prý povinován mrtvému otci, aby se při jeho poslední poutí nevyhýbal “výdechům mrtvého těla”. Naštěstí jsem dosáhl alespoň toho, že jsme se na noc utábořili pod širým nebem mimo karavanní cestu místo v hostinci, kde přenocoval průvod poutníků.

Byli jsme v nebezpečném kraji a nebylo radno vzdalovat se od ležení.

Ještě před spaním jsme ujednali, že nazítří předstihneme karavanu, pospíšíme do Hilly a noc strávíme u babylónské věže. Tam se potom rozloučíme, Hasan Ardašír Mírzá se vydá za karavanou mrtvých a my počkáme na jeho návrat.

Byl jsem hodně unavený a v hlavě jsem měl tupou bolest. Bylo mi, jako bych dostával horečku. Proto jsem vzal chinin, který jsem si s jinými nezbytnými léčivy koupil v Bagdádu. Přes všechnu únavu jsem však nemohl usnout, a když jsem konečně zdříml, budily mě ze spaní ošklivé sny. Jednu chvíli jsem měl dojem, že slyším tlumený krok koně, ale ležel jsem ještě v mátohách a domníval se, že je to sen.

Nakonec mě neklid vyhnal ven ze stanu. Svítalo. Na východě se již obloha jasnila a v těchto končinách den pak na sebe nedá dlouho čekat.

Díval jsem se po obzoru a spatřil na východě bod, který se rychle zvětšoval. Byl to Selím. Z jeho koně se kouřilo, když seskočil dolů. Když mě spatřil, zatvářil se rozpačitě, krátce pozdravil, přivázal koně a chtěl kolem mě přejit. “Kdes byl?” zeptal jsem se ho stručně, ale nikoliv nepřívětivě.

“Co je ti do toho?” vyjel na mne vzpurně.

“V tomhle kraji musíme být k sobě upřímní,” řekl jsem. “Byl jsem si pro koně, který se utrhl,” vymlouval se. Prohlédl jsem provaz. Byl v pořádku.

“Dej pozor,” varoval jsem ho, “abys na takovém provaze jednou nevisel.” Naše hlasitá rozmluva vzbudila ostatní. Přípravy byly urychleně vykonány a vyrazili jsme na další pouť. Cestou Selím horlivě cosi vykládal Hasanu Ardašírovi a po chvilce se Peršan ke mně připojil. Jak jsem očekával, začal ospravedlňovat Mírzu Selíma. Vytkl mi přílišnou nedůvěřivost. “Všechno se vysvětlilo,” řekl, “Selím se dostal na anglický hřbitov čirou náhodou při procházce.” I výmluvu s uprchlým koněm vzal ten důvěřivec za bernou minci a nakonec mě žádal, abych na Selíma hleděl méně kriticky.

“Beze všeho. Ale měl by nechat toho tajnůstkářství,” řekl jsem.

Na rovině nám cesta rychle utíkala. Potkávali jsme stále víc poutníků, mrtvolný puch houstl a již odpoledne jsme na obzoru zahlédli dlouhou čáru karavany mrtvých.

“Objedeme je?” zeptal jsem se.

“Ano,” odvětil Hasan Ardašír Mírzá a na jeho pokyn zabočil náš průvodce stranou. Brzy jsme byli sami ve volné krajině. Vzduch byl čistší a vdechovali jsme ho s rozkoší. Rychlá jízda by byla příjemná, nebýt tolika příkopů a kanálů po cestě. Pozdě odpoledne se nám konečně po pravici vynořily zříceniny El Himáru.

Je vzdálen od Hilly něco přes jednu míli. Zanedlouho se objevilo pohoří před El Musájibem a jižní Telí Amrán ibn Alí. Projížděli jsme hillskými zahradami na levém břehu Eufratu a přes velice pochybný pontonový most jsme se dostali do městečka. Je pověstné množstvím hmyzu, svou špinavostí, přesahující i východní míru, a fanatismem obyvatelstva, hraničícím s šílenstvím. Zdrželi jsme se tam tak krátce, jak jen to bylo možné, dali almužnu snad stovce žebráků při cestách a spěchali dál k Birs Nimrudu, troskám obrovské stupňovité stavby, jedné z těch, které daly podnět k pověsti o babylónské věži.

U paty zříceniny jsme zastavili, a zatímco se ostatní chystali k večeři, vystoupil jsem nahoru na plošinu, abych se rozhlédl po krajině. Slunce už se sklánělo k horizontu a jeho paprsky se loučily s troskami zašlé metropole.

Vpravo jsem viděl silnici do Kerbely, vlevo do Nadžadu neboli Mešhed Alí.

Přímo k severu ležela Tahmasíja a za západní zříceninou hradeb Džebel Manáwija. Byl bych tu ještě rád pobyl, ale slunce už zapadlo a krátký soumrak mě přiměl k návratu do nočního tábora.

Když jsem se druhého dne o deváté probudil, bylo kolem mne již živo.

Právě jsem zahlédl karavanu mrtvých, přicházející od Hilly. Viděl jsem, jak se rozdělila na dva proudy: jeden táhl na Kerbelu, druhý na Mešhed Alí. Halef mi nabídl vodu a datle; vypil jsem několik doušků vody, ale jíst jsem nemohl, cítil jsem se velmi slabý a měl jsem zimnici střídavě s horečkou a zvláštní bolest v údech. Silou vůle jsem se přinutil k rozmluvě s Hasanem Ardašírem Mírzou, který se chystal vyrazit, jen co přejdou opozdilci.

Naléhavě jsem ho prosil, aby byl opatrný a měl zbraně stále pohotově. S úsměvem přikývl a slíbil, že 20. nebo 21. džúmádá‘l úlá se vrátí opět sem na toto místo. Kolem poledne vyjeli. Při loučení mi pokynula Benda již z nosítek, abych k ní přistoupil:

“Efendi, vím, že se opět shledáme,” pravila, “přestože se o nás tolik obáváš. Abych tě uklidnila, mám k tobě prosbu; půjč mi svou dýku na dobu, než se vrátím!”

“Rád. Tady ji máš!”

Věděl jsem, že statečná dívka by neváhala užít dýky k sebeobraně. Selím na mne zavolal několik slov na rozloučenou a malý hlouček odjel.

Dívali jsme se za nimi, pokud nám nezmizeli z očí. Ale pak mě síly docela opustily. Musel jsem se posadit; točila se mi hlava, že jsem se neudržel na nohou.

“Jak se tak na vás dívám, Mr. Káro,” pravil Lindsay, “vy asi nemůžete jít se mnou hledat místo, kde já mohu kopat?”

“Bohužel ne.”

“Tak tady zůstanem.”

“To není třeba. Mám horečku, to není na cestách nic neobvyklého. Halef tu bude se mnou a vy si klidně běžte. Ale příliš se nevzdalujte. Kdybyste narazili na šíity, mohlo by být s vámi zle!”

Lindsay odešel se svým doprovodem a já jsem zase zavřel očí a musel ulehnout. Můj stav mě začal znepokojovat. Vzal jsem ještě jednu dávku chininu a pak jsem upadl do otupělosti, která se podobala mrákotám. Halef mi přikládal octové obklady na hlavu. Nevím, jak dlouho jsem tak ležel se zavřenýma očima, když jsem zaslechl kroky a hned nato se vedle mne ozval drsný hlas:

“Kdo jste?”

Otevřel jsem oči. Před námi stáli tři po zuby ozbrojení Arabové divokého vzezření a podmračených tváří, od nichž se nedalo čekat nic dobrého. “Cizinci,” odpověděl Halef.

“Vy nejste žádní šíité. Z kterého jste kmene?”

“Přišli jsme sem z daleka ze západu a patříme k saharským kmenům. Proč se ptáš?” “Ty možná k nim patříš, ale ten druhý je Evropan. Proč leží?”

“Je nemocný. Má horečku.”

“Kam šli ti, co tu byli s vámi?” “Do Mešhed Alí.”

“Ten druhý Evropan, ten taky?” “Ten je se svými lidmi nedaleko.” “Čí je ten vraník?”

“Mého efendiho.”

“Dej ho sem a zbraně taky.”

Přistoupil k Ríhovi a vzal ho za uzdu. Byl to jistě výtečný prostředek proti horečce, protože v té chvíli bylo po slabosti a stál jsem na nohou.

“Počkej na slovíčko! Jestli se koně jen dotkneš, dostaneš kulku do těla!”

Muž rychle couvl a polekaně se podíval na revolver, který jsem na něj namířil. Zde, v blízkosti města, jako je Bagdád, se už jistě s touto zbraní seznámil a měl před ní úctu.

“Já jsem jenom žertoval,” řekl.

“Žertuj si s kým chceš, ale ne s námi! Co tu hledáš?”

“Viděl jsem vás a myslel jsem, že bych vám mohl něčím pomoci.” “Kde jste nechali koně?”

“Žádné nemáme.”

“Ty lžeš! Přijel jsi na koni. To vidím na záhybech tvého oděvu. Odkud víš, že jsme tady dva Evropani?”

“Slyšel jsem to od poutníků, kteří vás potkali.”

“To je další lež. Neříkali jsme žádnému poutníkovi, kdo jsme.”

“Když nám nevěříš, tak radši půjdem.” A odešli, vrhajíce žádostivé pohledy na naše koně i zbraně.

“Halefe, neodpověděl jsi moudře,” řekl jsem. “Pojď, podíváme se, jestli opravdu odjedou.”

Ale udělali jsme jen pár kroků. Když mě přešel hněv, dostavila se totiž zase horečka a všechno se se mnou točilo.

“Vidíš je?” zeptal jsem se, když jsme došli za trosky. “Vidím, utíkají ke svým koním.”

“Kolik je tam koní?”

“Tři. Ale copak ty je nevidíš, sidi?” “Ne. Točí se mi hlava.”

“Teď nasedli a odjíždějí. U Alláha! Co je to? Tam vzadu stojí celý oddíl a podle všeho čeká na ty tři.”

“Arabové?”

“To nemohu rozeznat. Jsou moc daleko.” “Tak běž a přines dalekohled!”

Halef odběhl ke koni a já se zatím rozpomínal, kde jsem jen už slyšel hlas toho Araba, který s námi hovořil. Ten hrubý, drsný hlas mi byl povědomý. Vtom se Halef vrátil a podával mi dalekohled. Ale měl jsem před očima rudou vířící mlhu, a tak se musel Halef ujmout pozorování sám.

Chvíli trvalo, než se v tom vyznal, pak ale zvolal : “Jsou to Peršané!”

“Tak! Vidíš jim do obličeje?”

“Ne. Ted k nim dojeli ti tři a všichni odjíždějí.” “Rychle k západu, že?”

Halef přisvědčil a já mu vytrhl z ruky dalekohled. Závrať ustoupila.

“Halefe,” řekl jsem, “ti Peršané pronásledují Hasana Ardašíra Mírzu.

Selím je s nimi spřáhnutý. Včera v noci je vyhledal a oznámil jim, že se tady u Birs Nimrudú rozdělíme. Vyslali ty tři, aby zjistili, jestli Hasan Ardašír už odjeli, a teď mají naspěch, aby ho přepadli, ještě než se přiblíží k Nadžadu.” “Ó sidi, to je hrůza! Musíme za nimi!”

“Ovšem. Rychle připrav koně!”

“Mám přivést Angličana? Všiml jsem si, že šel směrem na Ibrahím Chalíl.” “Musíme se obejít bez něho. Ztratili bychom moc času. Pospěš si!”

Ještě jednou jsem se podíval dalekohledem, abych se přesvědčil, že oddíl opravdu ujíždí k západu. Pak jsem vytrhl z notýsku kus papíru a napsal zprávu pro Angličana. Důtklivě jsem ho žádal, aby opustil Birs Nimrud a počkal na nás u Ananského průplavu, zde u věže není bezpečno. Zastrčil jsem lístek do cihlového rumiště tak, aby ho Lindsay po svém návratu hned spatřil. A pak jsme sedli na koně a pobídli je ostruhami.

VE SPÁRECH MORU

Podivuhodná je moc ducha nad tělem. Jako by se má nemoc docela vytratila, hlavu jsem měl čerstvou a zrak nezkalený. Dorazili jsme ke karavanní cestě, předháněli opozdilce, kteří nám s nadávkami uhýbali, míjeli žebráky, jejichž úpěnlivých gest jsme si nevšímali, běda, tady se svalila mula a vedle ní se hmoždili dva otrhanci, aby nacpali zpátky do plstěné prasklé deky napůl shnilou, hnusně páchnoucí lidskou mrtvolu. Pocítil jsem nepřekonatelnou ošklivost.

“Sidi, co je s tebou?” vykřikl Halef a chytil mého koně za uzdu. nebo spadneš!” “Jenom dál, kupředu …,” chtěl jsem zavolat, ale má slova zůstala nevyřčená, jenom jsem nesouvisle breptal a přitom jsem popoháněl koně k většímu spěchu. Ne však dlouho, najednou jako bych požil silné dávidlo, musel jsem zastavit. Když jsem viděl nazelenalé šlemovité zvratky a vzal v úvahu i to, že jsem necítil nejmenší bolesti v žaludku, propadl jsem smrtelné hrůze.

“Halefe, ujížděj! Nech mě samotného! Mám, mor!” “Mor! U Alláha! Opravdu, sidi?”

“Opravdu. Jeď pryč! Vyhledej Angličana! Postará se o tebe. Najdeš ho bud u Birs Nimrudu, nebo v Anane.”

Ale věrný Halef odmítl mě opustit přes všecko mé naléhání.

“Nebojím se,” řekl. “Nenechám tě samotného, když trpíš. Kdo by ti požehnal, kdybys zemřel? Najdeme si místo, kde tě budu moci ošetřovat!” řekl energicky. “Halefe, to ti nikdy nezapomenu! Snad to ještě chvíli vydržím. Pojeď, musíme za Peršany! Kupředu!”

Byla to hrozná jízda; co chvíli se mi zatmělo před očima, musel jsem přece jen zvolnit rychlost, každý Ríhův krok jsem cítil jako ránu pěstí do hlavy.

Pustil jsem uzdu a oběma rukama jsem se držel sedla; nevnímal jsem nic kolem sebe.

Po dlouhé, dlouhé době jsme konečně dostihli karavanu a mlčky jsme kolem ní projížděli v tom pekelném puchu. Nespatřil jsem nikoho z hledaných, ač jsem vší silou napínal pozornost.

“Neviděls Hasana Ardašíra a jeho lidi?” zeptal jsem se Halefa, když jsme dojeli do čela průvodu.

“Neviděl.”

“Tak musíme doleva na druhou stranu a stejným směrem se zas vrátit. Oni nemohli uhnout doprava. Vidíš nad karavanou ptáky?”

“Ano, sidi, supy.”

Vzdálili jsme se od karavany a rychle ujížděli doleva; za malou chvíli Halef spatřil ve vzduchu kroužit orlosupa. Zamířili jsme tím směrem.

“Sidi, tam leží mrtví!” zvolal Halef.

Dojeli jsme k místu a pohled, který se nám naskytl, mi nevymizí do nejdelší smrti z paměti. Na zemi leželo pět nehybných těl. Krajně rozčilen svezl jsem se s koně a přiklekl k první mrtvole. Srdce mi zběsile bušilo a ruka se mi třásla, když jsem odhrnoval cíp pláště, zakrývající mužovu tvář. Byl to, Sádik, němý sluha, který nám uprchl v kurdských horách.

O kus dál ležela Halva, stará věrná služka, s prostřeleným spánkem, a vtom již volal Halef:

“Ó běda, to je Peršanova žena!”

Pospíšil jsem k němu. Ano, byla to ona, Džanna, pýcha a radost Hasana Ardašíra Mírzy. I ji zastřelili a vedle ní ležel s rozpřaženými pažemi, jako by ji chtěl i ve smrti obejmout a chránit, Hasan sám, pokrytý prachem a pískem.

Jeho rány svědčily o zoufalém zápase.

Pln bolesti jsem zvolal: “Ach bože, proč mi tak málo věřil!”

“Ano,” podotkl Halef s chmurnou tváří, “věřil víc tomu zrádci než tobě. Ale tamhle leží ještě někdo, pojď!”

Daleko od ostatních ležela další ženská postava v písku, rozrytém podkovami koní. Byla to Benda.

“Alláh nechť zatratí proklatého Selíma! Zabil ji,” zvolal Halef.

“Ne, Halefe. Poznáváš dýku, která jí vězí v srdci? Půjčila si ji ode mne. Její ruka ještě svírá rukojeť. Selím ji odvlekl od ostatních; tady jsou stopy jejích střevíců, jak ji táhl piskem. Možná že ho zranila; pak zvolila sama smrt, když se nemohla ubránit., Halefe Omare, já si tu taky lehnu!”

Hlava mi žhnula, krvi zbrocená planina se točila v kruhu kolem mne a já sám jako bych vířil kolem své osy. Začal jsem se propadat do mlžné a stále temnější propasti. Konečně jsem pocítil, že mě zachytily dvě silné paže.

Stiskl jsem je a podíval se na muže, jemuž patřily. Velké slzy mu kanuly z očí na mou tvář. Jen s největším úsilím jsem ze sebe vypravil:

“Halefe, neplač!”

“Ó sidi, už jsem si myslel, že jsi zemřel, od nemoci a bolesti. Hamdu lilláh, ty žiješ! Vzchop se! Jsou tu stopy vrahů, pojedeme za nimi a zabijem je! Ano, zabijem, pomstíme mrtvé, přísahám při Alláhovi!”

Věrný Halef doufal, že myšlenka na pomstu vyburcuje mé síly. Vida mou malátnou netečnost, vrhl se na zem, bil se pěstmi do čela a bědoval nad mou nemocí a nad vlastní bezmocností. “Nejlepší bude, když se tu také položím a zemřu s tebou!” S námahou jsem se vzchopil. “Halefe, mají se stát potravou supů?”

“Chceš je pohřbít, sidi? A kde?” “Kde jinde než tady v písku?”

“Ano, ale Sádika, toho proklatce, ne! Ať si na něm supi pochutnají.”

Rukama a nožem jsme vyhrabávali písek; v hloubce jedné stopy jsme však narazili na tak ztvrdlou vrstvu, že by nám zabralo nejméně týden, než bychom vyhloubili dostačující jámu.

“Nejde to, sidi!” zaúpěl Halef. “Co mám dělat?”

“Vrátíme se zpátky k věži. Není to odtud dál než dvě hodiny jízdy.”

“Walláh, že mě to nenapadlo! Přivedeme sem Angličana s jeho lidmi a nářadím.” “A supi tu zatím budou hodovat!”

“Tak pojedu sám a ty tu zůstaň!”

“A padneš do rukou lupičům! Jistě se znova vypravili k Birs Nimrudu, aby nás oloupili o koně a zbraně”

“Zaškrtím je!”

“Ty sám, všechny?”

“Máš pravdu, sidi. A nesmím tě také opustit, vždyť jsi nemocen!” “Půjdeme spolu.”

“A co ti mrtví?”

“Naložíme je na koně a půjdeme vedle nich.”

“Na to nemáš dost sil, sidi. Uvaž, jak tě znavilo odhrabávání lehkého písku! Třesou se ti nohy!”

“Budou se třást, ale pošlapou. Pojďme!”

Byla to smutná a obtížná práce naložit koním jejich náklad. Poněvadž jsme neměli dost provazů, musel jsem rozřezat laso, které mi tak dlouho sloužilo při všech mých cestách. Ale udělal jsem to bez rozmýšlení, vždyť bylo téměř jisté, že paže, která je až dosud vrhala, v několika málo hodinách ztuhne.

Nikdy na tento náš pohřební průvod nezapomenu a bez Halefovy pomoci bych se byl nejméně desetkrát svalil někde cestou. Napůl tažen koněm, napůl postrkován Halefem, musel jsem co chvíli odpočívat, abych nabral ne snad nové síly, nebylo kde brát, ale novou vůli.

Teprve pozdě večer, po mnohahodinovém trmácení, jsme dorazili k věži a zastavili na témž místě, kde jsme předešlého večera tábořili. Po Lindsayovi tu nebylo ani stopy, ale moje cedulka byla pryč. Zřejmě si ji přečetl a podle mých pokynů se odebral k průplavu. Složili jsme mrtvé s koní a uložili se ke spánku, neboť dnes už jsme nemohli nic jiného dělat.

“Vím, že se ještě uvidíme,” řekla mi Benda. Ano, já jsem ji viděl, já ano!

Ač jsem byl na smrt unaven a jen stěží se mi vybavovaly myšlenky, počal jsem se zahrnovat hořkými výčitkami. Měl jsem vytrvaleji obhajovat své stanovisko a třeba i násilím zabránit Hasanovi v jeho neopatrných činech.

Kdyby mi choroba nebyla znemožnila rychlou jízdu za nimi, byl bych jistě Selima zneškodnil!

Strávil jsem hroznou noc. Ačkoliv se zdálo, že mám skoro normální teplotu, puls mi bil zrychleně a nepravidelně, vyrážel jsem .zprudka a krátce dech a měl jsem horký, suchý jazyk. Mučily mě strašné sny, s vidinami a představami tak živými, že jsem stále častěji volal Halefa, abych se přesvědčil, co je skutečnost a co snový přízrak. Z polospánku mě budila bolest v podpaží, na krku a šíji. Tyto obtíže, které tu líčím tak zevrubně jen proto, že mor je dnes u nás už neznámou chorobou, způsobily, že jsem za prvního rozbřesku už byl vzhůru a zjistil, že se

mi udělaly boule v podpaží a na krku, karbunkl na šíji a že mám červeně kropenatou hruď a vnitřní stranu paží. Pokládal jsem svůj osud za zpečetěný a vzbudil jsem Halefa.

Halef se zděsil, když mě uviděl, a naléhavě mě prosil, abych vzal nějaké léky. Léky, ale jaké? Chinin, chloroform, čpavková sůl, arzén, arnika, opium a jiné, které jsem si opatřil v Bagdádu, mi nemohly pomoci. Což jsem věděl já, laik, jak léčit mor? Čerstvý vzduch, očistu kůže častými koupelemi a proříznutí karbunklu jsem považoval za nejlepší léčbu, a protože i opatrnost velela neprodlévat na tomto nebezpečném místě, požádal jsem Halefa, aby se jel poohlédnout jižně od zříceniny po tábořišti, kde by tekl alespoň malý potůček.

Halef ochotně souhlasil; dělalo mu jen starost, že mě tu nechává samotného. Ukázalo se, že plným právem. Neuplynulo ani půl hodiny od jeho odchodu, když přicválalo sedm Arabů, dva z nich zranění. Byli mezi nimi také oni tři, kteří mě tu navštívili již včera. Při pohledu na mrtvoly se zarazili a tiše o něčem rozmlouvali. Pak přistoupili blíž ke mně a výsměšně se dožadovali mého koně a zbraní, jež jsem jim včera odepřel. “Vidíš těch šest pušek? Jsou na tebe namířeny. Kdyby ses chtěl bránit, tak se rozluč se světem!” vyhrožovali mi. “Bránit se nemusím. Beze všeho vám dám všechno, co po mně chcete. Zastřelit bych stačil jednoho, ale dotknete-li se mého vraníka nebo čeho koliv z mých věcí, jste všichni ztraceni!”

Muž se zasmál. “Ty zbraně se proti nám neobrátí!” “Zkus to. Tumáš!”

S námahou jsem se nadzvedl, natáhl jsem pravici a podával Arabovi revolver. Levačkou jsem si zároveň rozhalil oděv, aby ti darebáci viděli můj krk a nahou hruď. Arab okamžitě s hrůzou stáhl ruku nazpátek a skočil ke svému koni.

“Běda!” zvolal zděšeně a levhartím skokem se vrhl do sedla. “Je nakažen, má mor! Utečte, věřící, rychle utečte z tohoto prokletého místa, jinak vás zkáza nemine!”

Tito rozmilí synové Prorokovi zapomněli ve svém strachu na učení koránu, že všechno je předznamenáno v Knize a že svému osudu nikdo neuteče.

Za další půlhodinu se vrátil Halef s radostnou zprávou. Našel malou říčku, vlévající svou čistou vodu do Eufratu, na jejímž břehu rostlo křoví. Vyprávěl jsem mu příhodu s Araby. Zlobil se, že u toho nebyl, prý by byl všechny ty lumpy postřílel.

Halef se musel ještě jednou vzdálit, a to k průplavu se zprávou pro Angličana. Vrátil se asi za tři hodiny, ale nenašel nikoho, jen pohozenou motyku a mnoho koňských stop. Snad nebyl Angličan přepaden? Snad tam nedošlo k boji? Ale nikde neleželi mrtví, ani tam nebyly stopy krve! Při mém zdravotním stavu jsme stejně nemohli pro ně nic udělat, ale aspoň jsme získali motyku na kopání hrobu.

Dovlekl jsem se k západní straně zříceniny. Halef přinesl mrtvé. Potom snadno vykopal v sutinách hlubokou, širokou jámu a uložil do ní zemřelé obrácené tvářemi k Mekce.

Právě tak byl pochován i Muhammad Amin. Tenkrát při jeho pohřbu byli ještě všichni kolem nás a Hasan Ardašír Mírzá se modlil súru. Kdo by byl tušil, že je stihne stejný osud, smrt v boji!

Když byl hrob, zasypán až po tváře zemřelých, Halef se s nimi rozloučil za sebe i za mne.

Mocí jsem potlačil svou bolest, vylezl jsem namáhavě do sedla a s Halefovou pomocí jsem jakžtakž dojel k potoku, kde jsme zůstali.

Nejprve pro mne Halef postavil z větví stříšku na ochranu před slunečními paprsky. Pak jsem se vykoupal v čisté tekoucí vodě a ulehl na lože z listí. Horečka mnou lomcovala, pak zas zimnice, tmavorudý jazyk mi uprostřed zčernal a popraskal. Viděl jsem malého hádžího jako v mlze a slyšel jeho hlas jako ve snách. Červené skvrny i otoky se stále zvětšovaly a v jedné jasnější chvilce jsem přikázal Halefovi, aby mě nenechal propadat chorobné spavosti a burcoval mě k vědomí a aby mě poléval vodou, kdyby se dostavilo obávané strnutí. Tak prošla noc, ráno mi bylo trochu lépe a Halef odešel ulovit nějakou zvěř.

Za chvilku se vrátil s pernatou a upekl ji nad ohněm. Nemohl jsem pozřít ani sousto, Halef také nejedl, jen seděl u ohně, mlčenlivý a sklíčený. Všechno jídlo připadlo Doganovi. Jaká to byla smutná hodina, zde poblíž Eufratu, “řeky ráje”! Smrtelně nemocen, bez pomoci, uprostřed morové oblasti a mezi polodivokými fanatickými šílenci, proti nimž jsme neměli jinou zbraň, než právě mor! Do Hilly ani jiného města jsme se nesměli odvážit, zavraždili by nás okamžitě.

Bídně bych byl skončil, nebýt statečného Halefa, který se všeho odvážil, aby mi mohl dokázat svou lásku a věrnost!

Choroba trvala už čtvrtý den a slýchával jsem, že tento den je kritický. K večeru povolila horečka a bolest v otocích se zmírnila. V noci jsem vydatně spal, a když pak jsem příštího jitra ukázal Halefovi,jazyk, který už byl zas

vlhký, prohlásil, že zčernalost téměř zmizela. Počal jsem doufat, že se přece jen uzdravím, nemálo jsem se však vylekal, když si můj Halef začal odpoledne naříkat na bolest hlavy, závrať a zimnici. Když mi šel pro vodu, potácel se. “Halefe, ty upadneš!” zvolal jsem zděšeně.

“Ó sidí, všecko se se mnou točí!” “Jsi nemocný. Chytils mor!”

“Však já vím!” vzdychl. “Nakazil ses ode mne!”

“Alláh tomu chtěl; bylo to v Knize předznamenáno. Já umřu, ty však půjdeš k Hanne a utěšíš ji!”

“Ty neumřeš! Budu tě ošetřovat.”

“Ty?” odmítal věrný sluha. “Vždyť ještě sám zápasíš se smrtí.” “Mně už je mnohem líp. Teď ti oplatím, co jsi pro mě udělal.” “Ó sidí, co jsem já proti tobě. Nech mě tu ležet a zemřít.”

Už se ho zmocnila skleslost, charakteristická pro tohle onemocnění. Jistě se dlouho přemáhal, než si přiznal svůj skutečný stav. Teď už neměl dost síly a o několik hodin později začal blouznit. S krajním vypětím jsem se vzchopil, abych Halefa zahrnul péčí, jakou bych byl ještě sám potřeboval.

Byla to doba, na niž vzpomínám s hrůzou a kterou zde raději přejdu mlčením. I Halef se zachránil, ale ještě desátý den jsem ho musel zvedat, tak byl zesláblý.

Má první vycházka, na které mě doprovázel Dogan, mě zavedla ke hrobu našich perských přátel ve zřícenině Birs Nimrud. Seděl jsem tam asi hodinu, když tu se ke mně přihnala tlupa osmi jezdců s několika sokoly a smečkou psů.

“Kdo jsi a co tu děláš?” tázal se mě jejich náčelník bez pozdravu.

“Jsem cizinec a truchlím pro zemřelé, které jsem tady pochoval.” Přitom jsem ukázal na hrob.

“Jakou smrtí sešli ze světa?” “Zavraždili je Peršani!”

“Aha! Peršani a sobejdští Arabové! Slyšeli jsme o tom. Zabili také několik mužů u Ananského průplavu.”

Zhrozil jsem se. To se nemohlo týkat nikoho jiného než Lindsaye a jeho lidi. “Víš to určitě?”

“Vím. Jsme z kmene Šatů a provázeli jsme poutníky do Kerbely. A od nich jsme to slyšeli.”

To byla rozhodně lež. Šatové sídlí mnohem jižně ji a musí být v těchto končinách velmi opatrní. Ostatně že byli na lovu se sokoly, ukazovalo, že nepocházejí z daleka. Zmocnila se mě nedůvěra, nedal jsem však na sobě nic znát. Pak už události vzaly rychlý spád. Arab mě vyzval, abych mu odevzdal zbraň. Já odmítl a došlo k nerovné potyčce. Lupič se na mne vrhl, ale vtom po něm skočil Dogan, zahryzl se mu do paže a povalil ho. Arab, který vedl smečku psů, vzkřikl, pustil psy a ti se vrhli na Dogana. “Odvolej psy!” vykřikl jsem, a když neposlechl, několikrát jsem do smečky vystřelil. Tu mě však náčelník srazil k zemi. Byl jsem ještě příliš sláb, i se svou poraněnou paží mě přemohl. Ostatní mu přispěli, byl jsem bezmocný. Vzali mi zbraň a spoutali mě.

Dogan se mezitím statečně rval se zbylými psy. Tu však jeden muž z tlupy na něj namířil a skolil ho.

Bylo mi, jako by mi po boku zastřelili přítele. Proklatá slabost! Kdyby té nebylo, snadno bych se uvolnil z pout!

“Jsi tu sám?” zeptal se teď vůdce Arabů. “Ne. Mám tu nedaleko druha.”

“Co tu děláte?”

“Cestou jsme se nakazili morem a zůstali jsme tady ležet.” V té upřímné odpovědi jsem viděl jediné východisko, jak se jich zbavit. Sotva jsem to vyslovil, darebáci se zděšeným výkřikem ode mne couvli. Jen jejich náčelník se nepohnul a řekl mi se zlostným úsměškem:

“Jsi vychytralý, ale mě neošálíš! Kdo onemocní cestou na mor, ten se už neuzdraví!”

“Tak se na mě podívej!” řekl jsem prostě.

“Vypadáš bídně, to ano, ale nemáš mor, máš jenom horečku. Kde je vůbec ten tvůj druh?”

“Ten leží u, poslouchej, už je tady!”

A už se k nám řítil zpěněný Ríh v divokém klusu a na jeho hřbetě ležela zubožená, po zuby ozbrojená postava. Halef se levicí křečovitě držel koňského krku, ale neměl sílu koně zarazit. Arabové přihlíželi podivnému výjevu.

“Stůj, Ríhu!” vykřikl jsem co nejhlasitěji. “Pusť mu uši, Halefe!” zvolal jsem a kůň se přede mnou zastavil.

“Slyšel jsem tě střílet, sidi, koho mám zabít?”

Pohled na nemocného musel Araby přesvědčit, že jsem předtím nelhal.

“Je to mor! Alláh nás ochraňuj!” zaúpěli. “Ano, je to mor,” přisvědčil jejich vůdce, odhodil mou karabinu i nůž a vskočil do sedla.

“Prchejte, chlapi!” zvolal. “A vy, psí synové, s vaším morem, zhyňte!” Zacílil na mne a jiný na Halefa. Oba stiskli, ale v rozčilení a spěchu nás minuli. Obrátili koně a prchali.

“Jak ses dostal do sedla?” zeptal jsem se Halefa, když mi s vypětím sil přeřízl pouta.

“Kůň odpočíval na zemi, tak jsem se k němu doplazil a nalehl mu na hřbet. U Alláha, neleží to tamhle Dogan?”

Přisvědčil jsem a vyprávěl Halefovi o statečném skonu věrného Dogana a na dovršení jeho zármutku jsem mu sdělil zprávu ještě horší, že Angličan se svými lidmi byl asi též zavražděn.

V stísněné náladě jsem na Halefovu radu vykopal Doganovi hrob poblíž hrobu Peršanů, aby je i ve smrtí hlídal. Pak jsem pomohl Halefovi na koně a odjeli jsme do našeho ležení u potoka.

V DAMAŠKU

“Buď pozdravena, Dimašk as Sám, královno vůní a květin, zřítelnice tváře světa, panno fíků, dárkyně všech radostí a nepřítelkyně strastí!” Tak pozdraví poutník Damašek, když stane nahoře na Kubbat an Nasr, jehož mešita ční na Džebel Kásjúnu jako stráž přehlížející široko daleko krajinu.

Tento vrcholek je bezesporu jednou z nejkrásnějších vyhlídek světa.

Vzadu leží malebné pohoří Antilibanonské, jehož stěny strmí vysoko k nebesům, před očima se prostírá muslimy opěvovaná damašská rovina, v níž příroda stvořila ráj. Nejblíže k pohoří se rozkládá Al Ghúta, široká planina oplývající ovocným stromovím a květinami, zavlažovaná osmi říčkami a potoky, z nichž sedm jsou přítoky řeky Báradá. A za tímto věncem zahrad se poutníku, přicházejícímu z pouště a prahnoucímu po osvěžení, zaskví město jako fáta morgána, která se stala skutečností.

Zde stojí poutník na historické půdě, na níž i pověst rozkvetla mnoha květy. K severu leží Džebel Kásjún (Kassium), kde podle východní tradice zabil kdysi Kain svého bratra Ábela. Do Al Ghúty umisťuje arabská legenda strom poznání, pod nímž došlo k prvnímu hříchu, a v Damašku se zvedá proslulá umájjovská mešita, na jejímž minaretu stane o soudném dnu sám Kristus, aby soudil živé i mrtvé. A tak historie Damašku, jako žádného jiného města, se klene od počátku světa až k jeho konci. Aspoň to tvrdí pyšní a fanatičtí obyvatelé “města na Báradě”.

Damašek je jedním z nejstarších měst světa, ale dobu jeho založení přesně neznáme, neboť muslimské dějepisectví lidové podání spíš zatemňuje, než aby je osvětlilo. Písmo svaté se zmiňuje o Damašku často. V té době se nazýval také Aram Dimašk. David ho dobyl a patřil pak k nejskvělejším perlám jeho koruny.

Potom se tu vystřídali jako vládci Asyřané, Babyloňané, Peršané, Seleukovci, Římané a Arabové. Když se ze Šavla stal Pavel, byl Damašek pod žezlem Arabů. “Vstaň a jdi do ulice, kteráž slově Přímá, a hledej v domě Judově Šavla jménem Tarsenského; nebo aj, modlí se.” A tato ulice stojí dodnes. Vede od Báb as Šarkí na východě k lázním Ad Džabíja na západě, tvoří hlavní dopravní tepnu města a jmenuje se dodnes Daří al Mustakím, Přímá ulice.

Čtvrt hodiny za městem je vidět poblíž křesťanského hřbitova horskou planinu na místě, kde Šavla “obklíčilo světlo z nebe” a uslyšel hlas řkoucí:

“Já jsem Ježíš, jemuž se protivíš. Tvrdoť jest tobě proti ostnům se zpěčovati.” U Báb as Šarkí, římské Porta orientalis, krásné starořímské bráně s třemi vchody, stojí dům Ananiášův, skrze něhož Pavel opět nabyl zraku. V blízkosti Báb Kísánu můžete spatřit i okno, z kterého učedníci spustili apoštola v koši.

Damašek byl často poroben a obrácen v trosky, ale vždy se znovu pozvedl k novému životu. Nejvíc utrpěl pod Timurem, který roku 1399 nechal své divoké hordy plných deset dní vraždit po ulicích; pak se tu rozprostřelo posmrtné ticho a požár dokonal dílo zkázy. Pod panstvím Osmanů ztrácelo město víc a víc na významu. Z bývalé metropole se stalo provinční město, sídlo místodržícího, a každý ví, jak tito správní úředníci dokáží vyplundrovat i nejbohatší kraj.

Muslimové z Damašku jsou známí svým fanatismem, který předčí i fanatismus Mekkánců. Není tomu tak dávno, co křesťanům bylo zakázáno vsednout na velblouda či koně; museli chodit pěšky nebo jet na oslu. Tento fanatismus, který tak snadno vyústí v pogromy, je dnes stejný jako v roce 1860, kdy mu padlo za oběť šest tisíc křesťanů.

Toto strašlivé divadlo mělo své předehry v Hásbíji, na západním svahu Hermonu, v Dar al Kamru, jižně od Bejrútu a v přístavním městě Sajdá. 9. července 1860 v poledne svolával právě v Damašku muezzin věřící k modlitbě, když se vrhla ozbrojená lůza vedená bašibozukem na křesťanskou čtvrť. Byli pobiti všichni

mužové a hoši; ženám a dívkám se vedlo ještě hůř a mnoho jich bylo odvedeno na trh s otroky. Místodržící Ahmad Paša k tomu klidně přihlížel. Někdo jiný se však ujal křesťanů, muž, který proti nim celý svůj život bojoval. Byl to Abd al Kádir, alžírský beduínský hrdina, který opustil otčinu, aby v Damašku našel zapomenutí. Otevřel křesťanům, kteří u něho hledali ochranu, svůj dům a vyrazil s Alžířany do města, aby uprchlíkům poskytl útulek ve staré pevnosti. Když se tam uteklo asi deset tisíc křesťanů, chtěli násilníci pevnost ztéci. Abd al Kádir v helmě a pancíři však skočil mezi ně a poručil svým lidem, aby při nejmenší známce útoku zapálili celý Damašek ve všech koutech. To pomohlo. Tak ušlechtile se zachoval muž, kterého Francouzi po míru v Kerbensu plných pět let drželi protiprávně v zajetí.

Z Damašku vede velká karavanní cesta do Mekky, jíž se dosáhne za pětačtyřicet dní. Do Bagdádu dorazí karavany za třicet až čtyřicet dní, ale spěšný poštovní posel tu vzdálenost urazí na dromedárovi za pouhých dvanáct dní.

I já jsem přijel z Bagdádu do Damašku, nikoli však po cestě, jíž jezdí spěšný posel. A to mělo svou příčinu.

Po posledních událostech jsme byli nuceni ležet ještě šest dní na břehu potoka, než se Halef natolik sebral, abychom se mohli vrátit do Bagdádu.

Předtím jsme ještě znovu usilovně hledali u Ananského průplavu Lindsaye nebo aspoň nějakou stopu po něm. Když jsme dorazili do Bagdádu, sdělil nám Polák, že Angličana ani neviděl, ani o něm neslyšel, a tak jsme celou věc ohlásili na britském zastupitelském úřadě. Přislíbili nám, že zavedou po zmizelých urychlené pátrání, ale protože se nezdálo, že by vedlo k cíli, rozhodli jsme se pokračovat v cestě.

Peněžních těžkostí jsme byli ušetřeni díky obnosu, ke kterému jsem přišel zvláštním způsobem. Dlouho jsem nosil na krku amulet, který mi kdysi darovala Mara Durima, dcera královská. Řekla tenkrát: “Nepomáhá, pokud je uzavřen. Ale budeš-li někdy potřebovat zachránce, otevři jej! Pomůže ti.” Nepřikládal jsem tomu víry, ale když jsem teď přemýšlel po boku zesláblého spícího Halefa o naší svízelné situaci, vzpomněl jsem si na ta slova a amulet jsem otevřel. Obsahoval dvě anglické bankovky. Přiznám se, že jsem byl víc než radostně překvapen. Stará princezna měla pravdu. Takový amulet může být velmi užitečný.

I Halefa jsem tím potěšil, a když jsem mu ještě řekl, že s ním pojedu k.Haddádům, neznala jeho radost mezí. Rozhodl jsem se tak jednak kvůli němu, jednak kvůli oběma sluhům sira Davida, kteří by tam pravděpodobně ještě mohli být. Cítil jsem se tím povinován nezvěstnému příteli.

V Bagdádu jsme se důkladné zotavili, zásobili se vším potřebným na cestu a vyrazili pak přes Samarru na Tekrit. Tam jsme se stočili západním směrem na Tartar, abychom nenarazili na nepřátelské kmeny, s nimiž jsme se svého času utkali v Údolí stupňů. Ve vzdálenosti jednodenní cesty od zřícenin El Hadr jsme potkali dva muže, kteří nám sdělili, že se Šammárové pro nepřátelství mosulského místodržitele přesunuli z obvyklých pastvišť jihozápadně k Ed Deru na Eufratu.

Šťastně jsme k nim dorazili, bez jakýchkoli dalších příhod. Uvítali nás radostně, ale i se smutkem; Ahmad el Gandúr se totiž ještě nevrátil. Smrt Muhammada Amina vyvolala u všech příslušníků kmene hluboký smutek a na jeho paměť byla uspořádána smuteční tryzna.

Blažený Halef se ocitl v objetí své milované choti Hanne a byl nadšen synem, který přišel na svět za jeho nepřítomnosti.

“A víš, sidi, jaké jsem mu dala jméno?”

“No?” “Jmenuje se po tobě a po svém otci, Kára ben Halef.”

“Dobře jsi učinila, ó královno mezi ženami, ó výkvěte paní,” zvolal Halef. “Můj syn bude hrdina jako jeho otec! Obdržel jméno delší než kopí nepřátel, kteří se obrátí na útěk, jakmile uslyší Kára ben Hádží Halef Omar ben Hádží Abú‘l Abbás ibn Hádží Dáwúd al Gosara!”

Šejk Malek se také zaradoval, že se s námi shledává. Získal si ve kmeni rozhodující vliv a dalo se předpokládat, že se stane náčelníkem. V tom případě mohl i můj malý věrný Halef počítat s tím, že bude přičten k šejkům šammárským. Irčan Bili a jeho druh Fred byli ještě v táboře. Zpustli za dobu naší nepřítomnosti a osvojili si z arabštiny tolik, aby se mohli dohovořit se svými hostiteli. Přesto toužili odejít, a jakmile se dozvěděli, že jejich pán zmizel, prosili mě, abych se jich ujal sám. Rád jsem jim to slíbil.

Měl jsem v úmyslu zamířit do Palestiny a odtamtud pak po moři do Cařihradu, ale předtím jsem ještě chtěl navštívit Damašek, město Umájjovců.

Haddádové mě však nechtěli nechat tak brzo odejít. Halef trval na tom, že mě bude do Damašku doprovázet. A tak aby užil déle své rodiny, náš pobyt se protahoval. Čas míjel, ale konečně přece nastal den odjezdu. Mnoho příslušníků kmene nás doprovodilo až k Eufratu, kde jsme se také rozloučili.

Halef na kratší dobu, já, jak jsem se alespoň domníval, navždycky.

Přepravili jsme se přes řeku a brzy nám zmizela z očí. Po týdenním cestování jsme měli v dohledu výšiny Hauránu. Dva dny předtím se však událo něco, co mělo značný vliv na naše další osudy.

Zrána jsme uviděli daleko před sebou čtyři jezdce na velbloudech, kteří zřejmě ujížděli týmž směrem. Když nás spatřili, popoháněli zvířata, ale přesto se odstup mezi námi stále zmenšoval. Byl to starší muž s třemi mladšími, statnými průvodci. Nevypadali příliš bojovně, ale přesto drželi ruce na zbraních. “Salám!” pozdravil jsem je a přitáhl uzdu. “Nechtě zbraně v klidu. Nejsme lupiči”

“Kdo jste?” zeptal se starší jezdec. “Jsme tři Evropané a tady můj sluha je mírumilovný Arab.”

Tu se vyjasnil mužův obličej, a pravděpodobně aby se přesvědčil o pravdivosti mého tvrzení, otázal se lámanou franštinou: “Z které země přicházíte, pane?” “Z Německa.”

“Ach,” řekl naivně. “To je ta pokojná země, jejíž obyvatelé jen čtou knihy a popíjejí k tomu kávu? Jste snad také kupec jako já?”

“To ne. Cestuji a píšu knihy o zemích, které jsem prošel, a ty se pak čtou při kávě.”

“Vy ale máte u sebe místo psacích potřeb mnoho zbraní!”

“Ano, protože psacím náčiním bych se těžko mohl bránit beduínům, kteří číhají při cestách.”

“To je jistě pravda,” souhlasil muž, který si asi neuměl představit spisovatele jinak než s ohromným perem za uchem, psacím pultem vpředu a mohutným kalamářem po obou stranách koně. “Teď právě vytáhli Annezové proti Hauránům a tu je radno být opatrný. Neměli bychom se spojit?”

“Budu rád. Vy taky máte namířeno do Damašku?”

“Ano. Já tam bydlím. Jsem obchodník a rok co rok podnikám obchodní cestu s karavanou k jižním Arabům. Z takové cesty se právě vracím.” Jeho nedůvěra byla tatam. Projevil se jako srdečný, hovorný chlapík a brzo jsem se dověděl, že má u sebe nemalý obnos, který utržil za své zboží. I když mu Arabové platili většinou naturáliemi, on je stejně výhodně zpeněžil. “Jsem v čilém spojení i s Cařihradem,” pravil. “Tam chcete taky?”

“Ano.”

“Výborně, pak mi jistě vezmete dopis pro mého bratra. Byl bych vám za to velmi vděčný.”

“S radostí. Mám vás tedy navštívit v Damašku?”

“Budete vítán. Můj bratr Makram je taky obchodník a má rozsáhlé styky. Snad by vám mohl být užitečný.”

“Makram? To jméno jsem už někde slyšel.” “Kde asi?”

“Počkejte, snad si vzpomenu! Už to mám! Setkal jsem se v Egyptě se synem jednoho cařihradského obchodníka; jmenoval se ísá ibn Makram.”

“Opravdu? To je ale náhoda! ísá je totiž můj synovec, syn mého bratra.” “Jen jestli to byl on!”

“Jak vypadal? Popište mi ho!”

“Lepší bude, když vám povím, že se tam na Nilu shledal se svou snoubenkou, která byla unesena.”

“To by souhlasilo! Jak že se jmenuje ta dívčina?” “Zenica.”

“To všechno souhlasí! Kde jste se s ním setkal? Kde vám to vypravoval? Snad v Káhiře?”

“Ne, přímo tam. Znáte tu událost?”

“Znám. ísá potom ke mně přijel do Damašku v obchodní záležitosti a vyprávěl mi to. Nebyl by nikdy našel svou nevěstu, kdyby se nebyl setkal s mužem jménem Kára ben Nemsí, což byl efendi z, ach, tento efendi psal také knihy! Jak se prosím jmenujete, pane?”

“V Egyptě i jinde mi říkali Kára ben Nemsí.”

“Hamdu li’lláh, quel miracle! Vy jste to, vy osobně?”

“Zeptejte se mého sluhy, Hádžího Halefa Omara, který mi pomáhal Zenicu osvobodit!”

“Žádná pomoc, monsieur, vy a vaši lidé musíte v Damašku u mne bydlet. Můj dům se vším, co mám, je vám k službám.”

Obchodník nyní pozval srdečnými slovy mé průvodce, aby též byli jeho hosty. Halefovi jsem musel náš francouzský rozhovor přeložit.

“Takže tento muž je ísův strýc,” zaradoval se Halef. “Budiž vzdán dík Alláhovi, teď mám někoho, komu mohu vyprávět, jak se to tehdy sběhlo. Dobrý čin nesmí upadnout v zapomenutí. Je nutno o něm hovořit, aby žil dál.”

“Dobře, vypravuj,” poprosil ho kupec z Damašku arabsky.

A Halef spustil s pravou východní květnatou výmluvnosti. Ze mne udělal nejproslulejšího pašu na světě, sebe vydával za největšího hrdinu, ísu za nejlepšího mladíka z Cařihradu a Zenicu líčil jako nejkrásnější hurisku ráje. Ibrahíma Ma’múra naproti tomu vylíčil jako opravdového ďábla. Společně jsme prý vykonali čin, který už teď přešel do úst lidu celého Orientu. Pokoušel jsem se jeho nadsázky uvést na pravou míru, ale rozhodně se vzepřel:

“Sidi, tomu ty nerozumíš! Já to vím lépe, neboť já jsem byl tehdy tvým agou s bičem z hroší kůže a vše jsem pro tebe obstarával.”

Orientálci jsou v těchto věcech nenapravitelní a nezbylo mi než se podřídit. Obchodníkovi se však zřejmě Halefovo barvité líčení zalíbilo. Halef stoupl v jeho očích a později si ho velmi oblíbil.

Dostali jsme se bez nehody na karavanní cestu a vtáhli Boží branou do předměstí Al Majdánu, kde se v období hadždže soustřeďuje veliká poutnická karavana do Mekky. Městem protéká řeka Báradá. Z ní odbočují četné průplavy a stružky. Velké davy lidí proudí proslulými bazary nebo popíjejí kávu ve stinných kavárničkách. Dostatek vody v městském okolí umožňuje pěstování rozsáhlých sadů.

Křesťanská čtvrť leží na východní straně města a začíná u svatotomášské brány, u výchozího místa palmyrské karavanní cesty. Na jih odtud, na druhé straně Přímé ulice leží židovská čtvrť, kdežto západní polovina města je arabská. Zde jsou soustředěny nejkrásnější stavitelské výtvory města: citadela, nádherné kolonády bazarů, velký chrám Asada Paši a především mešita Umájjovců, do níž bohužel nesmí vstoupit noha křesťana.

Je sto jedenatřicet metrů dlouhá a osmatřicet široká a stojí na místě pohanského chrámu, který byl rozbořen císařem Theodosiem. Císař Arkadius zbudoval na tomto staveništi křesťanský kostel, zasvěcený svatému Janu Křtiteli, kde uchovávali schránku s jeho sťatou hlavou; prý ji tu ještě našel Chálid ibn al Valíd, když dobyl Damašku.

Tento Chálid, kterému muslimové říkají Meč boží, přestavěl polovinu kostela svatého Jana na mešitu, což je vzácnost, která měla svůj důvod.

Obléhatelé byli totiž rozděleni do dvou houfců: jeden ležel před východní branou pod velením samotného Chálida, druhý pod velením mírného Abú Ubajdy před branou západní. Rozhořčen dlouhým odporem obležených, přísahal Chálid, že neušetří ani jediného obyvatele. Konečně počátkem roku 635 ztekl vítězně hradby u východní brány a dal rozkaz k vraždění. Poté si západní okrsek města pospíšil a uzavřel s Abú Ubajdou dohodu, že mu otevře bránu dobrovolně, jestliže bude šetřit lidské životy. Oba houfce postupovaly po Přímé ulici proti sobě a setkaly se u svatojánského kostela a též uvnitř. Na výtky Ubajdovy zastavil Chálid vraždění a svolil, aby křesťanům byla ponechána polovička kostela. A tak asi sto padesát let používali křesťané i muslimové svatyně společně, až Valíd I. rozhodl, že celou stavbu zabere pro své souvěrce. Nabídl křesťanům sice náhradu, ale oni nedůvěřovali jeho slibům a jeho návrh odmítli. Vzpomínali na věštbu, že každý, kdo se rouhavě dotkne tohoto chrámu božího, propadne šílenství, a doufali, že věštba kalifa odradí od násilného činu. Ale zklamali se. Dokonce prý byl Valíd první, kdo uchopil kladivo a roztříštil nádherný oltářní obraz. Pak byl vchod pro křesťany zazděn. Ve svatyni, přeměněné zcela na mešitu, byly zřízeny kryté dvorany s korintskými sloupy a byla vyzdobena mozaikou a šesti sty silně pozlacenými lampami. K této přestavbě bylo povoláno na dvanáct set řeckých stavitelů a umělců z Cařihradu. Podle pověsti jen účty, které si nechal kalif předložit, dopravovalo osmnáct mulů. Valíd vše zaplatil a dal potom účty spálit, aby obrovský náklad zůstal věčným tajemstvím.

Arabský spisovatel Mokaddasí vypravuje, že stěny hýřily mramorem do výše čtyř metrů a odtud až ke stropu mozaikami ze zlata a barevného skla.

Stropní klenba postranních lodí, nesená černými sloupy se zlatými hlavicemi, byla vyložena bohatou mozaikou. Rovněž plochá střecha z vnější strany a nad dvoranou, jež spočívala na mramorových sloupech. Na kopuli Modlitby byl umístěn zlatý citrón a na něm granátové jablko. Tři minarety vznikly v různých obdobích. Severní, Svatební minaret, postavil Valíd jako jendoduchou věž s kuželovitým nástavcem. Al gharbíja prozrazuje egyptsko-arabský sloh, je to totiž zdobený osmiúhelník s třemi ochozy, který se nahoru zužuje a končí kulovitou hlavicí.

Třetí, Al manára, má vedle čtyřhranné věže ještě štíhlou věžičku v tureckém slohu se špičatou stříškou a dva ochozové arkýře pro muezzina. Na vyšším ochozu prý stane Kristus, až o soudném dni bude oddělovat dobré od zlých.

Poblíž této mešity, na Přímé ulici, bydlel i můj obchodník. Vcházelo se z postranní úzké uličky, kde kupec sestoupil s koně a železným klepadlem zabušil na vrata. Za chvilku se vrata pootevřek a ve škvíře se objevil mouřenín s obličejem lesklým jako ebenové dřevo.

“U Alláha! To je pán!” zvolal a za přemrštěných pozdravů otevřel bránu dokořán. Kupec mu vlídně poděkoval a pokynul nám, abychom ho následovali.

Ocitli jsme se v dlouhém úzkém nádvoří a před druhou zdí, jejíž dveře již byly otevřeny. Když jsme jimi prošli, měli jsme před sebou velký čtvercový mramorem dlážděný dvůr. Ze tří stran byl lemován arkádami, v jejichž obloucích byly umístěny velké kořenáče s citroníky, pomerančovníky, granátovými jabloněmi a fíkovníky. Čtvrtá strana, zeď, kterou jsme právě prošli, byla zarostlá jasmínem, popínavými růžemi a červenobíle žíhaným syrským slézem. Uprostřed dvora byla žulová nádrž, kde se ve vodě proháněly zlatavé a stříbřité rybky, a ze čtyř úhlů proudila voda, která nádrž napájela.

Nad arkádami se táhlo pestře malované patro, k němu vedlo široké schodiště, bohatě vyzdobené vonícími květinami. Byly tam četné komnaty, okenní otvory byly částečně zakryty hedvábnými záclonami, zčásti též uzavřeny uměleckým dřevěným mřížovím.

Několik žen sedělo na měkkých polštářích kolem nádrže. Když nás spatřily, rozběhly se s polekaným vřískotem ke schodišti a ukryly se ve svých komnatách. Pouze jediná z nich neprchla. Také ona povstala, šla ale vstříc kupci a políbila mu uctivě ruku.

“Buď vítán, otče!” pozdravila. Vroucně ji k sobě přitiskl a pravil:

“Jdi k matce a oznam jí, že Bůh poctil můj dům milými hosty. Zavedu je do selamliku a pak přijdu za vámi.”

I on mluvil turecky jako jeho dcera. Snad se dříve zdržoval v Cařihradě. Dcera odešla a my jsme za ní zvolna stoupali po schodech, až jsme se octli na chodbě s mnoha dveřmi. Domácí pán jedny otevřel a vstoupili jsme do velkého pokoje s kopulovitou střechou z barevného skla, jímž proudilo různobarevné

světlo. Podél stěn byly rozloženy vysoké, široké sametové polštáře, ve výklenku stejnoměrně tikaly stojací hodiny. Z kopule visel mnohoramenný pozlacený lustr a mezi hedvábnými závěsy, které zakrývaly zdi, shlížely na nás z drahocenných rámů četné obrazy. Byly to strakaté mazanice, jimiž zdatní kšeftari obšťastňovali svět: Napoleon v korunovačním rouchu, ale s ducatými, rumělkově červenými tvářemi jak andělíček; Bedřich Veliký s úzkou kozí bradkou; bitva u Češmy s holandskými čluny; ohromná kytice červených slunečnic, žlutých chrp a modrých sněženek; Washington v obrovské paruce; lady Stanhope se znamínky krásy na tvářích; Herkules se svatojiřským drakem pod nohama a konečně dobytí Sagunta, z jehož střílen vyčuhovaly dělové hlavně a nad jehož rozstříleným zdivem se válel hustý nafialovělý kouř. Takovéto umělecké výtvory se mohly uplatnit jen v Orientě.

Před polštáři stály nízké stolečky s kovovou deskou a na nich byly připraveny nacpané dýmky a malé kávové šálečky; uprostřed pokoje stál, sotva jsem tomu mohl uvěřit, ale oči mě nemohly klamat, klavír. Nejradši bych ho byl ihned otevřel, ale musel jsem zachovat důstojnost, k níž mě zavazovalo jméno Kára ben Nemsí Efendi.

Sotva jsme vstoupili a usedli, přišel chlapec a zapálil nám dýmky a o něco později druhý se stříbrnou kávovou konvicí, z níž nám nalil do šálků. Domácí pán zatáhl z dýmky a znovu nás přivítal, a když dokouřil, poprosil o omluvení, že se nakrátko vzdálí, aby pozdravil svou rodinu.

My jsme mlčky dál kouřili a upíjeli kávu, až se hostitel vrátil a vyzval nás, abychom ho následovali. Zavedl nás do pokoje, podle orientálních představ bohatě vybaveného, který byl určen pro mne, hned vedle pak byl pokoj pro Halefa.

Ubytoval také Freda a Billa. Potom jsme ho musili následovat po schodišti do přízemí, kde dal pro nás připravit lázeň. Byly tam také dva kompletní oděvy, od červeného fezu až po lehké papuče, a dva sluhové, aby nás obsloužili.

To byla pravá východní pohostinnost, což jsme vděčně uznali. Když jsme se po koupeli ustrojili, vrátili jsme se do selamliku jako zcela jiní lidé.

Náš hostitel se k nám připojil a pravil arabsky, takže mi zas tykal: “Připravil jsi mé rodině velkou radost. Když jsem ženám řekl, kdo jsi, prosily, zda se ti mohou dneska představit. Dovolíš?”

“Velmi rád; budu šťasten, budu-li si s nimi moci pohovořit.”

“Přijdou ovšem až odpoledne, neboť teď jsou zcela zaměstnány přípravou hostiny. Dnes to nesvěří žádné služebné. Už jsi někdy viděl takové obrazy?” zeptal se, když zpozoroval, že můj zrak maně zalétá k Herkulovi.

“Jsou opravdu zvláštní,” pravil jsem vyhýbavě.

“Ano. Koupil jsem je v Cařihradě a zaplatil za ně vysokou sumu. Nikdo v Damašku nemá tak cenné obrazy. Zdalipak víš, co představují?”

“Jsem téměř na pochybách.”

“Dal jsem si to vysvětlit. První představuje sultána el Keira a druhý moudrého emíra z Alamanlaru. Pak je tu anglická královna s americkým šáhem. Tam vedle květin je hrdina z Dijárbakiru, který usmrcuje tuleně, a dobytí Jeruzaléma křesťany. Není to krása?”

“Nádhera! Ale co to tu stojí uprostřed pokoje?”

“To je můj největší poklad. Je to hudební nástroj a koupil jsem ho od jednoho Angličana, který tu bydlel a pak se odstěhoval. Mohu ti ho předvést?”

“Buď tak laskav.”

Přistoupili jsme k pianu a otevřeli je. Nad klávesami stálo: “Edward Southey, Leadenhallstreet, London.” Pohled do útrob nástroje mi hned prozradil, že několik strun je sice prasklých, ale jinak že je v přijatelném stavu.

“Předvedu ti, jak se na něm hraje.” S těmi slovy uhodil pěstmi do kláves, až se mi zježily vlasy, zachoval jsem však obdivný výraz a otázal se, zda nemá ještě jiný hudební nástroj.

Ukázalo se, že mu Angličan dal i skřínku se strunami a ladičku, zároveň si však z nevědomého kupce vystřelil, a nejenže mu nevysvětlil, k čemu ty věci jsou, naopak mlátil ladičkou po klávesách, prý aby se šetřily pěsti.

“Předvedls mi, jak se dělá muzika v Damašku,” řekl jsem, “a teď ti já ukážu, jak na tenhle nástroj hrajeme my na Západě. Nejdřív ale dovol, abych ho trošku poopravil; není už v nejlepším pořádku.”

“Efendi, nepokazíš nic, že ne?”

Uklidnil jsem ho; pak jsem si vyhledal vhodný drát, natáhl chybějící struny a začal piano ladit. Když můj hostitel uslyšel kvinty a oktávy, zvolal nadšeně: “Och, ty to umíš ještě líp než já!”

“To ještě není opravdová hudba. Měj chvilku strpení, brzo uslyšíš, jak se správně hraje.”

Zamlada jako chudý studentík jsem si často přivydělával laděním pian, takže mi nebylo zatěžko uvést nástroj do pořádku.

Mezitím se otevřely dveře a za nimi se tlačily všechny ty ženy, které jsem předtím spatřil na dvoře. Zaslechl jsem obdivný šepot, dokonce i výkřik nadšení. Jak byly nenáročné!

Konečně jsem byl hotov. Zavřel jsem klavír a řekl: “Musím teď nástroji popřát klid, ale po jídle zahraju tvé rodině hudbu, jakou jste ještě neslyšeli.”

“V mém harému je právě na návštěvě několik paní. Mohou také poslouchat?” “Bude mi potěšením,” odvětil jsem zdvořile.

A tak po dobrém jídle, když se v sále tiše usadila i paní domu s dvěma dcerami a její čtyři přítelkyně, všechny zahalené v závojích, jsem usedl ke klavíru a udeřil do kláves mohutný akord.

“Má šá‘alláh!” polekal se Halef.

“Bane bak, hleďme, hleďme!” vykřikl hostitel, vyskočil s poštáře a udiveně vztáhl paže.

Ženy sebou trhly, překvapením vypískly a rozpřáhly ruce, čímž se jim uvolnily závoje, a já jim na zlomek vteřiny viděl do tváří.

Po krátké předehře jsem spustil nejhezčí valčík, který jsem znal. Posluchačky seděly zprvu docela nehybně, ale brzy jsem pozoroval, jak se jejich strnulé postavy uvolňují, ramena se vlní, hlavy se závoji se poddávají rytmu a celá těla se kolébají sem tam ve tříčtvrtečním taktu.

Domácí pán si stoupl ke mně a díval se mi s vyvalenýma očima na prsty. Když jsem přestal hrát, popadl mě za ruce a prohlížel si je.

“Efendi, jaké to máš jen prsty! Jako bych hleděl na hemžení v mraveništi! Něco takového jsem dosud nespatřil!” řekl obdivně.

“Sidi,” vyjádřil se Halef, “taková hudba zní jenom v al džanna, kde přebývají duchové zemřelých.”

Ženy se neodvážily vyjádřit své pocity nahlas, ale jejich uznalý šepot mě přesvědčil, že se nenudily.

Hrál jsem dál a dál a pak jsem ještě přivolal oba Angličany, Billa a Freda, a ti zatancovali za mého doprovodu skotský tanec a pak ještě valčík a polku.

Myslím, že by se byly damašské dámy nejraději daly do tance s těmi našimi mládenci, tak se jim to líbilo a taková zavládla v sále rozjařená nálada. Konečně se mi zdálo, že toho bylo dost, skončili jsme a dámy se vzdálily se srdečnými díky.

Zmínil jsem se našemu hostiteli, že si s Halefem chceme prohlédnout město, a on poručil, aby pro nás osedlali osly.

Na nádvoří za chvíli čekali dva bílí bagdádští osli pro nás a jeden šedý pro sluhu; zapálili jsme si, nasedli, vyjeli ze dvora a po několika krocích jsme zahnuli do Přímé ulice. Naboso, jen v pantoflích, s povívajícími cípy turbanu a dýmajícími čibuky jsme jeli důstojné jako turečtí pašové přecpanou ulicí, abychom se dostali do křesťanské čtvrti. Všimli jsme si, že většina lidi směřuje k svatotomášské bráně.

“Tam se musí dít něco zajímavého,” řekl jsem sluhovi.

“Ano, efendi. Dnes je Ar Rumát, svátek lukostřelců, při němž se střílí z luků. Kdo se chce pobavit, vyjde za město mezi stany a zahrady se na to podívat.”

“To si nesmíme nechat ujít! Zaveď nás tam, ještě není tak pozdě.”

Popohnali jsme osly do klusu a brzy jsme projeli branou do Ghúty. Na všech cestách i prostranstvích bylo živo. Pochopil jsem, že Ar Rumát je slavnost, klére se účastní příslušníci všech náboženství, ale náš průvodce mi nedovedl vysvětlit původ tohoto zvyku.

Na volných prostranstvích byly postaveny stany, kde se prodávaly květiny, ovoce a různé potraviny. Všude se producírovali provazochodci, indičtí kejklíři, polykači ohně, krotitelé hadů, do cesty se pletli žebraví dervišové, děti hlučely, nosiči břemen se hádali, velbloudi řvali, koně řehtali, psi štěkali a ze stanů se ozývalo troubení, fídlání, bubnování, vrzáni na všechny možné i nemožné hudební nástroje, bylo to zrovna jako u nás o pouti, jenomže na jiném dějišti a s jinými postavami. Mnoho lukostřelců jsem tu vlastně ani neviděl.

Jenom tu a tam mladík nebo chlapec vystřelil opeřeným šípem, ale celkem bez zájmu a nezáleželo na tom, zda vůbec něco zasáhne.

Projížděli jsme podél dlouhé řady stánků s ovocem, když jsem náhle zarazil osla a naslouchal. Copak to je? Slyším dobře? Před velikým stanem se tísnilo mnoho lidí. Zvnitřku zaznívaly tóny houslí a harfy a teď, opravdu, do toho vpadl vyčerpaný soprán v nefalšovaném krušnohorském nářečí:

Na Štědrý večer o půlnoci tam víno teče místo vody. Jen kdybych já se nebál, ej, to by byly hody!

“Sidi, co je to?” zvolal Halef. “To zpívá žena, je to možné?”

Přitakal jsem a vyslechl ještě další strofu. Ne, nemohl jsem jen tak projet kolem, musel jsem se přesvědčit, jestli jsem správně odhadoval. Sestoupil jsem s osla a pokynul Halefovi, aby šel za mnou. Sluhu jsem nechal u zvířat.

Protlačili jsme se davem a vešli dovnitř. U vchodu seděl Turek s černým vousem a vybafl na nás:

“Her kisi bir kurus, piastr za osobu!”

Zaplatil jsem vstupné a rozhlížel se po stanu. Byly tu jednoduše sbité lavice a stoly, docela jako při našich lidových slavnostech. Na lavicích a stolech dřepělo, těsně na sebe namačkáno, víc než sto Arabů, Turků, Kurdů, židů, křesťanů, Druzů, Maronitů, bašibozuků, Arnautů a jiných. Popíjeli šerbet nebo kávu, pokuřovali nebo žvýkali pečivo a ovoce. V pozadí byl bufet a vedle seděli na opravdovém pódiu dva houslisté, dvě harfenistky a jedna kytaristka, všichni v tyrolském kroji.

Přistoupil jsem ještě blíž a vmáčkl jsem se i s Halefem mezi jedenáct diváků na jedné lavici. Toto rázné jednání nám zřejmě vyneslo úctu “číšníka”, neboť hned přispěchal.

“Dvakrát šerbet!” objednal jsem a zaplatil pět piastrů. To byla hotelová cena! Mezitím kytaristka dozpívala píseň, jíž nikdo z přítomných nerozuměl, a když zazněl živý potlesk, přidala ještě jednu strofu a pak šla s talířem vybírat.

Mne ohleduplně vynechala, neboť jsme právě přišli.

Bezpochyby to byla tlupa německých kočovných umělců. Abych se o tom přesvědčil, oslovil jsem zpěvačku svou mateřštinou a zeptal jsem se jí, odkud pochází. “Hurá!” zvolala potěšeně, “vy mluvíte německy?”

Domluvili jsme se, že pochází z německé obce v severních Čechách poblíž saských hranic. I ostatní členové tlupy se k nám připojili a bylo mnoho radosti, že se tu setkali s krajanem. Objednal jsem jim několik sklenek šerbetu, za což se nabídli, že mi zahrají a zazpívají písničku, kterou mám nejradši.

Řekl jsem jím, která to je, a hned spustili: Když se dvě srdce loučí, která si patřila…

Jak mě potěšilo, když jsem zase jednou zaslechl tóny té vroucí melodie!

Ale dlouho jsem se jí neoddával, náhle do mne Halef strčil a posunkem ukázal ke vchodu. Podíval jsem se tím směrem a zahlédl muže, o němž jsme v posledních dnech často mluvili, ale to jsem si nepomyslil, že se s ním tady setkám. Ty krásné, a přece tak nesympatické rysy, to pátravě pichlavé oko se studeným, upřeným pohledem, ty tmavé stíny, které vepsala do jeho obličeje nenávist, láska, mstivost a neukojitelná ctižádost, to vše jsem příliš dobře znal, než aby mě mohl zmást mužův hustý plnovous. Byl to Dáwúd Arafim, který ve svém domově na Nilu se jmenoval Ibrahím Ma’múr.

Prohlížel si přítomné a nemohl jsem zabránit, aby jeho zrak nepadl také na mne. Všiml jsem si, že sebou škubl, pak se rychle otočil a rychlými kroky vyšel ze stanu.

“Za ním, Halefe! Musíme vědět, kde se tu ubytoval!”

Vyskočil jsem a Halef mě následoval. Když jsme vyšli před stan, zahlédl jsem Ibrahíma, jak ujíždí na oslu v prudkém cvalu. Popoháněč, který se přidržoval osla za ocas, mu sotva stačil. Náš sluha však nebyl k spatření.

Když jsme ho konečně objevili u vyprávěče pohádek, už bylo pozdě stíhat uprchlíka. V Ghútě měl dost možností k úkrytu.

Tak mě to rozladilo, že jsem se rozhodl vrátit domů. Vždycky jsem měl pocit, že se ještě někdy střetneme, a teď mi ta příležitost unikla. Také Halef si něco arabsky mumlal do vousů a vyjádřil se, že bude nejlepší jít domů a hrát na klavír.

Zpátky jsme jeli touž cestou, po níž jsme přijeli; na Přímé ulici na nás kdosi zavolal. Byl to náš hostitel, který stál s nějakým mladým mužem přede dveřmi klenotnictví.

“Nechceš vejít dál, efendi? Vrátíme se potom společně domů.”

Slezli jsme s oslů, vešli do podloubí a mladý muž nás srdečně uvítal. “To je můj syn Šafi’í ibn Jakub Afara,” představil nám ho náš hostitel.

Teprve nyní jsem se tedy dozvěděl, jak se kupec jmenuje. To není v Orientě vzácností. Řekl synovi i naše jména a pokračoval:

“Tady je moje klenotnictví, vede je Šafi’í s jedním pomocníkem. Odpusť, ale nemůže nás teď doprovázet. Musí tu zůstat, neboť jeho pomocník se šel podívat na slavnost Ar Rumát.”

Rozhlédl jsem se po krámku. Byl malý a hodně tmavý, schraňoval však takové množství cenných předmětů, až mně, chudému poutníku, oči přecházely. Dotkl jsem se toho několika slovy a dověděl se, že Jakubovi patří ještě několik krámků s kořením, koberci a přepychovými kuřáckými potřebami na ostatních bazarech.

Vypili jsme několik šálečků kávy a chystali se k odchodu. Za chvilku se mělo stmívat; dojeli jsme domů a brzy nastal večer.

V mé nepřítomností mně krásně ozdobili pokoj květinami a já jsem se teď natáhl na polštáře, abych si trochu zalenoŠil. Ale nedalo mi to a přemýšlel jsem o Ibrahimu Ma’múrovi. Copak dělá v Damašku? Nemá zas za lubem nějakou ničemnost? Proč přede mnou utekl, když se mnou přece už nemá nic společného? Jak jen bych vyzvěděl, kde bydlí? Tak jsem hloubal a přemítal, přitom jsem jedním uchem vnímal čilý ruch, který doléhal z chodby. Potom, trvalo to dost dlouho, někdo zaklepal a vešel Jakub.

“Efendi, jsi připraven k večeři?” “Jak poroučíš.”

“Tak pojď! Tvůj průvodce Halef je již uvnitř.”

Nevedl mě do selamliku, jak jsem očekával, nýbrž jednou a pak druhou chodbou do přední části domu a tam otevřel dveře. Vešel jsem do místností velké jako sál. Jasně ozářeny světlem mnoha svíc, leskly se kolem dokola na hedvábných stěnách černě vyšité věty z koránu. Část místnosti byla oddělena těžkým sametovým závěsem, který splýval až na zem. Byly v něm asi metr nad podlahou četné otvory, což mě přivedlo k domněnce, že za závěsem sedí ženy.

V sále bylo asi dvacet pánů, při mém příchodu vstali a zdravili mě, jak mi je Jakub jmenoval jménem. Představil mi i své dva syny a tři pomocníky. Halef se hbitě vpravil do svého nynějšího důstojného postavení, přičemž mu velmi posloužila znalost turečtiny, kterou si snaživě osvojil v Egyptě, Mosulu a ve styku se mnou.

Zábava zprvu vázla. Popíjeli jsme lahodné likéry a pokuřovali z nezbytných dýmek. Pak ale byla přinesena večeře tak lákavá, že se Halef už neovládl a oběma rukama se poškubával za své řídké vousy. Kromě pokrmů mně už známých tu bylo pyré z indických fíků a szalheianské myrty, salát ze subbh al balad, červeného kořenu podobného mrkvi, pečený Šyrš el mahrat, což jest rostlina připomínající česnek, a posléze ostře kořeněná veverčí pečínka, která mi opravdu chutnala. Při dalekých cestách člověk nejsnáze odkládá předsudky.

Po večeři sklidili sluhové se stolů a potom přinesli do sálu, klavír. Prosebný pohled hostitelův mi napověděl, co se ode mne očekává, á já se bez zdráhání podjal svého úkolu. Měl jsem pouze jednu podmínku, ale na ní jsem neúprosně trval. Požádal jsem, aby odstranili závěs. Jakub na mne zděšeně pohlédl:

“Proč to, efendi?”

“Protože by samet pohlcoval tóny a o to nejlepší byste přišli.” “Ale za závěsem sedí ženy!”

“Mají přece závoje!”

Teprve po delším vyjednávání s hosty se odvážil závěs odstranit, a tu jsem spatřil asi třicet žen, sedících na měkkých žíněnkách na podlaze. Překonával jsem se, jen abych je pobavil, a zazpíval jsem jim také několik písní, jejichž slova jsem při zpěvu rovnou překládal do arabštiny, jak jsem nejlépe uměl.

Když jsem skončil, zavedl mě Jakub k malému zamřížovanému okénku, které vedlo na Přímou ulici. Přes celou šíři ulice se tlačil hlava na hlavě zástup posluchačů. Co si tak asi mysleli, tito obyvatelé Damašku, když mě slyšeli zpívat? Buď jak buď, hosté mého domácího na mne proto nehleděli jako na blázna, že jsem jim dal v plen “tóny svého hrdla”, což neudělá žádný pravověrný. Byli již natolik pokrokoví, aby si nekazili požitek úzkoprsými předsudky. Kolem půlnoci opustili náš dům s pevným úmyslem, že jej zase brzy navštíví. Pokud jde o dámy, viděl

jsem asi šedesátero očí, jinak nic.

Jakub a jeho syn Šafi’í mě doprovázeli do mého pokoje. Litovali, že se večírku nemohl zúčastnit pomocník z klenotnictví.

“Byl by měl z toho velkou radost,” poznamenal Jakub. “Má rád hudbu a je to chytrý člověk. Mohl bys s ním hovořit italsky, francouzsky a španělsky.” “Pochází z Damašku?” zeptal jsem se ze zdvořilosti.

“Ne,” odpověděl Jakub. “Je z Drinopolu a je to vnuk mého ujce. Jmenuje se Afrak ben Hulám. Neznali jsme ho dříve, přišel s dopisem svého otce a mého bratra Makrama ke mně do Cařihradu, aby se u nás zdokonalil v řízení obchodu.”

“Proč dnes večer nepřišel?”

“Bylo mu špatně. Když se vrátil ze slavnosti, řekl jsem mu, že je u nás hostem Kára ben Nemsí a že nám večer zahraje na klavír. Byl by rád přišel, ale byl nemocen a bledý jako stěna. Hrát tě ovšem slyšel aspoň na dálku, spí ve vedlejší místnosti.”

Pobyli u mne jen krátce, a jen odešli, natáhl jsem se na polštáře. To bylo, panečku, jiné spaní než na písku pouště!

Ráno jsem se probudil a venku před mým oknem klokotali na větvi slavíci.

I Halef byl již vzhůru; když jsem k němu vešel, pil kávu a cpal se cukrovinkami. Poseděl jsem u něho a pak jsme společně sešli dolů do dvora vykouřit si dýmku u vodní nádrže.

Náhle jsem zaslechl jednotlivé tóny klavíru. Byla to tichá a nejistá ruka, jež stiskala klávesy. Za chvíli za mnou přišel sluha a prosil mě, abych ho následoval nahoru. Tam stála jedna ze dvou dcer Jakubových a vykročila mi vstříc s prosebným posunkem.

“Efendi, ráda bych slyšela ještě jednou tu píseň, kterou jsi hrál včera naposled.”

“Jak si přeješ.”

Usedla do koutka a opřela si hlavu o stěnu. A já jsem hrál překrásnou kostelní píseň Michaela Haydna: “Zde leží před Tvou velebností v prachu lid křesťanský.” Zahrál a zazpíval jsem několik slok. Dívka zavřela oči.

“Mám ti zahrát ještě něco?” zeptal jsem se, když jsem skončil.

“Ne, efendi,” odpověděla a přistoupila ke mně. “Nechci, aby ji jiná hudba přehlušila v mé paměti. Kdo zpívá u vás taková slova a tóny?”

“Každý, mužové, ženy i děti ve všech kostelech i domácnostech.” “Efendi, jak musí být u vás krásně! Dopřáváte svým drahým svobodu.

Naši knězi však tvrdí, že Alláh nedal ženám duši. Kéž Alláh potrestá je i Proroka za tuto lež! Tobě však, efendi, děkuji.”

Odešla a já se za ní mlčky díval. Ano, Východ touží po osvobození z těžkých tisíciletých pout. Kdy se mu ho dostane?

Nechtěl jsem už hrát, zavřel jsem klavír a odešel dolů. Tam jsem přikázal, aby nám osedlali tři osly, a vyjeli jsme s Halefem na menší nákup. Neměli jsme co zmeškat, a tak jsme si prohlíželi město a dostali jsme se až do úzkých špinavých uliček židovské čtvrti. Bylo tu mnoho zbořenisek a mnoho bídy. Na troskách bývalých paláců se krčily vetché chatrče. Muži chodili v obnošených, napůl rozpadlých kartonech, dětí v cárech, ženy však vystavovaly na odiv všechny své pravé i falešné šperky na vyrudlých, kdysi drahých rouchách.

Když jsme na zpáteční cestě projížděli klenotnickým bazarem, chtěl jsem seskočit s osla u Šaftího, k mému překvapení byl však krámek zavřený.

Střežili ho dva policisté. Zeptal jsem se jich, proč tu stojí, ale odpověděli mi tak hrubě, že jsem radši rychle odjel. Doma jsem zastal všechny členy rodiny v krajním rozrušení. Již u brány kráčel proti mně Šafi’í. Měl velice naspěch, zastavil se však, když mě spatřil.

“Efendi, už to víš?” zavolal na mne rozčileně. “Copak?”

“Byli jsme strašlivě okradeni a podvedeni.” “O tom jsem nic neslyšel.”

“Otec ti všechno poví. Já musím pryč!” “A kam?”

“U Alláha, sám to ještě nevím. Musím za ním! Za tím zlodějem!”

Chtěl kolem mne proběhnout, ale vztáhl jsem ruku a zadržel ho. Viděl jsem, že ho událost zbavila rozvahy, a chtěl jsem proto zabránit nerozumným činům.

“Počkej ještě! Kdo je ten zloděj?” “Nech mne! Musím za ním!”

Sklouzl jsem s osla, popadl vzpírajícího se jinocha pevně pod paži a přinutil jsem ho, aby šel se mnou. Podvolil se a vedl mě vzhůru po schodech k svému otci. Jakub stál, už připraven k odchodu, uprostřed místnosti a nabíjel pár ohromných bambitek. Když spatřil syna, vybuchl:

“Co tu děláš? Nesmíme ztrácet čas! Pospěš si! Já také půjdu a toho mizeru zastřelím, ať ho najdu kdekoliv!”

Kolem naříkali ostatní členové rodiny a já se v té situaci stále nemohl vyznat. Dalo mi hodně námahy, než jsem je trochu uklidnil a přiměl Jakuba, aby mi všechno vysvětlil. Afrak ben Hulám, nemocný pomocník a synovec z Drinopolu, opustil hned po nás dům a přišel k Šaftímu do krámu se vzkazem, aby se okamžitě vypravil za otcem do chrámu Asada Paši, že jde o velký obchod. Šaftí také skutečně odjel. Když však po dlouhém hledání otce nenašel, pospíšil domů, a tam ke svému údivu nalezl otce klidně odpočívat pod arkádami. Jakub popřel, že by byl k němu Afraka poslal, a tak se Šaftí vrátil na tržiště. Krámek našel zavřený. Otevřel ho druhým klíčem, který nosil stále u sebe, a na první pohled viděl, že zmizela spousta skvostů, mezi nimi ty nejcennější, a samozřejmě i pomocník Afrak. Šaftí pospíchal domů, aby vyrozuměl otce, ale při všem rozčilení si zachoval ještě tolik rozvahy, že zamkl a dal dveře hlídat dvěma policisty.

Otec i syn měli teď naspěch, aby dopadli zloděje, jenom nevěděli, kde ho mají hledat.

“Takovým nepromyšleným spěchem se nadělá víc škody než užitku,” řekl jsem chlácholivě. “Sedněte si a v klidu si všechno rozvážíme. Ty myslíš, že zlodějem nemůže být nikdo jiný než Afrak?”

“Rozhodně! Ten vzkaz si sám vymyslel, a pouze on měl klíče a věděl, kde jsou naše nejdrahocennější skvosty.” “Dobře, tak budeme uvažovat o něm. Je to opravdu váš příbuzný?”

“Je. Sice jsme Afraka předtím nikdy neviděli, ale čekali jsme ho a dopisy, které přinesl, byly pravé.”

“Byl klenotník a rozuměl zlatotepectví?” “Ano, dokonce výtečně.”

“Byl Afrak ben Hulám obeznámen s vašimi rodinnými poměry?” “Ano, ale často se pletl.”

“Včera přišel ze slavnosti a tys říkal, že je bledý. Byl bledý, hned jak přišel domů, anebo zbledl, teprve když uslyšel, že je u vás Kára ben Nemsí?”

Šaftí překvapeně vzhlédl.

“U Alláha, co tím chceš, efendi, říci? Ale tak se mi zdá, že opravdu zbledl, až když jsem mu o tobě pověděl.”

“To mě nejsnáz přivede na stopu. Polekal se, když o mně uslyšel; nepřišel, když jsem vám hrál na klavír; předstíral nemoc, protože se nemohl vzdálit, dokud jsem seděl ve dvoře a bylo nebezpečí, že ho spatřím. A když jsem pak s Halefem odjel, opustil i on dům. Halefe, tušíš už, kdo je ten Afrak ben Hulám?”

“Jak bych to mohl vědět, efendi,” odpověděl Halef.

“Nikdo jiný než Dáwúd Arafím, který si říká taky Ibrahím Ma’múr.

Napadlo mě to už včera večer, ale bylo to tak nepravděpodobné, že se mi tomu ani nechtělo věřit.”

Moji posluchači nebyli schopni slova a teprve po chvíli pronesl Jakub důrazně: “To není možné, efendi! Můj příbuzný se nikdy nejmenoval Dáwúd Arafím ani Ibrahím Ma’múr a nikdy nebyl v Egyptě!”

“Popiš mi, jak vypadal a jaké měl na sobě šaty, když odjížděl včera na slavnost!”

Popis se shodoval. Ale oba kupci tomu stále nemohli uvěřit.

“Afrak přece nikdy nebyl v Egyptě,” opakovali znovu. “A kde by přišel cizinec k dopisům, které přinesl?”

“To jsou dvě záhady. Ale co když ten Ibrahím dopisy pravému Afrakovi uzmul?” “Alláh karím, to ho pak ale jistě zabil, aby znemožnil usvědčení?”

“To musíme zjistit. Je to člověk všeho schopný. Musíme ho najít! Buď je ještě v Damašku, anebo upláchl. V každém případě ať Šaftí ihned udělá oznámení na policii, aby byly co nejdřív střeženy brány a poslány patroly do Ghúty. Dále ať ti obstará pas platný pro celou pádišáhovu říši a doprovod spolehlivých jízdních policistů.”

“Efendi, tvá řeč je lepší, než byl můj hněv. Máš oko bystřejší než já. Mohu i nadále počítat s tvou pomocí?”

“Jistě. Zaveď mě teď do místnosti, kde zloděj bydlel!”

Šaftí odjel a my jsme zašli do pokoje falešného Afraka. Nenašli jsme nic, co by nám usnadnilo pátrání; bylo jasné, že odešel nadobro. “Musíme zkusit něco jiného. My tři se rozdělíme a podíváme se, jestli bychom něco zjistili u městských bran nebo u průvodců a pronajimatelů zvířat.”

Za chvíli už jsem ujížděl na oslu k Boží bráně. Moje námaha byla marná. Vyptával jsem se a vyzvídal všude, kde kynula naděje, že se snad něco dozvím; projížděl jsem Ghútou a potkával patroly, které již byly vyslány, ale nepřišel jsem na žádnou stopu a o třetí hodině odpolední jsem se celý zchvácený vrátil domů. Jakub tu mezitím už několikrát byl, ale zase odjel. Ani Halef se nedozvěděl nic jistého, zachytil však aspoň jakousi nit. Pátral v severní části města, a když projížděl kolem stanu, v němž jsme včera seděli, stála u vchodu

zpěvačka, poznala ho a přivolala ho k sobě. Neušlo jí, že jsme včera tak náhle odešli kvůli Ibrahímu Ma’múrovi, a vzkázala mi po Halefovi, abych ji navštívil, chci-li se něco dozvědět o onom muži.

“Ale proč to neřekla hned tobě, Halefe?”

“Sidi, ona neumí arabsky a já ještě ne moc dobře turecky. Mluví tak, že ji sotva rozumím. I to, co mi říkala dnes, jsem spíše uhodl.”

Když jsme přijeli ke stanu, byla právě přestávka, takže jsem mohl s dívkou hned promluvit. Nemuseli jsme se obávat, že nás kolemsedící vyslechnou, protože jsme hovořili německy.

“Proč jste včera tak rychle zmizeli?” zeptala se mě zpěvačka.

“Protože jsem chtěl sledovat muže, který odtud odešel, hned jak nahlédl dovnitř. Chtěl jsem zjistit, kde bydlí.”

“To on nikomu neprozradí. Včera sem do stanu přišel třikrát a seděl tamhle hned vedle nás s jedním Angličanem, a tomu taky neřekl, kde bydlí.”

“Mluvil on anglicky, nebo ten Angličan arabsky?”

“Mluvili anglicky a rozuměla jsem každému slovu. Ten džentlmen ho zaměstnal jako tlumočníka.”

“Není možná! Pro zdejší službu nebo na cesty?” “Na cesty.” “Kam?”

“To nevím; zaslechla jsem jméno As Saláhíja.” “A kdy měli odjet?”

“Jakmile tlumočník uzavře obchod, kvůli němuž přijel do Damašku. Mám dojem, že šlo o obchod s olivami pro Bejrút.”

Víc nevěděla. Poděkoval jsem jí a obdaroval ji.

Aby Jakub nezůstal beze zpráv, poslal jsem k němu Halefa. Sám jsem objel město, abych se dostal do As-Saláhíje, jež je vlastně severním předměstím Damašku. Zde začíná obchodní cesta do Bejrútu u Středozemního moře.

Když jsem tam dorazil, již se stmívalo. Pochyboval jsem, že se zde něco uspokojivého dozvím, neboť zdejší typ domů, s průčelím odvráceným od ulice, ztěžuje pozorování. Vtom však jsem spatřil několik nešťastníků, jež lidská společnost od sebe odvrhuje a kteří žijí jen ze soucitu bližních: malomocné. Leželi zahaleni v cárech nedaleko cesty a už z dálky na mne pokřikovali, abych jim dal almužnu.

Zamířil jsem k nim, ale hned začali utíkat, protože mají zakázáno se stýkat se zdravými. Jen na mé opakované ujišťování, že jsem Evropan a nebojím se jejich nemoci, se konečně zastavili. Ale pustili mě k sobě nejvýš na dvacet kroků. “Co od nás chceš, pane?” zeptal se jeden. “Polož dar na zem a rychle odejdi!” “Co vám mám dát? Chcete peníze?”

“Ne. Nemůžeme si za ně nic koupit, protože je od nás nikdo nevezme. Dej nám trochu tabáku, chléb, maso nebo něco jiného k snědku.”

“Proč jste venku pod širým nebem?” vyptával jsem se soucitně “V Damašku jsou přece nemocnice pro malomocné.”

“Jsou přeplněné. Musíme čekat, až pro nás smrt uvolní místo”

“Můžete-li mi něco říct o několika osobách, dostanete zítra časně ráno tabák i jiné věci. Teď u sebe nic nemám.”

“Co bys rád věděl?”

“Jistě jste si všimli každého, kdo tu jel kolem. Bylo to hodně lidí?”

“Hodně lidí jelo do města na slavnost. Z města vyjel jenom houf mezků směrem na Rašíju, skupinka lidí do Hasbíje, několik dělníků z As Sabadání a těsně před polednem jeden Angličan s dvěma průvodci.”

“Jak víte, že to byl Angličan?”

“Och, Angličan se pozná hned. Byl v šedivém obleku, měl vysoký klobouk, velký nos a na něm dvě modrá skla. Jeden z jeho průvodců mu musel vysvětlit, co chceme, a pak nám daroval trochu tabáku, několik malých chlebů a mnoho dříveček, s kterými se dá rozdělat oheň.”

“Popište mi toho tlumočníka!”

Popis mě přesvědčil, že jde o muže, kterého hledáme. “Kam jeli?”

“To nevíme. Jeli po bejrútské cestě. Ale víc ti řeknou děti Abú Mudžidda, který byl jejich průvodcem. Bydlí tamhle v tom domě vedle té velké palmy.”

Poděkoval jsem a slíbil, že druhý den časně zrána jim přivezu dary.

V domě průvodce Abú Mudžidda jsem se dozvěděl, že Angličan měl namířeno do údolí As Sabadání, starý Abú Mudžidd bo měl dovést pouze tam.

To byla bezpochyby tlumočníkova opatrnost, aby ztížil případné pátrání. Avšak už jsem věděl dost a vrátil jsem se do Damašku.

Můj hostitel už na mne netrpělivě čekal. Jeho pátrání sice nepřineslo žádný výsledek, ale Halefová zpráva ho naplnila nadějí. Jakub Afara měl již pas připraven a také dopis na všechny policejní úřady v celé damašské provincii a

dvacet dobře ozbrojených policistů jen čekalo na rozkaz, aby s ním vyrazili. Pověděl jsem mu všechno, co jsem zjistil. Protože už se stmívalo, usoudil jsem, že bude lépe vyčkat do rána. Ale okradený neměl tolik trpělivosti.

Jakub poslal pro průvodce, schopného vodit i v noci. Jeho horečnému neklidu nic nebylo dost rychlé, a sotva jsem se zmínil o slibu, který jsem dal malomocným, už se postaral, aby byl splněn.

I tak uplynulo přece jen několik hodin, než jsme se připravili na cestu.

Jakub dal přednost nájemným koňům, dva pro sebe a sluhu a třetího na nezbytná zavazadla. Protože jsme nevěděli, kam až pojedeme a jak dlouho budeme pryč, vzal si s sebou i slušnou částku peněz.

Rozloučili jsme se krátce. Měsíc v úplňku stál již na obloze, když jsme jeli Přímou ulicí: vpředu průvodce s majitelem nájemných koní, potom my, to jest Jakub a jeho sluha, Halef, Bili, Fred a já, za námi pak policisté.

V ZŘÍCENINÁCH BAALBEKU

Stráž u městské brány si nás vzhledem k našemu doprovodu ani nevšimla a rychle jsme kolem ní projeli. Brzy jsme nechali za sebou As Saláhíji a pádili jsme podle řeky Báradá. Než jsme vjeli do hor, otočil jsem se, abych se ještě jednou podíval na Damašek. Ležel tu v měsíčním světle jako tajemný příbytek duchů, sevřen tmavým kruhem Ghúty. Nebyl bych řekl, že se zdržím v Damašku jen tak krátce.

Dojeli jsme do velké vesnice Dummar a tam jsme poprvé zastavili. S pomocí policistů se nám podařilo vzbudit starostu, který nám sdělil, že pozdě odpoledne projeli cvalem vesnicí čtyři jezdci, z nichž jeden byl šedě oblečený Angličan s modrými brýlemi. Ujížděli cestou na As Suk a my jsme se bez prodlení pustili po ní též.

Svítalo, když jsme jeli přes vysočinu Al Džadíd. Pak jsme se přiblížili z levé strany k místu, kde kdysi leželo hlavní město starého Abilenu; na druhé straně se zvedala hora, na níž je podle pověsti pochován Ábel. Potom jsme projeli několika menšími vesničkami, jejichž jména jsem zapomněl. V jedné z nich jsme museli zastavit a dopřát odpočinku zchváceným koním.

Urazili jsme vzdálenost odpovídající celodenní jízdě. Kdybychom koně i nadále tak namáhali, byl jsem jist, že by nás dlouho nenesli. Od vesničanů, kteří přicházeli, aby nás přátelsky obdarovali ovocem, jsme se dozvěděli, že pozdě večer tudy projela malá tlupa jezdců.

Když si koně trochu odpočinuli, vyrazili jsme na As Suk, ale ani tam nevěděli nic určitého. Kousek za vesnicí vyjel proti nám osamělý jezdec, starý, bělovousý Arab. Náš průvodce ho srdečně pozdravil a pravil: “To je Abú Mudžidd, chabír, který vedl Angličana.”

“To je šťastné setkání!” zvolal Jakub. “Kdes ho zanechal?” “V As Sabadání, pane.”

“Kolik s ním bylo mužů?” “Dva, dragoman a sluha.”

“Co je to zač, ten dragoman?”

“Tvrdí, že pochází z Konye, ale není to pravda. Nemluví tak jako lidé z Konye. Je to lhář a podvodník.”

“Co tě přivádí k tomuto názoru?”

“Podvádí Angličana. Všiml jsem si toho, ačkoliv jsem s Anglie; mohl mluvit.” “Mají hodně zavazadel?”

“Jenom Angličan. Jemu patří nákladní koně, dragoman má pár nějakých krabic, ale ty opatruje jako oko v hlavě.”

“V kterém domě přenocovali?”

“V žádném. Mně v As Sabadání vyplatili mzdu a poslali mě domů. Sami však jeli dál, ačkoliv jejich koně byli skoro zchvácení. Zdržel jsem se u svého známého, abych si odpočinul, a nyní se zase vracím do Damašku.”

Šlo mi teď hlavně o to, abych se dozvěděl, jak Angličan vypadal. Bylo to k nevíře, že jsem u své krajanky pěvkyně na to dočista zapomněl. Teď jsem to hleděl dohonit:

“Nezaslechl jsi, jak se ten Angličan jmenuje?” “Dragoman mu vždycky říkal Sir.”

“To není jméno, to znamená pane. Vzpomínej!”

“Občas přidal jedno slovo, ale nevím přesně, jak znělo, snad Lise nebo Linse, tak nějak.”

“Snad Lindsay?” “Ano, ano!”

Bylo by to možné? Žasl jsem. Ne, to není myslitelné. A pokračoval jsem: “Popiš mi toho muže!”

“Měl šedý oděv a klobouk taky šedý a tak vysoký, že by mi sahal od země až ke

kolenům. Před očima měl modrá skla a v ruce držel pořád kopáč, i při jízdě.” “Aha! Jaký měl nos?”

“Nos měl velký a červený. Měl na něm alepskou bouli. I ústa měl velká a široká. Na levé ruce mu chyběly dva prsty.”

“Je to on! Halefe, slyšels to? Sir David jede před námi.”

“Hamdu l’illáh!” jásal malý hádží. “Alláh je veliký a může, co chce. Nechá lidi umřít i obživnout, jak se mu zlíbí.”

Protože Jakub nevěděl, co nás tak rozradostnilo, pověděl jsem mu to nejdůležitější a poprosil ho, abychom se rychle vydali dál. Zneklidňovalo mě, že Angličan, který tak nečekaně vstal z mrtvých, se ocitl v rukou toho ničemy.

Starý průvodce pokračoval v cestě domů a my jsme projeli několika přívětivými vesnicemi. Avšak lahodná zeleň zahradních teras brzy zmizela.

Přejeli jsme most přes řeku Báradá a na levém břehu jsme vjeli do soutěsky, kde bylo místo právě jenipro stezku a koryto řeky. Stěny rokle se příkře zvedaly a v severní stěně byly do skály vytesány hroby, k nimž dříve jistě vedlo schodiště, ale už se zřítilo. Byl to průsmyk Suk al Báradá a vedl do roviny As Sabadání, v níž leží stejnojmenná vesnice.

Vyjeli jsme k průsmyku směrem na jih, minuli několik vesniček a dostali se do As Sagadání tak vyčerpáni, že jsme se pro dnešek pronásledování už vzdali.

As Sabadání je výstavná obec s pěknými domy a úrodnými zahradami, přestože leží jedenáct set osmdesát metrů nad mořem. Obyvatelstvo je z poloviny maronitské.

Policisté brzy sehnali nocleh pro sebe i pro nás.

Dozvěděli jsme se jenom, že průvodce Abú Mudžidd zde přenocoval. Ale starosta vyslal do nejbližší vesnice jménem Ší‘it posla na výzvědy, a když se večer vrátil, přinesl zprávu, že tam Angličan přenocoval a pak vyrazil se svým sluhou, tlumočníkem a jedním místním obyvatelem do Sughaj-jiru. Jestli pak pojede dál, to nikdo nevěděl.

Za prvního rozbřesku jsme již byli opět v sedlech. Nechali jsme za sebou vinice i morušové háje obce As Sabadání a ujížděli k Šíitu. Od zpěvačky jsem věděl, že tlumočník hovořil o obchodu s Bejrútem. Ten obchod si jistě vymyslel, ale Bejrút musel být cílem jeho cesty, v tom musel říci Angličanovi pravdu. Proč jel tudy a vyhnul se přímé silnici z Damašku do Bejrútu, bylo nasnadě. Vyžadovala si toho jeho bezpečnost.

V Šíitu jsme si jen potvrdili poslovu zprávu a vyrazili jsme na Sughajjir. Cesta se skláněla dolů a přitom se ukázalo, že naši policisté mají špatné koně. Vydrželi sice včerejší namáhavou túru, ale na druhou podobnou jízdu už nestačili. I nájemní koně Jakubovi za mnoho nestáli, a tak jsme s každou čtvrthodinou zpomalovali postup. Takhle bychom nedohonili lidi, kteří mají asi osmihodinový náskok.

Navrhl jsem Jakubovi, že bych jel s Halefem napřed, ale nechtěl o tom ani slyšet. Tvrdil, že se bez nás neobejde. Musel jsem se tedy té myšlenky vzdát a utěšoval jsem se jen tím, že Lindsay při své vášni pro vykopávky se nenechá hned tak z Baalbeku vylákat.

Jak se ale Angličan dostal do Damašku? Jak se mu podařilo dole na Eufratu ujít smrti? Byl bych se to rád dozvěděl, a tím víc mě zlobila naše pomalá, zdlouhavá jízda.

Sughajjir leží na horské říčce, která se vlévá do Džufúfu, ve stínu topolů, a je to dost velká obec, přestože její jméno znamená vlastně Malá. Zastavili jsme a policisté odešli na zvědy. Brzy přinesli zprávu, že hledaní tudy projeli a pustili se směrem k průsmyku Antilibanonskému. Po krátkém odpočinku jsme se vydali za nimi.

Projeli jsme nejprve širokou rovinou a pak jsme se dostali do údolí, v němž jsme museli déle než hodinu šplhat nahoru k průsmyku, po levé straně příkré skály, po pravé hlubokou propast. Nahoře v průsmyka jsme viděli, že západní svah Antilibanonu, na němž jsme stáli, se svažuje dolů prudčeji než východní strana. Náš průvodce nás poučil, že Baalbek je od nás vzdálen vzdušnou čarou pět hodin jízdy, že však budeme potřebovat mnohem víc, protože cesta se kroutí a koně jsou zchváceni.

Měl pravdu. Museli jsme zdolat mnohá příčná i postranní údolí, a když jsme konečně tam vpředu zahlédli mohutné rozvaliny slunečního města, dělilo nás od nich několik hodin cesty. Ještě ke všemu jeden z policistů prohlásil, že jeho kůň už nemůže dál, velitel poručil zastavit a teprve po dlouhém vyjednávání a handrkování a za pomoci tučného bakšiše jsem dosáhl, že se uvolili dojet alespoň do malebně vyhlížející vesničky před námi.

Když jsme tam dojeli, dozvěděli jsme se, že vesničkou projel Angličan v šedivém šatě, který se hádal se svým dragomanem; chvilku nato ujížděl kolem nás muž, kterého jsem neprodleně oslovil. Byl to Lindsayův průvodce a vracel se domů do Šíitu. Vyprávěl nám, že Angličana nedoprovodil až do Baalbeku, protože ho v

poslední vesnici propustili. Podle jeho názoru došlo mezi Angličanem a dragomanem k roztržce. Angličan je prý velmi opatrný a nepouští z rukou své malé pistole, jež mají sice jen jednu hlaveň, ale zato se z nich dá vystřelit několikrát bez nabíjení.

Mé obavy o Davida Lindsaye vzrostly během noci natolik, že mi nedaly usnout, a hned za svítání jsem nabádal své průvodce k odjezdu. Policisty dostal Jakub do sedel zase jen díky bakšiši, což se mi už vskutku přestávalo líbit. A vůbec jsem měl ten dojem, že policisté jsou ochotni Jakubu Afarovi pomáhat pouze dle míry jeho štědrosti.

Znovu jsme projížděli malými vesničkami, a když se konečně před námi rozevřelo předhoří Antilibanonu, které nám až dosud bránilo ve výhledu, spatřili jsme proslulé údolí Baalbeku. Monumentální zříceniny na obrovské rozloze působí vskutku jedinečným a velkolepým dojmem.

Hned na kraji jsme zahlédli kamenolom a v něm ležel vápencový balvan olbřímích rozměrů, jedenadvacet metrů dlouhý, čtyři metry široký a čtyři vysoký. Takové bloky tvořily stavební materiál k obrovitým stavbám Baalbeku. Jak jen mohli při tehdejší technice taková břemena dopravovat?

Ty gigantické chrámové stavby byly původně zasvěceny Baalovi či Molochovi. Trosky, které se ještě zachovaly, však jsou římského původu. Je známo, že Antonius Pius zde dal vystavět Jupiterovi chrám, který platil za jeden z divů světa. Ve větším z obou chrámů byla podle všeho uctívána syrská božstva, v menším pouze Baal-Jupiter.

Při budování chrámu se postupovalo tak, že na spodní stavbu, která čněla asi třináct metrů nad zemi, přišly tři vrstvy těchto obrovských bloků, na nich pak spočívaly mohutné sloupy, nesoucí mocné architrámy. Šest sloupů bývalého chrámu Slunce, které se zachovaly, má výšku devatenáct metrů a u paty, dosedající na spodní stavbu, průměr přes dva metry.

Baalbek bylo ve starověku významné město, protože leželo na cestě z Palmýry do Sidónu. Abú Ubajda, spolubojovník Chálidův, který se tak lidsky zachoval ke křesťanům damašským, dobyl i Baalbeku. Akropolis dal změnit v pevnost a z kvádrů rozbořeného chrámu byly budovány opevňovací zdi.

Později sem vpadli Mongolové, pak Tataři, a co po nich ještě zbylo, bylo v roce 1759 zpustošeno zemětřesením. A co přetrvalo dodnes, dává jenom slabou představu o někdejší nádheře a skvělosti.

Na místě bývalého města slunce je dnes bídná vesnice, kterou obývají fanatičtí a loupeživí metavilští Arabové, a vojáci zdejší posádky jenom přispívají k tomu, že v celém kraji naprosto není bezpečno.

Přiložil jsem dalekohled k očím a přehlížel terén. Nebylo vidět človíčka!

Jak jsem se později dozvěděl, vojáci místní posádky odešli svévolně na dovolenou a Metavilové se o nás nezajímali. Člověk se v těch troskách ztrácel jako mravenec. Požádal jsem náčelníka policistů, který měl hodnost rotmistra, aby jeho mužstvo objelo koňmo zbořeniště, a bude-li třeba, prohledalo je, my že bychom přitom pomohli. Zdráhal se a prohlásil, že si nejdřív musí koně i lidé odpočinout a najíst se.

Ale ani potom se pánům nechtělo do sedel. Jakub je střídavě prosil a střídavě na ně byl hrubý, já už taky, ale všechno nadarmo. Rotmistr nakonec otevřeně prohlásil, že pojedou jenom za bakšiš. Jakub již sahal do kapsy, ale já jsem mu ruku zadržel.

“Dostal jsi přece ty muže s sebou, aby ti pomáhali?” otázal jsem se. “Ano,” odpověděl klenotník.

“Kolik ses zavázal, že jim za to budeš vyplácet?”

“Stravu pro muže i krmivo pro koně, rotmistrovi pět piastrů denně a mužům po třech.”

“Správně. To dostávají za to, že ti slouží. Když se budou zdráhat, nedostanou nic. Na tom trvám, anebo budu pátrat na vlastní pěst. A ty potom, až se vrátíš do Damašku, pašovi povíš, jaké ti dal s sebou lenochy.”

“Co ty se do toho pleteš,” rozlítil se rotmistr.

“Mluv se mnou slušně! Nejsem tvůj podřízený,” usadil jsem ho. “Pojedeš tedy, nebo ne? Tam na západě u veliké zdi se zase setkáme.”

Rotmistr se neochotně zvedl a vsedl na koně. Ostatní následovali jeho příkladu, a když jim vydal přitlumeným hlasem rozkazy, rozptýleně se rozjeli.

Kolem nás se vinul do dáli potůček. Usoudil jsem, že cizinec, který má s sebou koně, určitě vyhledá vodní tok. A tak jsme se rozdělili, abychom prohledali povodí potoka. Halef zůstal u Jakuba a já jsem vzal s sebou Billa a Freda.

Ujednali jsme si, jak se budeme dorozumívat výstřely, a rozjeli jsme se vzhůru podél břehu. Měli jsme štěstí. Když jsme zahnuli za přeražené sloupoví, zpozoroval jsem zeď, v níž byl otvor. Před zdí ležel muž a držel v ruce pušku. Ještě výš, asi tak o sto kroků dále, jsem zahlédl vysoký šedý cylindr, který se

kývavě pohyboval nad čerstvě vyházenou jámou.

Honem jsem se schoval za sloup, předal jsem koně průvodcům a řekl jim, aby zůstali ukrytí, dokud je nezavolám. Pak jsem vystoupil a kráčel jsem k ležícímu. Ležel tak, že mě nemohl vidět. Jakmile uslyšel kroky, vyskočil a namířil na mne ručnici. Byl oblečen jako Turek, ale zavolal na mne anglicky:

“Stát! Sem nikdo nesmí!”

“A proč?” zeptal jsem se stejnou řečí.

“Ale! Vy mluvíte anglicky? Vy jste tlumočník?”

“Nejsem. Ale dejte pryč tu pušku! Je tam v té jámě sir David Lindsay?” “Yes!” “Vy jste jeho sluha?”

“Yes!”

“Dobrá. Já jsem jeho známý a rád bych ho překvapil.”

“Tak k němu jděte! Já tu mám sice hlídat a ohlásit mu každého, kdo by se přiblížil, ale s vámi udělám výjimku, protože si myslím, že mluvíte pravdu.” Čím víc jsem se blížil k šedému klobouku, tím opatrněji jsem si počínal.

Podařilo se mi přistoupit nepozorovaně až ke kraji prohlubně, a když se Angličan zrovna napřímil, vztáhl jsem ruku a sebral mu klobouk s hlavy.

“Lack-a-day! Kdo to…”

Obrátil se, ale jeho dokořán otevřená ústa už nevydala ani hlásku. Ano, přede mnou byl ten dobře známý nos s karbunklem, který se kroutil, aby zadržel padající brýle.

“Nuže, sire Davide,” zeptal jsem se, “pročpak jste na mne nepočkal u Ananského průplavu?”

“U všech čertů!” zvolal Lindsay. “Kdo je to? Vždyť vy jste přece mrtvý!” “Ovšem, ale zjevuju se vám coby přízrak. Vy se jistě nezaleknete ducha dobrého známého!”

“To ne, to ne!”

A Lindsay vyskočil z jámy. Už se vzpamatoval a objal mě oběma rukama. “Vy žijete, starý příteli! Vy žijete! A co Halef?”

“Ten je tu taky. A ještě dva jiní známí.” “Kdo?”

“Bili a Fred, zajel jsem pro ně k Haddádům.” “Á! Ó! To není možné! Vy jste byl u Haddádů?”

“Déle než dva měsíce. Kdo je ten muž tam u zdi?”

“To je můj sluha. Najal jsem ho v Damašku. Pojďte, sire, musíme si povídat.” Zavedl mě k průlomu ve zdi, vlezl dovnitř a vrátil se s lahví a skleničkou. Bylo to pravé dobré sherry.

“Počkat, ti dva se musí s námi taky napít.”

“Přivolal jsem oba sluhy a teď jsem byl svědkem něčeho, co nelze snadno popsat. Bili a Fred slzeli radostí a sir David dělal všemožné grimasy, aby zakryl dojetí.

“A kde je váš tlumočník?” zeptal jsem se. “Tlumočník? Vy o něm víte?”

“Ano, dohodl jste se s ním na slavnosti Ar Rumát v boudě zpěváků.”

“Skvělé! Neuvěřitelné! Vy jste vševědoucí! Našli jste mě náhodou, nebo jste za mnou jeli schválně?”

“Schválně. Sledujeme vás už z Damašku. Tak co je s tím tlumočníkem?” “Je pryč.”

“A sakra! I se svými věcmi?”

“Ne! Ty jsou zde,” řekl Lindsay a ukázal na otvor ve zdi. “Opravdu? Ó, to je skvělé! Vypravujte!”

“Co? O čem? Všechno?”

“Jenom o tom tlumočníkovi, my ho stíháme. Ostatní až později!” “Stíháte? Aha! A proč?”

“Je to zloděj a kromě toho můj starý osobní nepřítel.” “Zloděj ?Hm! Zloděj klenotů, že?”

“Zajisté. Vy jste je viděl?”

“Yes! Povím vám to. Setkal jsem se s ním v pěveckém stanu. Poznal, že jsem Angličan, a oslovil mě anglicky. Dělal tu obchod s olivovým olejem, pak chtěl do Bejrútu. Já jsem chtěl jet do Jeruzaléma a najal jsem ho jako tlumočníka.

Slíbil, že půjde se mnou do Jeruzaléma a pak z Jany po moři do Bejrútu. Byl jsem v Damašku se vším hotov a čekal jsem na něj. Přišel pro mne a přivedl průvodce ze vsi As Saláhíja.”

“Vím to. Mluvil jsem s ním.”

“Well! Musel vás potkat. Jeli jsme nahoru na Antilibanon. K ránu jsem přišel na to, že jedeme nesprávným směrem, dával jsem víc pozor, pohádal se s ním.

Tlumočník zapíral, pak řekl, že chtěl nejdřív do Baalbeku, tam jsou fowlingbulls. To se mi hodilo, ale už jsem byl nedůvěřivý, on jel jako na útěku.

Vyznal se tu, jel rovnou k téhle zdi, řekl, že se v té díře můžeme vyspat. Ve spánku šramot, kůň odfrkl, cítil jsem cizí ruku v kapse, vyskočil jsem -

náprsní taška fuč! Bylo už skoro ráno; vidím, tlumočník odjíždí, sáhnu po pušce, střelím, kůň upadl, chlap hrabal po sedlovém vaku, nepodařilo se mu to, utekl. Vezmu vak, otevírám: zlato, klenoty, šperky. Yes!”

“Co jste měl v náprsní tašce?”

“Á! Ó! Samé cenné věci: náplast, nitě, jehly a tak. Peníze nosím jinde. Well!” “No ne, sire Davide, to je ale šťastný obrat. Muž, kterému byly klenoty ukradeny, je tu se mnou.”

“Zavolejte ho. Ať si je zase vezme!”

Lindsay vstoupil do díry ve zdi, vrátil se s balíkem a otevřel ho. Bylo v něm kromě arabské košile a turbanového šátku několik krabic. Zakryl jsem opět ty věci a dvakrát jsem vystřelil. Hned nato se ozval nablízku také výstřel. Vtlačil jsem Lindsaye i tři ostatní do díry ve zdi, aby se mi překvapení vydařilo. To už přicházel Halef s Jakubem Afarou. Oba spatřili jenom mě a balík ležící na zemi u mých nohou.

“Tys něco našel, sidi?” zvolal Halef. “Ano. Jakube Afaro, nechtěl by ses podívat?”

Poslechl a vyrazil radostný výkřik: “Má šá‘alláh, to jsou moje věci!”

“Ano, to jsou ony. Přepočítej to, jestli něco neschází!” “Ó efendi, mluv honem, kdes to našel?”

“Mně neděkuj, ale tamtomu muži, který sedí za zdí. Halefe, jdi pro něj!” Halef tam vkročil a vykřikl: “Alláh akbar, Angličan!”

Nejdřív jsme si pověděli to nejnutnější a pak jsem vlezl do průlomu, abych si prohlédl skrýš. Uviděl jsem mohutnou klenutou chodbu, jejíž jedna stěna byla tak sesutá, že po odstranění trosek vznikl poměrně velký prostor. V něm stáli čtyři Lindsayovi koně a ležely tu i jeho svršky. Na zastřeleného koně navršili suť, aby zdechlina nepřilákala odporné supy. Proto jsem si ho ani nevšiml.

Jakub Afara se velice zaradoval, vždyť dostal zpátky svůj majetek, jenom ho zlobilo, že zloděj beztrestně unikl. Vyložil jsem mu, že zloděj, který nejspíš neví o naší přítomnosti, se s největší pravděpodobností pokusí zmocnit lupu znova; bude se snažit Lindsaye se sluhou překvapit a zneškodnit.

Zůstaneme proto zde a budeme očekávat jeho návrat; policisté musí odejít, nejlépe do kasáren. Koně odvedeme do vesnice a jeden z nás je bude opatrovat. “Já to obstarám. Zajdu v Baalbeku za starostou a zařídím to,” nabídl se Jakub a odjel. Jenom on měl papíry, které musel každý úředník respektovat.

Když jsem se odebral k smluvenému místu, kde na nás měli čekat policisté, marně jsem je hledal. Asi už vysedávali pohodlně v kavárně a chlubili se, že jsou na stopě darebákovi.

Až teď se naskytla chvíle, abychom si v klidu pohovořili o nedávných událostech. Počal jsem tím, že jsem Lindsayovi vyprávěl naše osudy.

“Já myslel, že jste mrtví,” řekl, když jsem skončil. “Ti darebáci, co mě zajali, mi to řekli.”

“Takže vy jste byl zajat, sire Davide?” “Úplně, well!”

“A od koho?”

Lindsay mi vyprávěl, že odešel se svými dělníky kopat. Nenašli nic, co by stálo za řeč, ale když se vrátili, objevil můj lístek. Uposlechl mé rady a odebral se k Ananskému průplavu; tam se rozložili a bezstarostně usnuli, vždyť byl bílý den. Avšak Arabové z kmene Šatů je přepadli a zajali.

“To byli zřejmě ti, co uprchli před naším morem,” vysvětlil jsem.

“Může být. Zůstali několik dní u průplavu, nedali nám nic jíst, pak nás odvezli.”

“Kam?”

“To nevím. Bylo tam samé rákosí a bahno. Ti ničemové nám nechtěli ublížit, chtěli jenom peníze. Donutili mě napsat dopis, na který by v Bagdádu dostali dvacet tisíc piastrů. Yes! Napsal jsem tedy Johnu Longmanovi, ale tak, aby lupiči nic nedostali. Longman řekl, aby přišli znova za tři neděle, že nemá u sebe tolik peněz.”

“Ale to mohlo být pro vás nebezpečné, sire Davide!”

“Naopak, bylo to lepší. Přivlekli nás blíž k Bagdádu. Tam se srazili s nepřátelským kmenem. Potyčka, lupiči sice zvítězili, bylo jich víc, ale my jsme mezitím uprchli, a do Bagdádu. Až bude čas, tak vám to povím podrobně.” “Vyhledali jste v Bagdádu náš byt?”

“Yes. Ale vy jste tam nebyli. Musel jsem za Billem a Fredem k Haddádům. Prodal jsem jachtu, najal muže, který rozuměj anglicky, a připojil jsem se k poštovnímu poslovi. U Tekritu jsme překročili Tigris, hledali vás, ale nenašli jsme ani

Haddády. Odtáhli a vy jste byli mrtví.” “Kdo vám to řekl?”

“Kmen Abú Salmán okradl a zabil cizí cestující. Popis se hodil na vás.

Měl jsem moc vztek a starosti, ale nic to nebylo platné. Nechtěl jsem se nechat zabít, tak jsem odjel do Damašku a zůstal tam tři týdny. Celé dny jsem chodil po ulicích. Kdybyste bydleli v křesťanské čtvrti u Evropanů, jistě bychom se potkali. To ostatní jste už slyšeli. Chcete to slyšet podrobně?”

“Děkuji, to stačí. Bylo to od vás velmi odvážné, podniknout jízdu z Bagdádu do Damašku za těchto okolností.”

“Pchá! Dělal jste to vy jinak?”

V tom okamžiku jsme otvorem jeskyně spatřili četu policistů. Kde se tu najednou berou? Co to má znamenat? Záhy jsme je viděli odjíždět touž cestou, kterou jsme přijeli, a ani vysvětlení na sebe nedalo dlouho čekat. Po chvíli se vrátil z města Jakub Afara se starostou a ten nám vysvětlil, že poslal policisty zpátky do Damašku, protože všude roztrubovali naše záležitosti a jen nám tím mohli uškodit. Dal jim s sebou dopis pro krajského hejtmana, v kterém ho upozornil na jejich úplatnost a nedostatek kázně, aby byli potrestáni. “Pádišáh, Alláh nechť mu žehná, si přeje pořádek ve své říši a my mu v tom musíme být nápomocni,” dodal.

Byl to poctivý úředník, v tehdejším Turecku úplná výjimka. Přislíbil nám veškerou pomoc, kterou nám bude moci poskytnout.

“Buďte rádi, že tu jsem starostou já!” řekl Mustafá Efendi. “Víte, co by udělal každý druhý? Vyžádal by si zlato a kameny, aby mohl rozhodnout, kdo je jejich vlastníkem. Žádal by důkaz, že šlo o krádež, že to jsou opravdu ony ukradené předměty a že obě strany jsou skutečně zloděj a okradený. To se vleče celé týdny a za tu dobu se může leccos změnit, i zlato a kameny.”

Mustafá měl pravdu. Jakub si mohl blahopřát, že narazil na tak čestného muže. Starosta nás požádal, abychom mu svěřili do úschovy koně, ale abychom je přivedli po jednom, nenápadně, a pak se vzdálil, když nás ještě krátce varoval před podzemními chodbami a klenbami, kde bychom mohli snadno přijít k úrazu.

Tyto chodby sloužily v dobách egyptského vpádu za skrýš všelijaké chátře a ještě dnes se stává, že se v nich ukrývá někdo, kdo k tomu má své důvody.

Dovedli jsme tedy naše zvířata jednotlivě do městečka. Připadalo nám maličké proti rozvalinám, u nichž stojí. Dům starostův bylo jedno z nejlepších stavení a i konírna vyhověla plné našim představám. Nějaký čas jsme tu zůstali, pak jsem se vrátil do rozvalin, ale jinou cestou, než kterou jsem přišel. Osamělý chodec nemůže být nápadný zlosynovi, který by z úkrytu pozoroval okolí. Proto jsem pomalu procházel zříceninami, poddávaje se dojmu, jakým na mne působily.

Jaký to rozdíl mezi pokolením, které zvládalo tak mohutnou hmotu, a tím, které opírá své ubohé chýše o zdi trosek!

Mezi sloupy se tu a tam kmitl had, chameleón si mě zvědavě prohlížel a vysoko v povětří plula poštolka, která se náhle spirálovitou křivkou spustila na jeden ze stojících sloupů. Měla tam hnízdo.

Pozor, tamhle jako by se mihla postava, rychle a pružně jako stín mraku! Jistě to byl klam, ale přesto jsem zvolna kráčel k místu, kde jsem ten stín zahlédl.

Za dvojsloupem se otevírala tunelovitá prohlubeň, která vzbudila mou zvědavost. Jak to asi vypadá v těch chodbách, v nichž kdysi za svitu plápolajících pochodní byly zabíjeny oběti Baalovy? Nemůže uškodit, zajdu-li několik kroků do chodby.

Půjdu-li jen tak daleko, kam až dosahuje denní světlo, nehrozí mi nebezpečí. Vlezl jsem do otvoru a postoupil několik kroků. Chodba byla tak široká, že by čtyři osoby mohly stát vedle sebe. Strop nesly mohutné oblouky, vzduch byl čistý a suchý. Díval jsem se a naslouchal do tmy a představoval jsem si hrůzu, jaká by mě jala, kdyby se najednou vpovzdáli vynořila světla a služebníci Slunce se vyrojili, aby mě uchvátili a odvlekli jako oběť Molochovi!

Obrátil jsem se zase k východu. Jak zcela jiné je venku to jasné, teplé denní světlo! V záři slunce musí přece, pozor, nezapraskalo to něco za mnou? Chtěl jsem se otočit, v tom okamžiku jsem však ucítil strašný úder do hlavy. Ještě si uvědomuji, že jsem zavrávoral, obrátil se a vztáhl paže po muži, který mi zasadil ránu. Potom se kolem mne zatmělo.

Nevím, jak dlouho jsem byl v bezvědomí. Přicházel jsem jen pozvolna k sobě a trvalo nějakou dobu, než jsem si uvědomil, co se se mnou stalo.

Ležel jsem na zemi, ruce i nohy jsem měl spoutány. Kde to jsem? Kolem byla tma a ticho, avšak zde, zrovna před sebou, jsem viděl dva malé kulaté body, které vydávaly prazvláštní svit; tu a tam pohasínal a opět zazářil.

Byly to dvě na mne upřené oči, jejichž víčka se otevírala a zavírala. Než jsem se zcela vzpamatoval, muž mě oslovil:

“Konečně ses probral! Teď si s tebou promluvím.”

To je nadělení! Podle hlasu jsem ihned poznal Ibrahíma Ma’múra, kterého jsme chtěli zajmout. Mám mu odpovídat? Že mě nic dobrého nečeká, toho jsem si byl vědom. Ale neklesal jsem na mysli a rozhodl jsem se, že se s ním moc bavit nebudu.

“Teď budeme účtovat!” začal zlověstně. “Tak do toho!” řekl jsem.

“Znáš mě?”

“Znám.”

“Tomu nevěřím. Jak bys mohl vědět, kdo jsem?” “Mé uši mi to prozrazují, Ibrahíme Ma’múre.”

“Tak opravdu, ty mě znáš! Ale poznáš mě ještě lépe! Vzpomínáš ještě na Egypt?” “Často.”

“Na Zenicu, kterous mi uloupil?” “Ano.”

“Šallál mě tehdy nepohltil, když jsem se vrhl do jeho prudkých vln. Je vůlí Alláhovou, abych se pomstil.”

“Já jsem ti tehdy zachránil život. Alláh si tedy přeje, abych se tvé msty neobával.”

“Myslíš?” zasyčel. “Přesto však není pro tebe dobré, že tě vydal do mých rukou. Pátral jsem po tobě tenkrát v Káhiře a nenašel jsem tě. V Damašku však, kde jsem už na tebe nemyslel, jsem tě spatřil.”

“A utekls přede mnou! Ibrahíme Ma’múre, či vlastně Dáwúde Arafime, jsi zbabělec!”

“Jen bodej, škorpióne! Já jsem lev, který tě pozře. Věděl jsem, že bys mě zradil, proto jsem odešel. Nechtěl jsem připustit, abys zkřížil mé záměry. Pronásledovali jste mě a všechno jste mi odebrali. Ale já si pro ty kameny zase přijdu, tím si můžeš být jist.”

“Jen si přijď!”

“Neposmívej se a nemysli si, že mi unikneš! Kdybys věděl, kdo jsem, zkameněl bys hrůzou.”

“Nezajímá mě to!”

“Ne? Nechť to zvíš! Víš, kdo je to čuvalar?”

“Vím,” odpověděl jsem, neboť jsem o těchto vrazích, kteří před nedávném znepokojovali i Cařihrad, hodné vyslechl. Své oběti házeli v pytli do řeky. “A víš také, že čuvalarové tvoří rodinu, která má jednoho náčelníka?”

“To nevím.”

“Nuže, věz, že já jsem ten náčelník.”

Uvědomil jsem si, že nejenom hlavní město turecké říše, ale i její ostatní evropské částí se chvěly hrůzou před tajnou bandou, jejíž moc sahala až k Černé Hoře a k balkánskému pobřeží. O této organizaci se vyprávěly neuvěřitelné zkazky; cíl její činnosti nikdo neznal, její neúprosná bezohlednost však byla obávána. Soudilo se jednou na sprosté zločince, jindy zase na politické spiknutí. Že by byl Arafim opravdu tak nebezpečný?

“Chvastoune!” odpověděl jsem pohrdlivě.

“Jen se vysmívej! Neviděls v Egyptě, jaký jsem boháč? Kde bych byl přišel k tomu bohatství, já, vyhnaný úředník? Naše moc vzrůstá den ode dne. Kdo se nám dostane do rukou, zemře nejstrašnější smrtí a jeho majetek připadne nám. I Afraka ben Hulama z Drinopolu jsme utopili, protože měl hodně peněz. Přinesli mi dopisy, které měl u sebe, otevřel jsem je opatrně, seznámil jsem se s obsahem a rozhodl se, že místo něho zajedu do Damašku a vyplením při první příležitosti obchod váženého příbuzného. Tu jsi však přišel ty, ďaure, a já se musel spokojit s málem. Nechť ti šajtán rozpálí lůžko v džehenně!”

“A i to málo jsi ztratil!”

“Však já to zas dostanu, uvidíš! A to bude to poslední, co na zemi ještě spatříš. Protože tě potom dopravím na místo, odkud není návratu. Znám dobře tohle město rozvalin, a tak jsem už rozhodl, kde budeš hnít, až po dlouhých útrapách zahyneš.”

“Jen Alláh to ví!”

“Alláh ti nepomůže, ty pse! A teď bud zticha, chci se vyspat, neboť noc bude ode mne vyžadovat nových sil.”

Slyšel jsem podle šustění šatu, že si Ibrahím Ma’múr lehá. Chce opravdu spát? Těžko! Spíše si chce se mnou zahrávat jako kočka s myší. Pozorně jsem se po něm díval.

Ne, opravdu, náčelník banditů nechtěl spát. Sice zavřel oči, ale co chvíli po mně blýskl bystrým světélkujícím pohledem, nikterak ospalým.

Kdybych jen měl u sebe svůj nůž! Měl jsem pouta jen přes zápěstí a kotníky a mohl jsem si snadno dosáhnout k nohám. Ale nůž mi Ibrahím odebral i s dvěma revolvery, jež jsem měl u sebe. Jestliže zde opravdu bídně zhynu, tak alespoň

zdědí Halef mé pušky a nepadnou do ruky tomu zločinci, utěšoval jsem se. Zahynout? Je to opravdu docela beznadějné? Hlavou mi přeskakovaly různé fantastické nápady, jak bych se mohl zachránit. Nevěděl jsem sice, kam mě v tom bludišti chodeb až zatáhl a jak bych se dostal ven, ale na tuhle starost je dost času.

Především musím přemýšlet o tom, jak bych svého úhlavního nepřítele přelstil. Ale musí to být brzo, co kdyby ho napadlo, že mě zastřelí? To by nebyl Ibrahím Ma’múr, kdyby mě tu nechal, třeba spoutaného. Věděl, že jen má smrt mu dává jistotu.

Sebrat mu z opasku nůž bylo zhola nemožné. Zbývala jediná cesta a o tu jsem se pokusil. Zcela tiše, aby mi oděv ani trochu nezašustil, jsem si pomaloučku sedal. Pozoroval jsem nepřítele přimhouřenýma očima, aby nepoznal podle jejich lesku, že jsem změnil polohu, a když jsem viděl, že přivřel víčka, vymrštil jsem se, a už mé pravé koleno tisklo jeho hrdlo a levé mu těžce dopadlo na hruď. Vyrazil výkřik a v úzkostném stísnění vymrštil obě ruce ke krku, aby si ho uvolnil. A to mi poskytlo příležitost dostat se svýma svázanýma rukama k jeho pasu. Neuvěřitelné štěstí mi přálo, nahmatal jsem okamžitě rukověť nože a vytáhl jej. Zločinec to ucítil a poznal nebezpečí. Prudkým škubnutím mě shodil na zem a vyskočil. A ihned se znovu po mně vrhl s výkřikem: “Psí synu, neujdeš mi!”

Ale minul mě, přejel po mně jenom konečky prstů. Věděl jsem, že v příštím okamžiku po mně opět hmátne tím směrem, kde si mě pamatoval. Rychle jsem se shýbl a uhnul až za něj.

“Je pryč! Kde jsi, ďaure?”

Teď, když mě hledal na druhé straně, mohl jsem si rozříznout pouta na nohou. Pak jsem se odplazil o několik kroků dále. Tak tohle se podařilo!

Nabral jsem dech. Ale co teď? Především se musím dostat z Ibrahímovy blízkosti, abych si mohl rozmyslet další postup.

Odkradl jsem se ještě o kus dál a pak jsem se opřel o zeď. Co bych měl udělat? Pustit se hlouběji do chodby? Mustafá Efendi říkal, jak jsou tyto štoly nebezpečné! Nebo prostě se zločincem zápasit, přemoci ho a pak ho přinutit, aby mi ukázal cestu ven? Ne, to ne! Má střelné zbraně a žádným násilím by se nedal přimět, aby mě vyvedl na denní světlo. A také bych ho mohl v zápase zabít, a jeho mrtvola by mi byla špatným průvodcem.

Byly to příšerné minuty. Můj nepřítel se choval naprosto tiše. Zůstal stát? Přiblížil se ke mně, nebo se ode mne vzdálil? Každým okamžikem do mne mohl vrazit. Tápal jsem tedy ještě dál ve stejném směru, zkoušeje nejprve půdu špičkou měkkého arabského střevíce, než jsem nohu postavil.

Tak jsem urazil asi dvě stě malých krůčků, když vtom jsem ucítil, že vzduch je chladnější a vlhčí. Musel jsem zdvojnásobit opatrnost. A opravdu, ani ne o pět kroků dále podlaha končila. Lehl jsem si a hmatal kolem sebe. Okraj půdy tvořil velkou, kulatou jámu, zabírající celou šířku chodby. Byla to zřejmě studna.

Vlhkost vzduchu nasvědčovala, že je v ní ještě voda. Kdovíjak je hluboká! Kdo tam spadne, nikdy se nedostane ven.

Tím směrem mi tedy nekynula záchrana a musel jsem se vrátit. To bylo ovšem zlé! Nepřítel mlčel. Číhá na mne tam, kde jsem ho opustil, protože ví, že budu nucen se vrátit? Nebo se domnívá, že jsem unikl druhou stranou? Anebo udělal bandita to nejjistější, pospíšil k východu a obsadil ho?

Ať už tak, či onak, stát namístě jsem nemohl. Vzal jsem tedy nůž mezi zuby, lehl si na zem a plížil se po kolenou a dlaních zase nazpět. Zvolna a potichu jsem špičkami prstů ohmatával a prozkoumával prostor před sebou a tak jsem se sunul, pomalu, nekonečně pomalu, ale přece jen stále vpřed. Více než dvěstěkrát jsem již přisunul koleno, musel jsem tedy být již za místem, kde jsem ležel jako Ibrahímův zajatec. Těch dvě stě kroků mi však trvalo jistě přes dvě hodiny.

Uplynula další půlhodina, pak stěna jak na levé, tak na pravé straně skončila, pevná půda pod nohama však pokračovala dál.

Co to bylo? Vpravo i vlevo byl roh, to znamenalo, že zde běží kolmo k mé chodbě chodba další. Pokračuje tato chodba na druhé straně? V tom případě zde obě chodby tvoří křižovatku, a tam jistě na mne čeká můj nepřítel.

Poslouchal jsem napjatě, ale nezaslechl jsem ani nejmenší šelest. Nejdříve jsem se musel přesvědčit, jestli má chodba zde nekončí. Plazil jsem se proto dál.

Dýchal jsem klidně a srdce mi netlouklo rychleji než obvykle.

Však také chladnokrevný klid a rozvaha byly bezpodmínečným příkazem. Doplížil jsem se asi doprostřed křižovatky, když jsem zaslechl docela tichý,

tlumený zvuk. Napjal jsem sluch ještě víc a posunul se o poznání blíž. Správně! To tikaly mé kapesní hodinky, které mi ten darebák ukradl.

Konečně jsem ho našel a s ním i východ ven, do širého kraje! Ale jak se jen odtud dostat?

Nejprve jsem musel zjistit polohu jeho těla: zda leží, sedí či stojí. Vsadil

jsem všechno na jednu kartu a sunul jsem se k němu blíž a blíž.

Mé ruce jako hlemýždí růžky pátraly opatrně a neslyšně kolem. Tikot se stával zřetelnější a teď, pozor!, špička mého prostředníku se dotkla látky. To znamenalo, že Ibrahím Ma’múr je těsně přede mnou. Kdyby natáhl ruku, nahmátl by mne. V této nebezpečné situaci jsem strávil asi deset minut, než se mi podařilo zjistit, že leží natažen napříč přes chodbu.

Mám ho překročit? Vymyslet lest, jak ho odlákat? Zvolil jsem první možnost. Byla nebezpečnější, ale vedla rychleji k cíli. Špičkami prstů jsem se přesvědčil, že nepřítel má přehozenou nohu přes nohu. To bylo pro mne příznivější, než kdyby je měl roztažené. Zvolna jsem se vztyčil, stoupl si až těsně k němu a zvedl jsem jednu nohu. Kdyby tak teď změnil polohu … Byla to věru kritická chvíle! Avšak šťastně jsem nohu přenesl přes něj a přitáhl k ní i druhou.

Nejobtížnější část útěku jsem měl za sebou. Nyní jsem se už mohl pohybovat vzpřímeně a čím víc jsem se od nepřítele vzdaloval, tím jistěji a rychleji jsem kráčel. Za chvíli jsem i vdechoval lepší vzduch. Konečně jsem ucítil pod nohama schody, stoupal jsem po nich vzhůru, tma se projasňovala a pak už jsem spatřil úzký otvor, před nímž rostl jalovcový keř.

Protáhl jsem se ven. Sláva bohu! Byl jsem volný! Avšak vyšel jsem na docela opačné straně chrámu. Musel jsem si pospíšit, jestliže jsme měli dopadnout zločince ještě dnes, neboť slunce se již sklánělo k západu. Obešel jsem chrám, abych se dostal k místu, kde se skrývali moji přátelé.

Zasypali mě přívalem otázek. Pohřešili mě už a hledali mě, ale marně. Přivolali dokonce i Mustafu Efendiho, aby jim byl nápomocen.

Vyprávěl jsem jim své podivuhodné dobrodružství a vyvolal v nich zděšení i radost. Všichni se chápali zbraní, nedočkaví vydat se za zločincem, aby ho co nejdřív lapili.

Avšak Mustafá Efendi nás varoval: “Počkejte, až přivedu z města posilu! Tyto hluboké štoly mají svá tajemství. Jsou v nich vchody a východy, které neznáte. Potřebujeme přinejmenším padesát mužů, abychom rozvaliny mohli obklíčit.”

“Je nás devět, a to je dost,” namítal Jakub. “Co ty o tom myslíš?” obrátil se na mne.

I já jsem považoval za nejlepší jednat bez meškání. Lindsay byl téhož názoru, když jsem mu vše vysvětlil. Dohodli jsme se tedy, že výpravu proti banditovi odkládat nebudeme.

“Ale kde vezmem světlo?” zeptal jsem se. “Já světlo obstarám,” nabídl se starosta. “Z města? To by trvalo příliš dlouho!”

“Ne, ne. Bydlí tady v zříceninách barvíř a ten má lamp hned několik.” Starosta odkvapil a my jsme zatím sestavovali válečný plán.

Dohodli jsme se, že čtyři z nás sestoupí do podzemí, aby dopadli zlosyna, dva zůstanou jako stráž u našich věcí, dva muže postavíme ke dvojsloupu, jímž jsem do chodby vstoupil. U východu za jalovcovým keřem postačí jeden strážný, neboť tamtudy sejdeme dolů, a není proto pravděpodobné, že by Dáwúd Arafim čili Ibrahím Ma’múr tudy vůbec mohl prchat. Nyní vyvstala otázka, kam koho postavíme. Já jsem musel samozřejmě dolů a s sebou jsem si vybral Halefa, protože se uměl neslyšně připlížit, a Mustafu Efendiho jako úřední osobu. Lindsay se naléhavě dožadoval jít s námi.

Raději bych ho byl viděl jako strážce u našich věcí a šperků, pro něž jsme to všechno podstupovali. Ale nakonec jsem povolil a v úkrytu zůstal Jakub Afara s Lindsayovým sluhou.

Vzal jsem si kromě nože jen jedinou zbraň, a to revolver, vypůjčený od Lindsaye. Mustafá Efendi a Angličan nesli lampy, dosud ovšem nezapálené. Na schodech jsme si zuli boty a já a Halef jsme sestupovali napřed. Vedl jsem Halefa za ruku.

Zlehka se dotýkal nataženou pravicí stěny chodby z jedné strany, já levačkou z druhé, takže nám nic nemohlo uniknout. Tu a tam bylo nevhodně slyšet slabé zapraskání starostových kotníků. Dostali jsme se na křižovatku chodeb. Lehkým šťouchnutím jsem dal Lindsayovi a starostovi znamení, aby se zastavili, pak jsme si s Halefem lehli na zem a plížili se k místu, kde jsem opustil banditu. Bylo domluveno, že ho popadneme každý za jednu paži a druzí dva přispěchají, aby ho spoutali.

Zvolna jsme se šinuli k onomu místu, ale, bylo prázdné. Co teď? Lehl si před ústí některé z ostatních chodeb? Prohlédli jsme je, ale bandita nikde.

Vrátili jsme se k našim dvěma napjatě čekajícím průvodcům a pošeptali jim, že nezbývá než prohledat ostatní tři chodby až na samý konec.

Nejprve jsme prošli chodbou, v níž jsem předtím objevil studnu. Asi po dvou stech krocích jsme stáli před ní, aniž jsme Ibrahíma Ma’múra našli.

Stejně tomu bylo v druhé i třetí chodbě, jen s tím rozdílem, že jsme museli být

velmi opatrní, abychom neupadli do nějakého neznámého nebezpečí. V druhé chodbě jsme se dostali až k chrámovým základům a obrátili se nazpět, ta třetí byla mnohem delší a končila jámou přes celou šíři chodby.

Vrátili jsme se s nepořízenou.

Naši přátelé přijali udiveně moji zprávu. “Byl tu, tak tu někde musí být!” tvrdil Lindsay. “Yes!”

“Za tu dobu, co jsem byl pryč, mohl Dáwúd Arafim odtud odejít. Rozžehněte lampy, podíváme se nejdřív do studny!”

Zahnuli jsme doleva a šli jsme až na konec chodby. Studna byla velmi hluboká. V jejím temném jícnu jsme nezahlédli nic než tmu. Tudy nám bandita uklouznout nemohl. Proto jsme zamířili ke třetí chodbě, a když jsme došli k jámě, viděli jsme, že tvoří vstup ke schodišti, jehož první schod byl tak nízko, že jsme ho nemohli rukou vyhmatat.

“Sestoupíme dolů?” zeptal se Mustafá Efendi se záchvěvem hrůzy ve hlase. “Musíme. Tohle je jediná cesta, kudy nám mohl zlosyn utéct.”

“Ale co když na nás zdola bude střílet?” “Ty půjdeš až za námi Podej mi světlo!”

Slezli jsme dolů. Napočítal jsem dvacet schodů. Pak jsme se octli v dlouhé chodbě, která běžela hluboko pod zemí a končila schodištěm, po němž jsme zase vystoupili nahoru. Nahoře jsme se opět dostali do chodby a prošli jsme jí.

Zavedla nás ke křižovatce, a nyní byla dobrá rada drahá. Máme se rozdělit, či máme pátrat společně? Rozhodli jsme se pro první možnost. Lindsay se starostou zůstali na křižovatce s jednou lampou a já s Halefem jsme si vzali druhou a pustili jsme se nejbližší chodbou. Byla velmi dlouhá, brzy se rozšiřovala a čím dál víc prosvětlovala. Chvátali jsme kupředu a u dvojsloupu, za nímž jsem vnikl poprvé do podzemí, jsme vyšli na denní světlo.

Ale kam se poděli Bili a Fred, jež jsme sem postavili na stráž?

“Sidí, Ibrahím Ma’múr tudy vylezl a oni ho chytli,” domníval se Halef. “Pak by nám to byli jistě přišli ohlásit. No, podíváme se!”

Avšak i druhý východ byl nestřežen. Jakubův sluha rovněž opustil své stanoviště. “To oni s ním jistě odešli k našemu úkrytu, sidi,” snažil se Halef o vysvětlení. “Pojďme tam rychle!”

“Nejdřív však dojdem pro Angličana a starostu.”

Běželi jsme zpátky k dvojsloupu, kde jsme nechali zapálenou lampu, a sestoupili jsme znovu do štoly, abychom přivedli oba muže. Když jsme všichni byli venku, pozhášeli jsme lampy a spěchali jsme k našemu tábořišti. Již z dálky jsme viděli, že venku před vchodem stojí Lindsayův nový sluha s Billem a Fredem, a podle živé gestikukce jsme poznali, že vedou vzrušenou rozmluvu. Jakubův arabský sluha, který jim nerozuměl, stál mlčky vedle nich. Když nás spatřili, rychle k nám přiběhli.

“Sire, on je pryč,” volal na nás Bili. “Kdo?”

“Mr. Jakub Afara.” “A kde je?”

“Tam co ten druhý.” “Který druhý?”

“Co jsme ho chtěli chytit.”

“Tomu nerozumím. Myslel jsem, že ho máte!”

“Kdepak! U nás se vůbec neobjevil. Ale měli jsme za to, že ho chytil Mr. Jakub, protože jsme slyšeli střelbu, a tak jsme mu spěchali na pomoc.”

“Proč střílel?” “Zeptej se tohohle!”

Bili ukázal na Lindsayova sluhu, který zůstal s Jakubem Afarou, a od něho jsme vyslechli celý průběh události, která nás stejně překvapila, jako rozmrzela.

Seděl s Jakubem u vchodu našeho úkrytu a přemýšlel o tom, že jistě už brzy přivedeme zlosyna. Vtom za nimi něco zašramotilo, a když se ohlédli, spatřili, že zadní stěna prostoru, vytvořená navršenou sutí, hrozí zavalením. Byli přesvědčeni, že celá obrovitá zřícenina spadne, a proto utekli.

Když se ale nic takového nestalo, pomalu se vrátili, a právě chtěli sejít do úkrytu, aby zjistili škodu, když proti nim vyrazil z otvoru jezdec na koni.

Byl to nepravý Afrak ben Hulám. Zděšeně ucouvli, zlosyn kolem nich tryskem projel a uháněl pryč. Jakub se však brzy vzpamatoval, popadl první lepší pušku, vzal si Lindsayova koně a pustil se za uprchlíkem. Nejdřív po něm dvakrát bezvýsledně vystřelil.

Když jsme vstoupili do úkrytu, přesvědčili jsme se, že sluha mluvil pravdu. Balík s klenoty byl pryč, chyběli i dva Lindsayovi koně.

“Á! Ó! Je pryč!” zlobil se Angličan. “Za ním! Rychle! Yes!” “Ale kam, sire Davide?”

“Za ním, za tím zlodějem!” “A vy víte, kde je?”

“Ne.” “Pak buďte tak hodný a zůstaňte tady, dokud se nevrátí Jakub! Od něho se něco dozvíme.”

“Sidi, co je to?” zvolal Halef a podržel mi před očima malý útržek papíru. “Kdes to našel?”

“Někdo to přilepil na koně.”

Vskutku, papír byl dosud mokrý. Byl přilepen slinou koni na čelo a stálo na něm turecky: “Poslouchal jsem a všechno vyslechl.” No tohle! Ten vzkaz nemohl bandita napsat zde v jeskyni, na to mu nezbývalo času. Musel si ho připravit již předtím. Byl si tak jist svou věcí, a vskutku, jeho plán se mu podařil.

Prohlédli jsme nyní zadní stěnu. Bylo vidět, že nevznikla náhodně, že ji vytvořila lidská ruka. Přes celou šíři chodby byla připevněna prkna a na ně navršena suť tak, aby to vypadalo co nejpřirozeněji. Dole u země byla tato masa rmutu silná dobře tři metry, ale nahoře u stropu sotva pětadvacet centimetrů a jistě v ní byly škvíry, kterými bylo nejen vidět ven, ale dalo se i vyslechnout, co se tam hovoří.

O tomto zařízení se Ibrahím Ma’múr dozvěděl patrně už od svého otce.

Jistě brzy zjistil, že jsem mu unikl, a pospíšil sem, aby vyslechl naše záměry. Jakmile viděl, že v jeskyni jsou jen dva hlídači pokladu, provalil svrchní tenkou vrstvu suti. Zděšení obou strážců mu umožnilo ujet s klenoty bez boje.

Ten muž byl opravdu neobyčejně mazaný darebák!

Angličan se nemohl smířit s myšlenkou, že zlosyna nebudeme pronásledovat, a horečnatě sedlal oba zbylé koně. Snažil jsem se ho přesvědčit, že na to není pomyšlení, vždyť nevíme, kterým směrem bandita prchá, a už se také snáší noc. “Aha! Hm! Yes! Ale on nám zmizí!” namítal.

“Musíme vyčkat.”

Vtom k nám přistoupil starosta a navrhl nám, že místo nás vyšle jezdce, kteří dokonale znají kraj mezi Baalbekem a mořem. Znají prý tak dobře každou stezičku, že mohou jet i v noci. Zamýšlí je poslat do přístavů Tripolisu, Bejrútu, Sajdá, As Súru a Aká, odkud by zločinec mohl uprchnout lodí.

“Dobrá, pošli je do těch pěti přístavních měst, protože zloděj se chce určitě z téhle země dostat pryč. Musíš dát poslům pověřovací dopisy?” zeptal jsem se” starosty.

“Musím.”

“Tak si pospěš a napiš je a pak mi sem ty lidi pošli, abychom jim dali cestovné!”

“Dám jim sám peníze na výlohy, a vy mi to pak vrátíte. Od vás by žádali moc.” Ten poctivý muž zamířil rychle do města. A protože jsme zatím nemohli dělat nic jiného, prohlédli jsme si chodbu, kudy zloděj utekl. Byla dlouhá jako ta, v které jsme byli naposled, a ústila na křižovatku, odkud jsme pak s Halefem došli k dvojsloupu. Bylo to velmi jednoduché; tím víc nás to zlobilo.

Ani ne za hodinu se vrátil Mustafá Efendi s pěti jezdci, důkladně vybavenými na cestu potravinami i penězi. Angličan jim dal bakšiš, s nímž mohli být spokojeni. Potom odjeli.

Pozdě večer jsme zvenčí zaslechli krok unaveného koně, a když jsme vyšli ven, poznali jsme Jakuba Afaru, vracejícího se z nezdařeného pronásledování. Slezl s koně, volně ho pustil, vešel a mlčky usedl. Neptali jsme se ho na nic, dokud sám nezačal:

“Alláh ode mne odstoupil! Pomátl můj rozum!”

“Alláh neopustí statečného muže,” utěšoval jsem ho. “Však my toho darebáka zase dostaneme. Už jsme vyslali jezdce do Tripolisu, Bejrútu, Sajdá, As Súru a Aká.” “Děkuji vám. Ale nemuselo to být, kdyby mě nebyl Alláh opustil. Vždyť já už jsem ho skoro měl!”

“Kde?”

“Tam nahoře, u vesnice Džadd. Nepravý synovec si ve spěchu vzal špatného koně, já však jsem si vybral koně anglického efendiho. To byl lepší kůň než uprchlíkův, a tak se vzdálenost mezi námi zkracovala, přestože měl veliký náskok. Hnali jsme se tryskem na sever, prolétli jsme Džaddem.

Byl jsem už za ním tak blízko, že jsem ho téměř mohl uchopit rukou!” “Proč jsi nestřílel?”

“Nemohl jsem, protože jsem předtím vypálil rány z obou hlavní. Zlost zdvojnásobovala mé síly; chtěl jsem podvodníka popadnout v jízdě a strhnout ho s koně. Pak jsme projížděli podél ořešákového sadu, který byl u cesty.

Zloděj se sesmekl se sedla, přehodil si balík přes rameno a prchl mezi stromy. Koňmo jsem ho nemohl pronásledovat, proto jsem také seskočil. Utíkal jsem za ním, ale on byl rychlejší. Oběhl kruhem a dostal se zase k místu, kde stáli koně. Doběhl k nim dřív než já a zmocnil se Angličanova koně. Mně zbyl ten

horší.”

“To je ovšem zlé. Teď jsi ho už nemohl dostihnout!”

“Pokoušel jsem se, ale nepodařilo se mi to a zatím se setmělo. Obrátil jsem koně, zeptal jsem se ve vesnici, kde to jsem, a teď mě tu máte.”

Bylo mi opravdu toho dobráka líto. Podruhé přišel o svůj majetek!

Považoval jsem téměř za jisté, že zločinec zamíří do Tripolisu, když zvolil směr na Džadd. A protože se za ním nemůžeme vydat dřív než k ránu, jistě ho už před Tripolisem nepolapíme.

Ještě větší zlost než Jakub měl snad Lindsay. Že ho ten darebák připravil o nejlepšího koně, ho navýsost rozčilovalo.

“Dám ho pověsit! Well!” řádil. “Toho, kdo vám sebral koně?” “No jistě, koho jiného!”

“Tak to musíte dát pověsit našeho dobrého Jakuba Afaru.” “Jakuba Afaru? Pročpak jeho?”

“No, on si ho totiž vzal, ale ten uličník ho přelstil a připravil ho o něj.” “Á! Ó! Vyprávějte mi to!”

Vylíčil jsem Angličanovi, co nám sdělil Jakub Afara. Ale místo abych ho tím uklidnil, jen jsem přilil oleje do ohně. Zatvářil se vztekle jako ještě nikdy a křičel: “Tak to tedy bylo! Hrůza! Má dobrého koně, a nechytí ho! A ještě o koně přijde! Yes! Hrůza!”

Jakub se dovtípil podle Lindsayova výrazu, o čem byla řeč. “Koupím mu jiného koně,” prohlásil.

“Co to říká?” otázal se Angličan. “Jakub vám chce koupit jiného koně.”

“On? Mně? Davidu Lindsayovi? Čím dál líp! Nejdřív si ho nechá ukrást a pak mně chce kupovat nového koně! Ubohá země! Jdu pryč, do staré dobré Anglie! Tady už vůbec nejsou žádní chytří lidé!”

Byl jsem stejného názoru a poradil jsem mu, abychom si šli lehnout a byli brzo ráno připraveni vyrazit.

Lindsay požádal Mustafu Efendiho, aby mu obstaral dva nájemné koně, což přislíbil; pak jsme šli spát.

Brzy po půlnoci nás probudilo volání. Dorazil starosta s nájemcem koní a jeho zvířaty. Vstali jsme. Během našich příprav počalo svítat, takže jsme vyjeli už za světla. Opouštěl jsem Baalbek s nepříliš pěknými vzpomínkami.

Když jsme nechali zelenou rovinu Baalbeku za sebou, projeli jsme rozsáhlou neúrodnou krajinou, kde však bylo několik pěkných vinic. Pak jsme dorazili do vesnice Džaddu.

Zde jsme se dozvěděli, že jakýsi osamělý jezdec ujížděl na Ajn Atá, a v Ajn Atá jsme zjistili, že tudy vskutku projel onen jezdec a najal si průvodce do Tripolisu.

Také jsme si najali průvodce a jeli jsme, stále se vyptávajíce na stíhaného, podél západního svahu Libanonu, bez zdržení, bez zastávek, jen s krátkým nočním odpočinkem. Tak jsem si cestu Libanonem nepředstavoval. Ani jsem si nemohl prohlédnout proslulý cedrový háj.

Konečně jsme zahlédli Středozemní moře, které se třpytilo krásnou modří. Dole na úpatí hor a na mořském pobřeží se rozkládalo město Tripolis, Araby nazývané Tarábulus. Město je protaženo spíše do pevniny, takže jen přístavní

čtvrť Al Mina je bezprostředně omývána mořem. Nádherná vůně zahrad ještě zvyšuje dojem, kterým také vnitřní město působí na návštěvníka.

Když jsme se přiblížili k městu, zahlédli jsme, že přístav opouští plachetnice. Že by už bylo pozdě? Je stíhaný na palubě? Popohnali jsme koně a uháněli dolů do Al Mina. Tam jsem vytáhl dalekohled a pozoroval na palubě plachetnice obličeje mužů, kteří se dívali k pevnině. Ano, stál tam mezi, nimi Dáwúd Arafim. Viděl jsem ho zřetelně a vzteky jsem až zadupal.

Opodál stál starý správce přístavu, jak jsem poznal podle jeho odznaku. Zeptal jsem se ho, co je to za loď, a dozvěděl se, že je to Bouteuse z Marseille.

“Kam pluje?” “Do Cařihradu.”

“Popluje tím směrem brzo jiná loď?” “Teď tu žádná není.”

Býti jsme v pěkné bryndě. Angličan nadával anglicky, jeho sluhové se připojili. Jakub nadával turecky, ale to nám nemohlo pomoci.

“Nic naplat. Musíme do Bejrútu. Tam jistě najdeme nějaké plavidlo do Cařihradu,” navrhl jsem.

“Ale chtěl jsi přece do Jeruzaléma?” řekl Jakub Afara.

“Na to je dost času. Já nebudu mít pokoj, dokud nebudu vědět, že máš zpátky

svoje klenoty.”

Můj malý Hádží Halef Omar se otázal, jestli ho vezmu s sebou. Což jsem mohl toho věrného přítele odmítnout? Stejně jasné bylo, že ani Lindsay nás neopustí. Jakub Afara zaplatil svému průvodci a nájemci koní; Angličan učinil totéž. Najali jsme si jiné a druhý den ráno jsme vyrazili.

V Bejrútu jsme se dozvěděli, že tam kotví americký škuner, který má odplout do Cařihradu, Měl ostrý kýl a ráhnoví úzkobokého plavidla, byla to tedy, dobrá plachetnice, které; se člověk může svěřit, pokud nemá strach před vlnobitím.

Promluvili jsme si s kapitánem a dohodli jsme se. Sbohem, pyšný Libanone! Tentokrát jsem tě míjel bez povšimnutí. Na shledanou někdy jindy.

U TANČÍCÍCH DERVIŠŮ

Dole u Zlatého Rohu kotvila se staženými plachtami Bouteuse. Předtím ale dobře plachtila a jisté se vyrovnala našemu americkému škuneru, vždyť dorazila do Cařihradu o celý den dříve než on.

Když jsme vystoupili na pevninu vedla má první cesta k Bouteuse. Kapitán mě přijal s roztomilou zdvořilostí, jaká je Francouzům ve společenském styků vlastní. “Přál byste si prohlédnout mou loď?” zeptal se mě.

“Ne. Chtěl bych se informovat na jednoho z vašich pasažérů z téhle plavby.” “Jsem vám k službám.”

“V Tripolisu k vám přistoupil na palubu jakýsi muž …” “Jediný, pravda.”

“Smím se tázat, pod jakým jménem?” “Aha, vy jste od policie?”

“Ne, jsem obyčejný Němec,” odpověděl jsem a vysvětlil jsem kapitánovi trapnou záležitost se šperky a jak jsme stíhali pachatele až do Tripolisu.

Kapitán si zamyšleně hladil bradu.

“Je mi líto vašeho přítele, nevím však, budu-li vám co platný, třebas bych vám rád pomohl.”

“Ten muž hned odešel z paluby?”

“Právě že ano. Ach, teď si vzpomínám, že si zavolal na palubu nosiče, aby mu odnesl zavazadlo. Nebylo velké, jen jediný balík. Já bych toho nosiče poznal. Cestující se jmenoval Afrak ben Hulám.”

“To je falešné jméno.”

“Pravděpodobně. Přijďte zas na palubu. Slibuji vám, že s tím nosičem promluvím, jestli ho potkám.”

Odešel jsem. Ostatní mě očekávali na nábřeží. S Jakubem Afarou v čele jsme odešli do domu jeho bratra. Ani Lindsay, ani já jsme neměli v úmyslu použít jeho pohostinství; chtěli jsme se pouze představit. Velkoobchodník Makram měl dům v blízkosti Yeni Catni, nové mešity.

Zvenčí nedával dům tušit rozsah Makramova bohatství. Zavedli nás do selamliku, aniž se nás ptali na jména. Nečekali jsme dlouho a pán domu se objevil.

Byl poněkud překvapen. Jakmile spatřil bratra, zapomněl na zdrženlivost vštípenou muslimům, a spěchal ho obejmout.

“Má šá‘alláh, můj bratr! Neklame Alláh můj zrak?” “Vidíš správně, bratře!”

“Budiž požehnán příchod tvůj i tvých přátel! Přicházíš do Cařihradu v obchodních záležitostech?”

“Ne. Ale o tom až později. Je tvůj miláček ísá v Cařihradu nebo je na cestách?’ “Je zde. Velmi se zaraduje, až tě spatří.”

“Tvého syna čeká ještě další radost. Zavolej ho!”

Uplynulo několik minut, nežli se Makram vrátil. Přivedl ísu a já jsem ustoupil do stínu. Mladý muž objal svého strýce a rozhlédl se po ostatních.

Jeho zrak utkvěl na Halefovi a ihned ho poznal.

“U Alláha! Hádží Halef Omar Aga! Kde se tu bereš?” zvolal překvapeně. “Buď pozdraven, druhu mého přítele. Jsi tu sám?”

“Ne!”

“Takže můj přítel je také v Cařihradě?” “Ano.”

“Ale proč nepřišel s tebou?”

“Ohlédni se přeci!”, ísá se ohlédl a v příští chvíli jsme si leželi v náručí. “Efendi, ty netušíš, jakou jsi mi připravil radost! Otče, popatři dobře na tohoto muže, to je Kára ben Nemsí Efendi, o němž jsem ti vyprávěl, a tohle je Hádží Halef Omar, jeho průvodce,”

A teď bylo vítání, při kterém i oko Angličanovo se zarosilo. Sluhové se museli činit, aby rychle připravili dýmky a kávu. Makram a ísá ihned zavřeli obchod, aby se nám mohli věnovat, a brzo jsme seděli na polštářích v družném hovoru. “Ale jak ses seznámil s efendim, strýčku?” zeptal se ísá.

“Byl v Damašku mým hostem. Potkali jsme se v poušti a spřátelili jsme se.”

“A jak to, že nám nevyřizuješ pozdravy od Afraka ben Hulama, syna mého strýce?” “Pozdravy ti vyřídit nemohu, ale zprávu pro tebe mám.”

“Zprávu máš a žádné pozdravy? Nerozumím ti.”

“Afrak ben Hulám sice ke mně přišel, ale nebyl to ten pravý.”

“U Alláha! Jak je to možné? Dali jsme mu s sebou dopis. Copak ti ho nedoručil?” “Ó ano. Přijali jsme toho muže, jak jste si přáli. Vzal jsem ho do svého domu i do svého srdce, ale ukázal se jako nevděčník, neboť mi ukradl velké množství šperků.”

Příbuzní nebyli po té zprávě mocni slova, jak se polekali. Pak se ale otec rozčilil a zvolal:

“Ty se mýlíš! Něco takového by neudělal člověk, který má krev našich předků ve svých žilách.”

“Úplně s tebou souhlasím,” odvětil vážně Jakub Afara. “Neboť onen muž, který mi přinesl dopis a vydával se za Afraka ben Hulama, byl cizí člověk.”

“Domníváš se, že bych takový dopis svěřil neznámému?”

“A přece to byl cizinec! Původně se jmenoval Dáwúd Arafim, potom si říkal Ibrahím Ma’múr a teď…”

Tu ísá vyletěl:

“Ibrahím Ma’múr? Co to říkáš? Kde je? Kdes ho viděl?”

“Byl v mém domě. Pod mou střechou bydlel a spal. Svěřil jsem mu poklady miliónové hodnoty a netušil jsem, že jde o Ibrahíma Ma’múra, vašeho úhlavního nepřítele!”

“Alláh karím! Má duše se mění v kámen!” naříkal starý. “Netrýzni nás a vyprávěj, jak se to všechno stalo!”

Jakub Afara vylíčil zevrubně celou událost. Zpráva, že Afrak ben Hulám byl zavražděn, dopis odcizen a Ibrahím Ma’múr se pak vydával za zavražděného Afraka, vyvolala největší rozhořčení. Makram chtěl hned běžet ke kádímu a dát celý Cařihrad prohledat. Chodil po selamliku sem a tam jako lev. I jeho syn byl krajně rozčilen.

Teprve když se poněkud uklidnili, poradili jsme se o dalším postupu.

Já jsem navrhoval, abychom nespoléhali na policii a pokusili se sami vypátrat zločince. Všichni souhlasili.

Když jsme se chtěli já, Lindsay a Halef poroučet, hostitelé nás prostě nepustili. Abychom nebyli rušeni, nabídli nám odlehlejší domek v zahradě a musili jsme jim vyhovět, aby se neurazili.

Vilka stála v nejzazším cípu zahrady a její místnosti byly podle tureckých představ pěkně vybaveny. Mohli jsme zde žít v úplné odloučenosti, v ničem neomezováni místními zvyky. Měli jsme dost času si odpočinout i důkladně probrat způsob, jak se dostat nepříteli na stopu. To nebyl v Cařihradě, v jehož lidském hemžení se jednotlivec mohl lehce ztratit, snadný úkol. Především jsem okamžitě znovu navštívil kapitána plachetnice Bouteuse a dal jsem mu svou adresu. To byl dobrý krok, neboť již třetího dne se dostavil nosič, poslaný od kapitána.

Od něho jsem se dozvěděl, že muž, jemuž nesl zavazadlo, se odebral k agentovi pronajímajícímu byty a domy. Když jsem pak agenta vyhledal, sdělil mi, že zákazník si chtěl najmout byt, ale žádný z nabízených mu nevyhovoval, takže se rozešli, aniž něco dojednali.

Víc jsem se nedozvěděl. Zato jsem na zpáteční cestě domů zažil významné setkání, které mě odškodnilo za dosavadní neúspěch. Vešel jsem totiž do kavárny na šálek moka a dýmku, a sotva jsem se usadil na polštář, zaslechl jsem, jak na mne kdosi volá nefalšovaným německým dialektem:

“Hurá, je to možný, nebo ne? Ste to vopravdu vy, nebo to je někdo jinej?” Obrátil jsem se k mluvčímu a spatřil jsem hustě zarostlý obličej, který mi připadal známý, ale nemohl jsem si vzpomenout, odkud ho znám.

“To myslíte mě?” zeptal jsem se muže.

“No jistě, koho jinýho? Vy už mě neznáte?”

“Jistě vás musím znát, ale prosím vás, pomozte trochu mé paměti!”

“Copak sté zapomněl na Hamzu el Džerbáju, co vám zpíval na Nilu pěknou písničku od Kutschkeho, a pak …”

Rychle jsem mu skočil do řeči:

“Aha, správně! Vaše dlouhé vousy mě zmátly. Buďte zdráv, krajane! Posaďte se ke mně! Máte jistě čas.”

“Víc než dost. Jen kdybyste byl tak hodnej a kafe mi zaplatil. Já sem totiž, jak se říká, švorc.”

Posadil se vedle mne a mohli jsme se bavit bez obav, že by přítomní Turci rozuměli naší němčině.

“Tak vy jste tak trochu na mizině? Jak to? Vypravujte, jak se vám vedlo od té doby, co jsme se naposled viděli!”

“Jak by se mi mohlo víst? Mizerně! Co vám mám povídat. Tenhle ísá ibn Makram, u kterýho sem sloužil, mě vyhodil, protože si myslel, že už mě nepotřebuje. Tak sem přišel do Alexandrie a s jedním Řekem sem vodjel na Krétu a vodtamtaď jako plavčík do Cařihradu. Tady sem se udělal pro sebe.”

“Jako co?”

“Jako zprostředkovatel ve všem možným, jako průvodce městem, příležitostnej posluha a děvečka pro všecko, čím se dají vydělat prachy. Ale teď nikdo nestojí vo žádný zprostředkování, všichni choděj po městě beze mě, nikdo nepotřebuje vypomoct, tak chodím na špacír a pískám kudlu. Ale doufám, že se mě ujmete, pane krajane, jen si vzpomeňte, jak sem vám tenkrát u toho dobrodružství přišel vhod.”

“Uvidíme,” odpověděl jsem. “Proč jste se neobrátil na ísu ibn Makrama, je přece tady v Cařihradě.”

“Děkuju pěkně. Vo tom už nechci nic slyšet. Von mě urazil. Nedopřeju mu to potěšení, aby mě eště někdy uviděl.”

“Já u něho bydlím.”

“Ó, to je škoda. Tak to vás tedy ani nemůžu navštívit!” “Ale to přece navštívíte mě, a ne jeho!”

“Aťsi, já už za žádnejch okolností nepudu do jeho domu. Ale byl bych rád, kdybych pro vás moh něco udělat.”

“To můžete. Vzpomínáte si na Ibrahíma Ma’múra, kterému jsme odvedli to děvče?” “Jakpak by ne! Von se vlastně menoval Dáwúd Arafim a zdrhnul nám.”

“Je tady v Cařihradě a já ho hledám.”

“To vím, že je tady. Protože sem ho viděl.” “A kde?”

“Nahoře v Dimitri. Potkal sem ho tam, ale von mě nepoznal.”

Věděl jsem, že St. Dimitri patří stejně jako Tatavla, Yeni Mahalle a Ferikoy k nejvykřičenějším městským čtvrtím. A proto jsem se zeptal:

“Zdržujete se často v Dimitri?” “Pořád, já tam totiž bydlím.”

Teď jsem věděl své. Ten holič z Juterbogu se zavedl u řecké spodiny v Dimitri, jež představuje nejubožejší část cařihradského obyvatelstva. Zločin je tam právě tak domovem jako v pověstné Vodní ulici v New Yorku nebo v londýnské Blackfriarstreet. O večerech je tam nebezpečno vycházet, a dokonce i za dne se tam na každém kroku otevírají pelechy, v nichž neřest slaví své triumfy nebo dohasíná v utrpení odporných nemocí.

“Tak vy bydlíte v St. Dimitri?” zeptal jsem se. “Nebylo opravdu jiné místo, kde byste se mohl usadit?”

“Míst by bylo dost, ale v Dimitri se mi docela líbí, obzvlášť když jeden má peníze, aby ty krásy drobet užil.”

“Všiml jste si blíž Ibrahíma Ma’múra, když jste ho potkal? Moc mi na tom záleží, abych zjistil, kde bydlí.”

“Nechal sem ho běžet, byl sem rád, že mě nevidí, ale znám dům, ze kterýho vyšel. Já se tam přeptám.”

“Neměl byste chuť mi ten dům ukázat hned teď?” “Co by ne?”

Zaplatil jsem za oba; potom jsme si najali dva koně v blízké nájemné stáji a jeli jsme čtvrtěmi Pera a Tepe Basi vzhůru do St. Dimitri.

Kodaň, Dráždany, Neapol a Cařihrad jsou prý čtyři nejkrásnější evropská města. Nemám důvod, abych to popíral. Ale co se týká Cařihradu, přece jenom musím říci, že to o něm platí jen tenkrát, když se na něj díváme zpovzdáli, od Zlatého Rohu. Jakmile však vstoupíme do vnitřního města, neujdeme rozčarování. Vzpomínám na lorda, o němž se vypráví, že se svou jachtou sice navštívil Cařihrad, ale nikdy neopustil palubu. Jel z Rodosta na severním pobřeží Marmarského moře až do Cařihradu, vplul do Zlatého Rohu, plavil se do Ejúbu a Sutliice, pak zpátky Bosporskou úžinou až do Černého moře; vrátil se domů s vědomím, že jeho celkový dojem z Cařihradu neutrpěl pohledem na ošklivé detaily.

Kdo však městem projíždí, dostane se do úzkých křivolakých ulic a uliček. Zřídka mají dlažbu. Domy jsou většinou ze dřeva a do ulice hledí pustou stěnou bez oken. Na každém kroku narazíte na šeredné střapaté psy, kteří tu zastávají

funkci zdravotní policie, a v úzkých ulicích vás co chvíli mohou nosiči nákladů, koně, osli a jiná zvířata nebo i lidé porazit do bláta.

Tak tomu bylo i při naší cestě do St. Dimitri. Ulice byly zaneřáděny odpadem, který zde poházeli obchodníci s rybami, masem, ovocem a zeleninou, na zemi hnily hromady melounových slupek. U masných krámů páchla krev z velikých louží; zdechliny psů, koček a krys, rozervané kusy těl padlých koní vydávaly hrozný puch. Supi a psi byli jedinými tvory, kteří se starali o zmírnění toho nesnesitelného stavu. Stěží jsme uhýbali nosičům, kteří vlekli zpustlými ulicemi

veliké kvádry, prkna a trámy. Když proti nám jel naložený osel, tlustý Turek na koni či dokonce vůz pro ženy tažený volským spřežením, tu bylo pravým uměním přejít, aby člověk nebyl rozdrcen.

Konečně jsme dorazili do St. Dimitri. Zde jsme sestoupili a vrátili našim mu’adždžirům koně. Nejprve mi muž z Jůterbogu ukázal svůj byt; byl v zadní části polorozpadlé chatrče a podobal se spíš kozímu chlívku než lidskému příbytku.

Místo dveří bylo několik slepených kusů papíru. Za okno sloužil otvor proražený ve zdi. Nádobí ani nářadí tu nebylo žádné, leda bezuchý džbán na vodu, nad jehož hrdlem utkal svou síť pavouk křižák. Cár potrhané plachty sloužil jako pohovka i lůžko.

Prohlížel jsem si beze slova tohle chudičké zařízení a pak jsem vyšel za holičem na ulici. Vedl mě do domu, kde už zevnějšek sám nenapovídal nic dobrého a vnitřek toto tušení jen potvrdil. Byla to jedna z oněch řeckých vináren či kaváren, kde hodnota lidského života je rovna nule, a těžko by bylo vystihnout ráz života zdejších obyvatelů a návštěvníků.

Prošli jsme bez zdržení předním lokálem a vstoupili do zadního, kde se hrály karty a kouřilo opium. Kuřáci v různém stupni opojení leželi na úzkých slaměných matracích, které se táhly podél dvou stěn místnosti. Viděl jsem tu starce, jak si zapaluje dýmku s tím jedem. Jeho vychrtlá postava se dychtivostí celá napřímila, oči, jinak pohaslé, zazářily žádostivostí, ruce se mu chvěly.

Zapůsobil na mne odpudivým dojmem. Kousek vedle ležel mladý, sotva dvacetiletý mladík ve stavu omámení. Usmíval se, jako kdyby se procházel v sedmém nebi Mohamedově. I on už propadl opiovému ďáblu a těžko asi vyvázne. Tam se zase svíjel štíhlý vysoký Dalmatinec na vrcholu extáze a poblíž se šklebila odporná maska zcela sešlého derviše, který opustil svůj klášter a vyhledal tenhle brloh, aby obětoval zbytek svých životních sil blouznivým vidinám marnivého klamu.

“Vy snad taky kouříte?” otázal jsem se v předtuše svého krajana. “No jo,” odpověděl mi, “ale teprve nedávno jsem s tím začal.”

“Proboha, pak by snad byl ještě čas, abyste toho nechal! Copak nevíte, jak ďábelsky ten jed působí?”

“Ďábelsky? Tak se mi zdá, že tomu nerozumíte. Zrovna naopak, člověku je potom jako v nebi. Chcete si to taky zkusit?”

“Ani mě nenapadne. Dá se tu něco pít?” “Víno. Já ho vobjednám a vy ho zaplatíte.”

Dali nám husté červené řecké víno. Těžko pochopit, proč má tak ošklivou chuť, když je známo, jak výtečné jsou velkoplodé řecké hrozny. Tohle byl tedy dům, ve kterém se pohybuje Ibrahím Ma’múr. Vyptával jsem se kavárníka; z opatrnosti jsem ho však nejmenoval, ostatně jsem ani nevěděl, pod jakým jménem tu vystupuje, a tak mé vyptávání nepřineslo výsledek.

Proto jsem nařídil holiči, aby měl oči otevřené a dal mi vědět, kdyby tu hledaného spatřil. Dal jsem mu trochu peněz a rozloučil se s ním, ale ještě jsem nebyl ze dveří té truchlivé špeluňky, když už sedal k hráčskému stolku.

Pokládal jsem už toho člověka za ztraceného, ale přesto jsem si umínil, že se podle možnosti pokusím strhnout ho ze šikmé plochy.

Příští den byl pátek a ísá mě pozval, abych ho doprovázel při projížďce do Pery. Na zpáteční cestě jsme jeli kolem budovy připomínající mešitu, jež stála poblíž ruského vyslanectví a byla oddělena od ulice mříží, ísá se tu zastavil a zeptal se:

“Efendi, viděls už někdy tančící derviše?” “Viděl, ale ne v Cařihradě.”

“Tohle je jejich klášter a nyní je hodina pobožnosti. Chtěl by ses tam jít podívat se mnou?”

Přisvědčil jsem a široce rozevřenými křídly vrat jsme vešli do nádvoří, vydlážděného velkými mramorovými deskami. Na levé straně ohraničovala nádvoří hřbitovní mříž. Mezi mřížemi bylo možno zahlédnout ve stínu vysokých temných cypřišů bílé náhrobní kameny, ozdobené nahoře turbanovitým nástavcem. V kameni bylo vždy vytesáno jméno zemřelého a citát z koránu. Turecké ženy si zde na hřbitově daly odpolední dostaveníčko, a kam oko pohlédlo, třpytily se mezi stromy bílé závoje a barevné pláště. Turci s oblibou navštěvují místa věčného spánku svých mrtvých.

Zadní část dvora zaujímala okrouhlá stavba s kopulí; vpravo stál klášter, jednopatrová budova rovněž s kopulí, jejíž zadní stěna byla obrácena k ulici. Uprostřed nádvoří stál vysoký, až ke špičce břečťanem porostlý cypřiš.

Bylo zde mnoho lidí a všichni mířili k okrouhlé stavbě, ísá mě však vedl nejprve do kláštera, aby mi ukázal vnitřek tureckého příbytku dervišů.

Derviš je perské slovo a znamená chuďas, arabský výraz pro to je fakír.

Derviš se říká každému příslušníku náboženského islámského řádu. Takových řádů je mnoho, ale jejich příslušníci neskládají žádné sliby. Slib chudoby, čistoty a

poslušnosti neznají. Kláštery mají často pozemky, majetek a důchody a vůbec turecké duchovenstvo naprosto nežije v nedostatku. Mniši jsou ponejvíce ženatí a zabývají se vedle společných pobožností jídlem, pitím, vyspáváním, hraním, kouřením a lenošením. Dříve měli dervišové velký politický a náboženský vliv.

Teď už to pominulo a jenom prosté lidové vrstvy jim ještě prokazují úctu. Proto jsou zaměřeni na triky, jimiž by si dodali vzezření lidí bohem osvícených nebo divotvorců. Zhotovují různá umělecká dílka a pořádají jakási představení, kde předvádějí osobité tance anebo skučivý zpěv.

Za klášterní fortnou jsme vstoupili do vysoké chladné příčné haly, která probíhala po celé šíři budovy. Po levici zde odbočovala v pravém úhlu chodba, rovnoběžná s podélnou stranou klášterní stavby. Sem ústily cely dervišů; okna těchto jednotlivých místnůstek byla obrácena do dvora. Dveří tu nebylo, takže jsme mohli z chodby nahlédnout do každé z otevřených cel.

Zařízení bylo jednoduché, úzké podušky rozložené podél stěn. Na těchto divanech byli rozsazeni dervišové, na hlavách s homolovitými plstěnými čepicemi. Jedni kouřili, druzí se připravovali k tanci, jiní seděli nehnutě, pohrouženi do sebe. Odtud jsme zamířili k okrouhlé stavbě a vstoupili nejprve do čtvercového předsálí a pak do velikého osmistěnného hlavního sálu. Kopulovitá klenba, nesená štíhlými sloupy, tvořila střechu a řada velikých otevřených oken zaujímala zadní stěnu. Podlaha byla vyložena hlaďounkými deštičkami. Kolem osmi stěn sálu běžely dvě řady lóží, jedna přízemní a druhá v poloviční výši sálu. Některé z horních lóží byly zamřížovány pozlacenými pruty a určeny pro ženské návštěvnice. Jiná horní lóže byla vyhrazena pro hudebníky. Horní lóže byly všechny obsazeny. Proto jsme se spokojili s jednou v dolejší řadě.

Představení, které zde platí za bohoslužebný obřad, začalo.

Hlavní branou vstoupilo asi třicet dervišů. V čele jejich představený starý, šedobradý muž v dlouhém černém plášti; druzí byli oděni v hnědých kutnách, všichni však měli na hlavách vysoké kuželovité čepice z plsti. Zvolna a důstojně třikrát obešli sál a pak si dřepli na zem. Představený naproti vchodu, ostatní pak v půlkruzích napravo i nalevo od něho. Pak začala hrát hudba, tak skřípavá a vřískavá, až to tahalo za uši, a k tomu zazněl zpěv, jímž věru “kameny měkkými a lidé šílenými” se státi mohou.

Při těchto pazvucích se dervišové začali podivně hýbat, ukláněli se jeden před druhým a všichni svému představenému. V tureckém sedu kývali tělem zprava doleva a zepředu dozadu, krouživým pohybem boků roztáčeli šroubovitě trup, kroužili hlavou, komíhali pažemi, spínali ruce a tleskali, spouštěli se celým tělem k zemi a tloukli do země svými plstěnými fezy, až to pleskalo.

To byla první část té podivuhodné slavnosti a trvala asi půlhodinu. Pak hudba i zpěv zmlkly. Dervišové klidně seděli na svých místech. Turci sledovali představení soustředěně a s nábožným vytržením.

Teď spustila hudba podruhé, a to v rychlejším tempu. Derviši vyskočily odhodili hnědé kutny a objevili se v bílém rouchu. Znova se ukláněli svému představenému i sobě navzájem a dali se do tance, jenž jim vynesl přízvisko “tančící”. Nebyl to tanec v pravém slova smyslu, nýbrž kroužení. Každý se na místě točil kolem vlastní osy, stoje střídavě na pravé a na levé noze. Přitom drželi paže hned zkřížené na prsou, hned je vztahovali dopředu či vpravo a vlevo.

Hudba se stále zrychlovala a s ní i krouživé pohyby dervišů; konečně dosáhla takové rychlosti, že jsem zavřel oči, aby se mi pouhým přihlížením nezamotala hlava. To trvalo opět asi půlhodinu, pak jeden po druhém sklesli na podlahu a představení bylo u konce. Měl jsem toho právě dost, ostatní diváci však odcházeli zřejmě uspokojeni.

Když jsme se blížili nádvořím k východu, ucítil jsem na rameni něčí dlaň. Zastavil jsem se a ohlédl a okamžitě jsem poznal mladého muže, který ke mně rychle přiskočil.

“Umar ibn Sádik! Ty jsi tady? Je to možné?”

“Budiž vzdán Bohu dík za to, že mě oblažuje radostí spatřit tvou tvář! Má duše po tobě zatoužila nesčetněkrát od té chvíle, co jsme se museli rozloučit.”

Byl to Umar, syn onoho Sádika, který mé a Halefa převáděl pres Šot el Džeríd a přitom ho zastřelil Abú ‘n Nasr.

“Jak ses dostal do Cařihradu a co tu děláš?” zeptal jsem se ho.

“Nevidíš, že dělám nosiče? Pojďme do kavárny! Tam ti vše povím.” ísá ibn Makram slyšel o našem tuniském dobrodružství již v Egyptě, a znal tedy Umara podle jména. Těšilo ho, že se s mladíkem setkává, a rád se s námi odebral do první lepší kavárny.

A tady mi Umar vyprávěl, že jízdní velbloud, kterého vekil z Kbilli tenkrát tak zrádně přenechal Abú ‘n Nasrovi, byl lepší než zvíře, jež Umarovi dali jeho přátelé. Přesto měl pronásledovaného na očích až do Děrný u Středozemního moře. Tam si však velbloud musel odpočinout, a když pak Umar vypátral vrahovu stopu v

Bombě, připojil se tento mezitím již k spěšné karavaně, táhnoucí do Sivý. Umar musel čekat na další výpravu, a nadto ještě vyměnit svého velblouda za zvíře méně hodnotné, aby získal peníze na živobytí. Teprve po třech týdnech se připojil ke karavaně, která se ubírala severní pouští Bárky a údolím Džarabúb k oáze Sívá. Zde se po mnohém pátrání a vyptávání dozvěděl, že se pronásledovaný vydal přes Umm Sughajjir a Moghru k jezeru El Kárún. U tohoto jezera však Umar dočista ztratil uprchlíkovu stopu, a z toho usoudil, že se pustil v jinou stranu a dal nejspíš přednost jižnější karavanní cestě přes oázy Baharíja a Farafra k oáze Dachla.

Umar projel i těmito třemi oázami, ale bezvýsledně; teprve v Tachtě poznal z některých opatrných náznaků, že hledaný odjel pod falešným jménem lodí dolů po Nilu. Umar pak prošel všechna města i vesnice na nilských březích a nakonec se otrhaný a vyčerpaný octl v Káhiře.

Až tam se na něj nečekaně usmálo štěstí a zahlédl Abú ‘n Nasra na náměstí Mehmeda Alího. Šel za ním po celém bulváru Mehmeda Alího až k Ez-bekíji, kde ho znovu ztratil z očí. Štván neklidem běhal Celý den a noc křížem krážem po městě a opět se mu poštěstilo najít Abú ‘n Nasra v Bulackém přístavu, avšak právě v okamžiku, kdy stíhaný vstupoval na loď, aby opustil město.

Umara nepustili na loď, protože neměl peníze na lodní lístek, a nevzali ho, ani když si chtěl jízdu odpracovat.

Se zlostí a marnou touhou po pomstě musel trpně přihlížet, jak mu úhlavní nepřítel opět uniká. Arabský šejk, kterému vylíčil svou situaci, mu daroval koně, aby mohl stíhat loď po pevnině. A tak přejel nilský most u Gízy a uháněl na Terranu a dál přes Negilu podél rosettského ramene Nilu, ale jižně od Ramáníje přišel na to, že hledaná loď musela vjet do dimjatského ramene.

Umar se nyní pustil přes Kafr el Mandžár a Mahalla el Kubrá napříč deltou a v Samanúdu se dozvěděl, že loď zde vskutku přistála a pak plula dále po proudu. V Dimjatu, kam ji následoval, zjistil, že uprchlík vstoupil na obilní loď do Antalye při jižním pobřeží Malé Asie. Umar byl již zcela bez prostředků a musel si nejprve vydělat prací v přístavu tolik, aby mohl dále pronásledovat vraha svého otce, neboť částka, kterou dostal za koně, zdaleka nestačila. Konečně se mu podařilo dostat se zadarmo na Kypr a odtamtud ho vzal jakýsi rybář na pevninu, a to do Anamuru, ležícího přímo naproti Kypru. Odtud došel pěšky přes aelindi a Alanyi konečně do Antalye. Ale zde stopa skončila. Umar neměl ani dost peněz, ani zkušeností, aby věděl, kam své pátrání zaměřit. Přesto neztratil vytrvalost, kterou mu předpisoval zákon krevní msty. Ze směru dosavadní Nasrovy cesty usoudil, že hledaný nejspíš míří do Cařihradu. Pustil se rovněž do Cařihradu, a to žebrotou napříč Anatolií. Šlo to pomalu a v Kuthaii onemocněl.

Útrapy nekonečné honičky ho na] několik měsíců sklátily a bylo pro něj štěstím, že se mu dostalo přístřeší i péče v jednom dervišském klášteře. Umar dorazil do Cařihradu až po mnoha měsících, během nichž jsem já vykonal cestu nepoměrně delší. Ještě nepřišel pronásledovanému na stopu, ale nevzdával se naděje. Aby se uživil a něco si uspořil, pracoval jako nosič, což stálo svobodymilovného Araba jistě nemalé přemáhání. Na mou otázku, jak dlouho ještě hodlá zůstat takto bez vyhlídek v Cařihradě, odpověděl:

“Možná že již velmi brzy opustím město. Alláh mi dopřál, abych zde našel člověka, jehož jméno je pro mne důležité!”

“Jaké je to jméno?”

“Neříkals tenkrát na Šot el Džeríd, že Abú ‘n Nasr se vlastně jmenuje Hámid el Amáza?”

“Ovšem.”

“Objevil jsem tu muže, který se jmenuje Alí Manách ibn Bárúd el Amáza.” “A hleďme! A kdo to je?”

“Mladý derviš v klášteře, který jsi právě navštívil. Šel jsem zrovna do jeho cely, abych si s ním pohovořil a vyzkoumal to. Vtom jsem tě spatřil, a neměl jsem už na něj čas.”

“Alí Manách ibn Bárúd el Amáza!” vykřikl ísá s takovou dychtivostí, až jsem mu musel varovně připomenout, že jsou v kavárně další hosté. “To je tedy syn Bárúda el Amázy, který prodal mou ženu? Hned půjdu do kláštera a promluvím si s ním!” “Jen nic takového,” odrazoval jsem ho. “Amáza je dost běžné jméno. Možná že ten derviš ani není s tím mužem v příbuzenském svazku. A máš-li náhodou pravdu, musíme být velmi opatrní. Dovolíš, abych tam šel místo tebe?”

“Dobře, jdi, efendi. Ale hned! My tu na tebe počkáme.”

Položil jsem Umarovi ještě otázku: “Jak ses dozvěděl, že se derviš jmenuje Amáza?” Včera jsem jel lodí do Baháríje s ním a ještě s jedním dervišem.

Hovořili spolu a přitom padlo jeho jméno. Byla už tma, tak jsem je sledoval. Zastavili se před jedním domem. Když se dveře otevřely, jakýsi hlas se zeptal, kdo si přeje vstoupit, a oni odpověděli: ‘n Nasr. Čekal jsem několik hodin, než

zase vyšli. Mnoho mužů vycházelo z toho domu, a ti, co vcházeli, se všichni hlásili heslem ‘n Nasr. Chápeš to, efendi?”

“Hm. Měli svítilny?”

“Neměli. Ačkoliv zde v noci nikdo nesmí chodit po ulicích bez svítilny.

Ale v okolí nebyl žádný policista. Jel jsem pak za oběma a sledoval je až ke klášteru tančících dervišů.”

Umarovo sdělení mě zaujalo. Bezděky jsem si vzpomněl, jak se Dáwúd Arafim přede mnou chvástal, když jsem ležel spoután v podzemní chodbě v Baalbeku. Měl tenkrát za to, že jsem jednou provždy vyřízen, a aby mi nahnal strach, prozradil na sebe, že je vůdcem bandy vrahů. Jestliže to byla pravda, pak je tato organizace rozšířena ve velké části Turecka, jak o tom svědčily jeho styky s Egyptem a Damaškem. Cařihrad se nikdy nevymanil ze zločineckých sítí a právě nyní dosahovala nejistota zas jednou nejvyššího stupně. Přicházelo se na prázdné byty, jejichž majitelé byli zavražděni nebo zmizeli beze stopy, ve Zlatém Rohu či v Bosporu co chvíli plavaly mrtvoly, jež nesly známky násilí. Za nocí často hořelo na nejrůznějších místech města zároveň; tyto požáry zřejmě spolu souvisely a byly příležitostí ke krádežím a loupežím. Podezřelá individua se potulovala v noci bez luceren, a když je patrola chtěla zadržet, docházelo k potyčkám. Je až neuvěřitelné, jak blahovolně si ruka spravedlnosti počínala vůči těmto darebákům. Jednou byla zatčena celá tlupa zločinců a sultán je vyobcoval do Tripolisu. Po čase se vrátil kapitán dopravní lodi a ohlásil, že jeho loď ztroskotala na pobřeží a všichni zločinci, kteří byli na palubě, že utonuli. A tím to bylo vyřízené. V několika dnech jste pak mohli tyto “utopené” darebáky potkávat opět v ulicích Cařihradu a nezdálo se, že by se nad tím někdo pozastavoval.

Nesdělil jsem těm dvěma zatím nic ze svých podezření. Zeptal jsem se Umara, kterou celu má derviš Alí Manách; prý pátou od vchodu. Potom jsem se vrátil do kláštera. Nevšímaje si nikoho z přítomných, prošel jsem nádvořím ke klášterní fortně a vešel do síně. Dveře do chodby byly otevřeny.

Dervišové byli opět v celách. Kráčel jsem zvolna dlouhou chodbou tam a zpátky, abych si prohlédl místnosti a jejich obyvatele, a nikdo mi nevěnoval pozornost. V páté cele seděl mladý derviš, jemuž mohlo být něco málo přes dvacet. Hleděl upřeně k oknu a propouštěl mezi prsty třiatřicet kuliček muslimského růžence. “As-salám ‘alajkum!” pozdravil jsem ho tlumeným hlasem a v uctivém postoji. “Walajkum as-salám!” odvětil. “Co tu chceš ?”

“Přicházím z Bagdádu a neznám zvyklosti tohoto domu. Přihlížel jsem vašemu tanci, a rád bych vyjádřil dík za povznesení, jehož se mi u vás dostalo. Smíš přijmout dar? A kolik má obnášet?”

“Můžeš darovat i pouhé para.” “Zde, vezmi!”

Dal jsem mu podle svých skrovných prostředků. Derviš byl patrně spokojen, poněvadž pravil:

“Děkuji ti. Dáváš to mně nebo řádu?” “Prokaž mi laskavost a ponech si to sám!”

“Řekni mi své jméno, abych věděl, komu mám poděkovat!”

“Prorok praví, že dar, jehož dárce zůstane neznám, bude na věčnosti dvojnásob oceněn. Dovol proto, abych o sobě pomlčel, a řekni mi raději ty své jméno, abych věděl, s kterým zbožným vyznavačem islámu jsem hovořil!”

“Jmenuji se Alí Manách ibn Bárúd el Amáza.”

Zeptal jsem se ho pak ještě, kde se narodil a zda tam dosud žijí jeho příbuzní. Víc jsem se vyptávat nesměl, bych nevzbudil podezření, proto jsem se s několika zdvořilostními frázemi rozloučil. Umar a ísá již na mne netrpělivě čekali.

“Co ses dozvěděl?” zeptal se ísá.

“Alí Manách je syn onoho Bárúda el Amázy. Pochází ze Skutari, a jestli se nemýlím, pak je Hámid el Amáza, který si říká Abú ‘n Nasr, jeho strýc.” “Efendi, musí nám prozradit, kde je jeho otec!”

“Musí? Jak ho chceš k tomu donutit?” “Obrátím se na kádího.”

“Udá ti nepravé bydliště, a i kdyby řekl správné, bude otce varovat. Nic takového, musíme být opatrní. Nejdřív si prohlédnu dům, který včera Alí Manách navštívil. Zajedu teď s Umarem do Baháríje a pak ti snad budu moci poradit, co bys měl udělat.”

“Budiž, efendi, jak si přeješ. Rozloučíme se tedy, ale přived Umara ibn Sádika s sebou, nechť přijme pohostinství mého domu, aby nemusil být nosičem!” ísá zamířil k domovu a já s Umarem k vodě, kde jsme si najali člun a pluli nahoru po Zlatém Rohu. Přistáli jsme v Ejúbu, odkud jsme se vypravili pěšky do Baháríje, severozápadní čtvrti Cařihradu. Šlo se nám nepohodlně, samou špínou a troskami rozpadlých domů, až jsme konečně přišli do jakési slepé uličky.

Dům jsem si prohlédl v chůzi, abychom ničím nevzbudili pozornost.

Bylo to úzké, ale zřejmě rozlehlé stavení s přečnívajícím patrem. Dveře byly pobité silným plechem a celá přední fronta, až na malý čtverhranný otvor vedle vchodu, byla holá hladká zeď. Na dveřích sousedního domu visel kus špinavého papíru s nápisem: “Dům k pronajmutí.”

Bez dlouhého rozmýšlení jsem otevřel dveře a vstoupil. Překvapený Umar šel za mnou. Ocitli jsme se v úzké temné chodbě a tápali jsme kupředu, až jsem nahmatal na protilehlé straně dveře. Otevřel jsem je a vešli jsme do dvora, který byl podobně jako celý dům široký asi pět metrů, ale zato jistě desateronásobně dlouhý. Obě podélné i zadní příčnou stranu tvořily jakési nízké, zchátralé baráčky, podobné kůlnám. Vpravo i vlevo k nim vedly dveře, uvnitř však mohly být jen tmavé díry. Do prvního patra byl přístup po shnilém dřevěném schodišti, z jehož třinácti stupňů jakžtakž sloužilo sedm.

Dvůr byla jedna jediná bahnitá kaluž, nyní vysušená sluncem v pevný popraskaný škraloup. V něm vězel, těžko říci k jakému účelu, nepřitesaný dřevěný špalek a na něm trůnila tlustá koule, zavinutá do roztrhaného kaftanu. Nahoře na kouli spočíval kdysi snad modrý, snad červený turban.

Mezi turbanem a koulí čouhal nos, podle všeho lidský, a čibuk. “Salám!” pozdravil jsem.

“Sss, hmm,” zasyčela a zabručela ta bytost, svinutá jako ježek do klubíčka, a počala se vymotávat z kaftanu.

“Tenhle dům je k pronajmutí?” zeptal jsem se.

Postava se v mžiku skulila se špalku na zem a po lidsku se napřímila.

“Ano, prosím, jistěže, je ihned k pronajmutí! Krásný dům, překrásný, nádherné byty, zrovna jako pro nějakého pašu, všechno téměř úplně nové!

Přál byste si dům prohlédnout, Milosti?”

Vychrlil to ze sebe rychle a překotně a bylo vidět, že jako nájemníci jsme právě tak vítáni, jako bychom byli nevítáni v každém jiném případě. Byl to Žid a stál teď před námi v celé své patriarchální velebnosti; všechno na něm vypadalo staré několik tisíciletí. Byl velice malý, ale o to tlustší. Nebylo z něho vidět nic než rozšmaťchané pantofle, kaftan, turban, nos a dýmku, ale to všechno už jako by sloužilo jeho předkům v dobách Metuzaléma. Z pantoflí vyčuhovalo v dojemné shodě všech deset prstů, kaftan držela pohromadě jen špína, turban připomínal obrovskou rozpláclou švestku a dýmka byla průběhem dlouhých let tak ohryzaná, že zbyla už jen hlavička, do níž si šťastný majitel zastrčil dutou supí kost, ta se už tak snadno neprokousne.

Muž mě oslovil uctivým vykáním, i já jsem s ním proto mluvil velice zdvořile. “Račte být, prosím, majitelem domu?”

“Ne, ale Vaše Milost mi může věřit, že přesto nenáležím k nuzným chudákům …” “Prosím vás,” skočil jsem mu do řeči, “odpovídejte na mé otázky co nejstručněji. Komu dům patří?”

“Bohatému pekaři Mehmedovi v Kasim Paša; on ho zdědil.” “A co vy tu máte za úkol?”

“Hlídám tu a čekám na zájemce.” “Dům není obydlen?”

“Já bydlím zde vedle.”

“Jakou činži požaduje pekař?”

“Deset piastrů týdně, ale platí se dopředu.” “Ukažte nám místnosti!”

Otevřel nejprve obě vrata v přízemí. Spatřili jsme dvě sklepní díry, v nichž nebylo nic než špína a hmyz. Potom jsme vyšplhali nahoru po schodech, kde byly tři místnosti; první se mohla směle nazývat holubník, druhá kurník a třetí prasečník.

“Tady je selamlik, tady obývací komnata a tohle je harém,” vysvětloval stařec tak důstojně, jako kdyby nám předváděl knížecí palác.

“Dobrá! A co je v budovách ve dvoře?”

“Nic. Stáje pro koně a místnosti pro služebnictvo.” “A jak vy se ráčíte jmenovat?”

“Jsem Baruch Šebet ben Baruch Chereb ben Rabbi Baruch Mizcháh.

Kupuji a prodávám brilianty, šperky a starožitnosti, a budete-li potřebovat sluhu, mohu vám s největší ochotou denně zametat tyto místnosti, čistit oděv a obstarávat všechny pochůzky.”

“Vy máte ale válečnické jméno! Kde je ten váš krámek s brilianty, šperky a starožitnostmi?”

“Milosti, právě dnes jsem všechno rozprodal.”

“Tak běžte k pekaři a řekněte mu, že dům najímám. Tady je deset piastrů týdenní činže a tady dalších deset piastrů pro vás na tabák.”

“Díky, Milosti,” zvolal Žid radostně. “Je vidět, že dovedete jednat s mužem,

který obchoduje s klenoty a starožitnostmi! Avšak Mehmed se mě otáže, kdo jste vy. Co mu mám odpovědět?”

“Především mi neříkejte Milosti! Mám sice nové a neroztrhané šaty, ale jsou to moje jediné. Jsem chudý písař, který je rád, když najde zákazníka. A tady můj přítel je nosič a vydělává taky málo. Budeme tu bydlet spolu a možná že si ještě přibereme třetího, aby na jednoho nepřipadla tak vysoká činže. Jestli vás najmeme za sluhu, to si teprv rozmyslíme, musíme šetřit.”

Řekl jsem to, abychom pro naše nebezpečné sousedy byli co nejméně zajímaví. “Och, efendi, já nemám velké potřeby! Když mi dáte denně dva piastry, udělám pro vás všecko a všecko vám obstarám.”

“Uvidím, jestli vydělám tolik, abych mohl ty dva piastry postrádat. Kdy se můžeme nastěhovat?”

“Hned, efendi.”

“Přijdeme ještě dnes a doufám, že nenajdeme dům zavřený.” “Já teď zaběhnu k pekaři a pak vás tu budu očekávat.”

Tím byla záležitost ukončena a rozloučili jsme se s dobrým Baruchem “Oštěpem”, synem Barucha “Šavle”, synem rabbiho Barucha “Stehenní brnění”.

Vrátili jsme se zase k ísovi a já jsem vyprávěl jemu, jeho otci i strýci naše zážitky. Když jsem jim vyložil, co si o tom všem myslím, svolili, abych se s Halefem a Umarem nastěhoval do pekařova domu. I Lindsay chtěl jít s námi, ale odmítl jsem ho, protože jeho nápadný zevnějšek by nás mohl prozradit. Tak ho to rozzlobilo, až prohlásil, že sám bez nás u Makrama nezůstane, a skutečně se ještě odpoledne odstěhoval do Pery.

V CAŘIHRADSKÉM DOUPĚTI

Když jsme prohovořili nejnutnější záležitosti, sbalili jsme zbraně a odjeli do Baháríje. Koně jsem nechal u Makrama.

Žid již na nás čekal v našem novém bytě. Jeho žena místnosti mezitím uklidila a on se radoval jako dítě, když jsem ho pochválil. Uložil jsem mu, aby obstaral chleba, kávu, mouku, vejce a nějaké nádobí a u vetešníka tři deky. Když odešel, vybalili jsme zbraně a uschovali je v místnosti, kam kromě nás neměl nikdo vkročit.

Baruch se brzy vrátil se svou ženou, která mu pomáhala. Podobala se oživlé mumii. Přijal jsem její pozvání na večeři, protože mi oba mohli být užiteční a chtěl jsem je udržet v dobré náladě. Brzy jsem se přesvědčil, že se mi to dost daří, neboť manželé sami od sebe přitáhli několik slamníků, které nám měly sloužit za dívany. Byly samá díra, ale Baruch byl chudý, nás považoval také za chuďasy a myslel to dobře.

Když odešli, domluvili jsme se, že se Umar pokusí v mé nepřítomnosti pozorovat pootevřenými dveřmi návštěvníky vedlejšího domu; Halef musel do dvora. Mezi oběma domy byla totiž, alespoň ze dvora, pouze prkenná příčka, takže by tenkou stěnou kůlny mohl něco zaslechnout.

Viděl jsem, že Baruch už na mne čeká na druhé straně domu, kde bydlel v jakési opuštěné chatrči. Z nákupu, který pro nás obstaral, mu jistě něco zbylo, a tak oba manželé byli ve výborné náladě a přijali mě s poníženou srdečností. Snad doufali, že si při nás trochu pomohou z bídy. Stará Židovka se ukázala čistotnější, než jsem očekával, takže jsem mohl tu trochu jídla, kterou mi předložili, sníst s chutí. Když jsem jí pak dal nějakou kávu a jejímu manželovi tabák, neznalo jejich nadšení mezí. Za posluhu jsem jim nabídl pět piastrů týdně.

Pak jsem nenápadně stočil řeč na sousedstvo.

“Efendi,” prohlásil Baruch, “v téhle ulici bydlí samí chudí lidé. Někteří jsou dobří a poctiví, jiní falešní a zlí. Vy jste písař, ale v téhle končině práci nenajdete. Nepřijdete tedy s nimi do styku. Přesto vás prosím, abyste se měl obzvlášť na pozoru před sousedy na druhé straně domu!”

“Proč to?”

“Je nebezpečné o tom i mluvit.” “Já umím mlčet.”

“Já vám věřím, ale možná že se hned odtud postěhujete, když vám to povím, a to by mě moc mrzelo.”

“Slibuji vám, že tu zůstanu. Doufám, že jsme přátelé, a myslím si, že byste ke mně mohl být poctivý a upřímný. Nejsem boháč, ale i chuďas může být vděčný.” “Já jsem již poznal vaši laskavost a věřím vám. Všichni obyvatelé této uličky vědí, že se v jejich sousedství neděje nic pěkného, ale nikdo se do toho radši

nemíchá. Kdysi se tam jeden vloudil a tajně poslouchal. Druhý den se nevrátil, a když ho rodina hledala, našli ho oběšeného na trámu.

Sebevražda to jistě nebyla!”

“Vy si tedy myslíte, že moji sousedé jsou zločinci?”

“Právě to. Mějte se před nimi na pozoru!” “Ale kdo tam vlastně bydlí?”

“Bydlí tam jeden Řek se ženou a synem. Podává se tam víno a je tam mnoho chlapců a děvčat, které ale nikdy nepotkáte na ulici. Několik mužských se potlouká od rána do večera po městě a nadhání jim kunčafty. Chodí tam vznešení páni i obyčejní lidé, z Cařihradu i cizí; je tam herna a hraje hudba a já mám za to, že ne všichni, kteří tam vejdou, taky odejdou. V noci je často slyšet volání o pomoc nebo řinčení zbraní a pak obyčejně plave ráno v moři mrtvola. Někdy taky přijde v noci celá tlupa mužů, svítilny sice nemají, zato ale všelijaký náklad, a ten se složí v domě. A pak se o to dělí.”

“Vy říkáte, že se o ten dům raději nikdo nestará, a přesto toho tolik víte. Taky jste je špehoval?”

“Efendi, k tomu se nesmím nikomu přiznat; to by byl můj konec!” “Ani mně, Baruchu Šebete?”

“Vám teprve ne. Vy byste byl schopen udělat to, co jsem udělal já, a mohl byste dopadnout jako ten, co ho našli mrtvého.”

“Ale co! Tak zlé to zas nebude.” “Efendi, já vám nelžu!”

“Já vím, že ne, ale třeba se vám to jen zdálo.”

To pomohlo. Starý nechtěl být považován ani za lháře, ani za fantastu, a proto pravil:

“Já vám nic neříkám, ale jen vás prosím, abyste se nedotýkal toho prkna.” “Kterého prkna?”

“V pravé stěně vašeho selamliku je uvolněné prkno. Visí jen na horním hřebíku a dá se odšoupnout. Za ním je úzká mezera a na druhé straně prkenná stěna vedlejšího baráku. Tam taky chybí hřebík. Vytáhl jsem ho. A když se odšoupne prkno, je vidět dovnitř do místnosti. Tam leží kuřáci opia a z vedlejška je slyšet cinkot sklenic a smích chlapců a děvčat.”

“To byla ale neopatrnost! Co když si všimnou, že jsou prkna uvolněná?” “Jinak to nešlo, když jsem chtěl pozorovat, co to tam tropí.”

“Ale šlo by to jinak, a líp! Mohl jste vyvrtat malou dírku do prkna sousedního domu. Ta by nebyla nápadná.”

“Taky bych byl málo viděl.”

“Ale proč jste to neoznámil policii? To je přece vaše povinnost!”

“Efendi, mou první povinností je zachovat se při životě. Nechci, aby mě taky zavraždili!”

“Policie by vás přece neprozradila!”

“Můj pane, vy jistě nežijete dlouho v Cařihradě, že tak můžete mluvit!

Když jsem se díval štěrbinou, zahlédl jsem i vznešené pány. Poznal jsem některé derviše a policisty. Kdo tu chásku udá, dostane se třeba zrovna před policejního strážmistra nebo soudce, který tam také chodívá, a ten pak s ním zatočí. Kdepak, já už vím, co se tam děje, a víc se o nic nestarám. Já jsem to řekl jenom vám, abych vás varoval.”

Věděl jsem již dost a nechtěl jsem na Baruchovi dál vyzvídat. Uvědomil jsem si, v jaké jsme my tři teď nebezpečné situaci. Řek už jistě ví, že má nové sousedy, jistě se na nás vyptával a dal nás pozorně střežit. Třeba tou tenkou příčkou. Za dne se nesmíme moc ukazovat na dvoře, aby nás nespatřil někdo, kdo nás zná z dřívějška. Bylo dobře, že jsme Barucha najali jako sluhu.

Třebas moji druhové rozžehli světlo a někdo je pozoruje. Třebas mluví u zdi, kde je může někdo vyslechnout. Proto jsem se už nechtěl zdržovat, rychle jsem se rozloučil se svými hostiteli a spěchal domů.

Když jsem přišel k hlavním dveřím, byly jen přivřeny a Umar stál na svém stanovišti. Hlásil mi, že do domu už vešlo více mužů a všichni předtím řekli do otvoru vedle dveří: ‘n Nasr. Poprosil jsem ho, aby dům zamkl a šel za mnou do bytu. Halef, pro něhož jsem poslal Umara, ve dvoře neviděl ani neslyšel vůbec nic. Nerozsvítili jsme v místnosti a hovořili jsme potmě.

Když jsem oběma vylíčil svůj rozhovor s Baruchem, prohlédl jsem pravou stěnu selamliku a snadno jsem našel uvolněné prkno. Odsunul jsem je stranou a strčil za ně ruku. Ve vzdálenosti šířky trámu jsem nahmatal dřevěnou stěnu sousedního domu a v ní také uvolněné prkno. Tiše jsem je odšoupl a viděl jsem, že v místnosti za ním je tma tmoucí. Dal jsem prkna zase na místo, přitáhli jsme si ke stěně slamníky a čekali potmě, zda něco zaslechneme.

Seděli jsme tak asi hodinu a bavili se jen šeptem, když jsme zaslechli z druhé strany jakýsi zvuk. Já jsem seděl těsně u prkna v naší stěně a trochu jsem je odsunul. Slyšel jsem těžké kroky většího množství mužů a sténání; pak řekl něčí hlas:

“Sem ho dejte! Tak! Hasan ať se připraví k odchodu!” A za chvíli hlas dodal: “Chlape, ty přece umíš psát!”

“Umím,” ozvalo se v odpověď. “Máš doma peníze?”

“Ty chceš po mně peníze? Co jsem vám udělal, že mě nejdřív sem nalákáte a pak mě svážete?”

“Nic jsi nám neudělal! Tvůj měšec, hodinky a prsteny i tvé zbraně jsme si už vzali, ale to nám nestačí. Jestli nám nedáš, co požadujeme, najdou tě ráno ve vodě.”

“Alláh karím! Kolik chcete?”

“Jsi bohatý. Pět tisíc piastrů není nijak mnoho.” “To je moc, tolik nemám.”

“Kolik máš doma peněz?” “Sotva tři tisíce.”

“Pošleš si pro ně. Vydají je poslovi? Nelži, nebo to bude tvá poslední hodinka!” “U Alláha! Pošlou vám je, jestli napíšu dopis a zapečetím ho svým prstenem.” “Prsten ti půjčím. Rozvažte mu ruce! Ať píše!”

Teď nebylo nic slyšet. Lehl jsem si na slamník a tiše a opatrně, jak to jen bylo možné, jsem pošoupl i druhé prkno. Právě před škvírou seděl zády k nám muž, hlavu měl nepokrytou a šaty potrhané jako po divokém zápase. Před ním stáli tři ozbrojení chlapi, jeden v řeckém, druzí dva v tureckém kroji.

Dívali se, jak přemožený pečetí na koleně dopis.

Zase jsem prkno vsunul na místo a poslouchal dál. Řek po chvíli pravil:

“Tak! Teď ho zas spoutejte a dejte ho vedle! Jestli se nebude chovat klidně, tak ho bez dlouhých cavyků propíchněte. Slyšels to, tak si to pamatuj!”

Bylo slyšet otvírání dveří, kroky a pak nastalo ticho. Pošeptal jsem svým druhům, co jsem viděl a slyšel.

“Jsou to zloději,” vyjádřil se Halef. “Co uděláme?”

“To nejsou jen zloději, to jsou vrahové,” zašeptal jsem. “Copak si myslíš, že toho muže pustí na svobodu? To by byl jejich konec! Počkají, až dostanou ty tři tisíce, a pak ho zneškodní.”

“Musíme mu pomoci!”

“O tom není pochyby! Jenom jak?” “Rozbijeme prkna a osvobodíme ho.”

“Jistější by bylo přivolat policii, ale kdo ví, jestli bychom se jí tak brzo dočkali a jestli by byla ochotna vniknout do domu. Nejlepší bude, když opatrně uvolníme ještě jedno prkno a tím otvorem muže převedeme sem, prkna zase zaděláme a pak budeme čekat, co se bude dít.”

“Nemáme kleště, abychom vytáhli hřeby.”

“To nevadí. Mám nůž. Jen aby nás zločinci nezaslechli! Hned se do toho pustím.” “Víš, kam strčili toho muže?”

“Vím. Nesli ho přes místnost, v níž se podle Baruchova líčení zdržují chlapci a dívky; zdá se, že je teď prázdná. Proti naší stěně je další světnice, viděl jsem dveře. Tam určitě je.”

Ohmatal jsem naši stěnu a poznal, že každé prkno je přibito nahoře i dole jedním hřebíkem. Na naší straně šla tedy prkna snadno uvolnit, stačilo hřebík opatrně a potichu vypáčit nožem. Dvě prkna však neutvořila dost velký otvor, proto jsem musel odstranit i třetí.

Prkna se dala snadno otáčet kolem horního hřebíku; natočil jsem je ke straně a Umar je přidržoval. Nyní jsem ohmatával stěnu sousedního domu. V ní se mi pracovalo hůř, protože hřeby byly ohnuté a zatlučené a musel jsem je nejdřív narovnávat, což se neobešlo bez zrádného šramotu. Bolely mě ruce, musel jsem je často střídat.

Když jsem byl konečně hotov, zaslechl jsem, že se blíží kroky. Byl to Řek a nesl světlo. Otevřel dveře proti naší stěně.

“Dostal jste peníze?” slyšel jsem, jak se ho ptá Turek. “Dostal,” odpověděl Řek a krátce se zasmál.

“Tak mě pusťte!”

“Teď ještě ne! Pustíme tě časně ráno. Chci ti jenom říct, že sem za chvíli přijdou lidé, kteří se nesmí dozvědět, že jsi tady. K tobě do místnosti samozřejmě nikdo nevkročí, ale nechci, aby tě slyšeli. Proto tě teď přivážu ke trámu a dám ti roubík. Budeš-li docela tiše, tak tě pustíme. Když ne, odejdeš odtud jako mrtvola!”

Zajatec prosil, aby ho pustili, a sliboval, že nikomu nepoví, co se tu s ním dělo. Marně. Úzkostný tón jeho hlasu prozrazoval, že vytušil Řekovy úmysly. Hostinský ho přivázal a dal mu roubík. Pak odešel a zavřel dveře zvenčí na závoru.

Teď jsme museli jednat rychle, než přijdou lidé, o nichž se Řek zmínil. Naštěstí jsem byl připraven. Vzal jsem si revolver a nůž, uvolnili jsme otvor a já vstoupil do sousední místnosti. Moji přátelé za mnou nešli, ale byli

připraveni mi pomoci, kdyby toho bylo třeba. Odsunul jsem závoru a vstoupil k zajatci.

“Buď docela zticha! Chci tě osvobodit,” pošeptal jsem mu a ohmatal jsem pouta. Byla z provazu; přeřízl jsem je a schoval k sobě. Roubík byl stočen ze šátku, ovázaného přes ústa a nos. Rozvázal jsem uzel a šátek rovněž uschoval. “Proboha,” řekl muž, který se rychle napřímil, “kdo jsi a jak…”

“Pst!” přerušil jsem ho. “Pojď za mnou!”

Táhl jsem ho z místnosti, zavřel dveře na závoru a postrčil jsem muže otvorem do našeho selamliku.

“Mhamdu l’illáh! Díky bohu!” zašeptal Halef. “Už jsem se o tebe bál, sidi! Ale šlo to rychleji, než jsem čekal.”

Našrouboval jsem do prostředního ze tří prken vývrtku svého kapesního nože. Do stropního trámu jsem zarazil velkou dýku a obě rukojeti jsem do sebe zaklínil. Tím způsobem jsem prkno připevnil tak, aby sousedé nepoznali, že bylo odtrženo. Znovu jsme zaslechli na druhé straně kroky. Přivedli opilce a položili ho prostě na podlahu, aby se vyspal z opice. Tím jsem se ujistil, že do komory prozatím nikdo nepůjde, a všichni jsme se odebrali do vedlejší místnosti.

Rozsvítili jsme a prohlédli jsme si nedobrovolného hosta.

Byl prostředního vzrůstu, sotva padesátník a vypadal inteligentně.

“Hos geldin! Buď vítán,” pozdravil jsem ho. “Byli jsme naštěstí svědky události ve vedlejším domě a považovali jsme za svou povinnost ti pomoci.”

“Ty tedy nepatříš k těm banditům?” “Nepatřím. Upokoj se!”

“Věděl jsem, že mě chtějí zbavit života, a když jsi pro mne přišel, myslel jsem, že ta chvíle už nastala. Kdo jste?”

“Já jsem Evropan a to jsou moji přátelé, svobodní Arabové ze Sahary.

Tenhle muž, Umar ibn Sádik, si chce vyřídit krevní mstou účet s nepřítelem, který zřejmě přebývá v sousedním domě. Proto jsme se sem nastěhovali, abychom ho měli na očích.” O Ibrahímovi jsem se nezmínil a krádež šperků jsem také zamlčel. To byla jenom naše věc. A pokračoval jsem: “Bydlíme tu teprve jeden den, a Alláhovi se zlíbilo, aby se nám hned první den naskytla příležitost zmařit zlý čin. Prozradíš nám, kdo jsi ty?”

Turek se zahleděl zachmuřeně před sebe, potom zavrtěl hlavou a řekl: “Nežádejte, abych vyslovil své jméno, které je mnohým známé, při této příležitosti. Jsi cizinec a já se ti budu moci odvděčit, i když mě nebudeš znát jménem.”

“Ctím tvou vůli a zároveň tě prosím, abys nemluvil o vděčnosti. Poznal jsi někoho z těch lidí na druhé straně?”

“Nikoho. Je tam mnoho hostů, ale také mnoho těch, kteří se nezdají být jen pouhými hosty. Dám to doupě bez meškání prohledat.”

“A podaří se ti to? Jsem sice přesvědčen, že ten Řek před svítáním tvůj útěk nezjistí, a policie ho tedy překvapí, nemá-li postaveny stráže. Ale pokud já vím, navštěvují ten dům i policisté a úředníci, a kdo ví, jak pochodíš.” “Policie?” zeptal se pohrdavě. “Opravdu, zahlédl jsem tam policisty.

Ne, na policii se neobrátím. Věz, že jsem důstojník, o hodnosti nemluvme. Přivedu své vojáky a udělám s tímhle doupětem rychlý konec.”

Bylo mi to vhod i nevhod. Jestliže důstojník tohle hnízdo vybere, možná že ti, po kterých jdeme, tu právě nebudou, a budeme je muset hledat na novo. Ale věc se dostala jednou do pohybu a musel jsem jí nechat volný průběh. , “Prosil bych tě jen, abys mi ukázal zajatce, kterých se při přepadu zmocníš,” odvětil jsem. “Chceme vědět, jestli budou mezi nimi ti, které hledáme.”

“Ano, dám ti příležitost, aby sis všechny prohlédl.”

“A dovol mi ještě jednu poznámku. Kdo se chce dostat do toho domu, musí se ohlásit heslem ‘n Nasr. Snad ti to prospěje.”

“Jak to víš?” zeptal se nedůvěřivě.

“Umar ibn Sádik to odposlouchal,” vysvětlil jsem a sdělil mu ještě leccos, co mu mohlo být k užitku. A pokračoval jsem: “Bude nejlíp, když si své mužstvo rozdělíš. Polovina může vstoupit pomocí hesla dveřmi z ulice a druhá může vniknout otvorem, kterým ses ty dostal na svobodu. Ale strážný, který otvírá dveře, při spatření vojáků jistě výkřikem varuje své kumpány, a tak by bylo dobře, aby oddíl připravený na ulici vyčkal, až druhá část vojska obsadí náš průchod ve zdi.”

“Vidím, že to myslíš poctivě, a zařídím se podle tvé rady. Nemáte pro mne fez? Ti darebáci odhalili hlavu věřícího. To si odpykají!”

“Dám ti svůj. Taky ti půjčím pistole, abys nebyl bezbranný.”

“Děkuji ti, pane! Vrátím ti obojí. Buďte bdělí, nejpozději za hodinu jsem zpátky!”

Doprovodil jsem důstojníka ke dveřím a on se rychle vzdaloval po druhé straně

ulice.

“Efendi,” zeptal se mě Umar, když jsem se vrátil, “vydají mi Abú ‘n Nasra, jestliže je taky tam vedle?”

“To nevím.”

“Ale moje krevní msta má přece přednost?” “Nevím, jestli to bude důstojníka zajímat.” “Však už vím, co udělám. Teď mi uniknout nesmí!”

Umar se sebral, odešel do selamliku a usadil se před uvolněným prknem. Běda Abú ‘n Nasrovi, jestli ho dnes dopadne mstitel!

Zhasil jsem světlo a přidali jsme se s Halefem k Umarovi. Tam vedle se již muselo shromáždit mnoho hostů. Slyšel jsem sténání a chrápání, jak tomu bývá na začátku opiového obluzení. Zachovali jsme naprosté ticho, a když uplynulo asi tři čtvrtě hodiny, sešel jsem dolů k domovním dveřím, abych tam vyčkal důstojníkova příchodu. Uplynula víc než hodina, když jsem přes. značnou temnotu rozeznal dlouhou řadu postav, které se tiše blížily po druhé straně ulice. Jistě obdržely už předem pokyny, neboť zatímco zadní oddíl se zastavil, přední postupoval ke vchodu do našeho domu. V čele kráčel důstojník, v témž oděvu, ale plně vyzbrojen.

“Aha, ty na nás čekáš,” zašeptal. “Tumáš pistole a zde ti vracím fez.” Oboje vzal z rukou setníka, který šel za svým velitelem. Vojáků bylo asi třicet a zaplnili všechny tři mé místnosti. Přes špatný stav schodiště se nahoru dostali bez hluku.

“Rozsviť!” řekl náčelník.

“Zavřel jsi dole dveře a postavil jsi k nim stráž?”

“Dveře jsem zavřel na závoru. Ale k čemu stráž?” pousmál se.

“Řekl jsem ti už, že tu bydlím první den. Neznám to tu ještě natolik, abych mohl vyloučit, že se ti darebáci nebudou snažit uprchnout přes můj dvůr a vyrazit ven mými dveřmi.”

“To už přenech mně, já vím dobře, co dělám!” odpověděl sebevědomě.

Když jsem rozsvítil, postavil Turek lampu ke stěně a dal povel k útoku. Přední řada vojáků zvedla zbraně a počala vyrážet prkna pažbami. To byla hloupost, neboť dříve než se první vojín vůbec mohl dostat na druhou stranu, byli obyvatelé domu varováni. Jenom jediný z nich byl tak chytrý, že odsunul

prkna, která jsem předtím nouzově spojil. Byl již dávno uvnitř, než důstojník v čele vojáků pronikl průlomem.

Postupoval jsem za důstojníkem a setníkem. V místnosti leželo šest nebo sedm opilých a opiem zmámených mužů. Přeskočili jsme je, vběhli do vedlejšího pokoje a zahlédli, jak poslední postava právě mizí dveřmi ven. Vrhli jsme se za ní.

Zdola zazníval pustý řev, i tudy už vnikli vojáci. Místnost, do níž jsme vtrhli, měla ještě dvoje dveře. Jedny jsme otevřeli a stáli jsme v komoře, která už neměla žádný východ. Byla plná hochů a děvčat, kteří klečeli na zemi a spínali ruce.

“Stráž ke dveřím!” zařval důstojník.

Chvátal ke druhým dveřím, já za ním. Tu jsme se srazili s Umarem, který nám spěchal vstříc.

“Nahoře není!” supěl. “Já musím dolů.”

Krevní msta ho hnala před námi až do nejzazšího koutku horního patra. “Kdo je nahoře?” zeptal se důstojník.

“Je tam víc než dvacet lidí, až úplně vzadu. Já žádného z nich neznám.”

Umar nás odstrčil a řítil se dolů. My jsme probíhali více místnostmi, které byly všechny osvětleny. Přepad byl tak náhlý, že zapomněli pozhasínat světla.

Konečně jsme se dostali ke dveřím poslední světnice. Byla zevnitř zatarasena. Vojáci se snažili i zde zjednat si průchod pažbami. I zevnitř bylo slyšet hlasitý praskot. Dveře však byly příliš silné, odolávaly. Běžel jsem zpátky do našeho příbytku a vzal jsem svou kulovnici. To ovšem byl jihy nástroj než lehké karabiny pádišáhových obránců vlasti. Stačilo několik tvrdých úderů okovanou pažbou, a dveře byly roztříštěny. V témž okamžiku nás přivítala salva asi z deseti hlavní. Několik vojáků se zhroutilo, mne však kulka šťastně minula, protože jsem stál přitisknut ke zdi. V okamžiku po výstřelu se mi zdálo, že slyším ze dvora Halefovo,volání. Napadlo mě, že asi bude ve vážném nebezpečí.

Musel jsem k němu. Měl jsem proběhnout zase celým domem a po schodech na dvůr? To by byla příliš dlouhá cesta. Za tu dobu by prchající zločinci mohli mého dobrého Halefa zabít. Skočil jsem tedy k prkenné stěně mezi našimi domy a pažbou jsem vyrazil hned několik prken.

“Vydrž, Halefe! Už jdu,” volal jsem na něj dolů. “Rychle, sidí, já ho držím!” zaznělo zase odtamtud.

Stará ztrouchnivělá prkna padala dolů. Dole byla úplná tma, jen výstřely blýskaly a zaznívaly kletby. Nebylo možno váhat. Rozběhl jsem se a seskočil do

tmy. Dopadl jsem hodně tvrdě na zem, ale hned jsem vyskočil. “Halefe, kde jsi?” křičel jsem.

“Tady u dveří!”

Opravdu. Statečný Halef zaslechl radu, kterou jsem dával důstojníkovi, a místo aby šel s námi do vedlejšího domu, postavil se jako stráž k našim dveřím. Muži obchvácení v zadní místnosti vyrazili vskutku tenkou stěnu a seskákali do našeho dvora. Asi polovina už jich byla dole, když se mi podařilo vyrazit v patře kulovnicí dveře. Chtěli prchat naším domem, narazili však na Halefa, který místo aby hlídkoval za dveřmi v průjezdu, postavil se jim hrdinně na odpor.

Pažbou jsem Halefa rychle vysekal z nebezpečí. Viděl jsem, jak útočníci klesají pod našimi údery nebo se dávají na útěk, ale myslel jsem jen na jednu věc. “Koho jsi dopadl, Halefe?” zeptal jsem se vprostřed boje.

“Ibrahíma Ma’múra!” “Tak přeci! Kde je?”

“Leží u mých nohou. Srazil jsem ho k zemi.” “Konečně na něj došlo! Výborně, Halefe!”

Několik zbylých mužů, kteří nás ještě obtěžovali, jsme brzy rozehnali.

Nevěnoval jsem jim pozornost a shýbl jsem se, abych se podíval na vůdce banditů. Ve dvoře zuřila dosud vřava, neboť stále ještě seskakovali shora lidé prchající před vojáky. Nedbal jsem jich, Dáwúd Arafim byl pro mne cennější než všichni ostatní. Vytáhl jsem zápalky, škrtl a osvětlil ležícímu muži tvář.

“Bohužel, Halefe, to není on!”

“Že ne, sidi? To není možné! Poznal jsem ho docela jasně při záblesku střely.” “Pak jsi ale nedopatřením zabil jiného člověka. Zločinec nám bohužel uklouzl. Kde by jen mohl být?”

Zvedl jsem se a znovu jsem se rozhlížel po dvoře. Tu jsem zahlédl, že přes nízké plaňky, přehrazující mezeru mezi domem a kůlnou, přelézají uprchlíci.

Plůtek vedl na Baruchův dvůr. Halef je také spatřil. “Za nimi, sidi!” zvolal. “Ibrahím bude jistě tam!”

“Patrně ano. Ale takhle ho nechytíme. Musí přece kolem našich domovních dveří. Pojď!”

Prolétl jsem chodbou k domovním dveřím a otevřel je. Kolem právě běželi čtyři muži, kteří vyběhli z Baruchovy boudy. Pátý, který utíkal za nimi a nás nepostřehl, zvolal:

“Počkejte! Držme se pohromadě!”

Byl to hlas muže, kterého jsme hledali. Halef neprozřetelně vzkřikl: “Tady je, sidi! Za ním!”

Ibrahím to zaslechl a dal se na útěk. My za ním. Aby se nás zbavil, zahnul několikrát za roh a ztrácel se v temných, křivolakých uličkách, byl jsem mu však neustále v patách a Halef se držel vedle mne.

Můj seskok do dvora zřejmě neprošel zcela bez následků, jinak bych byl uprchlíka určitě chytil. Byl dobrý běžec a Halef už sotva lapal po dechu.

“Stůj, sidi, a zastřel ho!” vyhekl.

To by ovšem bylo to nejsnadnější, ale neměl jsem k tomu chuti. Jiní měli na toho muže větší právo než já, a tak jsem ho chtěl dostat živého. Především ale jsem měl na mysli klenoty. Jistě je někam uschoval. Kdybych ho nyní zabil, nikdy bychom se již nedopátrali, kde jsou. Honička tedy pokračovala dál.

Vtom vyústila ulice, kterou jsme proběhli, k vodám Zlatého Rohu. I v temnotě bylo lze rozeznat poblíž břehu řetěz ostrůvků, táhnoucích se mezi Baháríjí a Sútlúcí.

“Vpravo, Halefe!” přikázal jsem.

Uposlechl, já jsem skočil nalevo, a tak se uprchlík octl mezi námi a vodní plochou. Na okamžik se zastavil, vrhl po nás pohled, pak se rozběhl k nábřeží, skočil a zmizel ve vlnách.

“Vaj!” zuřil Halef. “Ibrahím nám nesmí uniknout!” Zvedl pušku k líci. “Nestřílej!” radil jsem mu. “Vždyť se celý třeseš od běhu. Já za ním radši skočím.”

Tu se z vln vynořila hlava plavce, třeskl výstřel, ozval se výkřik a hlava klesla pod zčeřenou hladinu.

“Trefil jsem ho,” jásal Halef. “Je mrtev. Vidíš, sidi, že se mi netřásla ruka!” Ještě chvíli jsme čekali, ale Dáwúd Arafim se neukázal; vrátili jsme se na bojiště přesvědčeni, že rána zasáhla cíl. Tam se mezitím leccos změnilo. Ulice byla osvětlená, její obyvatelé i lidé z okolí tu postávali s papírovými svítilnami. Část vojska utvořila řetěz před třemi sousedními domy, druhá část prohledávala dvory, pátrajíc po schovaných uprchlících, nebo střežila zajatce, k nimž připojili i návštěvníky Řekovy vinárny. Řek sám byl mrtev, setník mu šavlí rozťal lebku. Řekova žena stála s děvčaty a chlapci, které sehnali spoutané do houfu. Sem přivedli i kuřáky opia, kteří v bojovém ruchu přišli téměř k sobě.

Několik vojáků bylo zabito, mnoho raněno, i mého statečného Halefa škrábla střela na předloktí a hned vedle měl bodnou ránu, naštěstí nehlubokou. Ze zajatců náleželi jen asi čtyři ke zločinecké bandě. Šest jich bylo zabito a ostatním se podařilo utéci. Umar, který pronikl všude jako první, se rozmrzele opíral o schodiště. Nenašel Abú ‘n Nasra a o nic jiného neměl zájem.

Konečně svázali všechny zajatce dohromady k odsunu a důstojník povolil vojínům drancovat Řekův dům. Nemusel jim to říkat dvakrát, v deseti minutách si rozebrali všechno, co mělo nějakou cenu.

Mezitím jsem vyhledal setníka a zeptal se ho na jeho náčelníka. “Stojí venku před domem,” zněla vyhýbavá odpověď.

To jsem viděl také, mně však záleželo na tom, abych se o náčelníkovi něco dozvěděl. Zprvu jsem respektoval jeho mlčení. Později se ke mně nechoval tak, jak jsem plným právem očekával. A ted, po skončeném boji, už o mne v nejmenším nedbal, a proto jsem se necítil nucen brát ohledy.

“Jakou má hodnost?” zeptal jsem se.

“Nevyptávej se,” odpověděl setník příkře. “Zakázal nám, abychom ti to prozradili.”

Tím spíš jsem se toho musel dopídit. Jeden z vojáků ještě prohledával Baruchův dvůr, když už ostatní rabovali. Dopadl tedy hůř než jeho druhové a právě šel s klením kolem mne, když jsem ho zastavil. Chytře využiv jeho rozmrzelosti, vytáhl jsem z něho za dvacet piastrů vše, co jsem potřeboval vědět: “Má hodnost plukovníka a jmenuje se …”

A jmenoval muže, který později sehrál v Cařihradě významnou roli a dodnes je známý jako vysoký hodnostář. Svého úctyhodného postavení se domohl uskoky a úsluhami svému pánu, neboť začínal jako sluha. A navíc to nebyl ani rodilý Turek.

Zaplatil jsem sjednanou částku a podíval se ven na ulici. Plukovník stál právě přede dveřmi a nemohl tudíž dělat, že mě nevidí. Jak jsem předpokládal, otočil se ke mně a zeptal se:

“Jsou všichni Evropané takové baby jako ty? Kdes byl, když ostatní bojovali?” Taková otázka! Nejradši bych mu byl jednu vrazil!

“My jsme také bojovali,” odpověděl jsem lhostejně, “a to s těmi, které sis nechal zbytečně uklouznout. Moudrý muž vždy pamatuje na to, aby napravoval chyby druhých.”

“Koho jsem si nechal uklouznout?” obořil se na mne.

“Většinu těch, které jsi chtěl pochytat. Protože jsi neposlechl mé rady a nedal střežit východ z domu, nemohl jsem já sám se svým sluhou zadržet hlavní nápor banditů, zatímco vy jste si hráli pouze s několika. Co uděláš se zajatci?”

“Sám Alláh ví! Raději mi řekni, kde budeš zítra bydlet.” “Samozřejmě tady.”

“Tady už nebudeš moci bydlet.” “Proč?”

“To brzy poznáš. Kde tedy zítra budeš k zastižení?”

“U obchodníka Makrama, který bydlí nedaleko Yeni Cami.” “Pošlu k tobě posla.”

Odvrátil se bez pozdravu a vykřikl povel. Oddíl vzal zajatce doprostřed mezi sebe a dal se na pochod. Vrátil jsem se na dvůr a tu jsem zajisté hned poznal, proč už zde zítra nebudu moci bydlet. Ten výtečník dal zapálit Řekův dům a plameny již olizovaly stropy místností. Tohle byl nejpohodlnější způsob, jak se rychle vypořádat s trapnými vzpomínkami.

Rychle jsem vyběhl do našeho bytu a vynesl na dvůr zbraně, kterých jsme nepoužili, a tu trochu našich věcí z domácnosti. Plameny už šlehaly tak vysoko, že je bylo vidět z ulice. Způsobilo to nepopsatelný zmatek. Jen kdo zažil požár v Cařihradě, dovede si představit, jaké se zde odehrávají šílené scény,

vypukne-li někde oheň. Na hašení nemyslí nikdo, jen na útěk, a poněvadž tu jsou většinou dřevěné domy, lehnou často popelem celé městské čtvrti.

Starý Baruch byl tak vyděšen, že nebyl mocen slova, a jeho žena stála jak přimražená. Utěšovali jsme je, pomohli jim sbalit skrovný majeteček a přislíbili jim laskavé přijetí u Makrama. Brzy se dostavilo několik nosičů, a tak jsme opustili byt, kde jsme nebydleli ani jeden celý den.

Makramův dům jsme v tuto pozdní hodinu našli zavřený, ale za chvilku nám na naše klepání otevřeli. Shromáždila se kolem nás celá rodina. Když slyšeli, jak skončilo naše dobrodružství, zmocnilo se jich těžké zklamání.

Raději by byli dostali vraha svého příbuzného živého, ale nezbývalo, než aby se spokojili tím, že došel ve vlnách Zlatého Rohu spravedlivého trestu.

Barucha a jeho ženu srdečně přivítali a pán domu je ujistil, že se o ně postará. Než jsme se odebrali opět do našeho zahradního domku, poznamenal ísá s radostnou tváří:

“Efendi, v tvé nepřítomnosti jsme dostali velice milou návštěvu. Ještě jsi toho muže neviděl, ale já jsem ti o něm vyprávěl. Zavolám ho a ty hádej, kdo to je.” Po chvilce vešel ísá do místnosti se starším mužem. Muž měl na sobě obvyklý turecký šat a nebylo na něm nic, co by mě mohlo přivést na stopu.

Jeho snědý obličej měl smělé, ostré rysy; vrásky, které brázdily jeho tvář, a dlouhý sněhobílý vous mu dodávaly vzezření člověka postiženého těžkým zármutkem. “To je on, efendi!” řekl ísá. “Tak hádej, kdo to je.”

“Neznám ho.”

“Však ty to uhodneš!” Obrátil se k cizinci a poprosil ho: “Oslov ho ve své mateřštině!”

Muž se mi uklonil a pravil: “Sluga pokoran, visoko poštovani gospodine, jsem váš oddaný sluha, velevážený pane!”

Tento zdvořilý pozdrav v srbské řeči mi dal prohlédnout. Rozpřáhl jsem k mužovi obě ruce a odpověděl: “Vidi, otac Osko! Dobro dočac! Hleďme, otec Osko! Buď vítán!”

Byl to vskutku Osko, otec Zenicy, a udělal jsem mu velkou radost, že jsem ho poznal. Na spánek ted pochopitelně nebylo ani pomyšlení, protože jsem se musel nejdřív dovědět jeho osudy.

Po zmizení jediné dcery ho neklid štval z místa na místo. Tu a tam se domníval, že narazil na dceřinu stopu, ale vždy se brzy přesvědčil o svém omylu. Na těchto bludných cestách po Malé Asii a Arménii složil Osko typicky orientální přísahu, že se nevrátí domů, dokud své dítě nenajde.

Marnost jeho námahy ho posléze přiměla zamířit do Cařihradu. Podobná odysea je možná jen v Orientě. Ve spořádaných poměrech Západu by ji bylo možno nazvat šílenstvím. Ale jak se Černohorec zaradoval, když našel svou dceru jako manželku muže, pro něhož ji hledal. A nejenže našel svou dceru, shledal se i se ženou, která přijela za dcerou do Cařihradu.

Když Osko slyšel o dceřiných osudech, bažil po pomstě. Rozhodl se, že navštíví derviše Alího Manacha a vynutí na něm přiznám, kde se zdržuje jeho otec. Měl jsem co dělat, abych mu to rozmluvil.

Teprve nyní jsme ulehli ke spánku. Po přestálé námaze jsem usnul okamžitě, a byl bych si ráno jistě přispal, kdyby mě nebyl vzbudil Makramův sluha se vzkazem, že přišel nějaký muž a přeje si se mnou naléhavě mluvit.

Byl to posel, který se nejprve zeptal na mé jméno a pak mi řekl, že mám jít do St. Dimitri, do domu, v němž jsem byl s holičem z Juterbogu. Nutně prý se mnou musí mluvit, jde o neodkladnou záležitost.

“Co asi chce?” vyptával jsem se.

“Já nevím,” odpověděl posel. “Já bydlím poblíž a vyhledal mě hostinský a požádal mě, abych k tobě zašel a vyřídil ti od něho tento vzkaz.”

Dal jsem mužovi od cesty a on odešel. Za pět minut nato jsme už s Umarem vyrazili. Nebylo radno, abych šel sám do toho podezřelého hostince ve vykřičené čtvrti, a zraněnému Halefovi jsem chtěl dopřát klidu. Rychle jsme ujížděli ulicemi na malých nájemných konících, jejichž majitelé za námi běželi, držíce se svých zvířat za ocasy. Když jsme dojeli k hostinci, přišel nám hostinský vstříc ke dveřím a pravil:

“Efendi, jsi ty ten Němec, který nedávno seděl u mne s Hamzou el Džerbájou?” “Jsem.”

“On chce s tebou mluvit!” “A kde je Hamza?”

“Leží nahoře. Tvůj průvodce na tebe může počkat v lokále.”

Slova “leží nahoře” dávala tušit, že je lazebník bud nemocen, nebo zraněn. Když mě hostinský vedl nahoru po schodech, zastavil se, aby mi sdělil, co se stalo.

Hamza seděl s jakýmsi neznámým člověkem, jehož prý hostinský viděl ponejprv, v lokále u stolu a horlivě o něčem rozmlouvali. Pak hráli, ale Hamza, jak se ukázalo, neměl peníze, aby zaplatil prohru. Došlo k hádce, oba sáhli po noži, opilý Hamza utrpěl bodnou ránu, ale hostinský neznámého cizince nezadržel, podle jeho názoru se ten muž ničím neprovinil.

“Poslals aspoň pro lékaře?” zeptal jsem se.

“Ano. Poslal jsem pro slavného hakima a ten zraněného ovázal. Zaplatíš mi přece, co mi Hamza dluhuje za ošetření i za útratu, a tomu cizinci jsem také musel dát obnos, který Hamza prohrál.”

“To si musím nejdřív rozmyslet. Teď mne zaveď k Hamzovi.”

Vešel jsem do světnice, v níž nebylo jiné zařízení než jakási matrace, kde ležel holič, smrtelně bledý a s vpadlými tvářemi. Hned jsem poznal, že je rána nebezpečná, a sklonil jsem se nad nemocným.

“Děkuju vám, že jste přišel!” řekl s námahou. “Dovolil vám lékař mluvit?” zeptal jsem se účastně.

“To už mi neuškodí! Se mnou je stejně konec.”

“Musíte sebrat odvahu! Což vám lékař nedal trochu naděje?” “Ten mastičkář!”

“Dám vás dopravit do Pery. Máte ochranný list pruského vyslance?” “Nemám. Nechtěl jsem, aby mě tu pokládali za Němce.”

“Co to bylo za muže, s nímž jste měl tu hádku?”

“Vy to nevíte? Vždyť jste chtěl, abych vám ho našel! Byl to Ibrahím Ma’múr!” “To není možné! Ten je přece mrtev!”

“Mrtev? Přál bych si, aby byl!”

Bylo to podivné, teď na smrtelné posteli holič pojednou už nemluvil braniborským nářečím, nýbrž nejčistší hornoněmčinou! To mi bylo nápadné.

“Vyprávějte!” poprosil jsem ho.

“Já jsem se tu ještě zdržel. Pak přišel Ibrahím Ma’múr, úplně promočený, jako kdyby právě vylezl z vody. Hned jsem ho poznal, on mě ale ne. Přitočil jsem se k němu a začali jsme pít. Pak jsme hráli a já prohrál. Byl jsem opilý a snad jsem prozradil, že chci na něm vyzvídat. Neměl jsem peníze, a tak jsme se pohádali.

Chtěl jsem vám posloužit a probodnout ho, ale on byl rychlejší. To je všecko!” “Nechci vás kárat. To není k ničemu a vy jste nemocen. Nevšiml jste si, jestli se Ibrahím Ma’múr zná s hostinským?”

“Podle všeho se znají dobře. Hostinský mu dal suchý oděv, ani ho nemusel požádat.”

“Buďte ke mně upřímný! Vy nepocházíte z Juterbogu?”

“Uhodl jste. Jsem Durynčan. Měl jsem své důvody, proč jsem to zamlčel, ale teď na smrtelném loži už na nich nezáleží. Vy mě opravdu chcete převézt do Pery?” “Samozřejmě. Ale předtím vám ještě pošlu pořádného doktora, aby zjistil, jestli jste schopen převozu. Máte nějaké přání?”

“Objednejte mi šerbet a nezapomeňte na mne!”

Mluvení zraněného vyčerpalo. Zavřel oči, jako by ztrácel vědomí. Sešel jsem dolů k hostinskému, řekl mu, jak si má počínat, a slíbil mu vyrovnání výloh. Pak jsme se rychle rozjeli na pruské vyslanectví. Kancléř mlčky vyslechl mou zprávu a ochotně mi přislíbil, že se o zraněného postará. Vyžádal si pouze Umara jako průvodce. Věděl jsem, že se mému krajanu dostane nejlepší péče, a tak jsem se mohl klidně vrátit domů.

U GALATSKÉ VĚŽE

Hned po svém návratu jsem šel za ísou, abych mu sdělil, že Ibrahím Ma’múr je ještě naživu. Našel jsem ho v místnosti zaplněné knihami a různými vzorky zboží; to byla jeho pracovna. Byl málo nadšen mou zprávou, uklidňoval se ale myšlenkou, že se nám snad přece jenom podaří zmocnit se bandity živého. S holičem neměl ísá žádný soucit a řekl mi, že ho vyhnal, protože ho několikrát okradl. Všiml jsem si otevřené knihy, která ležela před ním.

Usoudil jsem, že je to účtárenská kniha, a o její obsah jsem se nezajímal.

Za rozmluvy ísá v knize bezděky listoval a přitom jsem na jedné stránce zahlédl něco, co mě upoutalo, a rychle jsem položil dlaň na tento list.

Stálo tam totiž napsáno: Henri Galingré, Škodra.

“Galingré ze Škodry?” tázal jsem se. “Ty jsi ve spojení s jistým Galingré ze Skutari?”

“Ano, je to Francouz z Marsílie. U něho nakupuji zboží.”

“Z Marseille? To je ale náhoda! Setkali jste se snad a mluvil jsi s ním?” “Ó ano, často. On byl u mne a já zase u něho.”

“Víš něco o jeho osudech a o jeho rodině?”

“Zjišťoval jsem si údaje o Galingréovi, než jsem s ním začal obchodovat. A později mi zase on leccos vypravoval. Původně měl jen malý obchůdek v Marsílii. Tím se však nespokojil, přesídlil do Cařihradu a později do Edirnu a tam jsem ho poznal. Již rok však žije v Škodře a patří k tamním boháčům.”

“A co jeho příbuzenstvo?”

“Měl bratra, který byl také v Marsílii nespokojen. Ten šel nejdřív do Alžíru a potom do Blidy, kde mu štěstí tak přálo, že bratr z Edirnu k němu poslal svého syna, aby tam uplatnil své obchodní znalosti. Ten syn se oženil s dívkou z Marsílie, vrátil se k otci a po letech převzal tamní obchod. Jednou zajel se strýcem do Blidy v obchodní záležitosti, a právě když tam prodléval, byl strýc zavražděn a celá pokladna uloupena. Podezření padlo na jakéhosi arménského obchodníka, ale mladý Galingré se pustil do pátrání na vlastní pěst, neboť považoval policii za příliš netečnou. Už se nikdy nevrátil. Jeho otec se stal strýcovým dědicem a zdvojnásobil tím své jmění. Ale stále truchlí po synovi a dal by za to hodně, kdyby se o něm dozvěděl.”

“Já ho přivedu na stopu.” “Ty?” užasl ísá.

“Ano. Jaks mi jen mohl ty věci tak dlouho zamlčovat? Už v Egyptě jsem ti přece vypravoval, že Abú ‘n Nasr, kterého Umar hledá, zabil ve Vádí Tarfáví Francouze, jehož věcí jsem se ujal. Copak jsem ti neříkal, že se ten Francouz jmenoval Paul Galingré?”

“Ne, to jméno jsi nevyslovil.”

“Dodnes mám na prstě snubní prsten, který patřil jemu. Ostatní předměty se bohužel ztratily zároveň se sedlovou brašnou, když se můj kůň utopil u Šot el Džerídu.”

“Efendi, jistě vyrozumíš starého muže!” “Samosebou!”

“Napíšeš mu?”

“Ještě to uvážím. Zpráva dopisem by byla příliš náhlá. Snad se cestou domů dostanu do onoho kraje. Musím si tu záležitost promyslet.”

Po této rozmluvě jsem zašel za Halefem, který dlouho nemohl uvěřit, že jeho střela šla mimo.

“Tak se mi přece jen třásla ruka,” pravil malomyslně. “Vždyť ale vykřikl a ponořil se! Už jsme pak jeho hlavu nezahlédli!”

“To provedl chytrácky. Je jistě dobrý plavec. Ostatně, milý Halefe, sedli jsme mu oba na lep. Věříš tomu opravdu, že člověk s prostřelenou hlavou by ještě křičel?”

“To nevím, sidi, mně se to ještě nepřihodilo. A myslíš, sidi, že ještě někdy zachytíme nějakou stopu toho proklatce?”

“Já v to doufám.” “Prostřednictvím hostinského?”

“Buď tak, anebo přes derviše. Mám totiž za to, že Alí Manách a Ibrahím se spolu znají. Ještě dneska si s dervišem promluvím.”

Navštívil jsem též Žida Barucha s jeho ženou, kteří obývali malý zahradní pavilón. Baruch se vpravil do nových poměrů a ani nenaříkal nad drobnými ztrátami, které utrpěl včerejším požárem. Věřil, že bohatý Makram dostojí slibu, který včera učinil, a bude o něj pečovat. Vyprávěl mi, že požár zničil mnoho domů. Ještě jsme byli v živém rozhovoru, když, vtom černý sluha Makramův mi ohlásil, že přišel yiizbai, setník, a rád by se mnou mluvil.

“Ať počká!”

Neměl jsem chuť s tím mužem dělat okolky, a místo do hlavní budovy jsem odešel do svého pokoje. Řekl jsem Halefovi, jakou jsme dostali návštěvu.

“Sidi,” pravil, “ten setník byl k tobě hrubý. Neměli bychom ho trochu vytrestat?”

“No dobře,” řekl jsem a posadil jsem se na divan se zapálenou dýmkou.

Po několika minutách jsem zaslechl kroky a hned nato hlas malého hádžího, který se černocha vyptával, co chce.

“Vedu tohoto agu k cizímu efendimu.”

“Máš na mysli efendiho z Německa? Ještě dobře, že ses nejprve setkal se mnou. Zdá se, že nevíš, že k tak vysokému pánovi není možno si jen tak přijít jako k nějakému ševci nebo krejčíkovi. Efendi, jehož mi dal Alláh za pána, je zvyklý na velmi zdvořilé jednání.”

“Kde je tvůj pán?” zaslechl jsem sebevědomý hlas setníkův.

“Dovol, Výsosti, abych se tě nejprve otázal já, kdo jsi,” odvětil Halef způsobně.

“Však mě tvůj pán pozná.”

“Ale já si nejsem jist, zda bude pánovi příjemné tě vidět. Je velmi přísný a já se nesmím opovážit někoho k němu pustit bez dovolení.”

S potěšením jsem si představil pokorně přívětivou tvář toho malého chytráka čelící nevlídnému výrazu drsného důstojníka, který musel vyplnit příkaz svého představeného a nesměl odejít, ačkoliv by tak byl jistě nejradši učinil.

“Je tvůj pán opravdu tak velký a vznešený? Takoví lidé bydlí jinak, než co jsme viděli včera.”

“To dělal jen pro svoji zábavu. Nudil se, a chtěl proto přihlížet, jak šedesát udatných vojáků zajímá dvacet děvčat a chlapců, zatímco dospělí jim uniknou. To se efendimu moc líbilo a teď leží na divanu a nechce být rušen.”

“Ty jsi zraněn! Nebyls včera také u toho?”

“Ano, stál jsem dole u dveří, kam vlastně patřila stráž. Ale vidím, že by sis se mnou rád povídal. Dovolíš, Výsosti, abych ti nabídl sedadlo?”

“Počkej, vypadá to, že to myslíš vážně! Řekni svému pánovi, že bych s ním chtěl promluvit. Ohlas mu, že jsem setník ze včerejší bitky.”

“Dobře, poprosím ho, aby tě zahrnul svou blahovůlí a dovolil ti vstoupit, neboť vím, čeho se mohu odvážit pro muže tvé hodnosti.”

Halef vstoupil a zatáhl za sebou dveře. Obličej mu zářil uspokojením. “Má si sednout po tvém boku?” zeptal se tiše.

“Ne, polož mu polštář přímo proti mně ke dveřím, ale chovej se naprosto zdvořile. Pak mu dones dýmku a kávu!”

“Tobě také kávu?”

“Ne, já s ním pít nebudu.”

Otevřel a vyzval pokorným: “Smíš vstoupit k efendimu,” čekajícího ke vstupu. Muž mě pozdravil lehkým úklonem hlavy a spustil:

“Přicházím, abych podle včerejšího slibu …”

Rychlým odmítavým mávnutím ruky jsem ho umlčel. Zřejmě nepovažoval za nutné slušně pozdravit cizince, a dělalo mi proto potěšení dát mu lekci z chování. Setník stál ještě u dveří. Halef přinesl polštář a položil mu ho k nohám.

Pak odešel z místnosti. To byla opravdu podívaná, pozorovat setníkův obličej, kde se zračilo rozhořčení, úžas a stud. Podrobil se však nezbytnosti a posadil se. Muselo ho stát velké přemáhání, aby se u křesťana spokojil místem u dveří. Poněvadž v Orientě je zvykem mít stále připravenou vařící vodu, trvalo jen nepatrnou chvilku, než Halef přinesl šálek kávy a oheň. Turek popíjel kávu a nechal si zapálit dýmku. Halef si stoupl za něho a rozhovor mohl začít.

“Synu můj,” začal jsem otcovsky přívětivým hlasem, ačkoliv ten výraz jistě zněl podivně při našem téměř stejném věku.

“Synu můj, žádám tě, aby sis zapamatoval, co ti teď řeknu. Vstoupíš-li do bytu, kde bydlí učenec, pak pozdrav, jinak budeš považován za němého nebo za nevědomce. Ani není přípustné, abys první začal hovor, nýbrž musíš počkat, až jsi osloven, neboť domácí pán jedině má právo uvést rozhovor.

Rovněž neposuzuj nikdy muže, aniž jsi ho nejdříve poznal. Tak se vyvaruješ omylu, případně i pokoření. Přijmeš jistě má dobře míněná slova s povděkem, neboť zkušenému přísluší poučovat mládež. A nyní pověz, jakou prosbu mi chceš přednést!”

Muži poklesla dýmka a ústa se mu otevřela údivem nad mým jednáním. Pak ale z něho vyhrklo:

“Žádnou prosbu, ale rozkaz ti přináším!”

“Rozkaz? Synu můj, je vždy lepší mluvit pomalu, neboť jen tak je možno zamezit, aby bylo vysloveno něco, co nebylo uváženo. Neznám v Cařihradě člověka, který by mi mohl poroučet. Chtěl jsi jistě říci, že jsi dostal rozkaz, a proto přicházíš ke mně, neboť ty jsi poddaný, já však svobodný muž. Kdo tě ke mně vůbec posílá?” “Ten, který nám včera velel.”

“Chceš říct plukovník…” A dodal jsem jméno, které jsem se dozvěděl od vojáka. Setník se zhrozil a zvolal užasle:

“Ty znáš jeho jméno?”

“Jak slyšíš, ano. Přeje si něco ode mne?”

“Nesu ti rozkaz, abys po něm nepátral a abys nikomu nic nesděloval o včerejší příhodě.”

“Už jsem ti řekl, že mi nemá nikdo co poroučet. Vyřiď plukovníkovi, že celá událost bude uveřejněna v příštím čísle Basiretu. A protože nepřijímám žádné rozkazy, naše rozmluva je u konce. Alláh tě provázej!”

Vstal jsem a zašel do vedlejšího pokoje. Setník úžasem ztratil řeč a zapomněl i povstat. Teprve po chvíli mi přišel Halef oznámit, že návštěva zmizela za hromového klení.

Nepochyboval jsem, že plukovník okamžitě vyšle dalšího posla. Neměl jsem však nejmenší chuť na něj čekat a připravil jsem se k odchodu. Zamířil jsem do kláštera dervišů promluvit si s Alím Manachem.

Derviš právě seděl na modlitbách. Když ukončil pobožnost, vzhlédl ke mně, ale podle výrazu jeho tváře jsem usoudil, že mu má návštěva není nepříjemná.

Zdvořile opětoval pozdrav a zeptal se: “Přinášíš opět dar?”

“To ještě nevím. Především mi řekni, jak tě mám nazývat. Alí Manách ibn Bárúd el Amáza nebo ‘n Nasr?”

Derviš vyskočil s dívánu a postavil se těsně přede mne.

“Pst! Tady nemluv!” zašeptal mi úzkostlivě. “Jdi ven na hřbitov. Za chvilečku přijdu za tebou.”

Tušil jsem, že mam vyhráno. Musím jen mít pohotově některé lstivé obraty,

nechci-li se prozradit. Opustil jsem klášterní budovu a nádvořím jsem se odebral k mřížové bráně hřbitova.

Tu odpočívaly stovky dervišů. Dotančili, a nyní stál každému v hlavách náhrobní kámen zdobený turbanovitým nástavcem a druhý zas v nohách.

Už dohráli. Jak jen přejdou Most soudu?

Ještě jsem nezašel daleko mezi hroby, když jsem zahlédl derviše. Kráčel, zdánlivě ponořen v zbožné rozjímání, do vzdálenějšího kouta. Následoval jsem ho. “Co bys mi chtěl říci?” tázal se Alí Manách.

Musel jsem být opatrný, proto jsem řekl zdrženlivě: “Nejdříve tě musím poznat.

Jsi spolehlivý?”

“Zeptej se ušty, náčelníka. Ten mě zná dokonale.” “Kde bych ho našel?”

“V Dimitri u Řeka Koletjse. Do včerejška jsme byli v Baháríji, ale tam nás objevili a rozehnali nás. Uštu málem zastřelili. Zachránil se plaváním.” Ta slova mi prozradila, že Dáwúd Arafim je náčelníkem zločinecké bandy;

neobelhal mě tedy v Baalbeku. Avšak derviš se zmínil o muži, který mi připomněl dřívější zážitek. Nejmenoval se onen Řek, který za bojů v Údolí stupňů padl do mých rukou, Alexandr Koletis? Vyptával jsem se opatrně dál.

“Odkud jsi přišel?” zeptal se mě pak derviš. “Z Aš Sámu, kde jsem se setkal s náčelníkem.”

“Ano, byl tam, ale záměr se mu nezdařil. Poznal ho nějaký Němec a musel uprchnout.”

“Vím o tom. Podařilo se mu sebrat bohatému Šafi’í ibn Jakubovi Afarovi pouze část šperků. Jestlipak už kořist prodal?”

“Ještě ne.” “Víš to jistě?”

“Zcela jistě, neboť můj otec i já jsme jeho důvěrníky.”

“Přišel jsem, abych s ním pohovořil o těch špercích. Znám spolehlivého muže, který by všechno odkoupil. Byly by šperky ihned k maní?”

“Jsou v galatské věži na bezpečném místě. Možná ale, že už přijdeš pozdě, neboť Koletísův bratr má také kupce, a ten chce přijít už dneska.”

Znepokojilo mě to, ale nedal jsem na sobě nic znát a zeptal jsem se: “Kde je Bárúd el Amáza, tvůj otec? Mám pro něj důležité poselství.” “Je v Edirnu u kupce Hulama.”

Ulekl jsem se, protože tady jistě zase šlo o nějakou zákeřnost. Ale rychle jsem se vzchopil.

“To jsem tušil,” poznamenal jsem zdánlivě s důvěrou. “Tenhle Hulám je příbuzný onoho Jakuba Afary z Damašku a také obchodníka Makrama zde v Cařihradě.” “Vidím, že jsi dobře zpraven a že ti mohu důvěřovat.”

“Ještě mi řekni, kde je tvůj strýc Hámid el Amáza?” “I toho znáš?” zeptal se udiveně.

“Dokonce velmi důvěrně. Byl na Sahaře i v Egyptě.”

Dervišův údiv vzrůstal. Zřejmě mě považoval za významného člena bandy, a tak mi položil otázku:

“Nejsi ty dokonce náčelníkem v Aš Sámu?” “Teď se netaž, ale odpovídej!”

“Hámid el Amáza se právě zdržuje v Skutari. Bydlí u francouzského kupce, který se jmenuje Galino či Galině.”

“Chtěl jsi říci Galingré.” “Ale ty víš opravdu všechno!”

“Jistě. Ale jedno přece nevím. Jak si teď říká ústa?” “Pochází z Konye a jmenuje se Abd el Myrhatta.” “Děkuji ti, brzy o mně uslyšíš mnohem víc.”

Rozloučili jsme se. Nyní jsem musel jednat rychle, abych neztratil právě získaný náskok. Nevrátil jsem se k Makramovi, ale odjel jsem na koni do St. Dimitri, abych se ve vinárně poptal po Koletisovi. Hospodského jsem nezastihl, jen jeho ženu. Především jsem se zeptal na holiče a dozvěděl jsem se, že k němu přišel lékař, převázal ho a dal ho odvézt. Pak jsem se tázal po Koletisovi. Paní se na mne podívala užasle.

“Koletis? To je přece můj muž!”

“Vida! To jsem nevěděl. Je zde nějaký člověk z Konye, který se jmenuje Abd el Myrhatta?”

“Ten bydlí u nás.” “Kde je teď?”

“Šel se projít ke galatské věži.” “Sám?”

“Se švagrem.”

V tom jsem viděl příznivou okolnost. Chtějí snad oba spiklenci vyzvednout šperky? Musel jsem za nimi. Ještě jsem se dozvěděl, že odešli teprve před chvilkou a že Umar tu ještě byl, když odcházeli. Opustil hostinec hned po nich. Vyšvihl jsem se na koně a cválal do Galaty. V temných uličkách této čtvrti se to hemžilo námořníky, vojáky, hrnčíři, nosiči, španělskými Židy a jinými uspěchanými lidmi, takže jsme postupovali jen pomalu. Největší tlačenice byla u galatské věže.

Muselo se stát něco mimořádného, protože tu bylo zrovna k umačkání.

Zaplatil jsem za koně a vyptával se, co se stalo. Kdosi z davu mi řekl: “Dva lidé vystoupili na věž a přepadli přes zábradlí. Leží tam dole zabití.”

Lekl jsem se. Umar přece chvátal za těmi dvěma. Přihodilo se snad neštěstí jemu? Prodral jsem se bezohledně kupředu a zahlédl v úzkém kruhu zvědavců ležet dvě těla. Byl na ně hrozný pohled. Ochoz janovské věže v Galatě je ve výši čtyřiačtyřiceti a půl metru.

Umar to nebyl. To jsem zjistil hned podle oděvu. Jeden obličej nebyl znetvořen a v tomto mrtvém jsem poznal Alexandra Koletise. Ale kdo byl ten druhý? To bylo opravdu těžko říci. Zahynul strašlivou smrtí, jak jsem se dozvěděl od jednoho z kolemstojících, kteří byli svědky neštěstí. Při pádu se mu totiž podařilo zachytit spodní části mřížoví, ale udržel se tak sotva jednu minutu, a pak dopadl také na zem.

Bezděky mi sklouzl zrak .po jeho ruce. Napříč pravé ruky zela řezná rána.

To byla jistě ruka, kterou se zachytil. Nebyla to tedy nehoda, ale byl svržen. Ale kde je Umar?

Protlačil jsem se k věži. Bakšiš mi umožnil vystoupit nahoru. Proběhl jsem po kamenných schodech pěti spodních pater a potom po dřevěném schodišti nahoru do kavárny. Byl tu jen kavárník, host žádný. Až sem vedlo sto třiačtyřicet schodů. Nyní jsem ještě vyběhl po pětačtyřiceti schodech ke zvonici, která je pobita plechem a je velmi srázná. Odtud jsem se vyšvihl nahoru na galerii. Obcházel jsem ji dokola a v místě, pod nímž dole leželi mrtví, jsem objevil několik skvrn od krve. Došlo tu tedy k boji, než byli svrženi. Boj v takové výšce, na hladké, srázné půdě a, jak jsem se domníval, jednoho proti dvěma. To muselo být příšerné!

Rychle jsem seběhl dolů a spěchal domů. První, koho jsem v selamliku potkal, byl Jakub Afara. Obličej mu zazářil radostí. Objal mě a zvolal:

“Efendi, raduj se se mnou! Mám zase své skvosty.” “Jak je to možné?” divil jsem se.

“Tvůj přítel Umar ibn Sádik mi je přinesl. Dal mi balík a hned odešel naproti do zahradního domku a tam se v jedné světnici uzavřel. Nechce nikomu otevírat.” “No, uvidím, jestli pro mě neudělá výjimku.”

U dveří zahradního domku stál Halef. Pokročil ke mně a řekl polohlasem:

“Sidi, co se to stalo? Umar ibn Sádik přišel domů celý zkrvavený. Teď si vymývá ránu.”

“Potkal Ibrahíma Ma’múra v Galatě a srazil ho s věže.” “Má šá‘alláh! Opravdu?”

“Já jen tak hádám, ale asi to jinak nebude. Ovšem, o tom smíme vědět jenom my. Mlč o tom!”

Šel jsem k Umarovým dveřím a oznámil hlasitě své jméno. Otevřel ihned a také Halefa pozval dál. Vypravoval nám bez pobídky, jak se to sběhlo.

Umar přišel do Koletisova bytu nejprve s lékařem a potom s nosiči, kteří měli dopravit holiče do Pery. Zahlédl tam Dáwúda Arafima a Alexandra Koletise v tichém rozhovoru. Zaslechl několik slov a zbystřil pozornost.

Pak odešel, ale vrátil se druhými dveřmi do prázdné vedlejší místnosti, kde mohl nepozorován naslouchat rozmluvě obou mužů.

Hovořili o klenotech z Damašku, které chtěli vybrat z věže, kde byl jeden z hlídačů společníkem jejich zločinecké bandy. Umar znal tuto záležitost, neboť mu o ní pověděl Halef, a pochopil, že má co činit s Dáwúdem Arafimem neboli Ibrahímem Ma’múrem, kterého jsme my hledali. Ibráhím se též zmínil o svém včerejším útěku přes záliv Zlatý Roh, a to Umara již zcela přesvědčilo. Rozhodl se, že bude oba muže sledovat do věže. Když odešli, plížil se za nimi. Dlouho vyjednávali s jedním ze strážců v špinavém přízemku věže a pak vystupovali po schodech. Umar je i zde sledoval. V kavárně vypil každý šálek kávy, pak Ibrahím i Řek opět stoupali vzhůru, sledováni Umarem.

Když vstoupil do zvonice, stáli oba spiklenci na ochozu, obráceni k němu zády, ve zvonici však ležel balík s klenoty, Umar k nim přistoupil blíže a vyšel také na ochoz. Teď ho zpozorovali.

“Co tu chceš?” zeptal se ho Ibrahím. “Nebyl jsi před chvílí u Koletise?” “Co je ti do toho?” odvětil Umar hrubě.

“Chceš nás snad špehovat, ty psí synu?”

Tu si Umar uvědomil, že je synem svobodného a udatného kmene Murzigů a vjela do něho pýcha a odvaha lva.

“Špehoval jsem vás,” prohlásil zcela otevřeně. “Ty jsi Ibrahím Ma’múr, únosce dívek a zloděj klenotů, jehož doupě jsme včera vykouřili. Neujdeš pomstě.

Pozdravuji tě od efendiho z Almánje, který ti Zenicu zase odňal a vypudil tě z Damašku. Přišla tvá hodina!”

Ibrahím Ma’múr zůstal jak zkamenělý; toho využil Umar, popadl ho bleskurychle a mrštil jím přes zábradlí. Koletis vykřikl a vytáhl dýku. Jen okamžik trval tento zápas. Umar utrpěl dost hlubokou ránu do šíje a bolest zdvojnásobila jeho síly. I druhý sletěl dolů přes zábradlí. Vtom Umar postřehl, že se Ibrahím jednou

rukou zachytil. Vytáhl nůž a rázně ho řízl do ruky, která pak povolila.

To vše se odehrálo rychleji, než se dá zde vylíčit. Umar se vrátil do zvonice, popadl balík a zmizel. Podařilo se mu dole nepozorovaně proklouznout, ačkoliv kolem mrtvol se už shromáždil veliký dav. Mladý Arab to vyprávěl s takovou lhostejností, jako by byl vykonal něco zcela všedního. Ani já jsem moc nemluvil a ovázal jsem mu ránu, která však nebyla životu nebezpečná. Pak jsme odešli do předního křídla domu, kde se jeho zpráva setkala se zcela jiným účinkem. Makram, jeho bratr a ísá vyskočili a pádili ven, aby si mohli mrtvé ještě prohlédnout.

Po návratu vyprávěli, že totožnost mrtvých nebyla zjištěna, a oni se střežili něco prozradit.

“Nebyl to dost velký trest pro Ibrahíma Ma’múra,” mínil ísá. “Krátký okamžik smrtelné úzkosti nebyl dostatečnou odplatou za vše, co spáchal.

Škoda že jsme ho nedopadli živého.”

“Teď ještě zbývají oba Amázové,” dodal otec. “Jestlipak se nám podaří dostat aspoň jednoho z nich?”

“Pro vaši pomstu by stačil jeden: Bárúd el Amáza. Ten druhý vám nic neudělal,” řekl jsem. “Slíbíte-li mi, že proti němu nepoužijete násilí, ale odevzdáte ho soudci, pomůžu vám.”

Tato slova vyvolala nové vzrušení. Dotírali na mne otázkami a prosbami, ale já jsem zůstal neochvějný, dokud mi nedali žádaný slib. Pak jsem jim vyprávěl o svém dnešním hovoru s dervišem. Sotva jsem skončil, Jakub zvolal: “Alláh karím! Já už tuším, co mají ti lidé v úmyslu. Mají spadeno na celou naši rodinu, protože ísá tomu Ibrahímu Ma’múrovi odňal Zenicu. Náš příbuzný Afrak ben Hulám byl zavražděn. Pak chtěli ožebračit mne, ale to jim nevyšlo. Teď se obrátili do Edirnu a na řadě je Makram. Již začali u jeho obchodního přítele. Musíte ihned napsat a varovat Hulama i Galingrého.”

“Napsat?” opáčil ísá. “To nestačí. Musíme sami jet do Edirnu, abychom polapili Bárúda el Amázu. Efendi, zúčastníš se?”

“Samozřejmě. Je to to nejlepší, co můžeme udělat. Doprovodím vás. Vždyť Edirne leží stejně na cestě do mé vlasti.”

“Tak ty se chystáš domů, pane?”

“Ovšem. Jsem už mnohem déle v cizině, než jsem původně zamýšlel.”

Byli bouřlivě proti tomu, ale když jsem jim vysvětlil své důvody, uznali správnost mého rozhodnutí. Jediný Halef zmlkl za toho přátelského sporu a jeho tvář prozrazovala, že by mohl do věci mluvit mnohem více než ostatní.

“A kdy odcestujeme?” zeptal se ísá netrpělivě.

“Ihned!” odpověděl Osko. “Nechci už ztratit ani okamžik, abych toho Bárúda el Amázu dostal do rukou.” Po delší poradě jsme se dohodli, že se výpravy zúčastní Jakub Afara, který sice neměl co vyrovnávat s Bárúdem, ale chtěl využít té příležitosti k návštěvě svého příbuzného; pak ísá, který toužil dopadnout trýznitele své ženy; dále Osko, který chtěl pomstít únos dcery; Umar, který se hodlal dostat z Drinopolu do Skutari, aby tam zúčtoval s Hámidem el Amázou; a konečně já, který jsem směřoval k domovu. Jen stěží se nám podařilo přimět Makrama, aby zůstal doma a věnoval se obchodu.

Pouze Halef přitom nepromluvil ani slovo. Když jsem se ho otázal na jeho mínění, odvětil ten věrný druh:

“Což bych tě mohl, sidi, opustit?”

“Pomysli však na svou ženu, vždyť se od ní pořád víc vzdaluješ!” “Nestarej se! Víš přece, že vždy prosadím, co si usmyslím.”

“Ale jednou se bohužel přece budeme muset rozloučit.”

“Ano, sidi, ta doba jednou přijde a není daleká, a kdoví zda se ještě v žití někdy setkáme. Ale alespoň nyní tě neopustím dřív než ti ostatní!”

Halef vstal a vyšel ven, aby předešel dalším námitkám.

S přípravami na cestu jsem starost neměl. Stačilo osedlat koně. Jedné povinnosti jsem se však nemohl vyhnout: vyhledat Lindsaye, abych mu vypravoval o našich prožitcích a abych ho zpravil o našich záměrech. Když jsem přijel do jeho hotelu, vrátil se právě z výletu do Biiyukdere. Přivítal mě s kyselým úsměvem a pravil:

“Welcome! Špatný chlape! On si táhne jakoby nic do Baháríje a mě nevezme s sebou! Co vlastně u mne chcete, co?”

“Sire Davide, musím vám oznámit, že už nebydlím v Baháríji.” “Už ne? To je mi novina! Tak tedy přijďte sem ke mně, sire!” “Děkuji. Zítra odjíždím z Cařihradu. Chcete jít se mnou?”

“Odjíždíte? Á! Ó! Blbý vtip! Yes!” “Ale opravdu, sire Davide. Věřte mi.” “Opravdu? A co tak rychle? Vždyť jste do toho hnízda sotva vkročil.”

A tak jsem mu obšírně vyložil, co se zběhlo. Když jsem skončil, Lindsay uspokojeně přikývl a prohlásil:

“Skvělé! Výborné, že ten zlosyn byl potrestán! Zmocníte se i ostatních dvou.

Well! Rád bych byl přitom, avšak nemohu. Jsem vázán. Yes!” “Čímpak?”

“Byl jsem na konzuláte a tam jsem potkal bratrance. Chce do Jeruzaléma. Nevyzná se v cestování, požádal mě, abych ho provázel. Škoda že nemůžete s sebou! Yes! Dnes večer navštívím Makrama a rozloučím se s ním!”

“Ano, proto jsem za vámi přišel. Prožili jsme spolu za několik měsíců tolik, co jiní nepřežijí za celý život, a to vytváří pevné pouto. Oblíbil jsem si vás a loučení je těžké, ale člověk se musí smířit s tím, co je nevyhnutelné!

Musíme doufat, že se ještě shledáme.”

“Yes! Á! Ó! Well! Shledání! Loučení! To se mi nechce líbit!” pravil hodný Angličan nejistým hlasem, zastíraje pohnutí. “Ale tu mě ještě napadá, co bude s koněm? S Ríhem?”

“Co by bylo? Pojedu na něm.”

“Hm. Pořád? Vezmete ho pak s sebou do Německa?” “To ještě nevím.”

“Prodejte ho, sire! To vám vynese pěknou sumičku. Uvažujte o tom! Jestli hřebce ještě teď potřebujete, vezměte ho později do Anglie. Já nesmlouvám, ale zaplatím vám, co budete požadovat. Yes!”

Tento námět hovoru se mi příliš nezamlouval. Co jsem měl já, chudý spisovatel, počít? Doma nebudu žít v takových poměrech, abych si mohl držet jezdeckého koně. Ale prodat ho? Skvostný dar šejka Haddádů? Nebudu si moci Ríha ponechat, to je pravda, ale prodat ho nelze! Bude mou povinností opatřit tomu skvělému zvířeti, které mi pomohlo z tolika nebezpečí, vhodného pána. Nesmí zajít v chladném severu. Ať zase spatří jižní pastviny, místo, kde se narodil, tábořiště Haddádů! Lindsay objednal láhev vína a poseděli jsme spolu, hovoříce o problematice Východu. Protože sir David se chtěl večer dostavit k Makramu rozloučil jsem se s ním. Šel jsem pak na vyslanectví, kde jsem opět za kancléře. Sdělil mi, že domnělý holič z Juterbogu nám už nebude působit starosti, neboť zemřel. Musel učinit doznání, kdo opravdu je, a tak najevo, že pochází z jednoho malého duryňského městečka a že je uprchlý trestanec. Bylo mi líto toho mladého člověka, který při svých mimořádných schopnostech mohl mít docela jiné vyhlídky než v cizině tak bídně zahynout. Kancléř mě doprovodil až ke dveřím a právě jsme si vyměňovali zdvořilosti, když kolem nás projížděli dva jezdci. Nevěnoval jsem jim pozornost, ale jeden zadržel koně a druhý byl nucen učinit totéž. Konečně jsme se s kancléřem rozešli a já jsem chtěl vykročit, když vtom na mne zavolal jeden z jezdců:

“Má šá‘alláh! Je to možné? Efendi!”

Platilo to mně. Otočil jsem se. Oba jezdci byli důstojníci a jeden z nich byl plukovník, jehož posla jsem dnes tak přezdvořile odbyl, a ten druhý, ve stejné hodností, byl onen pobočník, kterého jsem zastihl u Jezídů v pobřežních křovinách a který se mi pak tak vděčně projevil.

Byl jsem velmi potěšen, že opět vidím Nasyra Agu. Podal jsem mu ruku a on mi jí po západnickém zvyku srdečně potřásal.

“Aksamlariniz hayir olsun, přeji ti dobrý večer, ó miralayi!” pozdravil jsem. “Jestlipak si vzpomínáš, co jsem ti řekl při rozloučení?”

“A cos to řekl?” zeptal se Nasyr, poděkovav zdvořile na můj pozdrav.

“Řekl jsem: Snad tě jednou uvidím v hodnosti miralaye! A Alláh vyplnil mé přání. Nasyr Aga se stal velitelem pluku.”

“A víš, komu za to děkuji? Tobě, efendi! Jezídové si stěžovali u pádišáha a místodržitel mosulský byl spolu s jinými potrestán. Dostavil se vojenský soudce z Anatólie a celou záležitost vyšetřoval. Jeho rozsudek byl spravedlivý, a protože jsem se kvůli tobě Jezídů zastával, byl jsem povýšen. Dovolíš, abych tě navštívil?”

“Budeš srdečně vítán. Ale bohužel jsem dnes v Cařihradé poslední den. Zítra ráno odjíždím.”

“Kam?”

“Na západ. Navštívil jsem východní země, abych poznal jejich mravy a zvyky, a budu doma vyprávět mnohé, co zní nepravděpodobně.”

Měla v tom být malá zlomyslnost proti jeho průvodci. Ten asi osten vycítil, neboť prohlásil:

“Poslal jsem znovu k tobě dnes odpoledne, ale byl jsi pryč. Dovolíš, abych k tobě přišel?”

Bylo vidět, že na něj zapůsobilo přátelské a uctivé Nasyrovo chování. “Přijmu tě,” odvětil jsem chladně, “ačkoliv můj čas je vyměřen.”

“Alláh akbar, vy se také znáte?” podivoval se Nasyr. “Dobře, tak přijdeme spolu.” Podal mi ruku na rozloučenou a rozešli jsme se.Učinil jsem ještě několik menších nákupů na cestu, abych příliš nezneužíval pohostinnosti přítelovy.

Ještě neuplynula hodina a dostavili se oba důstojníci. Přátelsky jsem je přijal

a pohostil. Poznal jsem, že o mně hovořili, neboť ten starší se choval mnohem zdvořileji. Náš hovor se točil kolem našich zážitků s Jezídy, vyznavači ďábla. Vyprávěl jsem taky o svém setkání s makredžem mosulským a dozvěděl jsem se, že ho vojáci dopravili zdravého a živého do Mosulu, odkud pak zmizel.

Vojenský soudce z Anatólie jistě byl obeznámen, v kterém vězení se octl sesazený soudce.

Když jsme se již téměř loučili, rozpomněl se starší z důstojníků, že je načase, aby projednal svou záležitost.

“Efendi,” zeptal se mě, “slyšel jsem, že zítřejší Basiret má uveřejnit jakýsi článek. Nebylo by možné ho stáhnout?”

Odpověděl jsem pomalu a důrazně:

“Jsi mým hostem, ó miralayi, a já jsem zvyklý prokazovat všem lidem, tedy i hostům náležitou úctu. Dovol mi však, abych byl k tobě upřímný!

Beze mne bys už dneska nebyl naživu! Co jsem učinil, učinil jsem jako člověk a křesťan, a nežádám za to odměnu. Ale včera ses ke mně choval, jako bych byl jedním z tvých vojáků, a dnes jsi ke mně dokonce poslal setníka, který se pokoušel mně rozkazovat. Nemůžeš mi zazlívat, že to nechci nechat bez trestu. Nedovolím, aby se se mnou jednalo jako s někým, kdo navštěvuje řecké vinárny z touhy po rozkoši! Udělal jsem včera víc, než bylo mou povinností, ale jsi-li ochoten splnit mi jedno přání, mohu na celou záležitost zapomenout.”

“Vyslov své přání!”

“Za svou záchranu vděčíš vlastně jednomu starému Židu. Bydlil vedle mne a upozornil mě na otvor ve stěně, kterým jsem tě vyvedl z toho brlohu. Dal jsi zapálit celou čtvrť a Baruch ztratil při ohni celý majetek. Dáš-li tomu chuďasovi menší odškodné, učiníš ho šťastným a já tě budu považovat za muže, jehož si podržím v přátelské vzpomínce.”

“Je to Žid? Což nevíš, efendi, že my muslimové opovrhujeme nevěřícími?” “Miralayi,” přerušil jsem ho vážně, “nezapomínej, že ani já nejsem muslim! A ty jsi ostrovní Řek a teprve nedávno jsi přestoupil k učení Mohamedovu!” “Efendi, tebe jsem přece nemyslil! Kde je ten Žid?”

Poslal jsem Halefa pro Barucha a stařec za chvíli vstoupil. Plukovník si ho přeměřil chladným pohledem a zeptal se přezíravě:

“Včera ti shořely tvé věci?”

“Ano, miralayi,” odvětil Baruch pokorně.

“Tady máš, kup si jiné!” Důstojník sáhl do svého váčku a podal Židovi něco peněz, nepoznal; jsem však kolik. Podle držení prstů jsem usoudil, že to nemohlo být mnoho. Žid poděkoval a chtěl se vzdálit, já jsem ho však zastavil.

“Stůj, Baruchu Šebete ben Baruchu Cherebe! Ukaž mi, co jsi dostal! Miralay mi promine mou zvědavost, chci to vidět jen proto, abych mu mohl poděkovat společně s tebou.”

Byly to dvě zlaté mince, po padesáti a pětadvaceti piastrech, dohromady tedy pětasemdesát piastrů. To už nebyl skromný, to byl přímo žebrácký dárek!

Nepochyboval jsem o tom, že miralay včera sebral všechny peníze, které našel v Řekově domě i v kapsách mrtvých a zajatců, a pak teprv dovolil vojákům drancovat. Sice jsem to neviděl na vlastní oči, ale znal jsem způsoby a zvyky těchto pánů. Proto jsem se ho otázal:

“Dostals zpátky své tři tisíce, miralayi?” “Dostal.”

“A tomuhle muži, jemuž děkuješ za svůj život, chceš dát za jeho spálený majetek pětasemdesát piastrů? Věnuj mu tisíc, a rozejdeme se jako přátelé a v Basiretu nebude o tobě ani zmínka.”

“Tisíc, efendi? Co si to myslíš?”

“Jak si přeješ! Baruchu, vrať mu těch pětasedmdesát piastrů! Zajdeme pak spolu ke kádímu, ty jako žalobce a já jako svědek. Kdo tě připravil o majetek, ten ti ho musí nahradit, i když velí celému pluku. A taky se prostřednictvím svého vyslance dotážu dívaná, zdali pádišáh dovoluje svým důstojníkům pálit cařihradské domy.”

Povstal jsem, abych dal najevo, že je čas k rozloučení. I oba moji hosté se zvedli a Baruch přistoupil k miralayovi, aby mu vrátil jeho peníze; ten ho však odstrčil a řekl s potlačovaným vztekem:

“Nech si to! Pošlu ti, co chybí!”

“Učiň tak brzy, ó miralayi,” podotkl jsem, “neboť za hodinu bychom už šli k soudci!”

Nebyla to příjemná scéna, ale nemusím si dělat výčitky, že jsem použil nátlaku, abych důstojníka potrestal za jeho vypínavost a abych pomohl chudému Židovi k malé náhradě škody.

Plukovník opustil místnost s pyšným kývnutím hlavy. Nasyr se však se mnou rozloučil ve vší přátelskosti.

“Efendi, vím, jak ti bylo zatěžko hovořit s hostem tak příkře, ale na tvém místě bych byl jednal stejně. On je chráněnec Ferika Paši, nic víc. Buď zdráv a vzpomínej na mne, tak jako já nezapomenu na tebe.”

Neuplynula ani hodina a kaprál přinesl váček se sumou, která chyběla do tisíce piastrů. Baruch tancoval radostí a jeho žena mě nazývala nejdobrotivějším efendim pod sluncem a slibovala mi, že se za mne bude denně modlit.

Večer jsme se všichni shromáždili u společné večeře, jíž se zúčastnila i Zenica. Jako křesťanka směla doma odhalit tvář, i když jí ísá nedovolil vycházet bez závoje na ulici. Posléze se přišel rozloučit i Lindsay. Boule na jeho nose už byla nepatrná, takže by se po návratu z Jeruzaléma mohl objevit i v Londýně.

Když odcházel, doprovodil jsem ho do jeho bytu.

Tam Angličan otevřel ještě jednu láhev vína a ujistil mě, že ke mně cítí bratrskou náklonnost.

“Jsem s vámi moc spokojený,” vyjádřil se. “Jenom jedno mě zlobí.” “A co to je, sire Davide?”

“Nechal jsem se od vás vláčet sem tam a nenašel jsem ani jeden fowlingbull. Mrzutá věc! Yes!”

“Ale já si myslím, že byste nějaké našel přímo v Anglii a ani je nebudete muset vykopávat. Jistě tam pobíhá nejeden John Fowling Bull!”

“To mám být jako já?”

“Nic takového, sire Davide!”

“Well! Dobře! Rozmyslel jste si to s tím koněm?” “Neprodám ho.”

“Tak si ho nechtě! Ale přesto musíte přijet do Anglie! Za dva měsíce jsem doma. Rozumíte? A ještě něco! Byl jste můj průvodce a já jsem vám dosud nezaplatil.

Tady, vemte si to!”

A Lindsay mi přisunul plnou náprsní tašku.

“Nedělejte hloupé vtipy, sire Davide,” zasmál jsem se a peníze jsem odstrčil. “Jezdil jsem s vámi jako váš přítel, a ne jako placený sluha.”

Chvíli jsme se ještě přeli o peníze, pak jsem ho objal a pospíšil jsem ke dveřím, nevšímaje si jeho volání.

Mohl jsem ty peníze odmítnout s lehkým srdcem, neboť v balíku, který přinesl Umar z Galatské věže, byly nejen mé hodinky, ale i váček s penězi, o který jsem přišel v podzemní chodbě Baalbeku. Kromě toho jsem měl ještě slušnou sumičku zašitou v rukávě, zbytek peněz, za něž jsem vděčil princezně jménem Mářa Durima.

Rozloučení s Makramem a Zenicou nebudu líčit. Když se slunce vyhouplo na východě, byli jsme již téměř v Catalci, odkud vede silnice přes Incgii a Vizu na Drinopol.

V EDIRNU

Drinopol, Turky nazývaný Edirne, je po Cařihradu nejvýznamnějším městem osmanské říše. Byl sídlem sultánů, počínaje Muradem I. až po Mehmeda II., který roku 1453 dobyl Cařihradu a přeložil tam své sídlo. I později byl Drinopol oblíbeným městem četných sultánů, z nichž především Mehmed IV. zde rád prodléval.

Ze čtyřiceti mešit, jež jsou ozdobou města, je nejproslulejší mešita Selimova, kterou vystavěl Selím II. Je ještě větší než Aja Sofia v Cařihradě a jejím tvůrcem byl slavný stavitel Sinán. Leží uprostřed shluku dřevěných domků jako oáza v poušti a její barevné zdi a stěny vystupují ze špíny a bláta ulic.

Mohutnou kopuli této mešity podpírají zevnitř čtyři obrovské pilíře a zvnějšku ji zdobí čtyři podivuhodně štíhlé minarety, z nichž každý je,obtočen třemi kruhovými balkóny pro muezzina. Uvnitř běží dvě okružní chodby, obložené nejkrásnějšími druhy mramoru a osvětlované dvěma sty padesáti okny. V čas ramadánu zde bývá rozsvíceno přes dvanáct tisíc svíc.

Přijížděli jsme směrem od Kirk Kilisy a již z dálky jsme spatřili štíhlé minarety Selimovy mešity. Na dálku skýtal Drinopol překrásný pohled, když jsme však projížděli jeho ulicemi, bylo to stejné jako u všech tureckých měst: zblízka město ztratilo svou krásu.

Hulám, jehož jsme vyhledali, bydlel poblíž Zarifeli Cami, mešity Murada II., kolem jejíž terasovité, skvostným mramorem vydlážděné dvorany jsme se ubírali. Jejích čtyřiadvacet kopulí, podpíraných sedmdesáti sloupy, bylo postaveno z pokladu johanitů, ukořistěného při dobytí Smyrny. Projeli jsme rušnou ulicí a zastavili před zavřenou bránou ve vysoké zdi. Tato dvoupatrová zeď tvořila přední stěnu domu, který nám měl poskytnout pohostinství.

Ve výši hlavy byl ve zdi otvor a v něm se objevil vousatý obličej hned poté, co ísá zaklepal klepadlem.

“Poznáváš mě ještě, Malheme?” zeptal se mladík. “Otevři nám!”

“Má šá‘alláh!” ozvalo se zevnitř. “Jsi to opravdu ty, pane? Pojď dál!”

Brána se otevřela a vjeli jsme jakýmsi průjezdem do obrovského dvora, lemovaného kolem dokola arkádami domu. Všechno prozrazovalo neobyčejné bohatství, i množství sluhů, kteří k nám ihned přichvátali.

“Kde je pán?” zeptal se ísá muže, který ho pozdravil hlubokým úklonem a který byl, jak jsem se později dozvěděl, hofmistr.

“V pracovně u svých knih.”

“Zaveď tyto muže do selamliku a postarej se, aby byli dobře obslouženi! I koně musí být co nejlépe opatřeni!” ísá s Jakubem Afarou se odebrali do pracovny k pánu domu. Měli smutnou povinnost zpravit ho o smrti jeho syna, Afraka ben Hulama, zavražděného Dáwúdem Arafimem a jeho bandou. Nás ostatní odvedli do sálu, odděleného sloupovou stěnou od haly. Jeho tři stěny byly potaženy modrým hedvábím se zlatě psanými větami z koránu.

Usedli jsme, na zelené sametové dívaný a každý z nás dostal vodní dýmku v šálečku, spočívajícím ve stříbrné trojnožce. I zde všechno svědčilo o zámožnosti.

Po nějaké době se mezi nás hosty dostavili Jakub Afara a ísá ibn Makram s domácím pánem. Byl to ctihodný muž s plnovousem připomínajícím Muhammada Amína. Dojem, který Hulám udělal, nás přiměl bezděky povstat, což ostatně vyžadovali jejich mravy a ohled k starcovu zármutku nad zprávou, již se právě dozvěděl. “As-salám alajkum!” pozdravil nás a zdvihl ruce žehnajícím gestem.

“Buďte vítáni v mém domě a považujte ho od této chvíle za svůj!”

Hulám nás všechny obešel, aby každého z nás pozdravil, a potom s oběma svými příbuznými k nám přisedl.

“Ty ani nevíš, efendi, jak dobře tě vlastně znám,” obrátil se ke mně. “ísá mi o tobě mnoho vyprávěl. Má tě rád, a tak i já jsem tě pojal do svého srdce, ač jsme se dosud osobně nepoznali.”

“Tvá slova hřejí mou duši,” odpověděl jsem. “Neboť uprostřed pouště či na pastvinách beduínů přebývá pravá pohostinnost, jíž si však nelze být jist ve městech.”

“Pravdu díš, efendi! Staré krásné zvyky našich praotců se rok od roku vytrácejí z měst a stahují se do pouště. Tam se zrodila potřeba pomoci, ale tam též rozkvétá palma bratrské vzájemnosti. Ve velkých městech se cizinec musí cítit ztracenější než v poušti, kde mu střecha nad hlavou nezakrývá pohled na oblohu. Prošel jsi Saharou, jak vím, posuď tedy sám, zda nemluvím pravdu.”

S pohnutím jsem rozprávěl se vznešeným starcem, tak navštíveným bolestí, o níž se zmínil jen zdrženlivými slovy:

“Alláh nám uštědřuje radost i bolest a nám nezbývá než obojí přijímat s klidnou myslí, neboť nic nemůžeme změnit na tom, co bylo od stvoření země o nás rozhodnuto. Afrak, můj syn, kterého jsem poslal do Aš Sámu, aby prohloubil své znalosti a byl mému domu i mým šedinám lepším rádcem, je mrtev, zavražděn ničemou, kterému se zachtělo jeho majetku.

Ale ani vrah neušel trestu! Alláh karím, Bůh je milostiv a jeho milost nám budiž útěchou!” Hulám se odmlčel a my jsme se mlčky skláněli před utrpením starce, jemuž pevná víra dopomáhala ke klidu mně téměř nepochopitelnému. Po chvíli pokračoval: “ísá mi sdělil, že přicházíte, abyste mně ochránili před velkou ztrátou. Promluv za ostatní!”

“Neřekl ti ísá nic bližšího ?”

“Neřekl. Mluvili jsme pouze o Afratí a o jeho vrahu.”

“Pověz mi tedy, nepřebývá v tvém divánu od určité doby cizinec?”

“Bydlí tu cizinec, zbožný muž z Konye, teď však není ve městě. Odjel do Tataru.” “Z Konye? A jak si říká?”

“Jeho jméno je Abd el Myrhatta. “A proč bydlí u tebe?”

“Pozval jsem ho. Hodlá si zařídit velký obchod a chce tu udělat důležité nákupy.”

“Bydlí u tebe ještě někdo cizí?” “Ne.”

“Kdy se vrátí tvůj host?” “Dnes večer.”

“Tak tedy ještě dnes večer bude naším zajatcem!”

“Alláh karím! Jak to myslíš? Tento zbožný muslim je bohulibý muž. Proč ho chceš zajmout?”

“Protože je podvodník a ještě něco mnohem horšího. Vystihl, že jsi zbožný vyznavač Alláhův, a nasadil si masku zbožnosti. On je ten, který unesl ísovu ženu z její vlasti. Ať ti to ísá vypravuje!”

Hulám se ulekl a ísá spustil. Když skončil, nemohl starý obchodník stále uvěřit, že má co dělat s prohnaným zločincem. Nešlo mu na mysl, že by se někdo mohl tak dobře přetvařovat, a nabádal nás důtklivě, abychom si své domněnky nejdřív

zevrubně ověřili a neudělali chybný krok.

A teď už nám nezbývalo než vyčkat večera. Podle starého mravu odvedli každého z nás do přiděleného pokoje a připravili nám lázeň a čistý oděv.

Pak jsme se shromáždili k obědu. O Afrakově smrti se již Hulám nezmínil ani slovem; byla obdivuhodná ta jeho ohleduplnost, s níž nás chtěl ušetřit vlastního zármutku. S netrpělivostí jsme čekali na večer a krátili jsme si čas hovorem a hrou v šachy. Konečně se setmělo a všichni jsme se sesedli v ísově komnatě.

Hulám nám oznámil, že se svým hostem povečeří v selamliku, a tak jsme se dohodli, že ísá s Oskem překvapí nepravého Abd el Myrhattu při večeři, zatímco my tři budeme dávat pozor, aby neutekl.

Uplynuly ještě dobré dvě hodiny, než se k nám ze dvora donesl zvuk koňských kopyt, a o čtvrthodinu později nám sdělil sluha, že pán zasedl s hostem k večeři.

Brána byla uzamčena a vrátný dostal příkaz nikoho nepustit ven. Tiše jsme se přiblížili k selamliku, jasně osvětlenému tureckou lampou s mnoha barevnými sklíčky, za nimiž hořely svíce. Skryti za sloupy vyslechli jsme každé slovo, které se hovořilo u večeře. Hulám věděl o našem příchodu a obratně stočil rozhovor na Cařihrad. Při té příležitosti se zeptal:

“Pobýval jsi často v Cařihradě?” “Několikrát,” odpověděl host. “Takže se vyznáš ve městě?” “Trochu.”

“Znáš městskou čtvrť, která se jmenuje Baháríja?”

“Myslím, že jsem o ní slyšel. Neleží snad na levém břehu Zlatého Rohu?”

“Ano. Před nedávném se tam přihodilo něco velmi pozoruhodného. Byla tam zajata celá banda zločinců a vrahů.”

“U Alláha!” zvolal muž zděšeně. “Jak k tomu došlo?”

“Ti ničemové se zdržovali v domě, do něhož směl vstoupit jen ten, kdo znal heslo ‘n Nasr a …”

“Je to možné?” přerušil ho host.

Z tónu, kterým to pronesl, nezněla ošklivost nezaujatého posluchače, nýbrž zděšení účastníka. Byl jsem nyní přesvědčen, že je to muž, kterého hledáme, a navíc mi právě pošeptal Osko, stojící vedle mne:

“Je to Bárúd el Amáza! Poznávám jasně jeho obličej!”

“To heslo bylo odposloucháno,” pokračoval domácí pán, “a tak se k nim dostali.” A Hulám vyprávěl celou událost a host napjatě naslouchal. Když Hulám skončil, optal se Bárúd el Amáza chvějícím se hlasem:

“A je usta opravdu mrtev?”

“Jaký usta? Kdo to je? Komu tak říkáš?”

“Mám na mysli jejich náčelníka, kterého jsi nazýval Dáwúd Arafim nebo také Ibrahím Ma’múr.”

Použitím slova usta se zločinec prozradil dokonale. I Hulám již musel poznat, s kým mluví, nedal však nic najevo a klidně odpověděl:

“Ne, náčelník bandy mrtev nebyl. Jen předstíral, že ho zasáhla kulka. Neušel však spravedlivé odplatě druhý den, kdy se zřítil s ochozu galatské věže.”

“Opravdu? To je děsné! A tentokrát se zabil?”

“Ano. A s ním i jakýsi Řek jménem Koletis, který se také zřítil s věže.” “Koletis? Vaj! A kdo to udělal?”

“Jeden tuniský Arab, pocházející z kraje kolem Šot el Džerídu, který si chce vyřídit krevní mstu proti jakémusi Hámidovi el Amázovi. Tento Hámid el Amáza zabil v Blidě francouzského kupce, zastřelil jeho synovce a zabil také otce onoho Araba na Šotu. Syn nyní hledá otcova vraha.”

“Alláh karím! Jací to jsou zlí lidé! To je tím, že už nikdo nevěří učení Prorokovu. A jestlipak tento Arab najde Hámida el Amázu?”

“Už je mu na stopě. Vrah má totiž bratra, stejného ničemu. A ten unesl dceru jednoho mého přítele a prodal ji do otroctví. Jistý cestovatel ji zachránil před mužem, který ji koupil a který nebyl nikdo jiný než Ibrahím Ma’múr. ísá ibn Makram, můj příbuzný, se pak s dívkou oženil, ísá je pevně rozhodnut, že tohoto Bárúda el Amázu najde a potrestá.”

Za té řeči projevoval Hulamův host stále větší úzkost. Docela ho přešla chuť k jídlu a se stále větším vzrušením visel očima na rtech vypravěčových.

“A najde ísá únosce té dívky?” zeptal se ten darebák.

“Jistě! ísá není sám. Je s ním Osko, dívčin otec, a pak cestovatel, jenž dívku osvobodil, jeho sluha a konečné i onen Arab, který svrhl s věže Ibrahíma Ma’můra.”

“A říkáš, že už jsou na stopě?”

“Tito lidé znají jméno, které si Bárúd el Amáza nyní dal.”

“Opravdu? A jaké je to jméno?”

“Abd el Myrhatta. I usta si tak nechal říkat v Cařihradé.” “Ale to je přece moje jméno?” ozvalo se zděšeně.

“Jistěže. Sám Alláh ví, jak přišli na jméno tak zbožného muže. Nechť to zdvojnásobí míru jejich trestu!”

Host už to nevydržel. Povstal s omluvami.

“Pane, tvůj příběh je tak hrozný, že už nemohu jíst. Jsem unaven jízdou. Dovol, abych šel spát.”

I Hulám se zvedl.

“Rád věřím, že už nemůžeš jíst. Kdo o sobě vyslechne takovou řeč, tomu se hrdlo sevře strachem.”

“O sobě? Nerozumím ti! Snad se nedomníváš jen proto, že si zločinec přisvojil moje jméno, že já jsem onen Bárúd?”

“Nic se nedomnívám, nýbrž jsem o tom přesvědčen. Darebáku!” Tu se napadený sebral a zvolal.

“Ty mi budeš nadávat darebáků? Opovaž se to říci ještě jednou a uvidíš, co…” “Co? Co se stane?” vpadl do toho něčí hlas. Byl to ísá, který přiskočil a postavil se vedle zločince.

“ísá ibn Makram!” vykřikl dopadený zděšeně.

“Ano, ísá ibn Makram, který tě zná a kterého neoklameš! Podívej se tamhle! Tam stojí ještě někdo, kdo chce s tebou účtovat!”

Bárúd el Amáza se otočil, a vtom už stál před nim Osko. Ničema viděl, že je ztracen, nepodaří-li se mu okamžitě prchnout.

“Šajtán vás sem přivádí! Jděte do pekel!”

S tímto výkřikem odstrčil Bárúd ísu a chtěl utéci. Doběhl mezi sloupy, ale tam mu nastavil Halef nohu a Bárúd zakopl a upadl. Hned jsme se ho chopili a odvedli zpátky do selamliku.

Ten člověk byl zbabělec. Když viděl kolem sebe tolik mužů, nepokusil se v nejmenším o protiútok. Nechal se klidně spoutat a položit na zem.

“Pane, ještě máš důvěru ve zbožnost tohoto muže?” zeptal se malý Halef domácího pána. “Chtěl té okrást a pak utéci.”

“Měli jste pravdu,” doznal Hulám. “Ca se s ním má stát nyní?” Tu napřáhl Osko ruku směrem k zajatci:

“Bárúd el Amáza mi uloupil dceru a vyhnal mě se srdcem plným úzkosti a bolu do světa, abych ji hledal. Zajatec náleží mně, neboť takový je zákon na Černé Hoře!”

“Takové zákony platí jen na Černé Hoře,” namítl jsem, “ale ne tady. Ostatně tvůj kníže již tyto zákony zrušil. Slíbili jste mi, že toho muže odevzdáte soudu, a já doufám, že dodržíte slovo.”

“Efendi, soudci v této zemi se netěší dobré pověsti,” odporoval Černohorec. “Dají se podplatit a umožní Bárúdovi útěk z vězení. Vydejte mi toho ničemu!” “Jak s ním naložíš, když ti vyhovíme?” vyptával se Hulám.

Tázaný vytáhl dýku. “Zemře touto ocelí!” “Nepřipustím, aby tu byla prolita krev.” “Je jedním z cařihradských vrahů!”

“Právě proto ho nemůžeš zabít! Musí zůstat naživu, aby nám prozradil jména svých spoluviníků, kteří by jinak zůstali nepotrestáni. A já, Hulám, jenž nepatřím k nevýznamným obyvatelům tohoto města, zajdu ihned k soudci a zařídím, aby tento muž přišel do vězení. Přísahám při Alláhovi a Prorokovi, že kádí splní svou povinnost!”

Zavřeli Bárúda el Amázu do komory, ale rozzlobený Osko nedal jinak, než že bude sdílet se zločincem jeho vězení. Hulám se odebral k soudu a s napětím jsme očekávali jeho návrat. Přivedl s sebou několik policistů, kteří měli zajatce odvést. Když jsme jim Bárúda vydali a policisté se vzdálili, hřálo nás vědomí, že jsme našeho hostitele uchránili před velkou ztrátou a zneškodnili zlého člověka.

Soudní jednání před tureckým kádím probíhá vždy velmi rychle, a proto jsme se rozhodli, že si počkáme na rozsudek. Mezitím jsme si chtěli prohlédnout Drinopol.

Druhého dne ráno jsme navštívili Selimovu a Muradovu mešitu i tureckou medresu. Potom jsme vyhledali známý bazar Alího Paši a nakonec jsme se projeli na člunu po Tundže, na níž leží město. V poledne jsme se vrátili domů a našli zde předvolání ke kádímu. V devět hodin tureckého času, podle našeho času ve tři hodiny odpoledne, neboť v Turecku se hodiny počítají od východu slunce, jsme se dostavili k soudu.

Přelíčení bylo veřejné a bylo přítomno četné obecenstvo. Každý z nás musel vznést obvinění v přítomnosti obžalovaného. Když jsme skončili, otázal se kádí obžalovaného:

“Slyšels, co tito mužové pravili. Je to pravda nebo ne?” Tázaný neodpověděl. Kádí chvíli čekal a pak pokračoval:

“Nemůžeš uvést nic, čím bys vyvrátil obžalobu těchto mužů, to znamená, že jsi vinen. Protože však jsi členem bandy, která měla působiště v Caříhradě, musím tě předat cařihradské justici. Tam také ti bude vyměřen trest za únos dívky. Za to však, že jsi chtěl spáchat zločin zde v Edirnu, dám ti vysázet sto ran holí na chodidla. Rozsudek bude ihned vykonán!”

Pokynul policistům, kteří stáli poblíž, a poručil jim: “Přineste prkno a holi” Dva policisté ihned odešli splnit příkaz. V tom okamžiku však mezi publikem nastal jakýsi ruch, sice nepatrný, ale bedlivému pozorovateli nemohl ujít.

Kupředu se zvolna prodíral jakýsi muž. Byl dlouhý a hubený a měl na sobě obyčejný bulharský kroj, přestože nevypadal na Bulhara. Dlouhý krk, jestřábí nos, úzká tvář s povislým knírem, klenutý hrudník, to všechno dávalo tušit, že je to spíš Armén.

Proč jen se ten muž tlačil dopředu? Z pouhé zvědavosti, nebo měl nějaký zvláštní důvod? Rozhodl jsem se, že budu chlapíka nenápadně pozorovat.

Policisté se vrátili. Jeden nesl obávané hole, které jsou při baštonádě nepostradatelným nástrojem; druhý prkno, na němž byla vpředu a uprostřed připevněna konopná pouta pro nohy a ruce ubohých provinilců. Na konci prkna bylo jednoduché zařízení, které udržovalo odsouzencova chodidla v patřičné poloze. “Zuj si boty!” poručil kádí.

Vykonavači spravedlnosti přistoupili k Bárúdovi, připraveni provést rozkaz. Tu konečně ukázal zločinec, že umí mluvit.

“Stůjte!” zvolal. “Nenechám se bít!”

Kádí stáhl obočí. “Že ne?” zeptal se. “Kdo mi může zakázat, abych ti uložil baštonádu?”

“Já!”

“Ty psí synu! Ty se odvažuješ takhle se mnou mluvit? Mám ti dát dvě stě ran místo stovky?”

“Ani jednu jedinou ránu mi nesmíš přisoudit! Ptal ses na leccos a leccos jsi sám pronesl, ale na to nejdůležitější jsi zapomněl. Zeptal ses mě vůbec, kdo jsem a čím jsem?”

“To není třeba!” odvětil soudce. “Jsi zloděj a vrah! To stačí!”

“Až dosud jsem se k ničemu nepřiznal. Ale nesmíš mě odsoudit k bití v žádném případě!”

“A proč ne?” zahřměl kádí.

“Protože nejsem muslim, jsem křesťan.”

Při řeči se Bárúd několikrát podíval na muže, který se protlačil až kupředu. Muž se střežil dát najevo sebemenším pohybem, že je v nějakém spojení s obžalovaným. Ale na jeho výrazu a celém držení těla bylo vidět, že se snaží Bárúdovi dodat odvahy. Slova obžalovaného na kádího zřejmě zapůsobila.

“Jsi tedy ďaur?” zeptal se. “Dokonce snad cizinec?” “Jsem Armén.”

“Jsi tedy přece jen poddaným pádišáha, Alláh mu dej tisíc životů! Nic nebrání, abys podstoupil trest.”

“Ne, mýlíš se,” trval na svém Armén a snažil se vypadat sebejistě a dodat svému hlasu pokud možno nádech pýchy. “Jsem rodilý Armén, ale přestoupil jsem k evangelickému křesťanství a jako tlumočník britského vyslanectví jsem britským poddaným. Upozorňuji tě, jakou na sebe bereš odpovědnost, jednáš-li se mnou jako s poddaným pádišáhovým!”

Kádí se zatvářil rozmrzele. Předsevzal si, že se ze všech sil vynasnaží vyhovět ctihodnému kupci Hulamovi, a teď mu do toho přišlo Arménovo tvrzení.

“Dokaž to!” poručil soudce nevrle.

“Dotaž se sám na britském vyslanectví v Cařihradě!” “Ne já, ty musíš dokázat své tvrzení!”

“Jak mohu, když jsem uvězněn?”

“Pošlu tedy posla do Cařihradu. Ale běda ti, jestli jsi mě obelhal, přisoudím ti pak dvojnásobnou baštonádu!”

“Mluvím pravdu. Nespadám v žádném případě pod tvou pravomoc. Jsi pouhý kádí. Žádám, abych byl postaven před skutečný soudní dvůr.”

“Ďaure!” vykřikl kádí a oči mu vzplály zlostí. “Vyznáš se v zákonech a právu, jak se zdá, velmi dobře, a přesto jsi zákony přestupoval. Postarám se, abys dostal trojnásobný trest. Zákon mě nutí, abych věnoval pozornost tvým slovům. Ale nemysli si, že ti to pomůže. Jsi zločinec a zaplatíš to svou hlavou!

Odveďte ho do cely a zdesateronásobte stráže!”

Odvedli obžalovaného, jenž předtím vrhl pohled plný dorozumění na neznámého muže s jestřábím nosem. Muž jeho pohled opětoval, a proto jsem se rozhodl, že budu neznámého tajně sledovat.

Výslech byl u konce a publikum se vytrácelo. Kádí přistoupil k Hulamovi s omluvou. Osko se na mne rozzlobeně obrátil:

“Neříkal jsem ti, efendi, jak to dopadne?”

“Nečekal jsem, že to vezme takový obrat,” doznal jsem. “Nejsem sice žádný kádí ani muftí, abych znal dokonale islámský právní řád, ale mám za to, že soudce nemohl postupovat jinak. Musí se dotázat v Cařihradě, je-li ten muž britským občanem. Ostatně já tomu v nejmenším nevěřím, a i kdyby byl, trestu stejně neujde.”

Všiml jsem si, že cizinec, kterého jsem považoval za Arména, právě opouští sál, a pustil jsem se za ním. Kráčel zvolna a zamyšleně. Já ho sledoval asi deset minut, když vtom se muž náhle otočil a spatřil mne. Musel mě poznat, neboť jsem u soudu také svědčil. Šel však dál a pak zahnul do vedlejší uličky.

Když došel asi do poloviny, otočil se podruhé a opět mě spatřil. A teď kličkoval rychle hned tou, hned onou uličkou a já mu byl v patách. Za dalším nárožím si na mne počkal, a když jsem asi po půl minutě zabočil, vrazil jsem přímo do něho. “Jdeš snad za mnou?” zeptal se mě.

Zastavil jsem se, dobře jsem si ho prohlédl a odpověděl jsem: “Co je ti do toho, kudy jdu?”

“Je mi do toho, protože mě sleduješ!”

“Co bych tě sledoval, jdu si svou cestou a o tebe se nestarám.” “V to doufám,” odpověděl neznámý. “Proto jdi teď ty přede mnou!”

“Nezáleží mi na tom,” odpověděl jsem a šel jsem bez ohlížení dál. Můj sluch byl natolik vycvičen, že mě muž nemohl přelstít. Zprvu jsem slyšel za sebou kroky, pak se vzdalovaly. Když utichly docela, rychle jsem se otočil a utíkal nazpátek. Správně! Ještě jsem chlapíka zahlédl, jak zahýbá do postranní uličky. Pospíšil jsem za ním a dorazil jsem právě včas k nejbližšímu rohu, abych ještě spatřil, že opět zabočuje. Spěchal jsem dál a viděl jsem, že muž zamířil k velkému tržišti.

Muž zřejmě doufal, že mi zde v tlačenici snáze unikne, ale mně to bylo naopak milé, neboť právě v husté změti lidí jsem ho mohl sledovat z větší blízkosti. Neznámý muž kličkoval a měl jsem ho na očích až k blízkému karavanseráji, v jehož bráně mi zmizel. Karavanseráj měl jen jediný vchod a brzy jsem se přesvědčil, že stíhaný se pouze schoval v bráně, odkud bedlivě sledoval mé počínání.

Dostal jsem dobrý nápad. Přistoupil jsem k nejbližšímu obchodníku s oděvy a zeptal se ho, zdali má červený turban a plášť. Chtěl jsem si oboje jen vypůjčit, jako záruku jsem dal obchodníkovi své hodinky a zbraň, kaftan a ještě pět set piastrů.

“Efendi, proč to děláš?” zeptal se mě.

“Sleduji jednoho chlapíka a nechci, aby mě poznal. Rychle, nebo mi uteče!” “U Alláha! Ty jsi od policie?” lekl se prodavač.

“Neptej se a dělej rychle!” poručil jsem mu. “Či snad nevíš, že pádišáh od tebe vyžaduje pomoc, jde-li o to lapit prchajícího zločince?”

Obchodník teď už nepochyboval, že jsem policista, vpustil mě dozadu do krámku, kde přese mne rychle přehodil plášť a uvázal mi kolem hlavy červený turban.

Protože jsem po celou dobu nespustil z očí vrata karavanseráje, obchodník si toho všiml a zeptal se:

“Efendi, jde ti o tamtoho muže, který stojí v bráně karavanseráje?” “Ano.”

“Prošel tu právě kolem?” “Zajisté.”

“A pozdravil mě?”

“Toho jsem si nevšiml. Ty se s ním znáš?”

“Znám. Koupil jsem od něho šaty. Ty myslíš, že je to zločinec?” “To právě zjištuji. Jak se jmenuje?”

“Jsi ve službách pádišáhových, a proto ti poctivě řeknu všechno, co vím.” “Byly to nové šaty, co jsi od něho koupil?”

“Nebyly.”

“Takže to není krejčí?”

“Není! A já jsem přitom utrpěl velkou škodu. To šatstvo dal sice levně, ale o většinu jsem zase přišel, protože bylo kradené.”

“A ten člověk nebyl potrestán?”

“Není zdejší a nebyl zprvu k nalezení. A potom, když ho chytili, zaplatil jen pokutu.”

“Co je zač?”

“Obléká se jako Bulhar, ale je Armén a jmenuje se Manách el Barša.” “Nevíš, kde bydlí?”

“Je výběrčí daní v Úskiipu.”

“A kde se zdržuje, když je tady, v Edirnu?” “Většinou v zájezdním hostinci u Doxatiho.” “Kde bych toho Doxatiho našel?”

“Má hostinec hned vedle domu řeckého metropolity.”

Nevěděl jsem, kde to je, ale nechtěl jsem dát najevo, že se zde tak málo vyznám. Mezitím už opustil Armén karavanseráj a já jsem se rychle rozloučil s obchodníkem a pustil se za svým mužem. Několikrát se sice ohlédl, ale nepoznal mě v mém přestrojení, a tak jsem ho mohl sledovat až k domu, do něhož vešel.

Poblíž stál prodavač kaštanů. Koupil jsem si jich pár a vyptával jsem se: “Nevíš, kdo bydlí v tom velkém domě nalevo?”

“Řecký metropolita, efendi.” “A tady vedle?”

“Hostinský Doxati. Nechceš se u něho ubytovat? Je levný a dobře se tam bydlí.” Věděl jsem už dost, a proto jsem se rychle vrátil k Hulamovi. Tam už na mne netrpělivě čekali. Všichni byli rozmrzelí nad výsledkem soudního jednání a nedovedli si vysvětlit, kam jsem se poděl.

Můj věrný Halef mi vyčítavě domlouval, proč jsem ho nevzal s sebou, a na mé námitky, že jsem ho tentokrát nemohl potřebovat, odpověděl:

“Že jsi mě nemohl potřebovat? Tomu nevěřím. Potřebovals mě na Sahaře, v Egyptě, na Tigridu, u vyznavačů ďábla, v Kurdistánu, ve zříceninách, jejichž jméno mi teď nenapadá, v Cařihradu, prostě všude. Tomu nevěřím. Uvědom si, že je to tu stejně nebezpečné jako na Sahaře nebo v Údolí stupňů, kde jsme zajali tolik nepřátel.”

“Proč myslíš?”

“Protože tu pro množství lidí nevidíš své nepřátele. Nebo si snad myslíš, že jsem nepoznal, proč jsi zmizel? Vím dobře, že jsi sledoval nového nepřítele.” “Jaks na to přišel?”

“Dívám se stále na tvé oči a vidím, co pozorují.” “A co tedy pozorovaly mé oči?”

“Pozorovaly u kádího jednoho nepravého Bulhara. A když odcházel, pustil ses co nejrychleji za ním.”

“Opravdu, Halefe, nic ti neušlo. Napadlo mi, že by ten muž …” “… mohl být společníkem vězňovým!” vpadl mi Halef do řeči.

A tak jsem Halefovi vyprávěl, co jsem vypátral, a řekl mu, že až nastane večer, ukážu mu bydliště Manacha el Barši a nechám ho tam hlídat.

“I já půjdu na stráž, efendi,” přistoupil k nám Osko, “k vězení, kde je zavřen Bárúd el Amáza. Kdyby ten únosce dívek měl snad ujít soudnímu potrestání, já dám pozor, aby neušel mně. Odcházím, a kdybych zpozoroval něco důležitého, dám vám zprávu.”

Halef si sbalil své věci a vsedl na koně. Chtěl vzbudit dojem, že právě dorazil do Drinopolu. Doprovodil jsem ho pěšky až do blízkosti hostince a počkal jsem, dokud nevjel do brány. Pak jsem se vrátil na bazar vyměnit si opět své šaty.

Do Hulamova domu jsem dojel už za tmy. ísá ibn Makram přišel s návrhem, abychom šli do lázni, kde se podává dobrá káva, výtečný kompot ayvaperverdesi, který je oblíbenou drinopolskou specialitou, a hraje se stínové divadlo. Ochotně jsme souhlasili.

O tureckých lázních už bylo tolik napsáno, že by bylo zbytečné se zde o nich šířit. Stínové divadlo, kterému jsme po koupeli přihlíželi, za mnoho nestálo. Kompot byl možná dobrý, ale ne pro mou chuť.

Když jsme odešli z lázní, byl tak krásný večer, že se nám ještě nechtělo domů. Vyšli jsme si za město a procházeli se po břehu řeky Ardy, která se tu vlévá do Marici. Byla asi hodina před půlnocí, když jsme se vraceli domů. Byli jsme už nedaleko města, vtom proti nám vyjeli tři jezdci. Cválali kolem nás, aniž nám věnovali pozornost. Jeden z jezdců prohodil něco bezvýznamného. Jeho hlas mě však zarazil.

“Co je?” zeptal se ísá. “Znáš ty lidi?”

“Ne. Ale ten hlas jako bych odněkud znal. Zněl jako hlas Bárúda el Amázy.” “Ale to by byl musel uprchnout z vězení, a to přece není možné.”

“A kdyby i uprchl, tak by jel silnicí na Felibe, a ne touhle osamělou nejistou cestou.”

Ale vnitřní hlas mi říkal, že jsem se nemýlil. Zrychlil jsem krok a ostatní se museli přizpůsobit mému tempu. Když jsme dorazili k domovu, čekal na nás před bránou netrpělivý Osko.

“Konečně, konečně!” zvolal. “Zdá se mi, že se něco přihodilo!” “Copak?” zeptal jsem se napjatě.

“Ležel jsem po setmění u vězeňské brány. Tu přišel jakýsi muž a byl vpuštěn dovnitř. Po chvilce vyšel ven s dvěma jinými, a když šli kolem mne, jeden z nich řekl: Šlo to snadněji, než jsem čekal. Bylo mi to podezřelé, tak jsem se plížil

za nimi, ale na rohu jedné z ulic se mi ztratili z očí.” “A co potom?”

“Potom jsem spěchal sem, abych vám to ohlásil.”

“Dobře! Hned se o tom přesvědčíme. Hulám ať jde se mnou, ostatní zůstanou zde.” Pospíšili jsme s Hulamem k Doxatimu. Vrata byla ještě otevřená, a tak jsme vstoupili a já jsem poručil sluhovi, aby přivolal hostinského.

Doxati, starý mužíček s vychytralou tváří, se mi hluboce uklonil a zeptal se, co si přeji.

“Nastěhoval se sem dnes večer nějaký host?” zeptal jsem se. “Několik hostů, efendi,” odpověděl.

“Mám na mysli malého muže, který přijel na koni.”

“Takový tu bydlí. Měl vous řídký jako ocas staré slepice.”

“Mluvíš neuctivě o svých hostech. Ale bude to ten, koho hledám. Kde bych ho našel?”

“V jeho pokoji.” “Zaveď mě k němu!”

Doxati kráčel přede mnou nádvořím a potom nahoru po schodech. Při světle lampy jsem spatřil několik dveří. Doxati jedny otevřel. V místnosti zařízené pouze jedinou rohoží hořela lampa, ale nikdo tam nebyl.

“Ten mladý Arab bydlí tady?” zeptal jsem se. “Ano.”

“Ale není tu.”

“Sám Alláh ví, kde může být.” “Kde je jeho kůň?”

“Ve stáji na druhém dvoře.”

“Byl dnes večer dole s ostatními hosty?” “Byl. Ale pak stál dlouho před vraty.”

“Hledám ještě jednoho muže, který se jmenuje Manách el Barša. Znáš ho?” “Jak bych ho neznal? Bydlil dnes u mne!”

“Bydlil? To znamená, že už nebydlí?” “Ne. Odcestoval.”

“Sám?”

“Nikoliv, se dvěma přáteli.” “Jeli na koních?”

“Ano.”

“Jaké měli koně?”

“Dva bělouše a jednoho hnědáka.” “Kam jeli?”

“Mířili do Felibe a pak dále do Sofie.” “Znal jsi jeho průvodce?”

“Ne. Manách el Barša vyšel ven a přivedl je s sebou.” “To přijel se třemi koňmi?”

“Ne, jen na hnědákovi. Oba bělouše tu koupil dnes večer.”

Teď jsem měl jistotu, že mě dole u řeky neklamal sluch. Manách el Barša dopomohl k útěku Bárúdu el Amázovi. Kdo ale byl ten třetí? Možná že vězeňský klíčník, který pustil vězně na svobodu, a proto musel uprchnout.

Vyptával jsem se dále. “Nejel ten Arab za nimi?”

“Rozhodně ne. Stál jsem u vrat, když ti tři odjížděli.” “Zaveď nás ke koni toho Araba!”

Doxati nás vedl předním dvorem a klenutou chodbou ke stáji. Byla tam tma, ale tiché ržáni mě přesvědčilo, že ve stáji stojí kůň.

Škrtl jsem sirkou a rozsvítili jsme lucernu pověšenou na zdi. Teď jsem spatřil Halefova koně a vedle něho na podlaze beztvarý žok, zamotaný do kaftanu a ovinutý provazy. Uvolnil jsem provazy a sundal kaftan. Byl to, můj věrný Hádží Halef Omar! Vyskočil a zaťal ruce v pěst.

“Sidi, kde jsou ti psí syni, co mě přepadli, kde jsou ti synové a vnukové psích synů, kteří mě svázali a spoutali?”

“A ty to nevíš?”

“Jak bych to mohl vědět, když jsem byl svázaný jako svatý korán, který visí v Damašku na železných řetězech?”

“Proč ses nechal svázat?”

Halef ke mně překvapeně vzhlédl.

“Ty se ještě ptáš? Ty, který jsi mě sem poslal, abych …”

” … abys podal důkaz o své chytrosti,” skočil jsem mu do řeči. “Nedopadlo to zrovna slavně!”

“Sidi, neurážej mě! Kdybys byl u toho, tak bys to pochopil.” “To je možné. Tak povídej!”

“Taky že budu! Dávej pozor! Když jsem se ubytoval zde u Doxatiho, objevil jsem, že sledovaný má tři koně, neboť navečer koupil ještě dva bělouše. Bylo mi to podezřelé. Nespustil jsem ho z očí a zjistil jsem, že odešel z domu.”

“Tušils, co má za lubem?” “Ano, sidi.”

“Proč jsi ho nesledoval?”

“Měl jsem za to, že půjde k vězení. Ale tam přece hlídal Osko.” “Hm! Celkem vzato v tom máš pravdu.”

“Vidíš, sidi, že se mnou souhlasíš. Já jsem tušil, že Manách el Barša chce osvobodit vězně, ale věděl jsem také, že bude potřebovat své koně a že se tedy musí vrátit sem do stáje. Proto jsem se tady schoval, abych je překvapil.” “Schoval? To nebylo zrovna nutné! Kdybys byl poslal pro pár policistů nebo je sám přivedl, to by bylo ze všeho nejjistější.”

“Ó sidi, nejjistější cesta není vždycky nejkrásnější a já jsem si to tak pěkně představoval, jak ty lotry sám dopadnu.”

“A teď za to musíme pykat.”

“S Alláhovou pomocí se zločinců zase zmocníme. No, tak já jsem tu čekal. Když přišli, byli tři. Zeptali se mě, co tu dělám. Avšak Bárúd el Amáza mě poznal, jen se na mne podíval. Svědčil jsem přece proti němu u soudu.

Došlo k rvačce. Bránil jsem se jako lev, ale zmlátili mě a srazili k zemi. Zabalili mě do kaftanu a spoutali. A tak jsem tu ležel, dokud jsi nepřišel. Zločinci zatím uprchli. V poušti by bylo hračkou přijít jim na stopu, ale zde, ve velkém Edirnu, to je nemožné.”

“Já znám jejich stopu. Vím, kam odjeli.”

“Hamdu l’illáh! Pochválen budiž Alláh, jenž tě obdařil rozumem …”

” … kterého se tobě dnes nedostávalo!” skočil jsem mu do řeči. “Stopa muže ještě není bohužel muž sám. Ale vede k němu! Co je to tu?”

Halef se sehnul a zvedl cár sukna. Byl to kus vytrženého Bárúdova kaftanu i s kapsou. Sáhl jsem dovnitř a vyndal útržek papíru. Při světle lucerny jsem si papírek prohlédl. Byl to malý dopis, opatřený ohromnou pečetí. Napsán byl arabsky a tak drobným písmem, že jsem ho při slabém osvětlení nemohl rozluštit. Strčil jsem lístek do kapsy a prohledal stáj, zdali nenajdu ještě jiné stopy nerovného boje. Ale nebylo tu již nic. Ani prohlídka Bárúdova pokoje, kam nás na požádání odvedl hostinský Doxati, nepřinesla nic nového.

Poslal jsem Halefa na koni domů. Odjížděl, mumlaje kletby do svých řídkých chloupků, kterým říkal vous. A já s Hulamem jsme se odebrali ke kádímu.

Kádí už byl dávno v posteli a musel jsem použít hodně silných slov, než se sluha odhodlal ho vzbudit. Kádí nás nepřijal zrovna přátelsky a zeptal se, co si přejeme.

“Svěřili jsme Bárúda el Amázu do tvých rukou,” vysvětlil jsem mu. “Postaral ses, aby byl dobře střežen?”

“Přišels jen proto, abys mi položil tuto otázku?” “Čekám na tvou odpověď.”

“Vězeň je dobře střežen. Můžete klidně odejít.” “My ne, ale on mohl odejít!”

“Alláh akbar. Alláh je veliký! On ti porozumí, já však tvá slova nechápu.” “Tak to řeknu jasněji: Bárúd el Amáza uprchl.”

Kádí vyskočil s polštáře, na němž seděl při naší návštěvě. “Co to říkáš? Že utekl? Že se dostal z vězení?”

“Přesně tak.” “Odkud to víš?” “Potkali jsme ho.”

“U Alláha! Ale proč jste ho nezadrželi?”

“Nepoznali jsme ho. Až dodatečně jsme pak zjistili, že to byl on. Na svobodu mu pomohl jakýsi výběrčí daní jménem Manách el Barša.”

A vyprávěl jsem soudci stručně, co se zběhlo. Poručil, aby mu přinesli šavli, zavolal si jako doprovod deset policistů a odešel s námi do věznice.

Vrchní dozorce byl nemálo překvapen naší pozdní návštěvou.

“Zaveď nás ke vězni Bárúdu el Amázovi!” poručil mu kádí. Dozorce poslechl, ale jaké bylo jeho zděšení, když našel celu prázdnou. Klíčník, jehož obzvláštní péči byl vězeň svěřen, byl rovněž pryč. On byl tedy tím třetím jezdcem.

Je těžko vylíčit, jak se kádí rozvzteklil. Ctihodný soudce spustil nadávky, jaké snad ani nelze přeložit do jiné řeči, a nakonec strčil do cely vrchního dozorce. Snažil jsem se kádího uklidnit příslibem, že se časně ráno pustíme za uprchlíky. Slíbil, že nám dá s sebou šest policistů se zatykačem. Pak jsme ho opustili a přede dveřmi věznice jsme zapálili naše svítilny, abychom vyhověli policejnímu předpisu.

Neušli jsme ještě daleko, když jsme se na rohu jedné ulice srazili s mužem,

který přibíhal z opačné strany. Vrazil do mne, odskočil a zvolal: “Aš gozunii, dávej pozor!”

“Tos měl říct dřív,” zasmál jsem se.

“Promiň, promiň! Velice spěchám a právě mi zhasla svítilna. Buď tak dobrý a dovol, abych si ji zapálil od tvé.”

“Prosím! Zde!”

Vyňal svíčku ze své papírové svítilny a přidržel ji u našeho světla. Přitom vykládal jakoby na omluvu:

“Musím rychle sehnat lékaře, lazebníka nebo lékárníka. Onemocněl nám náhle jeden host a mluví skoro jen německy, protože pochází z Almáníje.”

To vzbudilo ihned můj zájem. Krajan, který tu náhle onemocněl a je téměř neznalý zdejšího jazyka! Není mou povinností přinejmenším se zeptat, o koho jde?

“Z kterého německého kraje pochází?” vyptával jsem se. “Z Baviery.”

Tak tedy Bavorák! Vůbec mi nenapadlo, že by to mohla být lež a podvod. Co tu kdo věděl o Bavorsku! Jméno té země mohl ten muž zaslechnout jen od někoho, kdo odtamtud skutečně pocházel, na to bych vzal jed! Ptal jsem se dále:

“Co mu je?”

“Má nervovou horečku.”

Nepravděpodobnost jeho odpovědi mi v tuto chvíli vůbec nebyla nápadná. Myslel jsem jen na to, že tu někde leží krajan, který potřebuje pomoci.

“Čím je?”

“To nevím. Přišel si k mému pánovi koupit tabák.” “Bydlíte daleko?”

“Ne.”

“Tak mě tam zaveď!”

“Jsi lékař nebo lékárník?”

“Nejsem. Ale jsem taky Němec a možná že bych mohl krajanovi něčím prospět.” “In šá‘lláh, staň se vůle Alláhova, pojď za mnou!”

Hulama, který mě chtěl doprovázet, jsem poprosil, aby se vrátil domů, dal jsem mu lucernu a sám jsem se přidal k cizinci.

Opravdu to nebylo daleko. Po několika minutách se muž zastavil přede dveřmi jednoho domu a zaklepal klepadlem. Dveře se otevřely. Stál jsem ještě na ulici za svým průvodcem a slyšel jsem tento rozhovor:

“Hekim buldun mu, našels lékaře?” “Ne, ale krajana nemocného muže.” “Ten mu nebude moc platný!”

“Může dělat tlumočníka, stejně našemu hostu dobře nerozumíme.” “Ať tedy vstoupí!”

Vešel jsem do úzké chodby, vedoucí na malý dvorek. Světlo papírové lucerny mi nedovolovalo vidět dál než na tři kroky. Netušil jsem v nejmenším, že mi hrozí nebezpečí, a proto mě tím víc překvapilo, když jsem zaslechl něčí hlas:

“Onu tutun! Gerkekdir!, Chopte se ho! Je to on!”

A v téže chvíli zhasla svítilna a cítil jsem, jak se po mně ze všech stran sápou neurvalé ruce. Křičet o pomoc by nemělo smyslu, protože dvorek byl koldokola lemován budovami. Jediná cesta by byla odrazit útočníky a prchnout chodbou zpět na ulici. Zeširoka jsem se rozkročil a vší silou se rozmáchl oběma rukama kolem sebe a zase jsem rychle ruce stáhl zpět. Tímto výpadem jsem setřásl dva útočníky, ale vzadu i vpředu se mě drželi pevně ostatní a ti dva se také hned zase vzchopili.

Bylo mi jasné, že jsem byl vlákán do léčky, a tak jsem se beze slova bránil a zápasil s nimi, co mi síly stačily. Ale všechno marné! Bylo jich na mne příliš mnoho! Povalili mě na zem a omotali mě celého provazem.

Sotva jsem lapal po dechu, ale útočníci supěli neméně. Sebrali mi nůž i pistoli, jichž jsem v té přesile stejně nemohl použít, a teď kleli a nadávali v tmě tak husté, že by člověk nerozeznal vlastní dlaň před očima.

“Hazir mi, hotov?” zeptal se jakýsi hlas. “Ewet, ano!”

Popadli mě a vlekli dvěma temnými místnostmi do třetí, kde mě prostě hodili na podlahu. Pak odešli. Po chvilce ke mně přistoupili dva mužové.

Jeden nesl lampu.

“Znáš mě ještě?” zeptal se ten druhý.

Postavil se tak, aby mu světlo dopadlo na tvář. Jak jsem byl překvapen, když jsem v něm spatřil Alího Manacha ibn Bárúda el Amázu, syna uprchlíkova, derviše, s kterým jsem rozmlouval v cařihradském klášteře!

Mlčením bych si nijak neprospěl. Chtěl-li jsem vypátrat, jaké mají se mnou úmysly, musel jsem odpovědět.

“Ano,” řekl jsem.

“Ty lháři! Vydával ses za Nasra! A my tě za to zabijeme!” “Pro mne za mne,” opáčil jsem co nejlhostejněji.

“Nedělej, jako kdyby ti nebyl život milý! Jsi ďaur, křesťan, a vy psi neumíte umírat, protože nevěříte na korán, Proroka ani,ráj!”

“Jestli mám život rád, nebo nemám, na tom teď nesejde. Co můžu dělat, když mě chcete zabít! Zemřu klidně. Ale do té doby mě nech na pokoji!”

“Ne. Potřebuji s tebou mluvit. Byl bys tak laskav a vykouřil si čibuk?” Ten mladík se mi posmíval a to mi dalo příležitost se rozzlobit.

“Viděl jsem, že jsi dobrý horaci,” opáčil jsem zlomyslně. “Nevěděl jsem ale, že jsi i vtipálek. Vždyť tanečníkům většinou vtip chybí. Chceš-li se mnou opravdu hovořit, pak měj na paměti, s kým mluvíš! Říkám ti, že uslyšíš jen tehdy můj hlas, prokážeš-li mému vousu takovou čest, jakou ti přikazuje Prorok!”

To byla úmyslná urážka. Slovo hora, tanec, znamená v turečtině smyslné ženské taneční pohyby. Tanec dervišů je však něco jiného a je považován za posvátný. Nemohl jsem Alího Manacha více urazit, než když jsem ho nazval horacim, tanečníkem, a navíc upřel příslušníkům jeho řádu duševní schopnosti. Proto jsem byl překvapen, že na mne jenom vrhl planoucí pohled a klidně se posadil na zem. “Kdybys byl muslim, tak bych tě ztrestal,” odpověděl. “Ďaur však nemůže urazit pravého věřícího. Což může želva pokálet slunce? Potřebuji se od tebe něco dozvědět!”

“Jsem ochoten odpovídat, budou-li tvé otázky zdvořilé.”

“Jsi ty ten evropský lékař, který v Damašku zmařil uštovy plány?” “Jsem.”

“Viděl jsi později uštu v Cařihradě?” “Ano.”

“Střelil jsi po něm, když skočil do vody?” “Ne já, to byl můj sluha,”

“Viděls pak ještě uštu?” “Ano.”

“Kde?”

“Před galatskou věží, kde ležela jeho mrtvola.”

“Tak je to tedy pravda, co mi říkal tenhle?” Alí Manách ukázal na muže, který držel lampu.

“Tys to nevěděl, že je ušta mrtev?” zeptal jsem se.

“Ne. Zmizel. Našli mrtvého Koletise a vedle něho mrtvolu, kterou nikdo nepoznal.”

“To byl ušta!”

“Vy jste ho svrhli s věže?” “Kdo ti to řekl?”

“Tento muž. Přišel jsem do Edirnu na otcovu výzvu a o ničem jsem nevěděl. Hledal jsem otce u Hulama, aniž jsem se prohlásil, a tam mi řekli, že je otec ve vězení. Dostal se ven bez mého přispění. Tento muž byl otcův sluha a bydlel s otcem u Hulama. A tam se všechno dozvěděl od tvého přítele a ochránce Hádžího Halefa Omara, a od něho zase já. Hledal jsem otce u Doxatiho, ale místo něho jsem tam našel vás. A tak jsme pak nastražili na tebe léčku, do níž ses chytil. Co myslíš, že s tebou uděláme?”

“Nebojím se o svůj život, protože vy mě nezabijete.” “Proč myslíš?”

“Protože byste se připravili o výkupné, které bych vám mohl zaplatit.” Mladíkovi se zaleskly oči. Řekl jsem to pravé slovo. Až by za mne dostali peníze, bylo by ještě dost času mě sprovodit ze světa.

Po delším dohadování a po poradě s ostatními kumpány stanovil derviš výši výkupného na padesát tisíc piastrů. Naoko jsem protestoval proti takové sumě, ale nakonec jsem souhlasil s tím, že o peníze napíši perskému vyslanci do Cařihradu.

“A opravdu za tebe zaplatí?” zeptal se Alí Manách pochybovačně. “Myslíš snad, že zástupce šáhův nemá peníze?”

“Má dokonce hodně peněz. Ale je otázka, zda bude ochoten vydat je pro tebe.” “On ví docela přesně, jak to, co za mne zaplatí, dostane zpátky.”

Nelhal jsem, neboť jsem byl přesvědčen, že Peršan bude jak doručitele mého dopisu, tak i mne považovat za blázna. Vyslanec neměl přece ani tušení o mé pozemské existenci.

Věděl jsem, že mi na psaní budou muset sejmout pouta, a chtěl jsem toho využít, abych se osvobodil. Ale byla to lichá naděje. Derviš, který na sobě dnes neměl řádový háv, byl opatrný. Nedůvěřoval mi a vrátil se se čtyřmi muži, kteří se ozbrojeni uvelebili kolem mne. Viděl jsem jim na tvářích, že i nejmenší podezřelý pohyb by byl mou zkázou.

Dostal jsem list pergamenu a papír na obálku a psal jsem na koleně, když mi

sňali provaz z rukou:

Mému bratru Abbásu Jesúbovi Mírzovi, kterýž jest slunečním paprskem Farsistánu a nyní září v Cařihradě. Vydej za mne, kterýž jsem nehodným odleskem tvé blahosklonnosti, doručiteli tohoto dopisu ihned 50 000 piastrů.

Můj pokladník Ti je vrátí, jakmile bys o to požádal!

Netaž se posla, kdo je, odkud přichází ani kam jde! Jsem stínem tvého světla. Kára ben Nemsí Podepsal jsem se tímto jménem, neboť jsem předpokládal, že je derviš už zná. Napsal jsem obálku a odevzdal obé Alimu Manachovi. Přečetl to hlasitě a obveselilo mě, když jsem na obličejích ctihodných banditů viděl výraz uspokojení. V duchu jsem si představoval, jak se asi zatváří vyslanec, který se ostatně jistě jmenoval docela jinak, až bude číst tento dopis. Běda doručiteli! Derviš se spokojeně pousmál a řekl:

“Tak je to správné! Dobře žes vyslance upozornil, aby se posla na nic nevyptával. Teď mu zase spoutejte ruce. Kiraci už čeká.”

Když bandité odešli, přezkoumal jsem pevnost svých pout. Zjistil jsem brzy, že se jich nezbavím. A tak jsem tedy místo rukama pracoval mozkem.

Proč vlastně přijel derviš do Drinopolu? Nepřišel, aby mě pronásledoval, nevěděl přece, že jsem v tomto městě. Dostal zprávu od svého otce. Proč Bárúd el Amáza přivolával syna zpět? Byla snad přítomnost Alího Manacha nutná pro provedení onoho kousku, který měl v plánu? Či chystali nějaký jiný podnik, o kterém jsem ještě nic nevěděl?

Kde to vlastně jsem? Co je to za lidi? Jistě náleží k široce rozvětvené bandě uštově. Anebo jsou snad v jiném vztahu k Bárúdovi el Amázovi a jeho synu?

Klonil jsem se spíše k druhé možnosti. Snad je to podobná organizace zločinců, která vykonává své temné řemeslo v balkánských zemích. Ti čtyři mlčenliví pobudové, kteří seděli kolem mne, měli typické albánské rysy. Podle oděvu bych je pokládal za Arnauty.

A pak, derviš přece řekl, že kiraci už čeká. Kiraci jsou povozníci, kteří dopravují náklady po celém balkánském poloostrově, podobně jako dříve dopravovali formani z Harzu na svých těžkých povozech s valachy ověšenými mosaznými ozdobami kupecké zboží po německých krajích až za hranice.

Kiraci je podnikatelem jízd na Balkánu. Kde se zastaví, je všude vítán, neboť má co vyprávět a v divokých rozervaných balkánských stržích jsou kraje, kam by za celý rok nepronikla žádná zpráva, kdyby tam nezavítal kiraci.

Kiraci často přepravují majetek ohromné ceny, a přitom se od nich nežádají záruky. Jedinou zárukou je jejich poctivost. Vracejí se po měsících i po letech, ale přijdou a peníze přinesou. Jestliže otec cestou umřel, přinese je syn anebo zeť, prostě kdokoli.

Poctivost povozníků je osvědčená již od prastarých časů. Poslední dobou se to bohužel začíná měnit. Noví lidé se vtírají do tohoto cechu a chtějí těžit z jeho tradiční poctivosti i z důvěřivosti lidí. Připravují tak poznenáhlu povozníky o jejich dobrou pověst.

A takový muž už čekal. Že by čekal opravdu na mne? Měl jsem snad být unesen? Zde uprostřed města jsem mohl doufat v osvobození. Nevrátím-li se do rána k Hulamovi, tu jistě moji přátelé a zvláště můj malý hádží vynaloží vše, aby mě našli.

Plísnil jsem Halefa pro jeho neopatrnost, a sám jsem se zachoval ještě mnohem hloupěji. Upadl jsem do neuvěřitelně prostoduché léčky. Že na tom nesla vinu moje dobrota, nemohlo mi být ani omluvou, ani útěchou.

Konečně se vrátili moji čtyři strážci. Beze slova mi obtočili kolem úst tlustě složený šátek. Pak mě zavinuli do starého koberce a táhli mě pryč. Kam, to jsem nemohl vidět.

Málem jsem se zadusil. Šátek páchl česnekem. Lapal jsem namáhavě po vzduchu. Takové má asi pocity zaživa pohřbený, když mu na rakev dopadají první hroudy. Pohyb, který jsem vnímal, náhle ustal. Ucítil jsem pod sebou pevnou podložku. Někam mě položili. Pak se mi zdálo, že slyším skřípění kol.

Pohazovalo to mnou všemi směry. Aha, ležel jsem ve voze, odváželi mě pryč z Drinopolu.

Jednotlivými údy jsem nemohl pohnout, ale mohl jsem přitahovat a natahovat nohy. Dělal jsem to a opakoval tolikrát, až se koberec poněkud uvolnil. Nyní jsem aspoň mohl vdechovat nosem trochu čerstvého vzduchu a hrozná tíseň na hrudi polevila. Ať jsem dával sebelépe pozor, neslyšel jsem žádný hovor. Nemohl jsem proto uhodnout, má-li mě na starosti jeden nebo více lidí. Převaloval jsem se vpravo vlevo. Neměl jsem kolem mnoho prostoru, vůz byl zřejmě úzký. Ostatně jsem po obou stranách narážel měkce, takže jsem se domyslil, že kolem mne naházeli slámu nebo seno.

Podle směru pohybu jsem poznal, že ležím hlavou dozadu. Kéž by se mi tak podařilo vypadnout vzadu z vozu! Byla noc a tma. Mohl bych se odkutálet, daleko,

aby mě nenašli, a tím bych se zachránil. Ale ne, přece jenom bych se nezachránil! Jak bych se pak zbavil pout a koberce? Jistě bych bídně zahynul. Raději jsem se té naděje vzdal.

Uběhla doba, která mi připadala jako věčnost. Konečně jsem zpozoroval, že něčí ruce kutí na koberci. Točily se mnou, až mě vybalily. Ležel jsem hluboko v seně a viděl jsem, že už svítá. Nade mnou se skláněl obličej sluhy Bárúda el Amázy, “Jestli mi slíbíš, že budeš zticha, tak ti roubík uvolním.”

Pochopitelně jsem velmi horlivě a rychle přikyvoval. Odstranil mi roubík a konečně jsem se nadechl čistého vzduchu. Bylo mi, jako bych se dostal z pekla do nebes.

“Máš hlad?” zeptal se mne muž. “Nemám.”

“Žízeň?”

“Taky ne.”

“Dáme ti najíst i napít. Nebudeme tě trápit, pokud se budeš chovat tiše a neučiníš pokus, aby ses zbavil pout. Kdybys však neposlechl, mám rozkaz tě usmrtit.”

Obličej mluvčího zmizel. Měl jsem větší volnost pohybu, když mě již netísnil koberec, a dokonce jsem se mohl i posadit. Byl jsem v zadní části úzkého vozu. Těsně přede mnou seděl sluha jako můj strážce a vpředu na voze seděli dva vedle sebe. Jednoho z nich jsem již viděl. Patřil k těm, kteří se mě zmocnili v domě. Ale ten druhý byl bezpochyby povozník, kiraci, o němž mluvil derviš. Neviděl jsem z něho nic než kožich, který povozníci nosívají i v létě. To byl muž, na němž teď nejvíc záleželo.

Neuměl jsem si představit, že by se nějaký starý poctivý kiraci spřáhl s bandity, ale nemohl jsem ani předpokládat, že by ten předpotopní kožich mohl nosit kiraci nového typu. Musel jsem tedy vyčkat. Opřel jsem se o zadní stěnu vozu a nespustil z muže oči.

Konečně, po dlouhé době, se otočil. Podíval se na mne. Ulpěl na mně očima po několik vteřin a pak odvrátil hlavu. Předtím ale ještě povytáhl obočí a mrkl levým okem.

Hned jsem porozuměl tomuto znamení. Pohyb obočí měl znamenat, abych dával pozor, a mrknutí levého oka mě mělo upozornit na levou stranu vozu.

Že by tam bylo něco, co by pro mne bylo důležité? Prohlédl jsem bedlivě levou vnitřní stranu vozu a objevil pouze šňůru, upevněnou na horní části žebřin a spadající dolů do sena. Byla napjatá,.něco tedy na ní muselo viset.

Chtěl mě muž upozornit právě na tuto šňůru?

Předstíral jsem, že ležím v nepohodlné poloze, a posunul jsem se poněkud kupředu. Přiklonil jsem se k levé postranici a svázanýma rukama jsem opatrně nahmatával konec šňůry. Stěží jsem potlačil výkřik radosti, neboť, na konci šňůry jsem nahmatal přivázaný nůž. Šlechetný kiraci vystihl, co se zde odehrává, a chtěl mi tímto způsobem pomoci.

V nejbližším okamžiku jsem nůž odvázal a zastrčil do holínky. Přitáhl jsem kolena k tělu, takže jsem dosáhl rukama k ostří nože. Bylo dobře nabroušené. Několikrát jsem po něm přejel pouty sem tam, a měl jsem ruce volné. Zbavit se zcela pout byla ted už maličkost. Všechny moje pohyby zůstaly skryty pod příkrovem sena, a tak nemohl nikdo postřehnout, že už nejsem spoután.

Nyní jsem se odvážil nadzvednout spodní okraj plachty, abych se podíval ven. Vedle vozu jel na koni derviš Alí Manách. Tušil jsem, že na druhé straně vozu jede druhý strážce.

Rychle jsem se rozhodl. Průvodci vozu měli střelné zbraně, musel jsem se tedy vyvarovat jakéhokoliv boje a spolehnout se více na lest než i na sílu tělesnou. Chráněn senem, jal jsem se vyřezávat otvor ve staré spuchřelé stěně košatiny.

Asi po čtvrthodině jsem vyřízl otvor, který stačil, abych mohl z vozu uniknout. To vše ovšem neprobíhalo tak lehce, jak o tom nyní vyprávím. Dusot kopyt, skřípění kol a rachocení vozu naštěstí přehlušily šramot, kterého jsem se nemohl uvarovat.

Právě když se strážce zase přesvědčil pohledem, že je vše v pořádku, a odvrátil se, přisunul jsem se k otvoru nohama. Spustil jsem je na zem a protáhl i hlavu. Byl jsem tedy na svobodě a teď šlo o to zmocnit se koně.

Několika rychlými skoky jsem doběhl ke koni a rozběhem jsem se octl na jeho zadku. Vzápětí jsem klečel za jezdcem. Náhlým přepadem bylo zvíře tak překvapeno, že se zastavilo. To bylo velké štěstí. Úder pěstí do vazu zbavil jezdce třmenů. Uchopil jsem ho pod sedlem, narovnal jsem se z kleku, čímž jsem muže nadzvedl, a sám jsem pak vklouzl do sedla na jeho místo. Stalo se to právě v poslední vteřině, neboť kůň se teď vzepjal. Ještě jsem stačil uvolněnou rukou uchopit udidla, koně otočit a uháněli jsme směrem, odkud jsme přijeli.

Cesta se právě zatáčela. Ohlédl jsem se a viděl, že se vůz klidně vzdaluje.

Nikdo nic nezpozoroval. To bylo možné jedině proto, že vůz při jízdě tak strašně rámusil.

Omráčeného derviše jsem položil před sebe a pobídl koně ke klusu. Byl to výtečný kůň a uháněl s námi tak měkce a rychle, že jsem se nemusel příliš obávat, že by mě mohli dostihnout, a i kdyby, měl jsem už také střelné zbraně, které jsem sebral Alímu Manachovi. Zmáčkl jsem mu chřtán, takže nemohl křičet a jenom chroptěl, až jsem se začal obávat, zda jsem ho neuškrtil. Za jízdy jsem mu prohledal kapsy a vytáhl své hodinky i váček na peníze, který byl těžší než včera.

Les ustoupil a já jsem viděl před sebou otevřenou rovinu s velkými lány kukuřice a růžovými zahradami. Když jsem se po chvíli ohlédl, spatřil jsem jezdce, který nás cvalem doháněl. Určitě to byl strážný z pravé strany vozu.

Můj kůň, ač obtížen dvěma jezdci, byl právě tak rychlý jako kůň mého pronásledovatele, a protože jsme brzy vjeli na oživenou silnici, cítil jsem se zcela bezpečný. Zpozoroval jsem také, že náš pronásledovatel přitáhl koni uzdu a po krátké době mi skutečně zmizel z očí.

Také jsem zastavil a sestoupil, jednak aby si kůň odpočal, jednak abych zjistil, co je s dervišem. Položil jsem ho na zem a vyšetřoval. Srdce mu bilo pravidelně. “Alí Manachu, nepřetvařuj se!” řekl jsem. “Otevři oči, vím, že jsi při vědomí!” Protože dál předstíral mdloby, chtěl jsem ho trochu postrašit. Vytáhl jsem nůž a pravil: “Když jsi mrtev, můžu ti klidně tenhle nůž vrazit do srdce! ” A v tu chvili mladík vyděšeně otevřel oči a křikl: “Běda! Zadrž, efendi! Chceš mě opravdu zabít?” a posadil se. “Řekni mi, Alí Manachu, kams mě chtěl odvézt?” oslovil jsem ho.

“Do bezpečí,” odpověděl krátce.

“To je dvojznačné. Kdo měl být před kým v bezpečí, já před vámi nebo vy přede mnou?”

“Všichni.”

“To mi musíš vysvětlit!”

“Neměli jsme s tebou zlý úmysl, pane, chtěli jsme tě dopravit ka místo, odkud bys nemohl uprchnout. Můj otec by tím získal čas, aby unikl. Pak bychom tě byli za výkupné zase propustili.”

“To by bylo od vás moc milé. A kam jste mě chtěli dopravit?” “Do strážní věže v horách, abys nemohl odhalit otcovy stopy.”

“Tak já ti, Alí Manachu, povídám, že jsem už zachytil stopu tvého otce.

Tvůj otec společně s vězeňským dozorcem a s Manachem el Ejáršou ujel podél Ardy na západ. Měli dva bělouše a jednoho hnědáka.”

Viděl jsem dervišovo zděšení.

“Jsi na omylu,” pospíšil si s ujištěním.

“Já se nemýlím a určitě brzy zjistím ještě mnohem víc. Kde je ta cedulka, kterou jste mi vzali?”

“Jaká cedulka?”

“Ty sám jsi mi ji vzal z kapsy. Doufám, že ještě někde bude.” “Já jsem ji zahodil. Nebylo to přece nic důležitého.”

“Já myslím, že právě naopak. Ukaž mi svůj opasek!”

Alí Manách povstal, jako by se zdánlivě chtěl nechat prohledat, ale vtom ustoupil a skočil ke koni. To jsem však předvídal. Ještě neměl nohu v třmeni, a už jsem ho popadl a mrštil jím o zem.

“Zůstaň ležet, nebo ti proženu hlavu kulí,” pohrozil jsem mu. “Tvá šikovnost snad stačí na klášterní tance v Cařihradě, ale abys mi unikl, na to jsi krátký.” Prohledal jsem ho, už se nevzpíral. Nic jsem však nenašel. I sedlo jsem ohledával marně. Tu jsem si vzpomněl na svůj peněžní váček, a hle, cedulka v něm vskutku byla. Obsahovala tři řádky, napsané způsobem naschíta’lík. Je to ten druh doleva zešikmeného písma, který je něčím mezi běžným arabským písmem, naschí, a druhem velmi šikmým, ta’lík. To mě uspokojilo. Neměl jsem čas teď dopis luštit, a tak jsem cedulku prozatím uschoval.

Snažil jsem se od mládence ještě vyzvědět, kam se odebral jeho otec. “To nevím, včera už v Edirnu nebyl.”

“Patrně odjel do Škodry k tvému strýci, který ho očekává.”

Viděl jsem uklidnění na jeho obličeji a snahu udržet mě na mylné stopě.

“Je to možné,” pravil. “Já nevím. Teď mi však prozraď, jaké máš se mnou úmysly!” “Co bys myslel?”

“Že mě necháš odjet.”

“Nemáš špatné nápady! A dokonce odjet bys chtěl, na koni!”

“Je to přece můj kůň, ty jsi na svobodě a já jsem ti neublížil!”

“Tomu říkáš neublížil? Tak tedy půjdeš se mnou do Edirnu, až do toho domu, kam jste mě včera vlákali. Já jsem velmi zvědav, kdo tam bydlí. Samozřejmě kádí půjde s námi.”

“Efendi, to bys přece neudělal! Slyšel jsem, že jsi křesťan, a váš ísá ben Marjam, váš Spasitel, vám poručil: Milujte své nepřátele!”

“Takže připouštíš, že jsi můj nepřítel?”

“Já jsem nebyl tvůj nepřítel, ale tys byl můj. Tak proč mě tedy nepropustíš?” “Právě proto, že chci zůstat poslušen přikázání, Alí Manachu. Já tě tak moc miluji, že se od tebe nemohu odloučit.”

“Ty se mi vysmíváš, efendi. Propusť mě! Zaplatím ti výkupné!” “Jsi tak bohatý?”

“Já ne, ale můj otec se brzo stane boháčem.”

“To bude bohatství získané krádeží a loupežemi. Takových peněz se ani nedotknu!” “Tak ti tedy dám jiné. Dám ti zpátky tvoje.”

“Moje? Ty máš ode mne peníze?”

“Nemám. Ale posel nám brzy přinese z Cařihradu obnos, kterým jsi měl vyplatit svoji svobodu. Jestli mě propustíš, dostaneš peníze hned zpátky, jen co mi je donesou.”

“Ó Alí Manachu Bárúde el Amázo! Ty sis v Cařihradě protančil rozum!

Váš posel nedostane ani jediný piastr. Adresát, jehož jméno jsem před vámi napsal, vůbec neexistuje.”

“Efendi, tak tys nás oklamal? Nebyli bychom dostali žádné peníze?” “Ne”

“To by byl býval tvůj konec!”

“Toho jsem si byl vědom. Ale bylo by to dopadlo stejně, i kdybyste peníze dostali. Ukaž ruce!” přerušil jsem debatu, “přivážu ti je ke třmenům!”

Alí Manách se zdráhal a vykračoval, ale musel nastavit obě ruce a já jsem mu je svázal. Pak jsem ho připoutal k pravému třmenu a vsedl jsem na koně. A zase jsme vyrazili. Nebyl bych věřil, že se tak brzy vrátím do Drinopolu, a ještě k tomu se zajatcem.

Dorazili jsme brzy na hlavní silnici, která vede k proslulému karavanseráji Mustafy Paši. Potkávali jsme mnoho cestujících. Dívali se na nás s údivem, ale nikdo neměl tolik zájmu, aby nás oslovil.

Čím více jsme se blížili k městu, tím živější byl ruch na silnici. V jedné z prvních ulic jsem zahlédl dva policisty. Když jsem jim krátce vysvětlil, co se stalo, vyzval jsem je, aby mě provázeli. Měl jsem v úmyslu nejdříve zajet k Hulamovi, abych uklidnil přátele. S pomocí policistů všechno dobře probíhalo.

V jedné z ulic, kterou jsme projížděli, jsem zpozoroval v tlačenici muže, který zůstal jak opařený, když spatřil Alího Manacha. Hned poté se vzdálil rychlými kroky. Nejradši bych byl za ním poslal jednoho z policistů, aby ho zatkl. Co když ten člověk bude varovat ostatní členy bandy? Ale nemohl jsem se odvážit na základě pouhé domněnky zbavit svobody, byť i jen nakrátko, člověka snad nevinného. Byl jsem konečně cizincem v islámském světě! Zaklepal jsem klepadlem na bránu Hulamova domu. Vrátný se podíval okénkem a vyrazil radostný výkřik, když mě spatřil.

“Hamdu li’lláh! Jsi to opravdu ty, efendi?” “Jsem. Otevři, Malheme!”

“Hned, hned! Měli jsme o tebe velikou starost, neboť jsme se obávali, že se ti přihodilo neštěstí. Teď je ale vše v pořádku.”

“Kde je Hádží Halef Omar?”

“V selamliku. Všichni jsou tam shromážděni a truchlí, že jsi nezvěstný.” “Hleďme!” zvolal jeden z policistů. “Jsi snad Kára ben Nemsí Efendi?” “Ano, tak se jmenuji.”

“Má š‘alláh, jaké štěstí! Tak jsme si vydělali tři sta piastrů!” “Jakých tři sta piastrů?”

“Byli jsme vysláni, abychom tě hledali. Kdo by ti přišel na stopu, dostane tři sta piastrů.”

“Hm! Vlastně jsem našel já vás! Ale budiž! Pojďme dovnitř!”

Tři sta piastrů je asi šedesát marek. Tak vysoko jsem byl oceněn. Mohl jsem na to být hrdý.

Malhelm bránu zeširoka otevřel. Zatvářil se udiveně, když zahlédl derviše, kterého si až dosud nemohl povšimnout. Sotva se rozlehl nádvořím dupot koně už sem všichni spěchali.

První doběhl můj malý Hádží Halef Omar. Přeskočil najednou několik schodů a už byl u mne a jásal:

“Hamdu li’lláh! Jsi to opravdu ty, sidi?”

“Jsem to opravdu já, milý Halefe. Dovol mi jenom slézt s koně.” “Ty jsi na koni? Byl jsi za městem?”

“Ano, měl jsem velkou smůlu, ale také mnoho štěstí.”

I ostatní mě radostně přivítali. Do jejich jásotu se pojednou přidusil užaslý výkřik Umara ibn Sádika.

“Pane, co to má znamenat?” zvolal. “Vždyť to je Alí Manách, tančící derviš!” Až dosud se soustředila pozornost na mne a derviše si sotva všimli.

Teprve Umarovo zvolání na něj upozornilo. Viděli, že je spoután. “Alí Manách, uprchlíkův syn?” tázal se pán domu.

“Ano,” potvrdil jsem. “Je mým zajatcem. Pojďte dovnitř, budu vám všechno vyprávět.”

Odebrali jsme se do selamliku a také derviše jsme vzali dovnitř. Ještě jsme se ani neusadili, když tu se brána opět otevřela. Vešel kádí, který by právě tak udiven jako rozradostněn, že mě vidí.

“Efendi, ty žiješ? A jsi zde?” zeptal se. “Považovali jsme tě již za ztraceného, ačkoliv jsem po tobě dal pátrat. Kdepak jsi byl?”

“Posaď se mezi nás a poslechni si to.”

“Rád si poslechnu, co budeš vypravovat. Raduji se, že se ti nepřihodilo nic zlého.”

Zajatec se schoulil do kouta a Halef se posadil k němu. Malý hádží věděl, co má učinit, než začnu mluvit. Zapálili jsme si dýmky a popíjeli kávu, já vyprávěl a byl jsem mnohokrát přerušen, než jsem vše vylíčil. Padalo mnoho otázek a ozývalo se mnoho výkřiků nejrůznějších citových odstínů. Jediný Halef zachoval klid. “Buďte zticha, páni!” zvolal hlasitě. “Teď nesmíme mluvit, ale jednat!”

Kádí se podíval káravě na Halefa, ale přesto se ho otázal: “Co máme podle tvého mínění udělat?”

“Nejprve je třeba vyslechnout Alího Manacha a pak hned vyhledat dům, kde byl můj pán přemožen. A je třeba také pronásledovat vůz, v kterém měl být dopraven do hor.”

“Máš pravdu. Dám tohoto zajatce ihned odvést do věznice a pak ho tam vyslechnu.” “A proč ne zde a ne hned?” zeptal jsem se. “Já bych byl pro to, abychom se okamžitě vydali za jeho otcem. I tak už uteklo mnoho drahocenného času.

A proto by bylo dobře už předem vědět, k čemu se zajatec dozná.” “Stane se, jak si přeješ!”

Kádí se zatvářil důstojně a otázal se zajatce: “Jmenuješ se Alí Manách ibn Bárúd el Amáza?” “Ewet, ano,” zamumlal tázaný.

“Tvůj otec se tedy jmenuje Bárúd el Amáza?” “Ano.”

“Je to onen, který nám uprchl?” “O tom nic nevím.”

“Pokoušíš se zapírat? Dám ti vysázet baštonádu. Znáš bývalého výběrčího daní Manacha el Baršu?”

“Ne.”

“Vylákal jsi včera tohoto efendiho do jednoho domu, abys ho zajal?” “Nikoliv.”

“Psí synu, nelži! Efendi to přece sám vyprávěl!” “Mýlí se.”

“Ale tys ho spoutal a odvezl ve voze?”

“Ani to není pravda! Já jsem jel koňmo silnicí a vůz jsem dostihl. Rozmlouval jsem s kiracim, kterému vůz patřil. Tu jsem náhle dostal ránu. Ztratil jsem vědomí, a když jsem se opět vzpamatoval, byl jsem již zajatcem tohoto muže, kterému jsem nic neudělal.”

“Lžeš, až se práší! Ale lží si jenom přitížíš. Víme o tobě, že jsi Nasr!” “Já vůbec nevím, o čem mluvíte!”

“Vždyť jsi přece v klášteře tančících dervišů o tom s efendim hovořil!” “Ale já jsem nikdy nebyl v klášteře tančících dervišů!”

Ten člověk se domníval, že se zachrání, když všecko popře. Tu kádí zlostně vyjel:

“U Alláha! Uštědřím ti baštonádu, jestli budeš takhle dál zapírat. Či jsi snad anglický poddaný jako tvůj otec?”

“Můj otec není žádným anglickým poddaným. Tvrdím jen, že Bárúd el Amáza, o němž mluvíte, je někdo jiný než můj otec. Jeho jméno si neprávem přisvojil.”

“A co vlastně jsi, nejsi-li derviš?” “Jsem rybář a byl jsem na cestách.” “Odkud jsi?”

“Z přímořské Inady.” “A kam jsi jel?”

“Chtěl jsem do Sofie, abych navštívil příbuzné. V Edirnu jsem se nezdržel ani hodinu. Dorazil jsem v noci do města a projel jsem jím bez zdržení. Později jsem pak dohonil vůz.”

“Ty nejsi žádný rybář, ale jsi lhář. Můžeš dokázat, že bydlíš v Inadě?” “Pošli tam a dozvíš se, že jsem mluvil pravdu!”

Tato drzost kádího poněkud vyvedla z míry. Obrátil se na Umara s otázkou: “Umare ibn Sádiku, viděls opravdu tohoto muže v klášteře tančících dervišů v Cařihradě?”

“Viděl,” odpověděl tázaný. “Byl to on. Přísahám u Proroka a při památce svých předků!”

“A ty, Káro ben Nemsí Efendi, i ty jsi ho viděl v klášteře?” “Ano. Já jsem tam s ním dokonce rozmlouval.”

“A trváš na tom, že on je tím dervišem?”

“Ovšem! Je to on! On mně to doznal včera večer i dneska sám. Doufá, že se zachrání lhaním.”

“Ten mladý muž tím jenom zhorší svůj úděl. Jak mu však dokážeme, že máte pravdu vy?” To byla báječná otázka.

“A není to snad on, kdo by měl dokázat, že my nemluvíme pravdu?” řekl jsem. “To je správné. Ale pak musím poslat do Inady!”

“Dovolíš mi ještě jednu otázku?” “Mluv!” opáčil soudce.

“Viděl jsi přece cedulku, kterou jsme včera našli ve stáji u Doxatiho?” “Viděl, efendi.”

“Poznal bys ji dneska?” “Zcela určitě.”

“Je to tohle?”

Vzal jsem lístek z váčku na peníze a podal kádímu. Bedlivě jej prohlédl a pak řekl:

“Je to ono. Proč se tážeš?”

“To se hned dozvíš. Hádží Halefe Omare, znáš můj váček na peníze?” “Tak dobře jako svůj vlastní,” usmál se Halef.

“Je to tenhle?” “Ano, to je on.”

Teď jsem si byl jist, že jsem derviše polapil. Obrátil jsem se na něj s otázkou: “Alí Manachu, řekni, komu patří zlaťáky, které jsou zde ve váčku?”

“Ty patří…, no, ovšem, rozhodně patří tobě, je-li váček tvým majetkem,” prohlásil derviš.

Málem se nechal zaskočit, ale včas poznal léčku a zarazil se. “Neděláš si tedy nároky na ty peníze?”

“Co je mi do tvých peněz?” Kádí zavrtěl hlavou.

“Efendi, když ho neusvědčím já, ty už teprve ne,” pravil. “Já toho chlapíka dám zavřít a doznání už z něho vynutím!”

“Tak dlouho ale nemůžeme čekat. Dej ho dopravit do domu, kde jsem byl přepaden. Tamější obyvatelé ho poznají.”

“Máš pravdu. Zajmeme je všechny. Alí Manachu, v které ulici leží ten dům?” “Neznám takový dům,” lhal tázaný. “Nikde jsem v Edirnu nebyl.”

“Jeho lži stále narůstají, efendi. Poznal bys ten dům ty?” “Jistě. Já jsem si ho zapamatoval.”

“Tak vyrazíme. Pošlu pro policisty, aby šli s námi, a všechny osoby v domě dám zatknout. Ale tvůj přítel Hulám nabídl tři sta piastrů. Tito dva muži tě našli. Dostanou ty peníze, efendi?”

“Já jim je hned vyplatím.”

Vyňal jsem váček, Hulám však mi zadržel ruku.

“Počkej, efendi! Jsi mým hostem. Chceš pohanět mou čest a nedovolit mi, abych dodržel, co jsem slíbil?”

Viděl jsem, že musím ustoupit. Vytáhl peněženku a právě se chystal dát peníze policistům, kteří už číhali u vchodu s rozradostnělými zraky, když vtom kádí vztáhl ruku.

“Počkat!” zvolal. “Jsem představený těchto strážců pořádku. Řekni sám, efendi, zdali tě našli?”

Nechtěl jsem ty chudáky připravit o jejich odměnu, a proto jsem prohlásil: “Ano. Oni mě našli.”

“To je moudrá řeč,” řekl soudce s úsměvem. “Ale uznej, zda by tě byli moji lidé našli, kdybych je byl nechal doma, místo co jsem je vyslal?”

“Hm! Pak by mě jistě nebyli objevili.”

“Komu tedy vlastně vděčíš za to, že tě zahlédli?”

Tím mě donutil, abych se přizpůsobil jeho vývodům. Ostatně by nám neposloužilo, kdybychom se kádímu postavili na odpor. Odpověděl jsem tedy, jak on očekával: “Když se to tak vezme, tobě!”

Kádí se na mne usmál ještě přívětivěji a znovu se otázal: “Komu tedy patří těch tři sta piastrů, efendi?”

“Jen a jen tobě,” usmíval jsem se rovněž na strážce zákona, tak dbalého svého

prospěchu.

“Ať je tedy Hulám vyplatí mně! Nikomu se nemá dít křivda. I kádí musí dbát, aby se mu dostalo práva!”

Obdržel peníze a uschoval si je. Oba policisté se zatvářili zklamaně. Nepozorovaně jsem se k nim přiblížil, vyňal jsem dva zlaťáky ze svého váčku a každému jsem jeden podstrčil. Musel jsem to učinit nenápadně, aby kádí znovu nezačal uplatňovat spravedlnost. Oba muži měli velkou radost a mně nevznikla žádná újma, neboť jsem obnos vyplatil z peněz Alího Manacha.

Brzy se dostavila další policejní posila. Než jsme vyrazili na cestu, pokývl mi kádí. Byl jsem zvědav, jaké to bude důvěrné sdělení.

“Efendi,” pravil přátelsky, “jsi si opravdu zcela jist, že tenhle muž je oním dervišem z Cařihradu?”

“Naprosto jist,” prohlásil jsem. “Byl přítomen, když jsi byl zajat?”

“Byl. Dokonce určoval výši výkupného.”

“A on ti odebral obsah -tvých kapes včetně váčku s penězi?”

Teď mi začalo být jasno, kam vznešený kádí míří. Když jsem vyprávěl celý příběh, zmínil jsem se upřímně, že ve váčku bylo víc peněz, než kolik já jsem jich tam zprvu měl. Na tento rozdílný obnos měl kádí spadeno.

Chtěl jej zabavit. A dotazoval se důvěrně dále: “Dnes měl Alí Manách váček ve své kapse?”

“Ano. Já jsem mu ho vyndal.”

“A byly tam zlaťáky, které jsi tam zprvu neměl? Tak jistě doznáš, že ti nepatří!”

“No ale komu pak patří?” “Samozřejmě dervišovi, efendi.”

“To není jasné. Proč by měl své peníze strkat do mého váčku?”

“Protože se mu tvůj váček lépe líbil než jeho vlastní. Avšak žádný člověk si nemá nechat, co mu nepatří!”

“Máš pravdu, ó kádí! Ale neslyšel jsi z jeho vlastních úst, jak popřel, že by byl vložil peníze do mého váčku? Nikdo nemůže říct, jak se tam ty peníze dostaly. Když tam ale jednou jsou, pak jsou mým majetkem!”

“Vidím, že jsi cizinec, neznalý zákonů této země.”

“To je možné. A proto se řídím svými vlastními zákony, kádí, a peníze si ponechám. Ty je nedostaneš!”

S těmi slovy jsem se od něho odvrátil a kádí už neučinil žádný pokus, aby mě přiměl změnit názor. Vůbec jsem neměl v úmyslu nechat si peníze pro sebe, ale mohl jsem jich použít užitečněji, než kdybych je byl vložil do bezedné soudcovy kapsy.

Nyní jsme se vydali na cestu. Policisté dostali rozkaz sledovat nás v odstupu, abychom nebudili na ulici rozruch.

Dorazili jsme k rohu, kde jsme se včera setkali s mužem, který chtěl údajně přivolat lékaře. I Hulám se přesně rozpomenul. Odtud jsem však musel být už průvodcem sám. Nebylo mi nijak těžké dům najít. Dveře byly zamčeny.

Klepali jsme, ale nikdo neotevíral.

“Ti lidé se bojí,” mínil kádí. “Viděli nás přicházet a poschovávali se.” “Tomu nevěřím,” odporoval jsem. “Když jsem projížděl s Alím Manachem ulicemi,

měl jsem dojem, že jsme potkali jednoho ze spiklenců. Zpozoroval, že je derviš zajat a že se útok na mne nezdařil. Jistě vyrozuměl ihned ostatní a ti uprchli.” “Tak musíme vniknout dovnitř násilím!”

Chodci se zastavovali a přihlíželi, co se tu bude odehrávat. Soudcovi lidé je rozehnali. Pak byly dveře celkem snadno vyraženy. Ihned jsem poznal dlouhou úzkou chodbu. Policisté bleskurychle obsadili všechny místnosti, nenašli však ani živáčka. Podle různých známek se dá to soudit, že obyvatelé se dali překotně na útěk.

Vyhledal jsem místnost, kde jsem ležel spoutaný. Když jsem se vrátil do úzkého dvora, kádí znovu začal vyslýchat Alího Manacha. Derviš teď odpovídal mnohem sebejistěji než předtím. Měl zřejmě obavy, že ho obyvatelé domu prozradí, a jejich nepřítomnost ho uklidnila. Já jsem musel opakovat své výpovědi, musel jsem ukázat místo, kde vedle mne seděl, a ukázal jsem také místo ve dvoře, kde jsem se bránil přesile útočníků.

“A opravdu tvrdíš, že tento dům nepoznáváš?” ptal se kádí zajatce. “Neznám ho,” trval na svém. “Nikdy v životě jsem tu nebyl.”

“Tak přece nemůže nikdo lhát, efendi. Začínám věřit, že ses zmýlil ty.” “Poodešel bys se mnou kousek stranou, kádí?”

“Pročpak?”

“Chtěl bych ti něco sdělit, co nemusejí slyšet ostatní.”

Kádí zprvu odmítal, ale pak z opatrnosti pravil: “Dobře, vyhovím ti a splním

tvou prosbu. Pojď a mluv!”

Poodešel několik kroků a já jsem ho následoval.

“Jak to, že najednou mluvíš docela jinak, kádí,” zeptal jsem se ho. “Jak to, že teď věříš v nevinu toho člověka, když se předtím zdálo, že jsi zcela přesvědčen o jeho vině?”

“Dospěl jsem k názoru, že se mýlíš!”

“Ne,” odvětil jsem tlumeným hlasem. “Nedospěl jsi k názoru, že se mýlím já, ale že ses ty sám zmýlil, a to ve mně. Doufals, že se zmocníš mého váčku. Nevyšlo ti to, a teď prohlašuješ zločince za nevinného.”

“Efendi!”

“Kádí!”

Zatvářil se velmi pohněvaně. “Jsi si vědom, že bych tě mohl zatknout pro urážku?”

“To si rozmyslíš. Jsem hostem této země a jejího panovníka. Kdybys Alímu Manachovi pohrozil baštonádou, jistě by doznal pravdu. Já ti nemohu nic předpisovat, ale rád bych doma v Německu o soudcích této země prohlásil, že jsou spravedlivými úředníky.”

“Taky že jsme. Hned ti to dokážu.”

Přistoupil zas k ostatním a otázal se zajatce: “Znáš zde chándžího Doxatiho?”

Tázaný pobledl a odpověděl nejistým hlasem: “Ne. Já jsem přece nebyl nikdy v Edirnu.” “A Doxati tebe také nezná?”

“Kde by mě byl mohl vidět?”

“Alí Manách lže,” vybuchl jsem. “Musíš to přece na něm poznat, kádí, že nemluví pravdu! Žádám, aby byl postaven tváří v tvář Doxatimu, aby… Pozor! Pozor!

Proboha, zpátky!”

Pohlédl jsem bezděky vzhůru, jak jsme tak stáli v malém dvorku, obklopeném budovami, a můj zrak padl na pavlač s dřevěným mřížovím, v jehož mezerách jsem zahlédl dvě hlavně pušek: jedna mířila na mne, druhá na zajatce. Bleskurychle jsem uskočil stranou, ke vchodu, hledaje tam záštitu. V témž okamžiku zahřměly dva výstřely a kdosi hlasitě vykřikl:

“Alláh! Pomoc!”

Byl to jeden z policistů, jenž se právě vrhl na zem, k muži svíjejícímu se v tratolišti krve.

Jedna z těch ran byla určena mně, o tom nemohlo být pochyb. Zlomek vteřiny rozhodl o tom, že jsem tu teď neležel bez ducha já. Když jsem se kryl, zasáhla střela policistu stojícího za mnou. Druhá kulka nechybila cíl. Alí Manách padl mrtev k zemi.

Vrátil jsem se zase rychle na dvorek. Nahoru na pavlač vedlo úzké schodiště. Poslušen náhlého vnuknutí, vyběhl jsem vzhůru po schodech.

“Tam nahoru, sidi! Já běžím za tebou!” ozval se v tu chvíli hlas mého věrného Halefa.

Schody vedly do úzké chodby, která ústila v zamřížovanou pavlač. Bylo tu ještě cítit střelný prach, ale nikde nebylo živé duše. Prohledali jsme s Halefem všechny místnosti. Nikoho jsme nenašli. Nedovedli jsme si představit, kam se vrazi mohli podít.

Vtom jsem zaslechl z vnější strany budovy rychlé kroky jakoby dvou mužů.

Domy byly odděleny pouze stěnou z fošen. Podíval jsem se vypadlým sukem a opravdu! Přes dvůr sousedního domu pospíchali dva mužové a každý nesl dlouhou tureckou pušku.

Vyběhl jsem na chodbu a zavolal jsem do dvora:

“Rychle na ulici, kádí! Vrazi prchají sousedním domem!” “To není možné,” odvětil.

“Vždyť jsem je právě viděl. Honem! Pospěšte si!” Soudce se obrátil ke svým lidem a dobromyslně řekl: “Jděte se kouknout, jestli má ten cizinec pravdu!”

Dva policisté loudavě odešli. Mně na tom už ostatně nemuselo záležet, jestli vrazi budou nebo nebudou dopadeni. Sešel jsem tedy opět na dvorek a kádí se mě zeptal:

“Efendi, ty jsi lékař?”

“Ano,” prohlásil jsem, abych se vyhnul dlouhému vysvětlování. “Tak ohledej ty dva, jestli jsou vskutku mrtvi!”

Alí Manách byl prokazatelně mrtev. Kulka prošla spánkem a druhým vylétla ven. Policista byl zasažen do čela, ale dosud dýchal.

“Otče, otče,” bědoval mladý policista a objímal zraněného.

“Co naříkáš!” pokáral ho kádí. “To je kismet. Bylo to předznamenáno v Knize osudu, že tvůj otec zemře tímto způsobem. Alláh ví, co činí!”

Vtom se vrátili oba strážci veřejného pořádku, které kádí předtím vyslal za vrahy.

“Tak co, měl efendi pravdu?” zeptal se kádí. “Měl.”

“Viděli jste vrahy?” “Viděli”

“A proč jste je nechytili?” “Byli už hezky daleko.”

“A to jste za nimi neběželi?”

“Jak bychom mohli, ó kádí. Vždyť jsi nám to neporučil. Přikázals nám, abychom se přesvědčili, zdali měl tento efendi pravdu.”

“Alláh akbar, Bůh je veliký!” bručel Halef zlostně do vousů. “Ti dva ničemové tě málem zastřelili, a oni je nechají utéct!”

“Nech je běžet, Halefe. Tady je škoda každé námahy.” “Ale co kdyby tě byli zasáhli?”

“To by byl býval jejich konec. Ty bys je nenechal uprchnout!” Kádí se zabýval mrtvolou zajatce. A nyní řekl:

“Umíš si vysvětlit, efendi, proč byl Alí Manách zastřelen?”

“Samozřejmě! Zločinci byli přesvědčeni, že je prozradí. Odvaha a pevná vůle nebyly jeho silnou stránkou. Mohli se od něho lecčehos nadít.”

“Alímu Manachovi připravil zasloužený trest jeho vlastní kismet. Ale proč jen zastřelili toho policistu?”

“Ta kulka přece platila mně, ne jemu! A jenom proto, že jsem v poslední chvíli uskočil, zasáhla toho, kdo stál za mnou.”

“Takže se ti bandité chtěli pomstít?”

“Ovšem. Co se stane s mrtvolou Alího Manacha?”

“Nechám ho pohřbít. To je vše, co mohu pro něho udělat. Jeho kůň stojí ještě u Hulama, pro toho si pošlu.”

“A co jeho otec? Necháš ho utéct?”

“Ty ho snad chceš pronásledovat, efendi?” “Samozřejmě!”

“Kdy?”

“Ty už nás nebudeš potřebovat?” “Ne. Můžeš odjet.”

“Dobře. Za dvě hodiny budeme na cestě.”

“Alláh s vámi, a kéž vám dopomůže, abyste zločince lapili.” “Ano! Kéž nám Alláh dopomůže, ale potřebuji taky tvou pomoc!” “Mou pomoc? Jak to myslíš?”

“Neslíbils nám snad zatykač a šest policistů?”

“Ano. Za svítání měli čekat před Hulamovým domem. Dozvěděl jsem se však předtím, že jsi zmizel. Potřebuješ všech šest?”

“Ne. Tři budou stačit.”

“Za dvě hodiny budou tedy u tebe. A nyní žij blaze! Alláh nechť ti dopomůže, aby ses šťastně vrátil do země svých otců!”

Soudce odešel. Byl docela změněný po tom, co jsem se zdráhal vydat mu peníze. Jeho podřízení se také vytratili. Pouze syn klečel u svého otce a hlasitě naříkal nad umírajícím. Vytáhl jsem váček, odpočítal z něho peníze, jež patřily Alímu Manachovi, a dal jsem je mladému policistovi. Podíval se na mne přes svůj zármutek překvapeně.

“To dáváš mně, efendi?”

“Ano, ponech si to. Vystroj za to otci pohřeb! Ale kádímu ani slovo!”

“Efendi, děkuji ti. Tvá dobrota je balzámem na ránu, kterou na mne Alláh seslal. Můj otec musel být poslušen zavolání. Já jsem chudý. Nyní však mu mohu na hrob zasadit dva náhrobní kameny, aby všichni návštěvníci hřbitova viděli, že tam leží pohřben zbožný vyznavač Prorokův.”

Když jsme se blížili k Hulamovu domu, potkali jsme dva policisty, kteří už odjížděli s koněm Alího Manacha.

A tak se naplnilo to, co bychom byli ještě včera večer nepovažovali za možné. Alí Manách sám vběhl do rukou trestající spravedlnosti. Tato událost nám ovšem zabrala celé dopoledne. A teď jsme musili zmeškaný čas dohonit.

Svolali jsme válečnou radu. Hulám se domníval, že obyvatelé domu, v němž derviš nalezl smrt, jsou ve spojení s cařihradskou organizací ‘n Nasr.

Mohl mít pravdu, na mne však působili spíše jako horští lupiči. Teď teprve jsem měl čas na cedulku a její záhadné znaky.

“Umíš to přečíst?” zeptal se ísá.

Ač jsem se namáhal sebevíc, musel jsem odpovědět záporně. Lístek putoval z ruky do ruky, ale nikdo ho nemohl rozluštit. Písmena byla napsána čitelně, ale tvořila slova nesrozumitelná jak mně, tak ostatním.

Hláskoval jsem nejkratší z těchto slov, nedávala smysl. Tu se projevil můj dobrý Halef jako nejchytřejší z nás všech.

“Sidi,” řekl, “kdo asi psal tento lístek?” “Nepochybně Hámid el Amaza.”

“Ten člověk má přece všechny důvody, aby to, co píše, zůstalo utajeno. Nemyslíš, že je to nějaké tajné písmo?”

“Hm! To by mohlo být. Hámid el Amáza musel počítat s tím, že lístek třeba skončí v nepravých rukou. Je to psané normálním písmem, ale jak vidím, jsou hlásky seskupeny neobvyklým způsobem. As íla ni, to nedává žádný smysl. Al je arabský člen, ale nic neznamená … Počkat, když se to obrátí, dostaneme chán!”

“Třeba je to všechno napsáno obráceně!” napadlo Hulama. “Četls íla. Obráceně by to bylo Alí.”

“Správně!” odpověděl jsem. “Je to jméno Al, a to je zároveň srbské slovo znamenající ale. Ni je obráceně in. To je rumunské slovo a znamená velice.” “Čti všechny tři řádky jako Evropané, zleva doprava místo po našem způsobu zprava doleva!”

Udělal jsem to. Ale dalo mi ještě mnoho práce, než se mi podařilo písmenka seskupit tak, aby dávala smysl. Výsledkem byla věta: “In pripa vestě la karanorman chán ali sa panajir melnikde.”

To byla úmyslná směs rumunštiny, srbštiny a turečtiny, jež znamenala: “Spěšně zprávu do Karanorman-chánu po trhu v Melniku.”

“To je ono. To je jistě správné!” zaradoval se Hulám. “Za několik dní bude v Melniku trh.”

“A Karanorman-chán?” zeptal jsem se. “Kdo zná toto místo? Kde to může být?” Nikdo nevěděl. Bud to byla chyba, nebo jsme slovo špatné rozluštili.

Vlastně by mělo znít Karaorman. Tak se jmenovala vesnice na Bregalnici, jak jsem našel na své mapě. Karaorman znamená doslova dům v černém lese nebo v tmavém lese. Muselo to tedy být městečko v lesích. Namáhali jsme se přijít té záhadě na kloub, ale marně.

“Už to nechme,” pravil jsem. “Hlavní věc je, že zpráva má být podána až po trhu v Melniku. Srbské slovo sa znamená po, za. Z toho usuzuji, že příjemce dopisu má nejprve navštívit trh v Melniku, než se vydá do Karanorman-chánu. A ti tři jezdci, které jsme včera potkali, tam nejspíš taky směřovali. Nemyslíte?” “Jistě,” potvrdil Hulám. “Máš pravdu, efendi. Tento Bárúd el Amáza jel do Melniku. Tam ho jistě najdeš.”

“Tak už neztrácejme čas a rychle se přichystejme k odjezdu.”

“Ano, ale předtím se ještě najezte a dovolte, abych vás vybavil na cestu.”

Ve dvou hodinách jsme stáli na nádvoří, připraveni vyrazit, Osko, Halef, Umar a já. Ostatní musili zůstat doma.

“Efendi,” zeptal se ísá, “na jak dlouho se s tebou loučíme?”

“Těžko říct. Dopadneme-li je brzy, vrátím se zpátky, abych přivedl Bárúda el Amázu do Edirnu. Budeme-li potřebovat delší dobu, abychom je dopadli, je možné, že se už nikdy neshledáme.”

Vtom vrátný vpustil na nádvoří tři policisty, které nám poslal kádí. Stěží jsem potlačil smích, když jsem je spatřil. Seděli na vyzáblých herkách, byli sice po zuby ozbrojeni, ale vypadali, že by neublížili kuřeti. Jeden v hodnosti kaprála se na mne pátravě zadíval a pravil:

“Efendi, jsi ty Kára ben Nemsí?” “Ano,” odpověděl jsem.

“Mám rozkaz, abych se u tebe hlásil.” “Máš u sebe zatykač?”

“Ano, efendi.”

“Jste dobří jezdci?”

“Jezdíme jako čerti. Budeš mít co dělat, abys nám stačil.”

Vlastně jsem měl ty tři hrdiny, kteří jezdili jako čerti, poslat kádímu zpátky. Ale nepochyboval jsem, že s námi stejně dlouho nevydrží.

“Víte, oč jde?” zeptal jsem se.

“Samozřejmě,” odpověděl kaprál. “Máme za úkol dopadnout tři zločince, kteří vám utekli, a pak vás s nimi dopravit do Edirnu.”

Vyjádřil se osobitým způsobem, ale přesto se mi ti tři něčím zamlouvali.

Tušil jsem, že s nimi zažijeme komické příhody. Zato Halef byl dopálen, že nám kádí poslal takovéhle průvodce.

Teď už nám zbývalo jen se rozloučit. Rozloučení proběhlo květnatým orientálním způsobem, ale s upřímnou srdečnosti. Nevěděli jsme, zdali se ještě kdy shledáme. Opouštěl jsem milé přátele. Ale můj nejmilejší Halef zůstával po mém boku. To poněkud mírnilo sklíčenou náladu, jíž se neubrání nikdo, kdo se loučí.

Domníval jsem se, že opustíme Edirne směrem na Felibe, ale museli jsme volit cestu na západ podél Ardy a jeli jsme vstříc větším útrapám a nebezpečí, než jsme sami tušili.