Vinnetou I.díl Indiánské léto

Karel May

(2012)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Dobrodružné

První díl vyprávění o velkém přátelství indiánského náčelníka Vinnetoua a jeho pokrevního bratra Old Shatternarda.

Karel May

VINNETOU

I. DÍL

Indiánské léto

NAKLADATELSTVÍ NÁVRAT ● BRNO 1993

KAREL MAY

© Translation by O. Flögl

© Adaptation by Petr Dorňák – 1993

© Ilustrations by Eva Hochmanová-Burianová — 1993

© Cover by Eva Hochmanová-Burianová — 1993

Ilustrations and Cover akademický malíř Zdeněk Burian

© Editions by NÁVRAT – 1993

ISBN 80-85432-66-8

ÚVODEM Ze starých dnů divočiny

Vzpomenu-li na Indiána, vytane mi na mysli i Turek; je to sice zvláštní, avšak oprávněné. I když mezi nimi nebylo mnoho styčných bodů, přece jsou si podobni tím, že vzdělaný svět nad nimi rozhodl. O Turkovi se jinak nemluví než jako o „nemocném muži“, kdežto každý, kdo zná poměry, ví, že Indián je „mužem umírajícím“.

Ano, národ rudochů zemřel. Od Ohňové země až daleko nahoru za severoamerická jezera ležel dlouho roztažen obrovský pacient, poražen neúprosným osudem, který nezná slitování. Bránil se mu všemi silami, avšak marně; jeho síly vždy více mizely; zbylo mu již jen několik dechů, a křečovitý záchvěv, který občas projel jeho nahým tělem, byl jen konvulzí, značící blízkost smrti.

Zavinil si rudý muž svůj předčasný konec? Zasloužil si ho?

Je-li správné, že vše, co žije, má právo na život, a vztahuje-li se tento zákon na národy i jednotlivce, tedy měl rudoch právo existovat stejně jako běloch a měl také všechny nároky, aby se směl v sociálním i státním ohledu vyvinout podle své individuality. Tady se ovšem tvrdí, že Indián k tomu postrádal potřebné vlastnosti. Je to pravda? Říkám: Ne! Nechci to však dokazovat, neboť nemám v úmyslu psát učené pojednání. Běloch měl dost času ke svému přirozenému vývinu; ponenáhlu se stal z divokého lovce pastýřem, z pastýře rolníkem, z něho obchodníkem a průmyslovým dělníkem. Zatím přešlo mnoho století… Rudoch však k tomu čas neměl; nebyl mu poskytnut. Měl udělat z prvního a nejnižšího stupně, z kočovného lovce, nomáda, obrovský skok k naší době zemědělského a průmyslového rozmachu. Ti, kdož to od něho požadovali, neuvážili, že musí padnout a při tom se smrtelně zranit.

Že musí slabší uhnout silnějšímu, je krutý zákon; protože to však je zákon všeho tvorstva a má platnost v celé pozemské přírodě, musíme předpokládat, že ta krutost je buď zdánlivá, nebo křesťanskou humanitou zmenšitelná, poněvadž věčná moudrost, která ten zákon vydala, je zároveň věčnou láskou. Můžeme však tvrdit, že k vymírajícímu indiánskému národu bylo použito takové umírněnosti?

První „bledé tváři“ se u Indiánů nedostalo pouhého pohostinného přijetí, nýbrž téměř božského uctívání; jaké odměny se za to hostitelům dostalo? Nepopiratelně jim patřila země, kterou obývali; byla jim však odňata. Jaké proudy krve při tom tekly a jaké ukrutnosti při tom byly páchány, to ví každý, kdo četl příběhy slavných dobyvatelů. Podle jejich příkladu bylo jednáno i později. Běloch přišel s úlisnými slovy na rtech, zároveň však s ostrým nožem za pasem a s nabitou puškou v ruce. Sliboval lásku a mír a dal nenávist a krev. Rudoch musel ustupovat krok za krokem, stále víc zpět. Někdy mu zaručovali „věčná“ práva na jeho území, zakrátko ho však zahnali dál, vždy dál. Odkoupili mu zemi, ale buď mu ji vůbec nezaplatili, nebo jen bezcennými tretkami, které nemohl upotřebit. Zato tím pečlivěji mu byl podáván plíživý jed „ohnivé vody“, k tomu neštovice a jiné, ještě odpornější, hnusnější nemoci, které vymýtily celé kmeny a vyhubily celé vesnice. Chtěl-li se rudoch domáhat svého dobrého práva, bylo mu odpovězeno prachem a olovem, a on musel ustoupit lepším zbraním bělochů. Roztrpčen se mstil na jednotlivých „bledých tvářích“, s kterými se setkal, a následek toho vždy bylo hromadné ubíjení rudochů. Pacifikovali je. Tak se stalo, že kdysi hrdý, zmužilý, udatný, pravdomluvný, upřímný a k svým přátelům vždy věrný lovec se stal plíživým, nedůvěřivým, lživým člověkem, aniž za to mohl. Byl nucen stát se takovým.

Divoká stáda mustangů, z jejichž středu Indián kdysi odvážně vylovil svého koně, kam se poděla? Kde nyní lze spatřit bizony, kteří rudocha živili a v miliónech se proháněli prérií? Z čeho žije rudý muž dnes? Z mouky a masa, které mu jsou dodávány? Hle, kolik sádry a jiných dobrých věcí obsahovala tato mouka? Kdo ji mohl jíst? A když se někde některému kmenu slíbilo sto „zvlášť tučných“ volů, zdali se neproměnili cestou ve tři staré, hubené krávy, z nichž ani sup neurve sousto masa? Nebo měl žít rudoch z rolnictví? Mohl on, zbaven všech práv, jehož stále dále zatlačovali, počítat se stálou úrodou, když mu neponechali trvalé bydliště? ( Později byly ve Spojených státech zřízeny indiánské rezervace, v nichž dnes žijí ještě zbytky 193 kmenů. Indiáni v rezervacích byli pod ochranou vlády, ale bez občanských práv, a také jejich majetek byl spravován vládou. Roku 1930 se pomýšlelo na to, vrátit Indiánům po staletém vykořisťování a nedůstojném zacházení rovnoprávnost s ostatními občany a poskytnout jim možnost vybojovat si čestné místo v bělošské společnosti. Očekávalo se, že tato rekonstrukce Indiánů může být provedena do 20 let)

Jak hrdým, krásným zjevem byl dříve, když letěl, ovíván hřívou svého mustanga širokými savanami, a jak bídně a zpustle vypadá dnes v cárech, které nezakrývají ani jeho nahotu. On, který kdysi ve vědomí své tělesné síly napadal šedého medvěda pouhým nožem a tomahawkem, se nyní plíží jako prašivý pes po koutech, aby, jako hladový, vyžebral kus masa anebo – kradl!

Ano, Indián se stal mužem nemocným, mužem – umírajícím, a my stojíme soucitně u jeho bídného lože, abychom mu zatlačili oči. Stát u lože umírajícího je vážná věc, stokrát vážnější však o to, když úmrtní lože je ložem celého národa. Tehdy se vyskytnou mnohé otázky; co vše mohl tento národ dokázat, kdyby mu byl ponechán čas, aby své duševní a vnitřní síly mohl postupně rozvinout. Jaké osobité druhy kultury ztratilo lidstvo zahynutím toho národa? Tento umírající se nedal asimilovat, protože byl charakterem; musel být proto usmrcen? Nemohl být zachráněn? Když se bizonovi upraví azyl v Národním parku v Montaně nebo Wyomingu, aby nevyhynul, proč se neposkytne bydliště někdejšímu oprávněnému pánu této země, proč se mu neposkytne místo, kde by bezpečně mohl bydlet a duševně se vyvíjet?

Co však prospějí otázky vůči smrti, která je neodvratná? Co pomohou výčitky tam, kde již není pomoci? Mohu jen žalovat, nemohu však nic změnit; mohu jen truchlit, mrtvé však vzkřísit nemohu. Já? Ano, já. Vždyť jsem Indiány znal po dlouhou řadu let, a mezi nimi jednoho, který dosud žije v mém srdci a v mých myšlenkách. On, nejlepší, nejvěrnější a nejobětavější ze všech mých přátel, byl pravým typem rasy, z které pocházel, a tak jako ona umírá, tak zahynul i on, zbaven života vražednou kulí nepřítele. Miloval jsem ho jako nikoho jiného, a miluji dosud umírající národ, jehož byl nejšlechetnějším synem. Rád bych byl obětoval vlastní život, kdybych jeho mohl zachránit, tak jako on se toho odvážil stokrát za mne. Nebylo mi to však dopřáno – odešel, a byl jako vždy zachráncem svých přátel. Zemřel však jen svým tělem, a bude žít dál v těchto listech, jak žije v mé duši, on, Vinnetou, velký náčelník Apačů. Jemu zde stavím zasloužený pomník, a pronese-li čtenář, který ho uvidí svým duševním okem, spravedlivý soud o národu, jehož věrným obrazem náčelník byl, budu tím dostatečně odměněn.

KAPITOLA PRVNÍ Greenhorn

Milý čtenáři, víš, co znamená slovo greenhorn? – – Je to nanejvýš mrzuté a neuctivé označení pro člověka, jehož se týká.

Anglické green znamená zelený, a horn tykadlo. Greenhorn je tedy člověk, který je ještě zelený, tedy nový a neznámý v zemi, a proto musí svá tykadla opatrně vystrkovat, nechce-li se vydat v nebezpečí, aby se mu vysmáli.

Greenhorn je člověk, který nevstane se židle, chce-li se na ni posadit lady, který pozdraví pána domu dříve, než se pokloní mistress a miss, který při nabíjení pušky vloží náboj obráceně do hlavně, nebo vrazí do předovky napřed zátku, pak kouli a nakonec prach. Greenhorn buď nemluví vůbec anglicky, nebo velmi čistě a jemně; pro něho je yankeeská angličtina nebo úplně západnický slang ohavností; nelezou mu do hlavy, tím méně na jazyk. Greenhorn pokládá raccoona za opossum a jen trochu hezkou mulatku za kvadronu (Dcera mulatky a Evropana). Greenhorn kouří cigarety a opovrhuje tabákem, chrlícím močku. Když greenhorn obdrží od Irčana políček, jde si požalovat k soudci, místo aby jako pravý Yankee chlapa prostě zastřelil. Greenhorn si plete šlépěje turkeye (Divoký krocan) se stopou medvědí a štíhlou jachtu s mississippským parníkem. Greenhorn se velmi ostýchá položit své zablácené boty na kolena spolucestujícího, a jíst polévku s funěním dokonávajícího buvola. Greenhorn s sebou vláčí do prérie k vůli čistotě mycí houbu, velkou jako ohromná tykev, a deset liber mýdla, a vedle toho zastrčí do kapsy i kompas, který již třetí den ukazuje všemi možnými směry, jen ne na sever. Greenhorn si zapíše osm set indiánských výrazů, a když potká prvního rudocha, zpozoruje, že tyto poznámky zaslal v poslední obálce domů, zatím co pečlivě uschoval dopis. Greenhorn si koupí střelný prach, a chce-li poprvé vystřelit, pozná, že mu dali dřevěné uhlí. Greenhorn studoval deset roků astronomii, mohl by však zrovna tak dlouho zírat k hvězdnému nebi, aniž pozná, kolik je hodin. Greenhorn si zastrčí svůj bowieový nůž za opasek tak, že si při sehnutí vrazí čepel do stehna. Greenhorn v táboře na Divokém západě rozdělává mohutný oheň, takže plameny šlehají vysoko, a pak se diví, když byl Indiány vyslíděn a postřelen; diví se, jak ho mohli nalézt. Greenhorn – inu, greenhorn je právě greenhorn – a takový greenhorn jsem byl tedy i já.

Nikdo se však nedomnívej, že jsem byl o tom přesvědčen, nebo že jsem měl jen tušení, že to urážlivé označení se na mne hodí. Vůbec ne, neboť nejcharakterističtější zvláštností greenhorna je právě to, že považuje za greenhorny všechny jiné lidi, jen sebe ne.

Naopak, domníval jsem se, že jsem mužem obzvlášť moudrým a zkušeným; vždyť jsem, jak se říká, studoval a nikdy jsem neměl před zkouškou strach. Že však jenom život je tou pravou vysokou školou, jejíž žáci bývají každým okamžikem zkoušeni, tomu nechtěl můj mladistvý duch tehdy rozumět. Nemilé poměry v rodné vlasti, přání vydělat také něco pro své nezámožné příbuzné, pak – abych tak řekl – vrozená touha po činech a dobrodružstvích mne zahnaly přes oceán do Spojených států, kde byly tehdy životní podmínky pro snaživého mladíka mnohem lepší a výhodnější než dnes. Byl bych se mohl ve východních státech dobře uživit, ale pudilo mne to na Západ. Protloukal jsem se jednou tím, jednou oním způsobem, vydělal jsem si tolik, že jsem, zevně dobře vyzbrojen a opatřen, uvnitř pak plný nadějí, dorazil do St. Louis. Tam mne uvedlo štěstí do jisté rodiny, u níž jsem našel zaměstnání jako domácí učitel. Tuto rodinu navštěvoval Mr Benjamin Tyler Henry, originální člověk a puškař, který své řemeslo pěstoval s příchylností umělce, a který si se starosvětskou pýchou říkal: Mr Henry, „the gunsmith“.

Ten muž byl neobyčejný dobrák, ač na to nevypadal, neboť kromě uvedené rodiny se s nikým nepřátelil a i se zákazníky jednal tak odměřeně a příkře, že k němu přicházeli jen pro dobrou jakost zboží. Ženu a děti ztratil při děsné události, o níž nikdy nemluvil, ale podle jeho různých výroků se domnívám, že byly přepadeny a zavražděny. To ho učinilo drsným, nepřístupným; snad ani nevěděl, že je vlastně dokonalým hrubcem. Jeho jádro však bylo měkké a dobré, a často jsem viděl, že jeho oči zvlhly, když jsem mu vypravoval o své vlasti a o rodině, na nichž jsem lpěl celou duší.

Proč ten starý muž právě ve mně, mladém a cizím muži, měl takovou zálibu, jsem nevěděl, až mně to jednou sám řekl. V době, kdy jsem byl v St. Louis, přicházíval častěji než dřív, naslouchal mému vyučování, a když bylo skončeno, hovořil se mnou, až konečně mne najednou vyzval, abych ho navštívil. Takového vyznamenání se dosud nikomu nedostalo, proto jsem se ovšem varoval přijmout hned jeho pozvání. Zdálo se však, že má zdrženlivost mu byla nemilá; a vzpomínám ještě dnes na jeho rozhněvaný obličej, jímž mne uvítal, když jsem ho konečně jednoho večera navštívil, a na hlas, jímž mne oslovil, aniž odpověděl na mé „good evening“:

„Kdepak jste byl včera, sir?“

„Doma.“

„A předevčírem?“

„Také doma.“

„Nevěšte mně na nos bulíky!“

„Mluvím pravdu, Mr Henry.“

„Pshaw! Takoví zelenáči jako vy nezůstanou nikdy v hnízdě; ti strkají zobáky všude, jen tam ne, kam patří.“

„A kam patřím já, dovolíte-li abych se zeptal?“

„Sem, ke mně, rozumíte! Chtěl jsem se vás už dávno na něco zeptat.“

„Proč jste to neudělal?“

„Poněvadž jsem nechtěl. Slyšíte?“

„A kdy to chcete udělat?“

„Možná dnes.“

„Tak se jen směle ptejte!“ vyzval jsem ho, a usedl na vysoký svěrák, u něhož pracoval.

Pohlédl mi udiveně do tváře, zavrtěl nespokojeně hlavou a zvolal:

„Směle! Jako by bylo třeba nějaké smělosti, chce-li se člověk na něco zeptat greenhorna.“

„Greenhorn?“ odvětil jsem mrzutě, neboť jsem se cítil dotčen tímto výrazem. „Domnívám se Mr Henry, že vám to slovo vyklouzlo z úst jen nevědomky a bez zlého úmyslu!“

„Cože? To si nemyslete, sir! Mluvil jsem s úplnou rozvahou; jste greenhorn, a jaký! Obsah svých knih máte v hlavě, to je pravda. Je to až podivuhodné, čemu všemu se lidé za velkou louží dnes učí. Tento mladý muž ví přesně, jak daleko od nás jsou hvězdy, co psal král Nabuchodonosor na cihlách, a jak těžký je vzduch, který přece nevidí. A protože to ví, domýšlí se, že je chytrý chlapík! Avšak strčte svůj nos do života, mladíku, rozumíte, tak asi padesát roků do života; pak snad pochopíte, v čem je pravá moudrost! Co dosud víte, není nic – docela nic. A co dosud umíte, to je ještě méně. Vždyť ani neumíte – střílet!“

Řekl to hlasem nadmíru opovržlivým a tak určitě, jako by si tím byl úplně jist.

„Že neumím střílet? Hm!“ odvětil jsem. „Je to snad ta otázka, kterou jste mně chtěl položit?“

„Ano, je to ta otázka. Nuže, odpovězte!“

„Dejte mně do ruky dobrou pušku, Mr Henry, pak odpovím, dříve ne!“

Odložil hlaveň, na které pracoval, vstal, přikročil ke mně, změřil si mne udiveným pohledem a zasupěl: „Pušku do ruky, sir? To mne ani nenapadne, to mne naprosto nenapadne. Moje pušky se dostanou jen do takových rukou, do nichž je mohu vložit se ctí!“

„Takové ruce mám,“ ujišťoval jsem ho.

Pohleděl na mne ještě jednou úkosem, usedl a začal zase pracovat na hlavni. Při tom mručel:

„Takový greenhorn! Mohl by člověka skutečně svou drzostí uvést do zuřivosti.“

Nechal jsem ho, vytáhl jsem doutník a zapálil si jej. Zavládlo asi na čtvrt hodiny ticho. Pak už to nevydržel; držel hlaveň proti světlu, hleděl skrze ni a pak poznamenal:

„Střílet je totiž těžší věc než brejlit na hvězdy, nebo číst staré cihly Nabuchodonosorovy. Rozumíte? Měl jste už v ruce pušku, člověče?“

„To si myslím.“

„Kdy?“

„Už dávno a často.“

„A namířil a vystřelil jste?“

„Ano.“

„A trefil?“

„Samozřejmě.“

Rychle odložil hlaveň, kterou dosud prohlížel, pohleděl na mne a podotkl:

„Trefil, samozřejmě, ale co?“

„Terč, to se rozumí samo sebou.“

„Cože? To mně chcete namluvit?“

„Tvrdím to a nic nenamlouvám. Je to pravda.“

„Vezmi vás čert, sir! Z vás člověk nezmoudří. Jsem přesvědčen, že netrefíte ani do zdi, kdyby byla dvacet loktů vysoká a padesát loktů dlouhá, a přece se tváříte tak vážně a sebevědomě, že člověku kypí žluč. Nejsem chlapec, kterého vyučujete, rozumíte! Takový greenhorn a knihomol chce umět střílet! Hrabal se v tureckých, arabských a jiných škvárech, a při tom myslel, že má dost času k střílení! Sundejte tam tu starou gun vzadu z hřebíku a přiložte ji k líci, jako byste chtěl mířit! Je to zabíječka medvědů, nejlepší ze všech, které jsem dosud měl v ruce.“

Uposlechl jsem jeho vyzvání, sňal pušku a přiložil ji k líci.

„Hallóó!“ zvolal, a vyskočil. „Co je to? Vždyť vy zacházíte s tou gun jako s holí, a přece je to nejtěžší ručnice, kterou mám! Máte takovou sílu?“

Místo odpovědi jsem ho popadl za zapnutý kabát a za kalhoty a zvedl jsem ho vzhůru.

„Thunder-storm!“ vykřikl. „Pusťte mne! Vždyť jste silnější než můj Bill!“

„Váš Bill? Kdo je to?“

„Byl to můj syn, ale – nechme toho! Mohl se z něho stát statný chlapík. Postavou jste mu podobný, máte téměř tytéž oči a tentýž rys kolem úst; a proto vás – inu – do toho vám nic není!“

Výraz zármutku mu zatemnil tvář. Přejel ji rukou a pokračoval skoro vesele:

„Ale poslyšte, sir, při vaší síle je škoda, že jste se vrhl na knihy. Měl jste pěstovat tělesnou kulturu.“

„Také jsem to dělal.“

„Skutečně?“

„Ano.“

„Učil jste se boxovat?“

„To ne. Ale v tělocviku a v zápasu jsem pevný.“

„Jezdil jste na koni?“

„Ano.“

„Šermoval?“

„Šermu jsem vyučoval.“

„Muži, nechvástejte se!“

„Chcete to zkusit?“

„Děkuji: mám už jedné vaší ukázky dost! Musím ostatně pracovat. Sedněte si!“

Vrátil se k svému svěráku a já také. Naše další rozmluva byla jednoslabičná; zdálo se, že slavný puškař je v myšlenkách zaměstnán něčím důležitějším. Pojednou vzhlédl a tázal se:

„Studoval jste matematiku?“

„Byla mou nejmilejší vědou.“

„Aritmetiku, geometrii?“

„Ovšem.“

„Zeměměřičství?“

„I to. Běhával jsem velmi často s teodolitem po polích.“

„A umíte měřit, skutečně měřit?“

„Proč ne? Byl jsem už jednou při měření rovin i vrchů. Ovšem, nechci tvrdit, že se považuji za vyučeného geometra.“

„Well – velmi dobře, velmi dobře!“

„A proč se na to ptáte, Mr Henry?“

„Poněvadž k tomu mám příčinu. Rozumíte! Teď to nepotřebujete vědět; dozvíte se to později. Musím napřed vědět – hm, musím napřed vědět, umíte-li střílet.“

„Udělejte se mnou zkoušku!“

„To udělám, ano, to udělám; na to se můžete spolehnout. Kdy začínáte ráno s vyučováním?“

„V osm.“

„Přijďte tedy ke mně v šest. Půjdeme spolu nahoru do střelnice, kde nastřeluji své pušky.“

„Proč tak časně?“

„Protože nechci déle čekat. Toužím po tom, abych vám dokázal, jaký jste greenhorn. A teď již dost o tom. Mám na práci jiné věci než vás.“

Zdálo se, že je s hlavní hotov, neboť vyňal ze skříně mnohoúhelný kus železa, jehož rohy začal pilovat. Zpozoroval jsem, že každá plocha ocele má otvor.

Věnoval se té práci s takovou pozorností, že se zdálo, jako by na mou maličkost úplně zapomněl. Oči mu zářily, a když chvílemi své dílo prohlížel, viděl jsem, že to činí s výrazem takřka láskyplným. Ten kus železa byl pro něho asi velice závažný. Byl jsem zvědavý a odvážil jsem se otázat:

„Je to také součást pušky, Mr Henry?“

„Yes,“ odvětil, jako by si vzpomněl, že tu ještě jsem.

„Neznám systém, který by měl podobnou součástku.“

„To věřím. Ten se teprve tvoří. Asi to bude systém Henry.“

„Ah – nový vynález?“

„Yes.“

„Promiňte, že jsem se ptal. Je to jistě tajemství.“

Pohlížel delší dobu do všech děr, obracel všemožně železo, nasadil je několikrát k zadnímu konci hlavně, a konečně řekl:

„Ano, je to tajemství; vám však důvěřuji, neboť vím, že jste mlčenlivý, ačkoli jste hotový greenhorn; proto vám řeknu, co to bude. Bude to karabina, opakovačka s pětadvaceti náboji.“

„Nemožné!“

„Držte zobák, mladíku! Nejsem tak hloupý, abych dělal něco nemožného.“

„Vždyť byste však musel mít komory k uschování pětadvaceti nábojů!“

„Také je mám!“

„Ty by však byly tak velké a nemotorné, že by vadily.“

„Je jen jedna komora; a ta je úplně pohodlná a nevadí. Toto železo je komorou.“

„Hm! Vašemu řemeslu nijak nerozumím; ale jak je to s rozpalováním? Nerozžhaví se příliš hlaveň?“

„Ani ji nenapadne. Příprava a zpracování hlavně jsou mým tajemstvím. Ostatně bude vždy nezbytné vystřílet všech pětadvacet nábojů za sebou?“

„Pochybuji. Ačkoli – – –“

„Tak tedy! Toto železo se stane koulí, která se bude zvláštním zařízením otáčet; pětadvacet otvorů v ní bude mít pětadvacet nábojů. Při každém výstřelu se pohne koule dál a tím nejbližší patrona k hlavni. Zabýval jsem se tou myšlenkou dlouhá léta; nechtěla se podařit, nyní však myslím, že se podařila. Mám již jako gunsmith dobré jméno, ale pak budu slavný, velice slavný a vydělám spoustu peněz.“

„A k tomu budete mít zlé svědomí!“

Pohleděl mi udiveně do tváře.

„Zlé svědomí? Proč?“

„Myslíte, že vrah nemusí mít zlé svědomí?“

„Zounds! Chcete snad říci, že jsem vrah?“

„Teď ještě ne!“

„Nebo že se stanu vrahem?“

„Hm. Nemyslíte, že poskytnout nástroj k vraždě je totéž jako vražda?“

„Vezmi vás čert! Budu se chránit, abych pomáhal při vraždě.“

„K jednotlivé ovšem ne; avšak k hromadné vraždě.“

„Jak to. Nerozumím vám.“

„Když zhotovíte pušku, která bude střílet pětadvacetkrát, a dáte-li ji do rukou každého darebáka, pak nastane v prériích, v pralesích a jeskyních hor vraždění, které nebude mít sobě rovné. Ubozí Indiáni budou postříleni jako kojoti, a po několika letech už nebude ani jediný Indsman. Chcete si to vzít na svědomí?“

Pohlížel na mne strnule a neodpověděl.

„A,“ pokračoval jsem, „bude-li moci tuto pušku každý dostat za peníze, pak jich ovšem za krátký čas odbudete tisíce, ale mustangové a bizoni budou vyhubeni, a s nimi všechny druhy zvěře, jejichž maso potřebují rudoši k živobytí. Sta a tisíce vybíječů zvěře a lovců mršin se ozbrojí vaší opakovačkou a potáhnou na Západ. Krev lidí i zvířat poteče proudem, a zakrátko nebude v krajinách před Skalistými horami ani za nimi živý tvor.“

„‚sdeath!“ zvolal. „Přišel jste skutečně před nedávnem z Evropy k nám?“

„Ano.“

„Předtím jste v Americe nikdy nebyl?“

„Ne.“

„A na Divokém západě také ne?“

„Ne.“

„Tak přece úplný greenhorn. A přece má ten greenhorn hubu tak plnou, jako by byl pradědkem všech Indiánů, a žil tu již sta roků. Hošíčku, nedomnívejte se, že mně zahrajete! A kdyby i skutečně všechno bylo tak, jak říkáte, ani mně nenapadne, abych zakládal továrnu na pušky. Jsem osamělý muž a takovým už zůstanu; nemám chuť se zlobit se sty dělníků.“

„Ale mohl byste na vynález dostat patent, a ten byste mohl prodat!“

„Na to klidně počkejte, sir! Dosud jsem měl vždycky všechno, co jsem potřeboval, a doufám, že i nadále budu mít, a bez patentu! A teď se pro dnešek kliďte! Nemám kdy poslouchat pípání ptáka, který se musí napřed opeřit, než bude moci jiným hvízdat.“

Nepřišlo mně na mysl, abych se na něho hněval pro tyto výrazy; byl již takový, a já dobře věděl, jak při tom smýšlí. Měl mne rád a chtěl mi být podle možnosti prospěšný. Podal jsem mu ruku a šel jsem.

Netušil jsem, jak důležitý ten večer pro mne bude, a také mne nenapadlo, že těžká zabíječka medvědů a dosud nedodělaná Henryho opakovačka, budou hrát v mém pozdějším životě důležitou úlohu. Na příští den jsem se však těšil, neboť jsem střílel dobře a byl jsem přesvědčen, že před tváří svého starého podivínského přítele dobře obstojím.

Přišel jsem k němu přesně v šest ráno. Čekal již na mne a podal mně ruku, při čemž se jeho starou dobrosrdečnou tváří mihl ironický úsměv.

„Welcome, sir! Tváříte se velmi vítězoslavně! Myslíte, že trefíte do té zdi, o níž jsem včera mluvil?“

„Doufám, že ano.“

„Well, hned uvidíme. Já si vezmu lehčí pušku, a vy ponesete medvědobijku; já se s takovým břemenem tahat nebudu.“

Zavěsil si lehkou rifli, a já vzal „starou gun“, kterou nechtěl nést. Když jsme přišli na střelnici, nabil obě pušky a vystřelil napřed sám dvakrát z rifle. Pak došlo na zabíječku medvědů. Neznal jsem dosud tuto pušku, ale trefil jsem při prvním výstřelu přece jen do okraje černého, druhá rána seděla lépe; třetí stihla střed, a příští koule šly všechny dírou, kterou vyrazila třetí. Údiv mistra Henryho vzrůstal při každé ráně. Pak jsem musel zkoušet i rifli, a když byl výsledek stejný, zvolal starý puškař:

„Buď máte v sobě ďábla, sir, nebo jste se narodil westmanem. Takhle střílet jsem dosud greenhorna neviděl!“

„Ďábla nemám, Mr Henry,“ zasmál jsem se. „O takovém spojenectví nechci nic slyšet.“

„Pak bude vaším úkolem, co říkám, vaší povinností, westmanem se stát. Nemáte k tomu chuť?“

„Proč ne?“

„Well, uvidím, co se z greenhorna dá udělat. Tedy na koni umíte také jezdit?“

„Taktak.“

„Taktak? Tedy přece ne tak dobře jako střílet?“

„Pshaw! Co je vlastně jízda! Vylézt nahoru je nejtěžší. Když sedím nahoře, nedostane mne žádný kůň dolů.“

Zadíval se na mne, a nevěděl, mluvím-li vážně či v žertu; protože jsem se však tvářil upřímně, mínil:

„Myslíte to doopravdy? Chcete se asi držet hřívy? Jste na omylu. Řekl jste zcela správně: Vylézt nahoru je to nejtěžší, protože to musí udělat člověk sám, ale dostat se dolů je mnohem lehčí; o to se již postará herka.“

„U mne se o to herka nepostará.“

„Tak? Uvidíme! Máte chuť udělat zkoušku?“

„Proč ne?“

„Pojďte tedy! Je sedm hodin; zbývá vám ještě hodina. Půjdeme k Jimu Cornerovi, koňaři; ten má bělouše, který se již o vás postará.“

Vrátili jsme se do města, zašli jsme ke koňaři, který měl velkou jízdárnu, koldokola obehnanou stájemi. Corner sám přišel a tázal se, co si přejeme.

„Tento mladý sir tvrdí, že ho nedostane žádný kůň ze sedla,“ řekl Henry. „Co tomu říkáte, Mr Cornere? Nechcete ho nechat vylézt na bělouše?“

Koňař si mne změřil zkoumavým pohledem, pokynul spokojeně hlavou a odpověděl;

„Kostra se zdá být dobrá a elastická; ostatně mladí lidé si nelámou krk tak lehce jako staří. Chce-li gentleman bělouše zkusit, nemám nic proti tomu.“

Dal příslušný rozkaz, a po chvíli přivedli dva muži ze stáje osedlaného koně. Byl velmi nepokojný a chtěl se jim vytrhnout. Mému starému Mr Henrymu bylo pojednou úzko; žádal mne, abych zanechal pokusu; já jsem však jednak neměl strach, a za druhé jsem věc považoval tak trochu za čestnou záležitost. Dal jsem si přinést bič a připnout ostruhy; nato jsem se vyšvihl na koně, ovšem po několika marných pokusech, při nichž se kůň vzpíral.

Sotva jsem seděl nahoře, kovbojové utekli, a bělouš udělal skok všema čtyřma do vzduchu, pak hned druhý bokem. Zůstal jsem v sedle, ač jsem dosud nebyl ve třmenech, pospíšil jsem si však, abych se do nich dostal. Jakmile se to stalo, začal kůň vyhazovat a bočit; když to nepomohlo, tlačil se ke zdi, aby mne sesmýkl dolů; bič ho však od ní rychle dostal. Potom nastal zlý, pro mne nebezpečný zápas mezi jezdcem a koněm. Vynaložil jsem všechno umění, obratnost, svůj nedostatečný výcvik i sílu svých stehen – a stal jsem se vítězem. Když jsem slezl, třásly se mi nohy únavou; kůň však byl mokrý potem, a velké kusy pěny mu lítaly od huby; nyní uposlechl každého tlaku a trhnutí.

Koňaři se v obličeji jevila úzkost o koně; dal ho zabalit do pokrývek a vodit po dvoře; nato se obrátil ke mně:

„To jsem si nemyslel, mladý muži, že tohle dokážete. Domníval jsem se, že při prvním skoku sletíte na zem. Ovšem že nemusíte nic platit, a chcete-li mi prokázat službu, přijďte opět a přiveďte tu bestii úplně k rozumu. Na deseti dolarech mně při tom nebude záležet, protože kůň je drahý, a naučí-li se poslouchat, udělám dobrý obchod.“

„Je-li vám to vhod, přijdu s radostí,“ odvětil jsem.

Od chvíle, kdy jsem slezl z koně, nepromluvil Henry slovo, jen na mne pohlížel, a vrtěl při tom hlavou. Nyní však spráskl ruce a zvolal:

„Tenhle greenhorn je skutečně obzvláštní, nebo správně řečeno neobyčejný greenhorn! Místo aby se dal shodit do písku, téměř umačká koně! Kdo vás tomu naučil, sir?“

„Děkuji za takové kreatury! To si chválím svou starou lenošku, která nic proti tomu nenamítá, když si do ní sednu. Pojďte, půjdeme, dostal jsem téměř závrať. Avšak zbytečně jsem vás neviděl střílet a jezdit; o tom můžete být přesvědčen.“

Šli jsme domů, každý do svého bytu. Příští dva dny k nám nepřišel na návštěvu, a já neměl příležitost, abych ho sám vyhledal; ale čtvrtého dne odpoledne ke mně přišel; věděl, že mám volno.

„Máte chuť na malou vycházku?“ ptal se.

„Kam?“

„K jistému gentlemanovi, který by vás rád poznal.“

„Proč?“

„To si můžete domyslet: až dosud nikdy nespatřil greenhorna.“

„Půjdu s vámi; ať nás tedy pozná.“

Henry se dnes tvářil chytráčky a podnikavě, a jak jsem ho znal, připravoval mi nějaké překvapení. Loudali jsme se několika ulicemi, a pak mne zavedl do úřadovny, do níž vedly z ulice široké skleněné dveře. Vešel tam tak rychle, že jsem ani nemohl přečíst zlatý nápis umístěný na skleněných tabulích, zdálo se mi však, že jsem viděl slova office a surveying. Zakrátko jsem se přesvědčil, že jsem se nemýlil.

Seděli tam tři muži, kteří Henryho velmi přívětivě a mne dost zdvořile uvítali, a to se zvědavostí, kterou zřejmě neuměli potlačit. Na stole ležely mapy a plány a mezi nimi různé měřičské přístroje. Byli jsme v geodetické kanceláři.

Jaký účel můj přítel touto návštěvou sledoval, mně bylo nejasné; nešel přece nic odvádět, ani se na nic nešel zeptat. Zdálo se, že přišel jen k přátelské rozmluvě. Ta byla také velmi živě zahájena, a nebylo mi ani nápadné, že konečně zabočila k předmětům, které ležely na stole. Bylo mně to milé, neboť jsem se mohl hovoru lépe účastnit, než kdyby se byl týkal jen místních a společenských poměrů ve městě.

Starý Henry, jak se zdálo, se dnes velmi zajímal o geodézii; chtěl všechno vědět, a já byl konečně tak hovorem stržen, že jsem odpovídal na otázky, vysvětloval mapy a výkresy. Byl jsem skutečně greenhorn, neboť jsem nepoznal, jaký úmysl je při tom sledován. Až když jsem vysvětlil podstatu a rozdíly měření koordinátami, polární a diagonální metodu, perimetrového měření, trigonometrickou triangulací, a tak dál, a při tom zpozoroval, že oni tři gentlemani dávají puškaři tajná znamení, stala se mi věc nápadná. Vstal jsem, abych tím Henrymu naznačil, že si přeji odejít. Nezdráhal se, a byli jsme – nyní i já – velmi přívětivě propuštěni, ba přívětivěji, než jsme byli uvítáni.

Když jsme byli venku na ulici, tak daleko, že nás z kanceláře nemohli vidět, zůstal starý puškař stát; položil mi ruku na rameno, přičemž mu zářila tvář spokojeností, a řekl:

„Sir, muži, člověče, mladíku, greenhorne, způsobil jste mi dnes skutečnou radost! Jsem na vás skoro hrdý!“

„Proč?“

„Poněvadž jste předčil mé doporučení a splnil očekávání těch lidí.“

„Doporučení? Očekávání? Nerozumím vám.“

„To také není zapotřebí. Věc je velmi prostá. Nedávno jste tvrdil, že trochu rozumíte zeměměřičství, a abych se dověděl, zdali to nebylo pouhé chvástání, zavedl jsem vás k těm gentlemanům, kteří jsou mými dobrými přáteli. Takříkajíc, dal jsem vám jimi sáhnout na zub. Zub je velmi zdravý, neboť jste se velmi čestně vykousal.“

„Myslel jste, že jsem se chvástal? Mr Henry, máte-li mne za schopného podobné věci, tedy vás již nenavštívím!“

„Nedejte se vysmát, človíčku! Vy mne, starého člověka, přece nezbavíte potěšení, které mi působí pohled na greenhorna! Vy již víte proč – pro vaši podobu s mým synem! Byl jste snad již u koňaře?“

„Chodím tam denně vždycky ráno.“

„A jezdil jste na bělouši?“

„Ano.“

„Bude z toho koně něco?“

„To si myslím. Pochybuji jen, že ten, kdo ho koupí, svede s ním tolik, co já. Zvykl si jen na mě a každého jiného shodí.“

„Těší mne, ohromně mne těší! Jak se zdá, chce kůň nosit jen greenhorny. Pojďte tady tou poboční ulicí! Znám v ní výtečný dining-house, v němž se znamenitěji a ještě lépe pije. Zkouška, kterou jste dnes tak výtečně složil, musí být oslavena.“

Nemohl jsem Henryho poznat, jak byl vyměněný. On, osamělý, zdrženlivý muž, chtěl jíst v dining-house! I jeho tvář byla jiná než obyčejně, a hlas zněl jasněji a veseleji. Zkouška, řekl. To slovo mně bylo nápadné; výraz však mohl být také bezvýznamný.

Od toho dne mne navštěvoval každodenně a jednal se mnou jako s milým přítelem, kterého se obáváme zakrátko ztratit. Pýchu však ve mně nevzbudil; měl vždy připraveno dusítko v podobě osudného greenhorna.

Zvláštní bylo, že se současně změnilo i chování rodiny, v níž jsem působil. Rodiče mých žáků ke mně jevili více pozornosti, děti se staly něžnějšími. Přistihl jsem je při tajných pohledech, které platily mně, jimž jsem však nerozuměl. Mohl jsem je nazvat láskyplnými i smutnými.

Asi tři týdny po naší návštěvě v kanceláři mne požádala lady, abych večer neodcházel, nýbrž se zúčastnil večeře s rodinou. Řekla mi, že přijde také Mr Henry a kromě toho prý pozvala dva gentlemany, z nichž jeden se jmenuje Sam Hawkens a je prý slavným westmanem. Já, greenhorn, jsem ovšem to jméno neznal, těšil jsem se však na to, že poznám skutečného, proslulého prérijního lovce. Protože jsem byl členem domácnosti, nemusel jsem čekat až do příslušné hodiny, nýbrž jsem přišel do dining-roomu o několik minut dříve. Tam jsem k svému údivu zpozoroval, že zařízení je jaksi slavnostní. Malá pětiletá Emmy byla v místnosti sama; strkala právě prst do jahodové zavařeniny. Když mne viděla, vytáhla jej rychle a utírala si jej kvapně o své rusé vlasy. Když jsem zvedl prst, abych ji žertovně pokáral, přiběhla ke mně a zašeptala mně do ucha několik slov. Aby napravila své provinění, sdělila mně tajemství posledních dnů, které jí téměř rvalo srdce. Myslel jsem, že dobře nerozumím; na mé vyzvání však odpověděla stejná slova: „Your farewell-party.“

Moje hostina na rozloučenou! Vždyť to bylo nemožné! Ale kdo ví, jakým nedorozuměním přišlo dítě na ten nápad. Usmál jsem se tomu. Pak jsem uslyšel v hovorně hlasy; přicházeli hosté, a já se tam odebral, abych je uvítal. Přišli všichni tři najednou.

Mr Henry mně představil trochu dřevěného a nemotorného mladíka jakožto Mr Blacka, a pak Sama Hawkense, prérijního lovce.

Westmana! Přiznávám otevřeně, že když mé oko s údivem na něm utkvělo, nevypadal jsem asi příliš duchaplně. Takovou postavu jsem dosud nespatřil; později jsem však poznal ještě docela jiné. Byl-li muž sám o sobě dost nápadný, zvyšoval se dojem, který dělal, tím, že zde v elegantním parleuru stál právě tak, jak by stál venku v pustině, totiž aniž odložil klobouk, a s puškou v ruce. Jeho zevnějšek byl takový:

Pod žalostně svislou střechou plstěného klobouku, jehož stáří, barvu a útvar ani nejlepší pozorovatel by nemohl určit, vyhlížel z lesa chundelatých, černých vousů nos, který byl hrůzných rozměrů a mohl by téměř sloužit slunečním hodinám za ukazovadlo. Pro mocný vzrůst vousů bylo vidět vedle tohoto marnotratně vyzdobeného nosu z celého obličeje jen dvě malá, moudrá očička, obdařená obzvláštní pohyblivostí. Spočívala na mně s šelmovským, poněkud lstivým výrazem. Muž na mne pohlížel stejně zkoumavě, jako já na něho; později jsem se teprve dozvěděl, proč se o mne tak zajímá.

Právě popsaná hlava spočívala na těle, jež bylo až po kolena neviditelné. Vězelo totiž ve starém loveckém kabátci z jelení kůže, zřejmě ušitém pro mnohem silnější a vyšší osobu a dodávajícím malému mužíkovi vzezření dítěte, jež si pro zábavu obléklo dědečkův župan. Z tohoto více než postačitelného obalu vyhlížely dvě hubené, srpovité nohy, vězící v řasnatých kalhotách tak vysokého stáří, že z nich mužíček zajisté vyrostl již před dvaceti lety. Kalhoty pak měly tu výhodu, že dovolovaly pohled na indiánské boty, v nichž by v případě potřeby měl dost místa i celý jejich majitel.

V ruce držel ten slovutný „westman“ pušku, které bych se byl dotkl jen s největší opatrností; byla podobná více všemu jinému, jen ne střelné zbrani. V tom jsem si nemohl představit větší karikaturu lovce z prérie, avšak neminula dlouhá doba, a poznal jsem pravou cenu tohoto originálního mužíka víc než dostatečně.

Když si mne důkladně prohlédl, tázal se tento děsivý pistolník tenounkým, téměř dětsky znějícím hlasem:

„Je tohle ten mladý greenhorn, o němž jste mně vypravoval, Mr Henry?“

„Yes,“ přisvědčil můj přítel.

„Well! Líbí se mi dost dobře. Doufám, že se mu Sam Hawkens také zalíbí, hihihi!“

S tímto jemným, zvláštním smíchem, který jsem od něho později slyšel tisíckrát, se obrátil ke dveřím, jež se v tom okamžiku otevřely. Vešel pán domu se svou chotí a vítali příchozí způsobem vzbuzujícím domněnku, že se již jednou viděli. Pak je pozvali, aby vešli do jídelny.

Uposlechli vyzvání, aniž Sam Hawkens, k mému svrchovanému údivu, své zbraně předem odložil. Až když mu bylo v místnosti ukázáno místo u stolu, řekl, ukazujíc na svou pušku:

„Pravý zálesák nespustí svou pušku nikdy z očí, a já svou hodnou Liddy teprve ne. Pověsím si ji tam na růžici u záclon.“

Liddy, to byla tedy jeho zbraň! Později jsem se dozvěděl, že je zvykem četných scoutů zacházet se zbraní jako se živým tvorem, a dát ji i jméno.

Pověsil pušku na naznačené místo, a také tam chtěl Sam Hawkens zavěsit i svůj famózní klobouk; když jej však sňal z hlavy, zůstaly k mému zděšení na něm viset i jeho vlasy. Pohled na holou, krvavě rudou zálesákovu lebku byl hrozný. Lady vykřikla, a děti zavřeštěly ze všech sil. Mužík se však obrátil a klidně řekl:

„Nelekejte se, myladies and gentlemen, vždyť to ostatně nic není! Měl jsem své vlastní vlasy a nosil jsem je vším právem od narození, a žádný advokát by se nebyl odvážil mně je upřít, až přišlo asi tucet Pawneeů (Čti: Pónyů) a strhli mně vlasy z hlavy i s kůží. Byl to po čertech nepříjemný pocit, který se mne zmocnil, když se to šťastně odbylo, hihihi! Šel jsem pak do Tekamy a koupil jsem si nový skalp; nemýlím-li se, nazývali jej parukou, a stál mne tři tlusté svazky bobřích kožešin. To však nevadí, neboť nová kůže je mnohem praktičtější než stará, obzvláště v létě; alespoň ji mohu sundat, když se potím, hihihi!“

Zavěsil klobouk k ručnici, a nasadil si paruku na hlavu. Nato svlékl kabátec a přehodil jej přes židli. Ten kabát byl mnohokrát látán a spravován, a byla na něm přišívána kůže kus na kus, čímž nabyl tuhosti a tloušťky takové, že jím zajisté indiánský šíp nepronikl.

Nyní jsme spatřili jeho hubené, křivé nohy úplně. Tělo vězelo v kožené lovecké vestě. Za pasem měl nůž a dva revolvery. Když se opět vrátil ke své stolici, vrhl napřed na mne, pak na domácí paní lstivý pohled a tázal se:

„Nechtěla by mylady, než se pustíme do jídla, říci tomuto mladému greenhornovi, oč jde, jestli se nemýlím?“

Výraz „jestli se nemýlím“ byl jeho běžným pořekadlem. Lady přisvědčila a obrátila se ke mně:

„Vy snad dosud nevíte, že mister Black zde je vaším nástupcem, sir?“

„Mým nástupcem?“ vyrazil jsem ze sebe zdrceně.

„Ano. Slavíme dnes rozloučení s vámi a byli jsme tedy nuceni poohlédnout se po jiném učiteli. Upřímně toho lituji.“

„Rozloučení – – se mnou – –?“

Blahořečím dnes osudu, že jsem v tom okamžiku nebyl fotografován, neboť jsem nepochybně vypadal jako zosobněné rozpaky.

„Ano, vaše rozloučení, sir,“ přisvědčila s blahovolným úsměvem, který jsem však uznal jako nemístný, neboť mně nebylo vůbec do smíchu. A dodala:

„Vlastně měla být dána pravidelná výpověď, my však vás máme příliš rádi a nechceme vám zabraňovat v cestě za úspěchem. Je nám opravdu líto, že od nás odcházíte, bude vás však provázet naše přání vašeho zdaru. Odcestujte si tedy s pomocí Boží zítra.“

„Odcestovat? Zítra? Kam?“ vydechl jsem stísněně.

Tu mne Sam Hawkens, stojící vedle mne, klepl do ramene a odvětil se smíchem:

„Kam? Na Divoký západ se mnou. Vždyť jste složil zkoušku, hihihi! Ostatní surveyorové odcestují zítra, a nemohou na vás čekat; musíte s sebou bez odporu. Já, Dick Stone a Will Parker jdeme s vámi jako vůdcové, stále podle Canadianu až do Nového Mexika. Nemyslím, že byste zde chtěl zůstat a k tomu být věčně greenhornem!“

Pojednou jsem zmoudřel. Byla to hotová věc. Surveyorem, zeměměřičem, snad jedné z obrovských drah, které byly projektovány napříč Amerikou. Jaká to byla myšlenka! Nepotřeboval jsem se již dotazovat; dostalo se mně zprávy bez vyzvání, neboť starý, dobrý Henry ke mně přikročil, popadl mne za ruku a řekl:

„Už jsem vám řekl, proč vás mám tak rád. Jste zde u hodných lidí, ale místo domácího učitele není nic pro vás, sir, docela nic. Vy musíte na Západ. Proto jsem se obrátil se žádostí na ‚Atlantic a Pacific Company‘ a dal jsem vás zkoušet, aniž jste o tom věděl. Obstál jste znamenitě. Tady máte dekret.“

Podával mně jakousi listinu. Když jsem do ní nahlédl a uviděl tam poznamenány své příjmy, žasl jsem. Starý Henry pokračoval:

„Pojedete a potřebujete tedy dobrého koně. Koupil jsem bělouše, kterého jste sám k jízdě vycvičil; toho dostanete. A zbraně musíte mít také; dám vám medvědí kulovnici, těžkou starou gun, kterou nemohu potřebovat, s níž však vy při každém výstřelu trefíte do černého. Co tomu říkáte, mladíku, he?“

Zpočátku jsem neříkal nic; potom však, když jsem opět nabyl řeči, chtěl jsem všechny dary odmítnout, ovšem bezvýsledně. Ti dobří lidé si usmysleli, že mne učiní šťastným, a bolelo by je, kdybych byl při svém úmyslu setrval. Aby aspoň prozatím další rozhovor o těch věcech ukončila, posadila se lady ke stolu, a my byli nuceni učinit totéž; pak jsme jedli, při čemž všichni vytrvale mlčeli.

Teprve po jídle jsem se dozvěděl, co jsem se dozvědět musel. Dráha měla vést ze St. Louis indiánským územím, Texasem, Novým Mexikem, Arizonou a Kalifornií k pobřeží Tichého oceánu, a jednotlivé úseky trati měly být řadou oddílů prozkoumány a vyměřeny. Oddíl, v němž jsem byl já a ještě jiní tři surveyorové pod vedením vrchního inženýra, měl svou část mezi prameništěm Red Riveru a jižním Canadianem. Tři osvědčení vůdcové, Sam Hawkens, Dick Stone a Will Parker nás tam měli zavést; na místě samém pak nás očekávala skupina scoutů, kteří měli dbát o naši bezpečnost. Ovšem že k naší bezpečnosti byly určeny i posádky všech okolních pevností. Aby mne hodně překvapili, pověděli mně všechno teprve dnes, ovšem trochu pozdě. Zpráva, že je o mé vyzbrojení a vypravení až do nejmenšího postaráno, mne však upokojila. Nezbývalo mi, než se představit svým kolegům, kteří na mne čekali v bytě vrchního inženýra.

Šel jsem v průvodu Henryho a Sama Hawkense, a dostalo se mně velmi laskavého přijetí. Věděli, že jsem měl být překvapen, a proto mi zpoždění nezazlívali.

Když jsem se nazítří ráno rozloučil s rodinou, kde jsem vyučoval, šel jsem k starému Henrymu. Ten zabránil mým díkům tím, že je přerušil svým hrubým způsobem a potřásal mi srdečně rukama.

„Držte zobák, sir! Já vás přece posílám jen proto ven, aby má stará gun mohla opět hovořit. Vrátíte-li se, navštivte mne a vypravujte, co jste zažil a zkusil. Pak se ukáže, jste-li dosud tím, čím jste dnes, a čemu věřit nechcete; totiž greenhorn, jak je psáno v Písmu!“

Při tom mne vystrčil ze dveří, ale dříve než je zavřel, uviděl jsem, že má vlhké oči.

KAPITOLA DRUHÁ První úspěchy

Byl již začátek září. Pracovali jsme již více než tři měsíce, a přece náš úkol nebyl dosud proveden, ačkoli ostatní sekce se již vrátily domů. Zavinily to dvě příčiny.

První ta, že nám bylo uloženo zpracovat velmi obtížný úsek. Dráha měla běžet prériemi podél toku jižního Canadianu; její směr byl tedy až k jeho pramenům naznačen. Z Nového Mexika byl směr trati polohou údolí a průsmyků již rovněž vyznačen, ale naše část však ležela mezi Canadianem a Novým Mexikem, a proto jsme museli pravý směr nejprve nalézt. K tomu bylo třeba nekonečných jízd, namáhavých pochůzek a mnohé přeměřování, než jsme mohli začít s vlastní prací. Věc nám byla ztížena i tím, že jsme se pohybovali v nebezpečné krajině, v níž se potloukali Kiowové, Komančové a Apačové, kteří nechtěli ani slyšet o dráze, která měla vést územím, které považovali za své vlastnictví. Museli jsme být velmi bdělí a mít se velmi na pozoru; to ovšem naši činnost nadmíru ztěžovalo. Postupovali jsme pomalu. S ohledem na Indiány jsme se nemohli živit lovem, protože bychom tím přivedli rudochy na svou stopu. Čeho nám bylo třeba, nám přivážely volské potahy ze Santa Fe. Bohužel doprava byla velmi nespolehlivá, a dvakrát jsme nemohli pracovat, protože jsme museli vyčkat na příjezd vozů.

Druhou příčinou bylo sestavení naší společnosti. Zmínil jsem se, že jsem byl v St. Louisu vrchním inženýrem a třemi surveyory přívětivě přijat. Podle přijetí se dalo předpokládat na dobrou a úspěšnou činnost; v tom jsem se však zmýlil.

Moji kolegové byli praví Yankeeové, kteří ve mně viděli nezkušeného greenhorna ve smyslu nadávky. Chtěli získat mnoho peněz, aniž se příliš ptali, zdali svůj úkol provádějí skutečně svědomitě. Já jim při tom byl v cestě, a proto jsem velmi brzy pozbyl jejich přízeň. Nevadilo mně to a konal jsem svou povinnost dál. Zakrátko jsem zpozoroval, že jejich vědomosti jsou velmi chabé; přidělovali mně nejtěžší práce, a sami žili vesele a nečinně. Nenamítal jsem proti tomu nic, neboť jsem byl toho názoru, že člověk tím více zesílí, čím více musí vykonat.

Mr Bancroft, vrchní inženýr, byl z nich nejlepším odborníkem, bohužel brzy se ukázalo, že rád pije kořalku. Ze Santa Fe bylo přivezeno několik soudků tohoto zhoubného nápoje, a od té doby se inženýr zabýval mnohem více láhvemi brandy, než měřičskými přístroji. Stávalo se, že ležel celé půldny úplně opilý. Riggs, Marcy a Belling, tři surveyorové, museli tak jako já kořalku zaplatit, a pili tedy, aby nebyli zkráceni, s inženýrem o závod. Lze si pomyslet, že i tito „gentlemani“ byli často v nepříčetném stavu. Protože já jsem nepil, byl jsem vlastně jediným, kdo pracoval, zatím co oni střídavě pili a vyspávali své opičky. Belling mně z nich byl ještě nejmilejší, protože měl aspoň tolik rozumu, že uznal, že se za ně dřu, aniž jsem tím povinen. Že tím trpěla naše práce, se dá domyslet.

Ostatní společnost nebyla lepší. Při příchodu na své působiště jsme našli dvanáct „zálesáků“, kteří nás očekávali.

Já jako greenhorn jsem k nim měl zpočátku jistou úctu, zakrátko jsem však poznal, že jsou to lidé nejnižší mravní úrovně.

Měli nás chránit a pomáhat nám při našich pracech. Naštěstí minuly celé tři měsíce, aniž se přihodilo něco, co by nám zavdalo příčinu dovolávat se jejich pochybné ochrany, a pokud šlo o jejich pomoc, mohl jsem právem tvrdit, že dvanáct největších lenochů ze Států si zde dalo dostaveníčko.

Jak smutně vypadala za těch poměrů pracovní disciplína!

Bancroft byl podle jména a z rozkazu velitelem, a také se tvářil, jako by jím byl, ale nikdo ho neposlouchal. Vydal-li rozkaz, vysmáli se mu; pak klel, jak jsem žádného člověka předtím klít neslyšel, a šel hned k soudku s brandy, aby se po té námaze posilnil. Riggs, Marcy a Belling nejednali valně jinak. Měl jsem tedy dosti příčin, abych se zmocnil otěží sám, a také jsem to učinil, ale tak, že to nebylo patrné. Takový mladý a nezkušený člověk, jakým jsem byl, nemohl ovšem být podobnými lidmi uznáván za celého muže. Kdyby mně snad bylo někdy napadlo promluvit s nimi pánovitě, byl bych nepochybně utržil hlasitý smích. Musel jsem jednat tiše a obezřele, asi tak jako rozumná žena, která svého muže umí zpracovat a řídit, aniž on o tom má tušení.

Zdivočelí a bezuzdní scouti mne nazývali denně desetkrát greenhornem, a přesto se nevědomky řídili podle mne, neboť jsem je ponechal v domnění, že jednají po své vlastní vůli.

Přitom mně výtečně pomáhal Sam Hawkens a jeho oba druhové Dick Stone a Will Parker. Dobráka Sama jsem už představil, druzí dva si však také zaslouží řádný popis.

Dick Stone byl nejen nemírně vysoký, ale také zdánlivě slabý, bezmasý, řekl bych přímo vysušený. Nosil pevné, jadrné lovecké střevíce a kožené kamaše. Tělo vězelo v přiléhavém koženém oděvu, sestávajícím z košile a spodků. Na plecích nosil vlněnou přikrývku, jejíž jednotlivá vlákna již patrně dávno obdržela od svého majitele nejúplnější oprávnění stěhovat se po libosti do všech konců světa, takže celá přikrývka již jen jako zázrakem držela pohromadě. Tento úbor byl na hlavě doplněn čímsi, co snad bývalo čepicí, ale stejně dobře to mohl být před desítkami let klobouk.

Will Parker byl skoro stejně suchý, vychrtlý a žilnatý jako Mr Stone. Na hlavě nosíval velký, starý tmavý šátek, ovinutý a uvázaný jako nějaký orientální turban. Kabát zastupovala červená dragounská blůza, která nevyzpytatelným způsobem zabloudila až do rukou lovce z prérií. Dalšími součástkami Willovy výstroje byly dlouhé plátěné kalhoty, zasunuté do holínek vysokých nepromokavých bot. U pasu nosil dva revolvery a lovecký tesák z nejlepší kingsfieldské oceli. Nejnápadnější však byla jeho úžasná široká ústa, jejichž koutky měly zřejmou snahu rozšířit se až k ušním boltcům. Obličej Willa Parkera však dokazoval ještě zřejměji, že tento dobrácký muž nezná nepravost ani přetvářku.

Pušky obou veteránů se podobaly, tak jako Liddy Sama Hawkense – spíš klackům z lesa, než střelným zbraním, a každý nováček na Západě by považoval za nebezpečné vlastnímu životu střílet z těchto přímo muzeálních zbrojířských výrobků.

Evropské přísloví, šaty dělají člověka, na Západě ovšem neplatí, proto nikdy nikomu nenapadlo, aby tyto tři westmany posuzoval podle jejich zevnějšku. Naopak, byli známí široko daleko jako odvážní, zkušení, chytří, ale poctiví lovci. Kromě toho věděl každý, že ti tři patří k sobě, proto se jim dostalo čestného přízviska, the leaf of trefoil (Trojlístek). Nebylo savanního poběhlíka, jenž by při vyslovení tohoto názvu nepociťoval náležitou úctu před jeho majiteli.

Jejich přítomnost mi hodně ulehčovala krušný život v naší pracovní sekci. Zdržovali se stále mně nablízku, stranili se ostatních, ale tak, že se nikdo nemohl cítit uražený. Zvláště Sam Hawkens i při všech svých směšných zvláštnůstkách uměl si vždy zjednat u každého z našich společníků úctu; a kdykoli polopřísným a polosměšným hlasem něco prosadil, stalo se tak vždy proto, aby mně byl nápomocen v dosažení toho, co jsem chtěl.

Mezi ním a mnou se ponenáhlu utvořil poměr, který bych nejlépe označil slovy: suverenita a manství. Vzal mne „pod svou ochranu“, a to jako člověka, kterého se nemusí nikdo ptát, zda s tím souhlasí, či ne. Byl jsem greenhorn a on zkušený zálesák, jehož slova a skutky musely pro mne být neomylné. Jakmile k tomu měl čas, vyučoval mne prakticky i teoreticky ve všem, co musí trapper vědět o přírodě a jejích tajemstvích. Chci-li mluvit pravdu, musím doznat, že tak jako jsem později po Vinnetouově boku prodělal vysokou školu Západu, byl Sam Hawkens mým učitelem od základů. Zhotovil mně sám i laso, a dovolil, abych se ve vrhání té nebezpečné zbraně přiučil na jeho osobě a jeho koni. Když jsem dospěl tak daleko, že smyčka při každém vrhu zachvátila cíl, srdečně se radoval a zvolal:

„Krásně, můj mladý sir; tak je to dobře! Ale nestaňte se domýšlivým! Učitel musí někdy pochválit i nejhloupějšího žáka, nemá-li ten zůstat nadobro sedět. Byl jsem již učitelem mnoha mladých lidí, a všichni chápali mnohem rychleji než vy, ale budete-li se tak cvičit dál, možná, že za šest nebo za osm let již nebudete greenhornem. Do té doby se těšte starou zkušeností, že hloupý to mnohdy přivede dál, nebo i mnohem dál, než chytrý, jestli se nemýlím!“

Pronesl to všechno zdánlivě vážně, a já to přijal rovněž tak, věděl jsem však dobře, jak věc míní. Z těch cvičení mně byly nejmilejší praktické úkoly. Zeměměřičské práce bylo tolik, že bych si, kdyby tu nebylo Sama Hawkense, nebyl nikdy popřál čas cvičit se ve zbrani a všech zručnostech, které má lovec v prériích nejvíce zapotřebí. Ostatně vyučování se odehrávalo tajně v takové vzdálenosti od tábora, že nás nikdo nemohl pozorovat. Sam tomu tak chtěl, a když jsem se ho jednou zeptal, proč to dělá, odpověděl:

„Děje se to k vůli vám, sir. Máte tak málo schopností pro ty věci, že bych se styděl, kdyby nás při tom ti chlapi viděli. Teď to víte, hihihi. Zapište si to za uši!“

Následek toho byl, že co do cviku ve zbrani i mé tělesné obratnosti měla celá společnost ve mne malou důvěru; to mne však nebolelo.

Přes všechny uvedené překážky jsme se konečně dostali přece tak daleko, že jsme mohli asi za týden dosáhnout nejbližšího oddílu. Aby ten oddíl byl o stavu věci zpraven, měl k němu být vyslán posel. Bancroft prohlásil, že jízdu vykoná sám a že s sebou vezme jednoho ze scoutů jako vůdce. Jeho poselství nebylo prvním, neboť jsme museli být jak s oddílem před námi, tak i s oním za námi ve stálém spojení. Tím způsobem jsem se dozvěděl, že inženýr, velící oddílu před námi, je velice zdatný muž.

Jednou v neděli ráno se chtěl Bancroft vydat na cestu. Proto uznal za vhodné uspořádat na rozloučenou malou pitku, jíž se měli všichni účastnit. Jen já k ní nebyl pozván, a Hawkens, Stone a Parker pozvání nepřijali. Pitka se protáhla, což jsem tušil předem, a skončila až tehdy, když Bancroft už nemohl ani brebtat. Jeho spolupijáci se řídili podle něho; nebyli o nic méně opilí než on. O zamýšlené jízdě už nebylo ani řeči. Chlapíci dělali to, co v tom stavu dělávali vždy, zalezli do křoví, aby se vyspali.

Co nyní? Posel musel odjet, a ti lidé zajisté budou spát až do odpoledne. Nejlépe bude, pojedu-li sám; směl jsem se však vzdálit? Byl jsem přesvědčen, že až do mého návratu nebude o práci ani řeči. Zatímco jsem se radil o věci se Samem Hawkensem, ukázal starý trapper rukou k západu a řekl:

„Nebude třeba, abyste jel, sir. Můžete odevzdat poselství těm dvěma, kteří tam přijíždějí.“

Když jsem pohlédl naznačeným směrem, spatřil jsem přijíždět dva jezdce. Byli to běloši, a v jednom z nich jsem poznal starého scouta, který byl již několikrát u nás jako posel od nejbližšího oddílu. Vedle něho jel mladší muž, který nebyl oblečen jako zálesák. Toho jsem dosud nikdy neviděl. Šel jsem jim vstříc; a když jsem došel až k nim, zastavili koně, a neznámý se tázal na mé jméno. Řekl jsem mu je, a on, pohlížeje na mne přívětivě, pravil:

„Vy jste tedy ten mladý gentleman, který zde dělá všechnu práci, kdežto ostatní lenoší! Budete hned vědět, kdo jsem, až vám sdělím své jméno. Jmenuji se White.“

Bylo to jméno ředitele nejbližšího západního oddílu, k němuž měl být vyslán posel. Byla to zajisté důležitá příčina, která ho k nám přiváděla. Slezl s koně, podal mně ruku a pohlížel zkoumavě do našeho tábora. Když zpozoroval za křovím spáče a pak soudek od whisky, usmál se, avšak nyní již méně přívětivě.

„Jsou zajisté opilí?“ otázal se.

Přisvědčil jsem.

„Mr Bancroft se k vám chtěl vypravit a proto pili na rozloučenou,“ řekl jsem. „Vzbudím je a – – –“

„Počkat!“ zvolal. „Nechte je spát! Jsem rád, že s vámi mohu promluvit o samotě. Pojďme někam stranou, abychom je nevzbudili! Kdo jsou ti tři muži, kteří stáli s vámi?“

„Sam Hawkens, Dick Stone a Will Parker, naši nejspolehlivější scoutové.“

„Sam Hawkens, malý, podivný lovec. Hm, statečný chlapík; slyšel jsem o něm. Ti tři ať jdou s námi.“

Jeho vyzvání jsem uposlechl, a pokynul jsem jim, aby k nám přišli. Tázal jsem se:

„Přicházíte sám, Mr White. Vede vás sem něco důležitého?“

„Nic jiného, než že jsem se chtěl přesvědčit, jak zde věci stojí, a promluvit s vámi. My jsme s prací hotovi, a vy, jak vidím, dosud ne.“

„To zavinil obtížný terén, a já – – –“

„Vím to!“ přerušil mne. „Vím bohužel všechno. Kdybyste nebyl své síly napjal trojnásobně, byl by Bancroft dosud tam, kde začal.“

„Tak to není, Mr White. Nevím, kde jste nabyl tento mylný náhled, ale je mou povinností – – –“

„Tiše, sir, tiše! Mezi vámi a námi přecházeli poslové, vyslechl jsem je, aniž to sami zpozorovali. Je to velmi šlechetné od vás, že omlouváte ty pijany zde, já však chci slyšet pravdu. A protože vidím a slyším, že jste příliš velký gentleman, než abyste mně všechno pravdivě vylíčil, nebudu se ptát vás, nýbrž Sama Hawkense. Usedněme!“

Došli jsme k našemu stanu. White před ním usedl do trávy a pokynul nám, abychom učinili totéž. Když se to stalo, začal se Hawkense, Stonea a Parkera vyptávat. Ti mu řekli všechno, aniž k pravdě dodali zbytečné slovo; přesto jsem prohodil tu i tam poznámku, abych ostří zmírnil a obhájil své kolegy; na Whitea to však nemělo účinek. Naopak mne žádal, abych se nenamáhal, protože je to prý zbytečné.

Konečně, když se všechno dozvěděl, vyzval mne, abych mu ukázal naše poznámky a výkresy. Nemusel jsem mu sice vyhovět, přece jsem to však učinil, protože bych ho jinak urazil; viděl jsem, že má dobré úmysly. Prohlédl si všechno důkladně, a když se mne přímo tázal, nemohl jsem popřít, že jsem byl jediným kresličem a pisatelem těch záznamů, neboť nikdo z ostatních neudělal v tom ani čárku, aniž napsal slovo.

„Z těch poznámek není zjevné, kolik který jednotlivec vykonal práce,“ řekl. „Vy jste se dal kolegialitou zavést příliš daleko, master.“

Pak poznamenal Hawkens s chytráckým úsměvem:

„Sáhněte mu do náprsní kapsy, Mr White! Tam vězí plechová krabice, v níž kdysi byly sardinky. Sardinky jsou venku, zato však je tam něco papírového. Bude to asi soukromý deník, nemýlím-li se. V tom to bude napsáno docela jinak, než zde v té úřední zprávě.“

Starý Sam Hawkens věděl, že si dělám soukromé poznámky, a že je nosím u sebe v plechové krabici. Nebylo mně příjemné, že to řekl.

White mne ovšem hned žádal, abych mu je ukázal. Co jsem měl dělat? Zasloužili ti lidé, abych se za ně mořil a pak ještě všechno zamlčel? Nechtěl jsem jim škodit, ale nechtěl jsem být nezdvořilý k Whiteovi. Proto jsem mu odevzdal svůj deník, ale s podmínkou, že nebude o jeho obsahu s nikým mluvit. Přečetl jej a vrátil mi jej se slovy:

„Vlastně bych si měl ty vaše zápisky vzít a odevzdat je na příslušném místě. Vaši společníci jsou naprosto neschopní lidé, jimž by neměl být již vyplacen ani jediný dolar; zato vy byste měl obdržet trojnásobný plat. Upozorňuji vás, že bude dobře, uschováte-li si tyto poznámky, mohou vám být později velmi prospěšné. A nyní vzbudíme ty famózní gentlemany.“

Vstal a strhl pokřik. „Gentlemani“ vylézali ze křoví s vypoulenýma očima a s hloupými tvářemi. Bancroft chtěl být hrubý, protože ho vzbudili, když jsem mu však řekl, že přišel Mr White od nejbližší sekce, nabyl hned zdvořilosti. Páni se dosud nikdy neviděli. První bylo, že Bancroft nabídl Whiteovi koflík brandy; narazil však na nepravého. White použil nabídky hned za příležitost k pokárání, jakého se Bancroftovi jistě dosud nikdy nedostalo. Naslouchal mu chvíli zdřevěnělý údivem, potom si však na inženýra vyjel, uchopil ho za ruku a rozkřikl se:

„Pane, řekněte mi hned, jak se jmenujete?“

„White se jmenuji, vždyť jste to slyšel.“

„A co jste?“

„Vrchní inženýr sousedního oddílu.“

„Může někdo z nás poroučet tam u vás?“

„Myslím, že ne.“

„Tak dobrá! Já se jmenuji Bancroft a jsem vrchní inženýr tohoto oddílu. Mně nemá nikdo co rozkazovat, ani vy ne, Mr White!“

„Správně, jsme si úplně rovni,“ odvětil White klidně. „Přijímat od druhého rozkazy nepotřebuje žádný z nás. Ale když jeden vidí, že druhý poškozuje podnik, na němž pracují oba, je jeho povinností na chybu upozornit. Zdá se, že váš životní úděl vězí v soudku brandy. Napočítal jsem zde šestnáct lidí, kteří byli všichni opilí, když jsem sem před dvěma hodinami dojel –“

„Před dvěma hodinami?“ vpadl mu do řeči Bancroft. „Jste zde už tak dlouho?“

„Ovšem. Prohlédl jsem si výkresy a dozvěděl jsem se, kdo je zhotovil. Vy jste žili jako ve Šlarafii, zatím co jeden jediný, a k tomu nejmladší z vás, musel zdolat všechnu práci!“

Bancroft se obrátil ke mně a zasyčel: „To jste řekl vy, vy a žádný jiný! Popřete to, vy bídný lháři, vy úskočný zrádce!“

„Ne,“ odvětil White. „Váš mladý kolega jednal jako gentleman a řekl o vás jen dobré. Hájil vás, a já vám radím, abyste ho požádal za odpuštění, že jste ho nazval lhářem.“

„Prosit za odpuštění? Ani mne nenapadne!“ zasmál se Bancroft. „Ten greenhorn nerozezná trojhran od čtyřstěnu, a přesto se domýšlí, že je surveyorem. Nedostali jsme se dál právě proto, poněvadž všechno dělal obráceně. On nás jen zdržoval, a jestliže mne nyní očerňuje – –“

Dál se nedostal. Byl jsem po měsíce trpělivý a dovolil jsem těm lidem, aby si o mně mysleli, co chtějí. Nyní však nastala chvíle, abych ukázal, že jsou na omylu. Popadl jsem Bancrofta za ruku, sevřel jsem mu ji tak, že bolestí zapomněl větu dokončit, a řekl jsem:

„Mr Bancrofte, pil jste příliš mnoho brandy a nemohl jste se dosud vyspat. Mám za to, že jste dosud opilý, a budu si myslet, že jste nic neřekl.“

„Já? Opilý? Blázníte!“

„Jste opilý! Neboť kdybych věděl, že jste střízlivý a že jste své nadávky vyřkl s rozvahou, musel bych vás srazit k zemi jako kluka. Rozumíte? Máte ještě chuť popírat svou opilost?“

Jeho ruku jsem dosud pevně svíral. Jistě se nikdy nedomníval, že bude ze mne mít strach; nyní se však bál; bylo to na něm vidět. Nebyl sice slabým mužem; avšak výraz mého obličeje ho podle všeho poděsil; proto se obrátil o pomoc k vůdci dvanácti mužů, kteří nám byli přiděleni:

„Mr Rattlere, copak nevidíte, jak se ten člověk na mne sápe? Nejste zde snad proto, abyste mne chránili?“

Rattler byl chlap vysoký a ramenatý, který, jak se zdálo, měl sílu aspoň za dva, a byl to surovec a nejmilejší Bancroftův druh v pití. Mne nemohl ani cítit a s radostí využil příležitosti, aby si na mně zchladil žáhu. Přistoupil rychle k nám, popadl mne za ruku zrovna tak, jak jsem já držel Bancrofta, a řekl:

„Stačí, co jsem slyšel, Mr Bancrofte! Tohle dítě dosud nevyšlapalo své první punčochy a již chce hrozit dorostlým mužům, hanět je a osočovat. Dej, chlapče, ruku zpět z Bancrofta, jinak ti dokážu, jaký jsi greenhorn!“

Ta slova platila mně. Bylo mně to milé, neboť Rattler byl mnohem případnějším odpůrcem než vrchní inženýr. Naučím-li ho způsobům, bude to působit lépe, než ukáži-li na Bancroftovi, že nejsem zbabělec. Vytrhnul jsem mu ruku, a odpověděl jsem:

„Chlapec a greenhorn? Odvolejte to okamžitě, Mr Rattlere, nebo vás srazím k zemi!“

„Haló!“ zasmál se. „Ten greenhorn je skutečně tak drzý, že se domnívá – – –“ Víc neřekl, neboť jsem ho udeřil pěstí do spánku tak mocně, že se svalil jako pytel.

Několik okamžiků zavládlo mlčení; nato zvolal jeden z Rattlerových kumpánů:

„All devils! Máme se klidně dívat, jak takový přivandrovalý greenhorn bije našeho vůdce?“

Při tom se hnal na mne. Uvítal jsem ho kopnutím do žaludku. Je to bezpečný prostředek, jak porazit nepřítele, vyžaduje to však pevné nohy a rovnováhu. Útočník padl na zem. V okamžiku jsem na něm klečel a zasadil mu ránu do hlavy. Nato jsem vyskočil a vytrhl oba revolvery.

„Kdo ještě? Ať přijde!“

Rattlerova cháska měla zřejmě velkou chuť pomstít porážku obou svých kamarádů. Pohlíželi na sebe tázavě. Já je však varoval:

„Poslyšte, lidé, co vám řeknu! Kdo udělá proti mně krok, nebo sáhne rukou po zbrani, dostane do hlavy kouli! Myslete si o greenhornech všeobecně, co chcete; já vám však dokážu, že i greenhorn může někdy zcela dobře pokrotit dvanáct takových westmanů, jako jste vy!“

Sam Hawkens se postavil ke mně a řekl:

„A já, Sam Hawkens, vás varuji, jestli se nemýlím. Tento mladý greenhorn je v mé zvláštní ochraně. Kdo se odváží zkřivit mu vlas, tomu vystřelím hned díru do kotrby! Míním to úplně vážně a můžete si to zapamatovat, hihihi!“

Dick Stone a Will Parker považovali za svou povinnost postavit se také ke mně, aby naznačili, že jsou téhož názoru, jako Hawkens. To postačilo. Všichni se ode mne odvrátili, mručeli kletby a hrozby do vousů a zabývali se pak poraženými, aby je přivedli k vědomí.

Inženýr Bancroft považoval za nejmoudřejší jít ke stanu a zmizet v něm.

White na mne pohlížel udiveným pohledem. Pak zavrtěl hlavou a řekl hlasem plným údivu:

„Ale, sir, to je hrozné! Do vašich prstů bych se nerad dostal. Vás by mohli právem nazvat ‚shatterhand‘ (Drtící ruka), protože silného člověka porazíte jedinou ranou pěsti. Něco takového jsem ještě neviděl.“

Zdálo se, že ten návrh se Hawkensovi zalíbil. Chechtal se vesele:

„Shatterhand, hihihi! Greenhorn, a již má válečné jméno, a jaké jméno! Ano, když si Sam Hawkens vyvolí člověka, tedy to něco znamená, jestli se nemýlím. Shatterhand, Old Shatterhand! Podobně jako Old Firehand, který je silný jako medvěd. Co tomu říkáte, Dicku, Wille, co říkáte tomu válečnému jménu?“

Nezaslechl jsem, co odpověděli, neboť má pozornost byla obrácena k Whiteovi, který mne chytil za ruku, zavedl stranou a řekl:

„Vy se mně nadmíru líbíte, sir. Neměl byste chuť jít se mnou?“

„Chuť nebo ne, Mr White, já nesmím.“

„Proč?“

„Poněvadž mne zde drží povinnost.“

„Pshaw! Já si to zodpovím.“

„To nepomůže, když to sám nemohu zodpovědět. Byl jsem poslán, abych pomohl při vyměřování této trati, a nesmím odejít, dokud nejsme hotovi.“

„Bancroft to s ostatními dokončí.“

„Ano, ale kdy a jak! Ne, musím zde bezpodmínečně zůstat.“

„Uvědomte si, že je to pro vás nebezpečné.“

„Proč?“

„Ještě se ptáte? Vždyť jste si udělal z těch lidí největší nepřátele.“

„Já ne. Já jsem jim nic neudělal.“

„To je pravda, vlastně to dosud byla pravda. Protože jste však teď dva z nich srazil k zemi, bude mezi vámi boj.“

„Možná; já se jich však nebojím. A právě ty dvě rány mně u nich zjednaly úctu. Žádný z nich se tak brzy na mne neodváží. Ostatně mám tu Hawkense, Stonea a Parkera.“

„Jak chcete. Vůle člověka je jeho nebem i peklem. Byl bych vás potřeboval. Alespoň mne doprovodíte kousek cesty. Nebo ne?“

„Kdy?“

„Teď hned.“

„Chcete se vydat hned na cestu, Mr White?“

„Ano. Poměry jsem zde našel takové, že nemám nejmenší chuť zde déle zůstat, než je třeba.“

„Musíte však jíst, než se vydáte na cestu?“

„Není třeba. V brašnách u sedla mám všechno, co potřebuji.“

„Nerozloučíte se s Bancroftem?“

„Nemám k tomu chuť.“

„Přišel jste, myslím, abyste s ním promluvil o záležitostech podniku.“

„Ovšem. Mohu to však říci vám. Ostatně u vás najdu více porozumění než u něho. Především jsem ho chtěl varovat před rudochy.“

„Viděl jste je?“

„Ne přímo, ale jejich stopy. Nastala doba, kdy divocí mustangové a bizoni táhnou na jih; tehdy opouštějí rudoši své vesnice, aby lovili a zásobili se masem. Kiowů se nemusíme obávat, neboť jsme se s nimi o dráze domluvili. Komančové však a Apačové o ní dosud nevědí, proto se jim nesmíme ani ukázat. Jsem se svou prací hotov a opustím tuto krajinu. Pospěšte si, abyste to mohli udělat také. Ta půda zde bude den ode dne pro vás nebezpečnější. Osedlejte si tedy koně a zeptejte se Sama Hawkense, nemá-li chuť jet s námi.“

Sam ovšem chuť měl.

Chtěl jsem dnes vlastně pracovat; byla však neděle, den, kdy každý člověk, třeba i na poušti, se má zabývat slovem Božím. Kromě toho jsem si také jednou zasloužil den klidu. Šel jsem tedy do stanu k Bancroftovi a řekl jsem mu, že dnes nebudu pracovat, nýbrž že doprovodím se Samem Hawkensem inženýra Whitea.

„Jděte k čertu a dejte si od něho polámat krky!“ odvětil. Nepomyslel jsem, že se jeho přání brzy téměř vyplní.

Bylo tomu již několik dní, co jsem nebyl v sedle, a můj kůň radostně zaržál, když jsem mu připínal sedlo. Ukázalo se, že je výtečným běhounem, a já se srdečně těšil na to, až to budu moci říci starému „gunsmithovi“ Henrymu.

Vesele jsme jeli rozkošným podzimním jitrem, rozmlouvali jsme o zamýšleném, velkolepém železničním podniku a o všem, co jsme měli na srdci. White mně dal některé potřebné pokyny, pokud šlo o připojení na jeho trať, a v poledne jsme se utábořili u vody, abychom pojedli. Pak jel White se svým scoutem dál, a my zůstali chvíli ležet, abychom se pobavili vlastními myšlenkami.

Neděle v prérii! Nelze se divit, že se mi vynořily vzpomínky na daleký domov, a srdce i trochu zabolelo touhou po rodičích a sourozencích. Dobrák Sam to zpozoroval. Aby mě odvrátil od teskných vzpomínek, vyprávěl mi o svých osudech. Jeho rodina pocházela z Evropy, to snad bylo také jednou z příčin jeho příchylnosti ke mně. Jeho rodiče, i také on sám, se však narodili na americké půdě. Jeho děd a babička se do Ameriky vystěhovali před mnoha lety a po různých osudech si zařídili malou farmu v Arkansasu poblíže Little Rocku. Rodiče Samovi zemřeli brzy a on, jako dvacetiletý, odešel již roku 1840 do divočiny. Živil se lovem kožešin. Poznenáhlu se z něho stal zkušený westman.

Krátce předtím, než jsme z místa našeho odpočinku odjeli, sklonil jsem se u pramene, abych si nabral rukou vodu a napil se. Najednou jsem křišťálově jasnou vodou zpozoroval na dně otisk, který, jak se zdálo, pocházel od nohy. Upozornil jsem na to Hawkense. Ten pozoroval pozorně otisk a pak řekl:

„Inženýr White mluvil pravdu, když nás varoval před Indiány.“

„Myslíte, Same, že ta stopa pochází od Indiána?“

„Ano, od indiánského mokasínu. Jak je vám při tom na mysli, sir?“

„Nijak.“

„Fí! Přece musíte něco myslet nebo cítit!“

„Co si mám jiného pomyslet, než že zde byl prostě rudoch?“

„Nemáte tedy strach?“

„Ani mne nenapadne.“

„Anebo starost?“

„Také ne.“

„Hm. Vy ovšem neznáte rudochy!“

„Doufám, že je poznám. Jsou to, myslím, lidé jako my, totiž nepřátelé svých nepřátel a přátelé svých přátel. A protože nemáme úmysl jednat s nimi nepřátelsky, mám zato, že se jich nemusíme obávat.“

„Jste greenhorn a zůstanete jím věčně! Namyslete si sebepevněji, jak s rudochy budete jednat, přece ve skutečnosti tomu bude jinak, docela jinak. Události nezávisí na vaší vůli. O tom se přesvědčíte, a přál bych si, aby vás ta zkušenost nestála hodný kus masa z těla.“

„Kdy asi ten Indsman zde byl?“

„Asi přede dvěma dny. Kdyby se tráva nebyla zatím narovnala, byli bychom v ní uviděli stopu.“

„Vyzvědač?“

„Vyzvědač bizonů, ano. Protože mezi zdejšími kmeny je mír, nemohl to být válečný vyzvědač. Kromě toho byl ten chlapík nadmíru neopatrný, podle všeho tedy mladý.“

„Proč?“

„Zkušený bojovník nevkročí do vody, jako je tato, kde zůstane na dně stopa dlouho patrná. Takovou hloupost může provést jen hlupák, který je zrovna takový greenhorn jako vy, hihihi. A bílí greenhornové bývají zpravidla ještě hloupější než rudí. To si můžete zapamatovat, sir!“

Při tom se tiše zachechtal, pak vstal, aby skočil na koně. Jak vidět, dobrák Sam mně dokazoval svou náklonnost tím, že mne prohlašoval za hlupáka.

Byli bychom se mohli vrátit cestou, kterou jsme přijeli; já však jako surveyor jsem měl za povinnost poznat trať, proto jsme napřed zahnuli stranou a pak jsme jeli rovnoběžně zpátky.

Při tom jsme dojeli do dosti širokého údolí, jež bylo porostlé šťavnatou trávou; jeho stráně byly křovinaté a výše lesnaté. Údolí bylo dlouhé asi hodinu jízdy a tak přímé, že bylo vidět od jednoho konce ke druhému. Ještě jsme v něm neurazili mnoho kroků, když Hawkens zastavil koně a pohlížel upřeně před sebe.

„Heigh-day,“ vyrazil pak ze sebe. „Tady jsou! Skutečně jsou tady!“

„Kdo?“ tázal jsem se.

Spatřil jsem daleko, daleko před námi asi osmnáct až dvacet zvolna se pohybujících bodů.

„Kdo?“ opakoval mou otázku, mrskaje sebou v sedle. „Styďte se vyslovit takovou otázku! Ah, vždyť vy jste greenhorn, a obrovský! Takoví chlapíci, jako jste vy, nevidí ovšem ani otevřenýma očima. Buďte tak laskav, nejváženější sir, a hádejte, jaké věci to jsou, na něž pohlížejí vaše krásné oči!“

„Hádat? Hm? Pokládal bych je za srny, kdybych nevěděl, že ten druh zvěře žije jen ve stádech ne více než o deseti kusech. Uvážím-li při tom vzdálenost, musím říci, že ta zvířata, ač se zdají být malá, jsou nutně mnohem větší nežli srnky.“

„Srnky, hihihi!“ zasmál se. „Srnky zde nahoře u pramenů Canadianu! To je od vás mistrovské! Ale ostatní, co jste řekl, nebylo špatně vymyšleno! Ano, větší jsou ta zvířata, mnohem větší nežli srnky!“

„Milý Same, snad to nejsou bizoni!“

„Ovšem, bizoni! Bizoni jsou to, praví bizoni, první, které letos vidím na cestě. Nyní vidíte, že Mr White měl pravdu: bizoni a Indiáni. Z rudochů jsme viděli jen stopu; bizony však máme před sebou v životní velikosti. Co tomu říkáte, he, jestli se nemýlím?“

„Musíme za nimi!“

„Ovšem!“

„Musíme je pozorovat.“

„Pozorovat? Skutečně jen pozorovat?“ tázal se, pohlížeje na mne udiveně úkosem.

„Ano. Já dosud bizony neviděl, a proto bych je rád pozoroval.“

Když jsem to říkal, pociťoval jsem jen zoologický zájem; a to právě bylo malému Samovi nepochopitelné. Sprásknul ruce, a mínil.

„Pozorovat, on je chce pozorovat! Tak jak se malý chlapeček dívá skulinkou králičího chlívku, aby pozoroval králíky! Ó greenhorne, čeho všeho se musím na vás dožít! Nebudu bizony pozorovat, nýbrž lovit, skutečně lovit!“

„Dnes – v neděli?“

To mně vyběhlo z úst docela bezděčně. Sam se nad tím až rozhněval.

„Držte laskavě svůj zobák, sir! Který pravý lovec se ptá, jeli neděle nebo ne, vidí-li před sebou prvního bizona! Bude maso, rozumíte, maso, a jaké, jestli se nemýlím! Pečené žebro a ledvina jsou skvostnější než nebeská ambrosie či ambrosiana, nebo jak se nazývá ten krám, z něhož žili staří řečtí bohové! Já musím mít bizoní ledvinu, kdyby mne to mělo stát život! Vítr nám vane vstříc, to je dobře. Zde, na levé, severní stráni je slunce; naproti vpravo je jen stín. Zůstaneme-li v něm, zvířata nás předčasně nezpozorují. – Pojďte!“

Prohlédl svou „Liddy“, zdali její obě hlavně jsou v pořádku, a pobídl koně k jižní stráni. Podle jeho příkladu, prohlédl jsem i já svou „zabíječku“. Sam, když to viděl, zadržel koně a tázal se:

„Chcete se snad úplně zúčastnit lovu, sir?“

„Ovšem!“

„Toho hezky zanechte, nechcete-li být od této chvíle za deset minut rozmačkán na kaši! Bizon není kanárek, který se posadí na prst a zpívá. Než se budete moci odvážit na takovou zvěř, přejde ještě mnoho dobrého a špatného počasí přes Skalisté hory.“

„Ale já chci – – –“

„Mlčte a poslechněte!“ přerušil mne hlasem, který vůči mně dosud nikdy neužil. „Nechci mít váš život na svědomí, a vy byste jel vstříc jisté smrti! Jindy si dělejte, co chcete, teď však nestrpím odpor!“

Kdyby náš poměr nebyl tak přátelský, byl bych se jistě rozzlobil, jako každý jiný greenhorn v podobné situaci, takto jsem však mlčel a jel zvolna za ním ve stínu lesa. Při tom mně vysvětloval opět mírným hlasem:

„Jak vidím, je jich dvacet kusů. Kdybyste byl při tom, když tisíce a více kusů letí přes savanu! Dříve jsem vídal stáda snad deseti tisíců zvířat a ještě větší. Byl to denní chléb Indiánů; běloši jim jej vzali. Divoch šetřil zvěř, poněvadž mu poskytovala potravu; skolil vždy jen tolik, kolik potřeboval. Běloch však v nesčetných stádech zuřil jako krvelačný dravec, který i tehdy, když je nasycen, vraždí dál jen proto, aby viděl krev. Jak dlouho to bude trvat, a nebude bizona, a pak po krátké době ani Indián. Bohužel! A tak je to i se stády koní. Byla stáda o tisíci kusech mustangů a ještě větší. Dnes působí rozkoš, objeví-li se sto kusů pohromadě.“

Zatím jsme se přiblížili bizonům asi na čtyři sta kroků, aniž nás zpozorovali. Sam Hawkens se zastavil. Zvířata se pásla volně vzhůru údolím. Nejblíže byl statný býk, jehož obrovské tělo jsem pozoroval s údivem. Byl jistě dva metry vysoký a tři metry dlouhý – tehdy jsem ještě neuměl určit váhu bizona – dnes však mohu říci, že vážil na 30 centů: obdivuhodná spousta svalů, kostí a masa. Dostal se k louži a válel se v ní.

„To je vůdce,“ šeptal Sam, „nejnebezpečnější z celé společnosti. Kdo se do něho pustí, musí mít svůj testament podepsaný. Já si vezmu tu mladou krávu tam vzadu. Dejte pozor, kam jí dám kouli! Za lopatku ze strany šikmo do srdce; to je nejlepší, ba jediná jistá rána, kromě oné do oka. Avšak který střízlivý člověk se odváží na bizona zepředu, aby ho trefil do oka. Zůstaňte zde a zajeďte s koněm do křoví! Až mne spatří a budou prchat, požene se stádo podle vás. Ať vám však nenapadne odtud odejít, dokud se nevrátím, nebo dokud vás nezavolám!“

Vyčkal, až jsem zajel do houští, a jel pak zvolna a tiše dál. Moje myšlenky se křižovaly. Jak se bizon honí, o tom jsem četl velmi často a nebylo to pro mne novinkou. Avšak velký rozdíl je mezi papírem, na nějž se takové věci píší a tisknou, a divočinou, v níž člověk ty hony zažije. Dnes jsem viděl poprvé v životě bizona. Jakou zvěř jsem dosud zastřelil? V porovnání s těmi obrovskými, nebezpečnými zvířaty žádnou, naprosto žádnou. Tím by snad mohla být vzbuzena domněnka, že jsem byl srozuměn s rozkazem Sama Hawkense, abych se lovu neúčastnil; a tak tomu ovšem nebylo. Právě naopak! Nejprve jsem chtěl bizony jen tajně pozorovat, nyní jsem však pocítil neodolatelnou touhu účastnit se sám lovu. Sam se chtěl odvážit na mladou krávu; fuj! myslel jsem si, k tomu není třeba odvahy; pravý muž si zvolí právě nejsilnějšího býka.

Můj kůň se stal velice nepokojným, téměř tančil kopyty. Ani on dosud nikdy nespatřil bizona, bál se a chtěl utéct, takže jsem ho ani nemohl udržet. Nebylo by lépe přinutit ho, aby se pustil na nejbližšího bizona? Nebyl jsem nijak rozčilen; naopak, uvažoval jsem v největším klidu, mám-li se odvážit či ne. Rozhodl okamžik.

Sam Hawkens se přiblížil k bizonovi na vzdálenost tří set kroků; pak pobodl koně ostruhami a uháněl ke stádu podle býka, aby se dostal ke krávě, kterou mně označil. Ta se zarazila a tím zmeškala chvíli k útěku; dostihl ji. Zpozoroval jsem, že když jel podle ní, vystřelil. Trhla sebou a svěsila hlavu.

Zda se svalila, to jsem neviděl, neboť můj zrak byl uchvácen jiným obrazem.

Obrovský býk vyskočil a vyvalil na Sama oči. Jak mohutné to bylo zvíře! Ohromná hlava s klenutou lebkou a širokým čelem, s krátkými, avšak silnými a vzhůru ohnutými rohy, hustá, huňatá hříva na krku a na plecích. Obraz prvotní, surové síly byl doplněn vysokým hřbetem. Ano, byl to nanejvýš nebezpečný tvor; ale pohled na něho přímo dráždil k pokusu změřit lidskou obratnost s tou nemotornou zvířecí silou.

Chtěl jsem, či nechtěl? Nevím. Nebo snad kůň se pode mnou splašil? Ano. Vyrazil se mnou z houští a chtěl zahnout nalevo; já ho však strhl vpravo a letěl s ním k býkovi. Ten mne uslyšel přijíždět a obrátil se ke mně; spatřil mne, sklonil hlavu, aby koně i s jezdcem uvítal rohy. Slyšel jsem, jak Sam Hawkens ze všech sil křičí, neměl jsem však čas ohlédnout se po něm. Poslat býkovi kouli nebylo možné, neboť mi nestál dobře k ráně, a pak, kůň mi vypověděl poslušnost, letěl strachem zrovna do rohů. Chtěje ho nabodnout, odhodil bizon zadek stranou, a hlavu mocným vzmachem vzhůru. S napětím všech sil se mně podařilo strhnout koně stranou; přeletěl velkým skokem přes zadek býka, při čemž hrozné rohy se mihly podle mých nohou. Náš skok skončil v louži, v níž se buvol válel. V letu jsem to pozoroval, vytáhl nohy ze třmenů – a to bylo štěstí, neboť kůň sklouzl a svalil se. Jak se to mohlo tak rychle stát, nevím, avšak v okamžiku jsem stál vedle louže, svíraje pušku v rukou.

Bizon se obrátil k nám a hnal se nemotornými skoky ke koni, který se též dostal na nohy a chtěl utéct. Při tom se obrátil býk ke mně bokem, takže jsem mohl střelit; namířil jsem – teď se měla má těžká kulovnice poprvé osvědčit.

Ještě skok, a bizon dostihl koně; spustil jsem – ve skoku zůstal stát, nevím, zda leknutím nad výstřelem, nebo proto, že jsem dobře trefil, – přesto pro jistotu jsem mu dal hned druhou kouli. Najednou pozvedl zvolna hlavu, vyrazil ze sebe řev, který mnou otřásl, potácel se několikrát sem a tam a svalil se konečně na místě, kde stál.

Byl bych radostí nad tím vítězstvím zavýskal, měl jsem však na starosti něco nutnějšího. Můj kůň se hnal, bez jezdce vpravo dolů, zatímco Sama Hawkense jsem viděl uhánět podle okraje údolí, pronásledovaného nepříliš menším býkem, než byl můj.

Když je bizon podrážděn, neupustí již od svého protivníka, a při tom se vyrovná co do rychlosti i koni. Má odvahu, lest a vytrvalost, které by nikdo od něho neočekával.

A tento býk byl jezdci těsně v patách. Aby mu unikl, musel Hawkens dělat nejodvážnější obraty, které jeho koně nadmíru unavovaly. V žádném případě však nemohl tak dlouho vytrvat jako bizon; bylo mu tedy třeba pomoci. Nezbýval mi ani čas, abych se přesvědčil, je-li mnou skolený býk mrtev. Nabil jsem rychle obě hlavně těžké pušky a běžel skokem údolím, směrem k němu. Sam to zpozoroval; chtěl mému přispění napomoci a strhl svého koně směrem ke mně. To byla další velká chyba, neboť tím dostal býk, který byl těsně za ním, koně napříč před sebe; zpozoroval jsem, že sehnul hlavu; nárazem zvedl koně i jezdce, a když se oba svalili k zemi, vrhl se na ně zuřivě, trhaje je a smýkaje jimi. Sam volal o pomoc zplna hrdla. Byl jsem od nich jistě ještě vzdálen sto padesát kroků, ale nesměl jsem déle otálet. Rána z větší blízkosti by byla ovšem jistější, avšak otálení mohlo stát Sama život. Ostatně, i když dobře netrefím, mohl jsem aspoň očekávat, že netvor od Sama upustí.

Neváhal jsem již. Zastavil jsem se, namířil jsem za levou lopatku a střelil. Bizon pozvedl hlavu, jako by chtěl naslouchat a zvolna se obrátil. Najednou mne spatřil a běžel ke mně, ale s rychlostí stále menší; tím mi umožnil, že jsem mohl s horečnou rychlostí nabít opět vystřelenou hlaveň. Byl jsem s tím právě hotov, když zvíře ke mně mělo už jen asi třicet kroků. Utíkat nemohlo; jeho pohyby byly již jen volným během; avšak s hluboce sehnutou hlavou a očima zalitýma krví přicházelo ke mně blíž a blíž jako boží dopuštění, které nelze zadržet. Tak jsem poklekl a namířil ručnici. Ten pohyb způsobil, že se buvol zastavil a zvedl hlavu, aby mne lépe mohl vidět. Tím se dostaly jeho potutelné oči před mé hlavně; poslal jsem jednu kouli do pravého, druhou do levého – krátké zachvění mu otřáslo tělem, a pak se zvířecí obr svalil.

Vyskočil jsem, abych pomohl Samovi; nebylo to však třeba, neboť jsem viděl, že běží ke mně.

„Haló,“ volal jsem na něho. „Vy žijete? Nejste nějak raněn?“

„Vůbec ne,“ odvětil. „Jen pravý bok mne bolí od pádu, nebo je levý, jestli se nemýlím; nemohu to správně udat.“

„A váš kůň?“

„Fuč. Žije sice dosud, ale bizon mu roztrhl celé břicho. Abychom jej zbavili trápení, musíme to ubohé zvíře zastřelit. Býk je mrtev?“

„Doufám; prohlédneme si ho.“

Když jsme tak učinili, viděli jsme, že v něm už není ani stopy života. Pak řekl Hawkens s hlubokým povzdechem:

„Dal mně ten starý, surový vůl práce! Kráva by byla jednala jemněji. Ovšem, od vola se nemůže očekávat, aby byl ladylike, hihihi.“

„Co ho tak hloupě napadlo, aby se do vás pustil?“

„Neviděl jste to?“

„Ne.“

„Nuže, zastřelil jsem krávu, a protože můj kůň byl rozběhnutý, nemohl jsem ho zastavit, až když narazil na tohoto býka. Ten se dopálil a pustil se do mne. Poslal jsem mu sice rychle druhou kouli, kterou jsem měl v Liddy, ta ho však neučinila rozumnějším, neboť ke mně jevil ještě větší přítulnost, kterou jsem ovšem nemohl opětovat. Honil mne, takže jsem nemohl ani nabít svou ručnici; zahodil jsem ji, protože mně nemohla prospět a protože jsem si tím uvolnil ruce k řízení koně, jestli se nemýlím. Ubohý kůň se činil, jak mohl, přece se však nezachránil.“

„Protože jste udělal ten rychlý, osudný obrat. Měl jste jet v oblouku, tím byste byl koně zachránil.“

„Zachránil? Mluvíte jako starý lovec bizonů. To bych byl od greenhorna neočekával.“

„Pshaw! Greenhorni mají v sobě také něco dobrého!“

„Ano, kdyby vás nebylo, ležel bych zrovna tak rozbodán a roztrhán jako támhle můj kůň. Pojďme k němu!“

Našli jsme zvíře ve velice bídném stavu. Bolestí funělo. Sam si přinesl odhozenou ručnici, nabil ji a ubožáka zastřelil. Nato sundal řemení a sedlo a řekl při tom:

„Nyní si musím koně dělat sám a sedlo si naložím na záda. To je z toho, srazí-li se člověk s volem.“

„Kde dostaneme teď jiného koně?“ tázal jsem se.

„To je nejmenší starost. Chytnu si nějakého, jestli se nemýlím.“

„Mustanga?“

„Ano. Bizoni jsou tu; započali svou pouť na jih; zakrátko se ukáží i mustangové; znám to.“

„Mohu být při tom, až jej budete chytat?“

„Ovšem. Musíte se to naučit. Nyní však pojďte. Podíváme se na starého býka; možná, že ještě žije. Takoví Metuzalémové mívají tuhý život.“

Šli jsme. Zvíře bylo mrtvé. Nyní, když zde klidně leželo, bylo nám teprve umožněno očima změřit jeho obrovské tvary. Sam neustále pohlížel na býka, tvářil se nevypsatelně, kroutil hlavou a řekl:

„Nepochopitelné, naprosto nepochopitelné! Víte, kde jste ho zasáhl?“

„Nu, kde?“

„Zrovna na pravém místě. Je to prastarý chlap, a já bych si byl desetkrát rozmyslel, než bych se na něho odvážil. Víte, co jste, sir?“

„Nuže?“

„Nejlehkomyslnější člověk na světě!“

„Oho!“

„Ano, nejlehkomyslnější greenhorn na světě.“

„Lehkomyslnost nebyla nikdy mou chybou.“

„Tedy jste se s ní nyní spřátelil. Rozumíte! Já jsem vám rozkázal, abyste se nepouštěl do bizonů a zůstal v křoví. Proč jste neposlechl?“

„To sám nevím.“

„Tak! Děláte něco, aniž k tomu máte důvod. Není to lehkomyslné?“

„Nemyslím. Měl jsem jednu důležitou příčinu.“

„Byl byste ji musel znát!“

„Snad to bylo proto, že jste mi udělil rozkaz, a já si rozkazovat nedám.“

„Cože? Míní-li to s vámi člověk dobře a varuje vás před nebezpečím, jste tak tvrdohlavý, že se právě do něho vrháte?“

„Nepřišel jsem na Západ, abych se vyhýbal nebezpečí.“

„Hm. Zcela dobře. Jste však dosud greenhorn a musíte se mít na pozoru. A když jste mne nechtěl poslechnout, proč jste se odvážil právě na toho obra a ne na krávu?“

„Protože to bylo rytířštější!“

„Rytířštější! Tenhle greenhorn si chce hrát na rytíře v prérii, jestli se nemýlím, hihihi!“

Smál se, až se chytal za břicho, a pokračoval pak stále se smíchem:

„Jestliže jste si skutečně umínil vystupovat jako rytíř, hrejte si na rytíře z Toggenburgu, na jiného však ne. Na Bayarda nebo Rolanda nemáte patřičné vlohy. Zamilujte se do buvolice a každý večer při západu slunce se někde posaďte a čekejte –

‚až se milostná objeví

a do údolí se skloní‘

A i tehdy tam budete snad sedět jako mrtvola, a kojoti a supi vás sežerou. Udělá-li pravý muž něco, neptá se, zda je to rytířské, nýbrž zda je to užitečné.“

„V tomto případě je tomu tak.“

„V tomto případě? Jak to?“

„Zvolil jsem býka, protože má mnohem více masa nežli kráva.“

Pohlížel na mne chvíli jako pomatený a pak zvolal: „Mnohem více masa? Tento mladý muž zde zastřelil býka pro maso, hihihi! Snad se domníváte, že jsem já neměl dost odvahy pustit se do býka?“

„To ne, ačkoliv jsem považoval za odvážnější vyvolit si silné zvíře.“

„A jíst býčí maso? Jak jste nesmírně chytrý, sir! Ten býk má dozajista osmnáct až dvacet roků na hřbetě; sestává z kůže, z mnoha kostí, žil a svalů. A maso, které má na sobě, nemůže se již nazývat masem, neboť je tak tuhé, jako vydělaná kůže; i když je budete vařit a péci po celé dny, přece je nerozkoušete. Každý zkušený westman dá přednost krávě před volem, protože její maso je šťavnatější a křehčí. Tady máte znova důkaz, jaký jste greenhorn. Neměl jsem čas starat se o vás. Jak se vlastně ten váš lehkomyslný útok na býka odehrál?“

Vypravoval jsem mu to. Když jsem byl hotov, změřil mne udiveným pohledem, zakroutil hlavou a pak mne vyzval:

„Jděte tam dolů a přiveďte svého koně! Potřebujeme ho, neboť ponese maso, jež vezmeme s sebou.“

Uposlechl jsem. Upřímně řečeno, jeho chování mne zklamalo. Vyslechl mne, aniž řekl slovo pochvaly. Domníval jsem se, že zasluhuji aspoň trochu sebemenšího uznání. On však neřekl nic a poslal mne pro koně. Přesto jsem se nehněval, neboť i když jsem byl mladý, nebyl jsem člověkem, který něco dělá pro pochvalu.

Když jsem koně přivedl, poklekl Sam u krávy, oddělil kýtu od těla a umělecky vyloupl z kůže ledvinu.

„Tak,“ řekl; „to bude dnes večer pečené, jakou jsme již dlouho nejedli. Toto maso naložíme se sedlem a řemením na vašeho koně. Je jenom pro mne, vás, Willa a Dicka. Budou-li i ostatní něco chtít, ať si sem zajedou a odvezou si krávu.“

„Nebude-li do té doby sežrána supy a jinou divokou zvěří.“

„Jak jste zase chytrý! Rozumí se přece samo sebou, že ji pokryjeme větvemi, na něž naklademe kameny. Jedině medvěd nebo jiná velká šelma by se pak na ni mohli dostat.“

Nařezal jsem velké větve a nanosil těžké kameny. Tím jsme krávu přikryli a ostatek naložili na koně. Při tom jsem se dotazoval:

„Co se stane s býkem?“

„Co by se s ním mělo stát?“

„Nelze z něho nic upotřebit?“

„Docela nic.“

„Ani kůži ne?“

„Jste koželuh? Já ne.“

„Četl jsem, že se kůže býků uschovávají v takzvaných caches!“

„Tak, četl jste to? Inu, když jste to četl, tak to musí být pravda, neboť všechno, co se píše o Divokém západě, je pravdivé, obzvláště pravdivé, nepopiratelně pravdivé, hihihi! Jsou ovšem lovci, kteří honí zvířata pro jejich kůže; i já jsem to dělal; avšak nyní k nim nepatříme a nebudeme se vléct s touto těžkou kůží.“

KAPITOLA TŘETÍ Mustangové

Vydali jsme se na zpáteční pochod, a ač jsme museli jít pěšky, dorazili jsme do ležení již za půl hodiny. Neleželo příliš daleko od údolí, v němž jsem zabil svého prvního, vlastně své dva první bizony.

Vzbudilo údiv, že jsme přišli pěšky a bez Samova koně. Dotazovali se nás po příčině.

„Honili jsme bizony, a při tom byl můj kůň jedním býkem rozpárán,“ odpověděl Hawkens.

„Honili bizony, bizony, bizony!“ zaznělo ze všech úst. „Kde, kde?“

„Malou půlhodinku odtud. Přinesli jsme s sebou kýtu a ledvinu; můžete si jít pro ostatní.“

„To uděláme; ano, to uděláme,“ zvolal Rattler, který se tvářil, jako by se mezi mnou a jím nic nebylo událo. „Kde je to místo?“

„Jeďte po naší stopě zpět, pak je naleznete; vždyť máte dost očí, jestli se nemýlím.“

„Kolik kusů jich bylo?“

„Dvacet.“

„A kolik jste skolili?“

„Jednu krávu.“

„Jenom? Kam se poděli ostatní?“

„Pryč. Můžete si je najít. Já jsem se o to nestaral, kam chtěli na procházku, a neptal jsem se jich na to, hihihi!“

„Jenom jednu krávu! Dva lovci a z dvaceti bizonů zastřelili jen jednoho!“ mínil opovržlivě.

„Můžete-li, jednejte lépe, sir! Vy byste jich snad skolil dvacet a ještě několik. Ostatně tam najdete ještě dva staré, dvacetileté býky, které zastřelil zde tento mladý gentleman.“

„Býky, staré býky!“ volalo se kolem dokola. „Střílet na dvacetileté býky! Takovou hloupost může provést jen greenhorn!“

„Vysmějte se mu, gentlemani; avšak nejdříve si prohlédněte býky! Říkám vám, že mně tím zachránil život.“

„Život? Jak to?“

Byli zvědavi, jak se vše odehrálo, Sam je však krátce odmítl: „Nemám chuť teď o tom mluvit. Ať vám to vypravuje sám, považujete-li za rozumné jít pro maso, až se setmí.“

Měl pravdu. Slunce se schylovalo k západu a zakrátko musel nastat večer. Protože si domysleli, že já teprve nebudu mít chuť k vypravování, sedli všichni na koně a odjeli. Říkám všichni, neboť nikdo nechtěl zůstat doma.

Nedůvěřovali si vzájemně. U slušných lovců a tam, kde panují přátelské poměry, patří ulovená zvěř všem ostatním; tato vzájemnost však mezi těmi lidmi nebyla. Když se vrátili, slyšel jsem, že se vrhli na krávu jako divoši, a že každý, s hádáním se hleděl urvat nožem pro sebe největší a nejlepší kus masa.

Když se vzdálili, složili jsme kýtu z mého koně a já zvíře zavedl stranou, abych z něho sňal postroje a uvázal je. Zabýval jsem se tím déle, abych Samovi poskytl příležitost vylíčit naše dobrodružství Parkerovi a Stoneovi. Stáli tak, že stan byl mezi nimi a mnou, a neviděli mne, když jsem se k nim opět blížil. Byl jsem již téměř u stanu, když jsem slyšel hovořit Sama:

„Můžete mně to věřit; je to tak, jak jsem říkal: chlapík si vezme právě největšího a nejsilnějšího býka na mušku a skolí ho jako pravý lovec bizonů. Tvářil jsem se ovšem, jako bych to považoval za lehkomyslnost, a notně jsem mu vynadal; vím však, co o něm mohu soudit.“

„Já rovněž,“ řekl Dick Stone. „Stane se z něho statný západník.“

„A to velmi brzy!“ slyšel jsem doložit Parkera.

„Yes,“ dotvrzoval Hawkens. „Víte, gentʼs, je k tomu zrovna zrozený. A při tom ta jeho síla! Neodvlekl včera náš těžký volský vůz sám, aniž mu při tom kdo pomáhal? Kam ten zasáhne svou pěstí, tam neroste po léta tráva! Ale něco mi slibte!“

„Co?“ tázal se Will Parker.

„Nedejte mu najevo, jak o něm smýšlíme.“

„Proč ne?“

„Protože by mu to stouplo do hlavy.“

„I ne!“

„A přece! Je to sice skromný hoch, k pýše nenáchylný; ale je to vždycky chyba, chválíme-li člověka přespříliš. Kazí se tím i nejlepší povaha. Můžete ho i nadále nazývat greenhornem; vždyť jím skutečně je, neboť – i když má všechny vlastnosti, které musí mít lovec – nejsou přece jen ještě vyvinuty, a musí ještě mnoho zkusit a cvičit se, než oschne za ušima.“

„Poděkoval jsi mu za to, že ti zachránil život?“

„Ani mne nenapadlo!“

„Ne? Co si o tobě pomyslí?“

„To je mně lhostejné, úplně lhostejné, jestli se nemýlím. Rozumí se, že mne považuje za nerozumného a nevděčného holomka; ale to je vedlejší věc; hlavní je, aby se nestal nafoukancem, nýbrž aby zůstal takovým, jakým je teď. Byl bych ho ovšem nejraději zlíbal za to, že mne zbavil býka.“

„Fuj!“ zvolal Stone. „Tebe líbat! K obejmutí by se člověk snad ještě mohl odvážit, ale políbit tě – nikdy!“

„Tak? Snad ne? Proč?“ tázal se Sam.

„Proč? Copak jsi neměl dosud nikdy v ruce zrcadlo, člověče, nebo jsi nespatřil v jasné vodní hladině svůj něžný kontrfej? Ta tvář, ty vousy, ten nos! Same Hawkensi, ten, kdo by přišel na nesmyslný nápad, umístit své rty na ono místo, kde jsou tvoje pysky, měl by jistě buď sluneční úpal nebo zamrzlý rozum.“

„Tak! Hm! Vida! To zní z tvých úst náramně přátelsky. Jsem tedy ošklivý chlap! A za co se považuješ ty? Snad za hezkého člověka? To si nemysli! Čestné slovo, že v případě, kdybychom se zúčastnili konkurence krásy, dostal bych já první cenu, ty však bys neobdržel nic, hihihi! Nepoděkoval jsem mu a také to neudělám; ale až bude naše ledvina upečena, dostane z ní nejšťavnatější kus. Sám mu jej uříznu. A víte, co udělám zítra?“

„Nuže?“ ptal se Dick Stone.

„Udělám mu velkou radost.“

„Čím?“

„Dovolím mu, aby si chytl mustanga.“

„Půjdeš na mustangy?“

„Ano. Musím přece mít nového koně. K lovu mi půjčíš svého hnědáka. Protože se dnes ukázali bizoni, přijdou i mustangové. Myslím, že je třeba jen zajet dál do prérie, tam, kde jsme předevčírem vyměřovali a kolíkovali dráhu. Když se bizoni dostali do této zeměpisné šířky, budou tu i mustangové.“

Dále jsem nenaslouchal, naopak jsem se vrátil zpět a prolezl houštím, abych se dostal k lovcům z opačné strany. Nechtěl jsem, aby věděli, že jsem slyšel, co jsem slyšet neměl.

Rozdělali jsme oheň, u něhož byly zaraženy do země dvě vidlice jako podstavec pro rožeň, zhotovený ze silné větve.

Moji přátelé na něho nabodli celou kýtu, a pak začal Sam Hawkens rožněm pomalu, avšak s uměleckým porozuměním otáčet. Blaženost, jíž zářila jeho tvář, mi působila tajné potěšení.

Když se ostatní vrátili s masem, následovali našeho příkladu, a zapálili několik ohňů. Ovšemže u nich se to nedělo s tím klidem a tak spokojeně jako u nás. Protože každý chtěl péci sám pro sebe, nedostávalo se místa, a následek byl, že pojídali své podíly polosyrové.

Já jsem skutečně dostal nejlepší kus; vážil asi tři libry – snědl jsem jej celý. Čtenáři, nepovažuj mne proto za jedlíka; naopak, jídal jsem vždy méně než ostatní, kteří se mnou žili ve stejných poměrech. Člověk, který to neví a sám nezažil, nevěřil by, jaké spousty masa dovede a musí westman sníst, chce-li v drsných poměrech divočiny vytrvat.

Kromě anorganických látek je k výživě člověku zapotřebí rovněž jisté množství bílkovin, škrobovin a tuků; může si to trojí zaopatřit v patřičném poměru, žije-li v civilizované zemi. V divočině však člověk, který po dlouhou dobu nepřijde, nebo nemůže přijít do obydlených krajin, žije jen z masa, obsahujícího málo uhlohydrátů, tj. škrobovin; musí proto jíst velké množství, aby se mu zmíněného dostalo. Že při tom spotřebuje nadbytečné množství bílkovin, které potom už výživě neslouží, mu zůstává lhostejné. Viděl jsem, jak jistý trapper snědl osm liber masa najednou, a když jsem se ho ptal, je-li nasycen, odvětil s úsměvem:

„Musím být nasycen, protože už nic k jídlu nemám; dáte-li mně však kus z vašeho, nebude to trvat věčnost a uvidíte, jak zmizí.“

Při večeři se zálesáci bavili naším lovem bizonů. Spatřili oba býky, nabyli totiž, jak jsem slyšel, přece jen jiné mínění o „hlouposti“, které jsem se dopustil.

Ráno jsem se tvářil, jako bych chtěl pracovat; brzy však přišel ke mně Sam Hawkens a řekl:

„Nechte své nástroje pro dnešek v klidu, sir; máme práci, která je zajímavější.“

„Co je to?“

„Uvidíte brzy. Připravte svého koně; vyjedeme si někam.“

„Na procházku? V tom případě má práce přednost!“

„Pshaw! Nahmoždil jste se už dost. Ostatně, myslím, že v poledne budeme zpátky. Pak si můžete měřit a počítat podle chuti.“

Ohlásil jsem Bancroftovi svůj odchod a odjel jsem se Samem. Ten se cestou tvářil nadmíru tajemně a já nedal ničím najevo, že jeho úmysl znám. Jeli jsme krajinou, námi již vyměřenou, až jsme dosáhli prérie, o níž Sam včera mluvil.

Byla široká asi dvě anglické míle (1 angl. míle = 1 609 metrů) a dvakrát tak dlouhá; ohraničovaly ji lesnaté vrchy. Protože jí protékal dost široký potok, bylo zde dost vláhy a proto i bujné rostlinstvo. Na severu bylo možno dostat se sem průsmykem mezi dvěma horami, a na jihu prérie končila údolím, které se tím směrem táhlo dál.

Když jsme dojeli, zastavil se Hawkens a přehlédl rovinu; pak jsme jeli dál na sever podle potoka. Pojednou vzkřikl, zarazil koně, kterého si na cestu vypůjčil, slezl ze sedla, přeskočil potok a ubíral se k místu, kde byla tráva podupána. Prozkoumal to místo, vrátil se, sedl opět na koně a jel dál, ne však jako dosud k severu, nýbrž odbočil v pravém úhlu, takže jsme zakrátko dorazili k západnímu okraji prérie. Zde opět slezl a nechal koně pást, nejprve ho však pevně uvázal.

Od okamžiku, kdy prohlížel stopu, nevydal ze sebe slovo, avšak na jeho tváři tkvěl výraz spokojenosti jako sluneční záře nad lesnatou krajinou. Pojednou mne vyzval:

„Slezte také, sir, a uvažte pevně svého koně! Počkám zde.“

„Proč pevně uvázat?“ tázal jsem se.

„Protože byste ho jinak mohl lehce pozbýt. Viděl jsem často, že koně při podobných příležitostech utekli.“

„Při jakých příležitostech?“

„Netušíte nic?“

„Hm!“

„Hádejte!“

„Mustangové?“

„Jak jste na to přišel?“ tázal se, a pohlédl na mne rychle a s údivem.

„Poněvadž jsem to četl.“

„Co?“

„Že krotcí koně, nejsou-li pevně uvázáni, rádi s mustangy prchnou.“

„Vezmi vás čert! Všechno jste četl a člověku není ani umožněno vás něčím překvapit. To jsou mně milejší lidé, kteří vůbec neumějí číst.“

„Chcete mne překvapit?“

„Ovšem.“

„Lovem mustangů?“

„Přesně tak.“

„To by nebylo tak lehké. Překvapení předpokládá, že člověk předem není o věci poučen; a vy byste mně to musel říci, než přijdou.“

„To je správné, hm! Tedy si pamatujte, že mustangové zde již byli.“

„Byla to jejich stopa?“

„Ano; již včera tudy šli. Byl to předvoj, víte, zvědové. Musím vás totiž upozornit, že ta zvířata jsou nadmíru rozumná. Vysílají vždy napřed a po stranách malá stáda. Mají své důstojníky, zrovna tak jako vojsko, a hlavní náčelník je vždy zkušený, silný a zmužilý hřebec. Ať se pasou, ať klusají, hřebci tvoří vždy obvod stáda; uvnitř jsou kobyly, a úplně ve středu hříbata. To se děje proto, aby mohli hřebci bránit kobyly a mladé. Popsal jsem vám již několikrát, jak se chytají mustangové lasem. Zapamatoval jste si to?“

„Ovšem.“

„Měl byste chuť ulovit mustanga?“

„Ano.“

„Tak k tomu budete mít dnes dopoledne příležitost, sir.“

„Děkuji! Já jí nepoužiji.“

„Ne? All devils! Proč ne?“

„Protože koně nepotřebuji.“

„I jděte! Žádný lovec se neptá, potřebuje-li koně nebo ne!“

„Pak není takový, jak já si řádného lovce představuji.“

„Jaký tedy má být?“

„Včera jste vypravoval o vybíječích zvěře, o lidech, kteří střílejí houfně bizony, aniž jim bylo zapotřebí jejich maso. Já to považuji za hřích, páchaný na zvířatech a na rudoších, kteří jsou tím olupováni o potravu. Vy zajisté taky?“

„Ovšem!“

„Tak je to jistě i s koňmi. Neuloupím žádnému z krásných mustangů svobodu, nebudu-li mít důvod, že koně potřebuji.“

„Výtečně, sir, výtečně. Právě tak, jak vy smýšlíte a mluvíte, musí smýšlet, mluvit i jednat každý křesťanský člověk. Kdo však řekl, že máte některého mustanga oloupit o svobodu? Cvičil jste se v házení lasem a uděláte teď jen zkoušku. Jsem zvědav, obstojíte-li při ní. Rozumíte?“

„To je něco jiného; ano, v tom případě budu lovit na zkoušku.“

„Dobře. U mne však je to něco jiného než zkouška. Já potřebuji koně, a proto si jednoho ulovím. Řekl jsem vám již mnohokrát, a říkám vám to znova: Seďte dobře v sedle a opřete pevně koně v okamžiku, až se laso napne a přijde trhnutí. Neuděláte-li to, budete stržen s koně, mustang prchne a lasem strhne s sebou i vašeho koně. Pak budete bez koně a stanete se pěšákem, takovým, jakým jsem nyní já.“

Chtěl ještě něco říci, ale odmlčel se a ukázal rukou k zmíněným již dvěma horám na severním konci prérie.

Tam se objevil kůň, samotný, jediný. Klusal zvolna, a aniž se pásl, pohazoval hlavou na všechny strany a sál do sebe vzduch nozdrami. Bylo to báječné zvíře se světlými velikými skvrnami, pinto, jak říkají kovbojové.

„Vidíte ho?“ šeptal Sam.

Rozčilením nemohl ani hlasitě promluvit, nýbrž šeptal, ačkoliv nás kůň nemohl vůbec slyšet.

„Neřekl jsem, že přijdou? To je zvěd, který běží napřed, aby se přesvědčil, je-li krajina bezpečná. Chytrý hřebec. Vidíte, jak dává pozor na všechny strany a jak se při tom kroutí! Nás však nezvětří, neboť vítr jde proti nám; proto jsem toto místo zvolil.“

Nyní se dal mustang do klusu; běžel vpřed, napravo, nalevo, otočil se konečně a zmizel tam, kde se nám zjevil.

„Viděl jste?“ ptal se Sam. „Jak chytře jednal, jak použil každého keře, aby nebyl zpozorován! Indiánský vyzvědač by to lépe neuměl.“

„To je správné. Žasnu nad tím.“

„Teď se vrátil, aby svému čtyřnohému generálovi sdělil, že je čistý vzduch. Zmýlí se však, hihihi! Vsadím se, že za deset minut zde budou. Víte, co uděláme?“

„Nuže?“

„Vy teď zajedete rychle zpět k východu prérie a počkáte tam. Já půjdu dolů ke vchodu a skryji se v lese. Půjde-li stádo, nechám je jit mimo, a poženu se pak za ním. Bude prchat směrem k vám; vy se však ukážete, a stádo se opět vrátí ke mně. Tak je budeme honit z místa na místo, až si vyvolíme dva nejlepší koně; ty si chytneme. Z těch si vyberu toho lepšího a druhého pustíme na svobodu. Jste s tím srozuměn?“

„Jak se můžete ptát? Vždyť lovu koní nerozumím, kdežto vy jste v tom mistrem. Musím se řídit podle vás.“

„Well, to máte pravdu. Měl jsem již mnoho divokých mustangů pod sebou a mohu právem tvrdit, že jste teď neřekl nic hloupého. Hleďte tedy, abyste se odtud dostal, jinak uplyne vhodná chvíle, a my se na svá místa nedostaneme.“

Sedli jsme na koně a jeli, on na sever, já na jih až tam, kde jsme vstoupili na prérii. Protože těžká medvědí kulovnice se mi při mém počínání mohla stát nepohodlnou, byl bych se jí rád zbavil; ale dočetl jsem se a také jsem slyšel, že opatrný westman se oddělí od své pušky jen tehdy, když určitě ví, že se nemá čeho obávat, že pušku potřebovat nebude. Zde tomu tak nebylo; co chvíli se mohl objevit nějaký Indián nebo i dravec, proto jsem se postaral jen o to, aby stará gun mistra Henryho držela pevně na řemenu a nemohla mne udeřit.

Pak jsem s napětím očekával, až se koně objeví. Stanul jsem mezi prvními stromy lesíka, s nímž prérie hraničila; své laso jsem uvázal pevně u sedla a položil je ve smyčkách před sebe tak, že jsem v případě potřeby mohl jen po něm sáhnout.

Dolní část prérie byla ode mne tak daleko, že mustangy, jakmile se tam zjeví, jsem vidět nemohl; mohl jsem je spatřit teprve tehdy, až je Sam přižene. Nebyl jsem ani čtvrt hodiny na svém místě, když dole na prérii se objevilo množství tmavých bodů, které se rychle zvětšovaly, a přibližovaly se ke mně. Zprvu velikosti vrabce, zdály se později být kachnami, psy, telaty, až se přiblížily tak, že jsem je viděl v jejich skutečné velikosti. Byli to mustangové, ženoucí se ke mně divokými skoky.

Jak nádherný to byl pohled na skvostná zvířata! Hřívy jim vlály kolem krků, ohony létaly vzduchem jako chocholy. Bylo jich nanejvýš tři sta kusů, a přesto se zdálo, že se země chvěje pod údery kopyt. Bílý hřebec letěl v čele všech, skvostné zvíře, které by bylo stálo za chycení, avšak žádnému lovci z prérie nenapadne jezdit na bělouši. Takové zvíře by ho prozradilo nepříteli již zdaleka.

Teď byl čas, abych se i já ukázal. Vyjel jsem ze stromoví na prérii; a účinek mého objevení se okamžitě dostavil. Vůdčí bělouš sebou trhl, jako by jeho tělo stihla kule; stádo se zastavilo a zarazilo; hlasité, úzkostlivé zafunění; a pak jako na povel celé stádo čelem vzad! A s běloušem, který se octl báječnou rychlostí na druhém konci, hnala se zvířata opět tam, odkud přišla.

Jel jsem zvolna za nimi. Neměl jsem naspěch, neboť jsem byl ubezpečen, že mně je Sam Hawkens opět přižene. Při tom jsem přemýšlel o zjevu, který mi byl nápadný. Ačkoliv koně přede mnou stáli jen okamžik, zdálo se mi, jako by jeden z nich nebyl kůň, nýbrž mezek. Bylo možné, že se mýlím, domníval jsem se však, že vidím dobře. Umínil jsem si, že podruhé si dám lepší pozor. Ten mezek byl v nejpřednější řadě, a to hned za vůdčím běloušem; podle toho bylo zřejmé, že koně ho považují nejen za sobě rovného, nýbrž že mezi nimi zaujímá vynikající postavení.

Po chvíli se stádo opět vrátilo, a když mne spatřilo, obrátilo se a uhánělo zase pryč. Tak se to opakovalo ještě jednou, při čemž jsem zjistil, že jsem se nemýlil, ano, byl mezi nimi mezek, světlehnědý mezek s tmavými pruhy na hřbetě. Svým zevnějškem dělal nadmíru dobrý dojem a byl přes svou velkou hlavu a dlouhé uši krásným zvířetem. Mezci jsou mnohem skromnější než koně, mají jistější krok a nedostávají nad propastmi závrať. To jsou přednosti, jež mají velkou cenu. Ovšem jsou též mezci tvrdohlaví. Viděl jsem mezky, kteří by se byli raději dali utlouct, než aby udělali krok, a přece neměli na sobě břemeno a cesta byla skvostná. Zkrátka: nechtěli jít.

Zdálo se mně, že onen mezek je velmi ohnivý, jeho oči jako by zářily jasněji a inteligentněji než oči ostatních koní, proto jsem si umínil, že ho chytím. Zajisté uprchl svému majiteli, když se okolo farmy hnalo stádo divokých koní, a zůstal pak u mustangů.

Sam ke mně stádo přihnal již potřetí. Přiblížili jsme se k sobě tak, že jsem ho spatřil. Mustangové nemohli teď ani vpřed, ani vzad; proto odbočili stranou. Hnali jsme se za nimi. Stádo se rozdělilo, a já zpozoroval, že mezek zůstal u hlavního oddílu; nyní uháněl bělouši po boku; bylo to nadmíru rychlé a vytrvalé zvíře. Držel jsem se tedy tohoto stáda, a Sam – jak se zdálo – měl na něj také chuť.

„Vzít je do středu, já vlevo, vy vpravo!“ vykřikl na mne.

Pobodli jsme koně ostruhami, takže jsme mustangům nejen stačili, nýbrž je i dohonili dříve, než dosáhli lesa. Do toho se nepustili; vrátili se a chtěli mezi námi proběhnout. Abychom tomu zamezili, hnali jsme se k sobě; tu se rozprchli jako hejno kuřat, mezi něž vrazil jestřáb. Bělouš a mezek uháněli, odděleni od ostatních, mezi námi. Při tom na mne vzkřikl Sam, který točil lasem nad hlavou:

„Opět greenhorn! Zůstanete jím věčně!“

„Proč?“

„Ženete se za běloušem, a to může udělat jen greenhorn, hihihi!“

Odpověděl jsem mu, on mne však neslyšel v prudké jízdě. Myslel tedy, že mám vyhlédnutého bělouše. Budiž! Nechal jsem mu tedy mezka a zabočil stranou, kde mustangové s úzkostným funěním a řehtáním pobíhali. Sam se přiblížil mezkovi tak, že na něho mohl vrhnout laso. Smyčka padla dobře a obepnula krk zvířete. Nyní měl Sam zarazit svého koně, což mně starostlivě sám radil, strhnout ho zpět, aby vydržel trhnutí, způsobené napnutím lasa. Učinil tak sice, ale o chvíli později; jeho kůň se dosud neobrátil, neopřel ještě nohy, a proto ho mocné trhnutí strhlo k zemi. Sam Hawkens vyletěl ze sedla, a udělal ve vzduchu nadmíru skvostný kotrmelec. Kůň se však vymrštil ze země a běžel dál. Tím se uvolnilo laso, a mezek, jenž nebyl stržen a nepozbyl své volnosti, hnal se úprkem dál. Při tom strhl s sebou do prérie Samova koně, u jehož sedla bylo laso přivázáno.

Spěchal jsem k Samovi, abych se přesvědčil, není-li raněn. Ten zatím vstal a volal na mne zděšeně:

„U všech ďáblů! Kůň Dicka Stonea tam uhání s mezkem, aniž mně dali sbohem, jestli se nemýlím!“

„Nejste raněn?“

„Ne. Slezte rychle dolů a dejte mně svého koně. Potřebuji ho!“

„K čemu?“

„Chci dostat oba uprchlíky. Rychle dolů!“

„Ani mě nenapadne! Mohl byste opět riskovat kotrmelec, a pak by byli oba koně v pekle.“

S těmi slovy jsem popohnal svého koně za mezkem. Ten byl již značný kus cesty vzdálen, dostal se však právě s koněm do sporu. Ten chtěl tam, a ten zase onam; tím se oba zdrželi, poněvadž byli spjati lasem. Proto jsem je dohonil. Nepoužil jsem své laso, nýbrž jsem se chopil Samova, které poutalo obě zvířata, omotal jsem je několikrát na knoflík u sedla, a pak jsem si byl jist, že mezka zkrotím. Nejdříve jsem ho nechal běžet dál a klusal za ním, pak jsem však stahoval řemen stále silněji, takže se smyčka čím dál tím víc úžila. Při tom jsem mohl zvíře dost dobře řídit; zdánlivým povolováním lasa jsem je dostal tak daleko, že se obloukem vrátilo tam, kde stál Sam Hawkens. Tam jsem smyčku pojednou stáhl tak rychle a silně, že sevřela krk mezkovi úplně; zarazil se mu okamžitě dech a svalil se k zemi.

„Držte pevně, a až budu mít mrchu v rukou, pusťte!“ zvolal Sam.

Přiskočil rychle k mezkovi a postavil se, ač zvíře bilo kopyty na všechny strany, těsně k němu. „Teď!“ řekl.

Pustil jsem laso; zvíře popadlo dech a vymrštilo se vzhůru; rovněž tak rychle se Sam vyšvihl na jeho hřbet. Chvíli zůstal mezek nehybně stát, jako ohromen leknutím; pak se však začal stavět tu na přední, tu na zadní nohy, bil na všechny strany; nato sebou rychle mrštil stranou, ohnul hřbet jako kocour a opět sebou vymrštil vzhůru – malý Sam však seděl pevně.

„Dolů mne nedostane!“ volal na mne, lapaje po dechu. „Pozor – teď zkusí poslední prostředek, a pustí se úprkem odtud. Počkejte na mne tady – dovedu ho zpět krotkého.“

Zmýlil se však. Mezek se nedal do běhu, nýbrž mrštil sebou pojednou na zem a válel se. Mohl malému chlapíkovi polámat žebra, proto Sam musel ze sedla. Skočil jsem rychle s koně, uchopil laso vlekoucí se po zemi, a omotal jsem je rychle kolem blízké křoviny. V tom okamžiku shodilo zvíře svého jezdce a vyskočilo vzhůru. Chtělo se dát na útěk, kořen však držel pevně, laso se opět napjalo a smyčka se stáhla – zvíře kleslo znovu k zemi.

Sam Hawkens odskočil stranou a ohmatával si žebra a nohy, přičemž se tvářil, jako by pojídal kyselé zelí se švestkovou zavařeninou. Pak řekl:

„Nechte tu bestii běžet, tu nezkrotí nikdo, jestli se nemýlím.“

„To by tak hrálo! Nedám se přece vysmát mezkem, jehož otec nebyl gentleman, nýbrž osel. Dávejte pozor!“

Odvázal jsem laso od kořene a postavil se rozkročmo nad zvíře. Jakmile popadlo dech, vymrštilo se vzhůru. Nyní záviselo vše na pevném sevření koleny a stehny, a v tom případě jsem asi vynikl nad Hawkense. Žebro zvířete musí se pod tlakem jezdcových kolen ohnout; tím se sevřou vnitřnosti a způsobí mu smrtelný strach.

Zatím co mezek zkoušel prostředky, jak by mne shodil jako předtím Sama, zvedl jsem laso, jež mu viselo z krku, svinul je a uchopil bezprostředně za smyčku. Tu jsem stáhl vždy, když jsem zpozoroval, že zvíře má úmysl lehnout na zem; touto manipulací a tlakem kolenou bylo donuceno zůstat na nohou. Byl to těžký zápas, zápas síly proti síle; začal jsem se potit, mezek se však potil ještě víc; pot se mu řinul z těla, z tlamy lítala pěna. Jeho pohyby však byly čím dále tím volnější a téměř jen mimovolné. Divoké funění přešlo v krátký kašel, pak se konečně mezek pode mnou svalil, ne úmyslně, nýbrž protože ho opustila všechna jeho síla. Mezek zůstal na zemi ležet nehybně se zkroucenýma očima. Já si zhluboka vydechl; bylo mně, jako by mi v těle všechny svaly a kosti popraskaly.

„Heavens, jaký jste to člověk!“ zvolal Sam. „Vždyť jste měl více síly než to zvíře! Kdybyste viděl svou tvář, zhrozil byste se!“

„To věřím.“

„Oči vám vylezly, rty vám naběhly, a tváře máte téměř modré!“

„To je následek toho, je-li člověk greenhorn a nechce-li se dát shodit, kdežto jiný člověk, který je mistrem v lovení mustangů, se dal shodit, když se mu napřed podařilo pověsit svého vlastního koně na krk mezkovi a oba pustit na procházku.“

Samova tvář nabyla nadmíru žalostného výrazu.

„Mlčte o tom, sir!“ prosil. „Může se to přihodit i nejlepšímu lovci. Měl jste včera a dnes dva dobré dny.“

„Doufám, že takových dnů zažiji ještě několik. Zato vy jste je měl tím horší. Co dělají vaše žebra a ostatní kosti?“

„Nevím. Později je spočítám – až mně bude lépe. Teď mně chrastí v celém těle. Byla to bestie, jakou jsem dosud nikdy neměl mezi nohama! Doufám, že teď nabude rozumu.“

„Toho již nabyl! Hleďte, jak zde bídně leží, až je ho člověku líto. Nasadíme mu sedlo a připneme uzdu. Vy na něm pojedete domů.“

„Aby zas začal kozelcovat!?“

„Ani mu nenapadne! Má již dost. Je to rozumné zvířátko, a můžete se považovat za šťastného, že jste je chytil.“

„Ba ovšem. Měl jsem na toho mezka již od počátku namířeno. Vy na bělouše, což byla velká hloupost.“

„Víte to tak určitě?“

„Ovšemže to byla hloupost!“

„O tom nemluvím, nýbrž o tom, že jsem na bělouše zálusk neměl.“

„Nač tedy?“

„Také na mezka.“

„Skutečně?“

„Ano. I když jsem greenhorn, tolik vím, že bělouš není nic pro zálesáka. Mezek se mně zalíbil hned, když jsem ho spatřil.“

„Hm. Dobrý koňský rozum máte, to se vám musí přiznat.“

„Přál bych si, aby váš lidský rozum byl zrovna tak dobrý, milý Same! Pojďte, zvedneme to zvíře.“

Zvedli jsme je. Mezek stál tiše a chvěl se. Nevzpouzel se, když jsme mu na hřbet vložili sedlo a dali mu uzdu. A když Sam vysedl, uposlechl uzdy bez odporu a tak jemnocitně, jako pravý jezdecký kůň.

„Měl již jednou pána,“ poznamenal maličký, „a ten byl asi dobrým jezdcem, to je patrné. Bezpochyby mu uprchl. Víte, jak ho pojmenuji?“

„Nuže?“

„Mary. Měl jsem již jedenkrát mezka, který se jmenoval Mary, a nemusím se proto namáhat vymýšlením jiného jména.“

„Tedy Mary je kůň, a Liddy puška!“

„Ano. Jsou to dvě rozkošná jména. Ne? A teď vás prosím o velkou službu.“

„Rád ji splním. Jakou?“

„Nemluvte o tom, co se zde stalo! Budu vám za to velmi vděčný.“

„Nesmysl! Za něco, co se rozumí samo sebou, netřeba být vděčný.“

„Přece! Nerad bych slyšel, jak by se ta banda v ležení smála, kdyby se dozvěděla, jak se dostal Sam Hawkens ke své nové, líbezné Mary! Bylo by to pro ně povyražení! Budete-li držet jazyk za zuby, pak –“

„Prosím, mlčte!“ přerušil jsem ho. „Není třeba o tom vůbec mluvit. Jste můj přítel a učitel. Víc nemusím říkat.“

Tu jeho malá chytráčka očka zvlhla, a Sam nadšeně zvolal:

„Ano, jsem váš přítel, sir, a kdybych věděl, že i vy mně chcete věnovat trochu své lásky, bylo by to pro mé staré srdce velkou a upřímnou rozkoší.“

Podal jsem mu ruku, a řekl:

„Tu radost vám mohu způsobit, milý Same. Buďte si jistý, že vás mám rád, tak rád, jak – jako – nu, jako asi máme rádi dobrého a poctivého strýce. Stačí vám to?“

„Úplně, sir, úplně! Jsem tak naplněn rozkoší, že bych vám za to, možno-li – hned tady na místě – způsobil nějakou hodně velkou radost. Řekněte, co mám udělat! Mám – mám – příkladně zde tuto svou novou Mary před vašima očima sežrat s kůží a chlupy? Nebo mám – je-li vám to milejší – sám sebe marinovat, frikasovat a sníst? Nebo mám snad –“

„Zadržte!“ zasmál jsem se. „V těch obou případech bych vás ztratil, neboť v prvním byste pukl, a v druhém byste vzal za své přecpáním žaludku, nehledě ani k tomu, že vaši paruku by váš žaludek nestrávil. Prokázal jste mi již dost lásky a prokážete mi ji zajisté i později. Ponechte tedy prozatím sebe i svou Mary naživu a hleďte, abychom se dostali brzy do ležení. Rád bych pracoval.“

„Pracoval! To jste přece tady dělal! Nebyla-li to práce, pak už nevím, co prací nazývat.“

Uvázal jsem koně Dicka Stonea lasem k svému koni a jeli jsme. Mustangové už dávno zmizeli. Mezek byl poslušný svému jezdci, a Sam cestou několikrát radostně zvolal:

„Má školu, tato Mary, má velmi dobrou školu! Cítím a pozoruji každým krokem, že budu mít od dnešního dne výtečné zvíře. Tato Mary si brzy připomene všechno, čemu se dříve naučila a na co zapomněla mezi mustangy. Doufám, že nemá v těle jen oheň, nýbrž i povahu.“

„Nemá-li ji, můžete jí tomu přiučit. Není, myslím, ještě příliš stará.“

„Jak stará asi je, co myslíte?“

„Pět roků má, víc ne.“

„To je i můj názor. Později si ji důkladně prohlédnu, abych zjistil, je-li to pravda. Za tohle zvíře mám co děkovat jen vám, sir. Byly to pro mne dva zlé dny, velmi zlé – pro vás však čestné. Myslel jste, že oba lovy, bizonů i koní, proděláte tak rychle za sebou?“

„Proč ne? Věděl jsem, že na Západě musí být člověk připraven na všechno. Doufám, že se zúčastním ještě jiných lovů.“

„Hm – ano. Přál bych si, abyste i při těch tak dobře vyvázl jako včera i dnes. Včera obzvlášť visel váš život na nitce. Odvážil jste se příliš mnoho. Nesmíte nikdy zapomenout, že jste jenom greenhorn. Takový člověk nechá bizona, aby se těsně přiblížil, a střelí ho pak do očí! Kdo kdy zažil něco podobného! Jste dosud nezkušený člověk a podceňoval jste bizony. Dejte si příště dobrý pozor a nedůvěřujte si tolik! Lov bizonů je nadmíru nebezpečný a jen jeden je ještě nebezpečnější.“

„Který?“

„Lov na medvěda.“

„Nemyslíte tím ovšem černého medvěda se žlutou tlamou?“

„Baribala? Ani mně nenapadne! To je velmi dobrácké a mírumilovné zvířátko, které by se mohlo naučit žehlit prádlo a plést punčochy. Ne, míním grizzlyho, šedého medvěda Skalistých hor. Jelikož jste o všem četl, tedy zajisté i o něm?“

„Ano.“

„Buďte tedy rád, jestliže žádného nespatříte. Postaví-li se grizzly na zadní nohy, převýší vás o dvě stopy; jedním jediným hmatem vám promění hlavu v kostěnou kaši, a byl-li napaden a rozzuřen, neustane, dokud svého nepřítele nezničí.“

„Anebo ten jeho!“

„Vida, tu je opět jedna vaše velká lehkomyslnost! Mluvíte o mohutném, nepřemožitelném šedém medvědu s takovým opovržením, jako by šlo o malého, neškodného baribala.“

„To ne; nechci ho podceňovat; ale nepřemožitelný jistě není. Žádný dravec není nepřemožitelný, ani grizzly ne.“

„To jste asi také četl?“

„Ano.“

„Hm! Jsem přesvědčen, že vaši lehkomyslnost zavinily knihy, které jste četl. Jinak jste zcela rozumný chlapík, jestli se nemýlím. Byl byste schopen jít na šedého medvěda právě tak, jako včera na bizony.“

„Kdybych jinak nemohl – ano.“

„Jinak nemohl! Nesmysl! Co míníte těmi slovy? Každý člověk může jinak, chce-li!“

„To znamená, může prchnout, je-li zbabělý. To zajisté míníte?“

„Ano; avšak o zbabělosti při tom nemluvím. Prchnout před grizzlym není zbabělost; naopak napadnout ho je sebevražda, čirá sebevražda.“

„V tom se naše názory rozcházejí. Překvapí-li mne medvěd a neponechá mi čas k útěku, musím se bránit. Napadne-li mého přítele, musím mu přispěchat na pomoc. To jsou dva případy, v nichž prchnout není dovoleno. A ostatně – mohu se docela dobře srovnat s myšlenkou, že zmužilý lovec se odváží na šedého medvěda i bez nutné potřeby, z lovecké vášně, jen aby dokázal svou odvahu. A kromě toho i proto, aby si pochutnal na kýtě a prackách, jež jsou prý výtečné.“

„Jste nenapravitelný člověk, mladíku, a mám o vás svrchovaný strach. Děkujte Bohu za to, jestliže ty kýty i pracky nikdy nepoznáte. Při tom ovšem nemohu zatajit, že není větší lahůdka na celém světě; jsou lepší než nejjemnější bizoní kýta.“

„Myslím, že nesmíte v tomto ohledu mít o mne strach. Nebo snad by byli i v této krajině grizzlyové?“

„Proč ne? Šedého medvěda lze nalézt ve všech horách; sleduje řeky a odváží se někdy i daleko do prérie. Běda tomu, koho potká! Nemluvme již o tom!“

Netušil, že již příštího dne bude toto téma opět, a to zcela jinak přetřásáno, a že skvostné zvíře divočiny nám opravdu vkročí do cesty. Nebylo však možno pokračovat v rozmluvě, neboť jsme již dorazili k ležení. To bylo posunuto kupředu o kus, který byl za naší nepřítomnosti vyznačkován. Bancroft se svými třemi surveyory napjal všechny síly, aby konečně jednou dokázal, co umí. Vzbudili jsme svým příchodem pobouření.

„Mezek, mezek!“ volalo se. „Odkud ho máte, Hawkensi, odkud?“

„Byl mi právě poslán,“ odpověděl Sam co nejvážněji. „Nemožné! Kým, odkud?“

„Poštou, pod křížovou páskou za dva centy. Chcete snad vidět obálku?“

Někteří se smáli, jiní se pošklebovali, Sam však svého účelu dosáhl – na nic se ho již nevyptávali. Byl-li sdílnější vůči Dickovi Stoneovi a Willu Parkerovi, jsem nemohl zjistit, jelikož jsem se hned účastnil vyměřovacích prací.

Do večera jsme pokročili tak, že jsme nazítří ráno mohli začít v údolí, v němž jsme včera měli srážku s bizony. Když jsme o tom večer rozmlouvali, zeptal jsem se Sama, zda nás při tom bizoni nebudou rušit, jelikož, jak se zdálo, půjdou údolím. My jsme se setkali s předvojem a mohli jsme proto být připraveni na hlavní stádo. Sam mi odpověděl:

„To si nemyslete, sir! Bizoni nejsou méně chytří než mustangové. Přední stráže, které byly námi zahnány, se jistě vrátily a varovaly stádo; to zajisté potáhne jiným směrem, aby se vyhnulo tomuto údolí.“

KAPITOLA ČTVRTÁ Klekí-petra

Za ranního úsvitu jsme přeložili tábor do horní části údolí. Sam Hawkens, Stone a Parker při tom nebyli, neboť prvý chtěl zkoušet svou „Mary“, a druzí ho provázeli na cestě do prérie.

My surveyoři jsme se předem zabývali zapouštěním zeměměřičských tyčí, přičemž nám pomáhalo několik Rattlerových mužů; Rattler sám se potloukal se svými druhy nečinně okolím. Při tom jsme se přiblížili k místu, kde jsem skolil oba bizony. K svému úžasu jsem zpozoroval, že starý býk tam již není. Od onoho místa, kde ležel, vedla široká stopa; tráva byla na dva lokty šířky stlačena k zemi.

„U všech ďasů! Je to možné?“ vzkřikl Rattler. „Vždyť jsem prohlédl oba býky, když jsme zde byli pro maso; zdálo se, že jsou mrtví, a přece v jednom z nich byl patrně ještě život.“

„Myslíte?“ tázal jsem se ho.

„Ano. Domníváte se, že mrtvý bizon může cestovat?“

„Copak musel zmizet sám? Vždyť ho mohl někdo odklidit.“

„Tak? A kdo?“

„Indiáni příkladně. Tam nahoře jsme našli stopu indiánské nohy.“

„Hm! Vida, jak rozumně umí takový greenhorn mluvit! A i kdyby byl bizon odvlečen Indiány, odkud se tu ti Indiáni vzali?“

„Odněkud!“

„Velmi správně! Patrně s nebe dolů! Neboť jen s nebe mohli spadnout, protože bychom jinak byli viděli jejich stopu. Ne, býk byl ještě živý, a když se vzpamatoval, odvlekl se odtud do křovin, kde nepochybně zcepeněl. Podíváme se tam hned.“

Kráčel se svými lidmi po stopě. Snad se domníval, že půjdu s nimi; já to však neučinil; musel jsem ještě pracovat. Ostatně bylo mi zcela lhostejné, kam se poděla mrcha starého býka.

Hleděl jsem si zase své práce. Nevzal jsem však ještě do ruky ani zeměměřičskou tyč, když se z houští ozval mnohonásobný výkřik zděšení; padly dvě, tři rány, a slyšel jsem volat Rattlera:

„Na stromy! Rychle na stromy! On neumí lézt!“

Koho tím mínil? Kdo neumí lézt?

Vtom jsem spatřil, jak vyběhl jeden muž z houštiny, a to takovými skoky, jaké může vynutit jen smrtelný strach.

„Co je, co se děje?“ zvolal jsem.

„Medvěd, ohromný medvěd! Šedý grizzly!“ vyrážel ze sebe muž úzkostlivě, utíkaje mimo mne.

Současně křičel jiný hlas:

„Pomoc, pomoc! Drží mne! Óóó –!“

Tak mohl řvát jen člověk, jenž před sebou vidí otevřenou tlamu smrti. Ten muž byl patrně v největším nebezpečí; bylo třeba přispět mu na pomoc. Ale jak?

Nechal jsem svou kulovnici ve stanu, protože mi byla při práci obtížná. Nebyla to ode mne neopatrnost, protože jsme měli ke své ochraně scouty. Kdybych běžel nejprve do stanu pro pušku, byl by patrně onen muž roztrhán medvědem, než bych se vrátil. Spěchal jsem tedy na místo tragédie tak, jak jsem byl. Měl jsem v opasku jen nůž a dva revolvery – malicherné zbraně proti medvědu grizzly!

Grizzly je blízký příbuzný vymřelých jeskynních medvědů, a patří vlastně více pravěku, než nynější době. Bývá až deset stop dlouhý, a já později skolil kusy, vážící stejně tolik centů. Síla jeho svalů je tak obrovská, že s jelenem, hříbětem nebo buvolím teletem v tlamě utíká docela lehce. Jezdec mu uprchne jen tehdy, má-li velmi silného a vytrvalého koně, jinak ho šedý medvěd jistě dohoní. Pro ohromnou sílu medvěda, pro jeho svrchovanou nebojácnost a neúnavnou vytrvalost považují Indiáni zcela přirozeně skolení grizzlyho za velice zmužilý čin.

Běžel jsem tedy skokem do houští. Stopa vedla ještě dál, až tam, kde začínalo stromoví. Až tam medvěd zavlekl býka. Odtud také přišel, aniž jsme zpozorovali jeho stopu, která byla zahlazena vlečeným bizonem.

Byl to povážlivý okamžik.

Za mnou křičeli surveyorové, běžící do tábora ke svým zbraním; přede mnou řvali zálesáci, a do toho zazníval nepopsatelný nářek, vyvolaný bolestí onoho z nich, kterého měl medvěd v drápech.

Běžel jsem skokem a blížil se k místu nebezpečí; pak jsem již zaslechl i hlas medvěda. Vlastně to nebyl hlas, protože tím, že hlas v běžném slova smyslu nemá, liší se toto mohutné zvíře od ostatních medvědích druhů; nemručí, nýbrž jediný hlas, který ze sebe ve zlosti vydává, je zvláštní hlasité a rychlé funění a prskání.

Byl jsem na místě. Přede mnou leželo úplně roztrhané tělo bizona. Z pravé i levé strany na mne volali scouti, kteří se rychle uchýlili na stromy, kde se cítili dost bezpečni, neboť dosud nikdo neviděl, že by medvěd grizzly lezl na strom. Přímo přede mnou, za mrchou bizona, chtěl jeden ze zálesáků vylézt na strom, byl však při tom medvědem překvapen. Visel, držíc se pevně kmene stromu, na první nízké větvi, a grizzly, stojící na zadních nohou, mu drásal předními prackami stehna a břicho.

Ten muž byl odsouzen k smrti, byl nadobro ztracen. Nemohl jsem mu již pomoci, a nikdo by mně nemohl činit výčitky, kdybych byl opět utekl; ale naskytující se mi podívaná působila na mne neodolatelnou mocí. Zvedl jsem jednu z odhozených pušek, bohužel, byla vystřelená. Proto jsem ji v ruce obrátil, přeskočil bizona a zasadil medvědovi s napětím všech sil ránu pažbou do hlavy. Směšné! Puška se v mých rukou roztříštila jako sklo; taková lebka odolá i sekeře; přece jsem však dosáhl, že se zvíře od ubohé oběti odvrátilo.

Obrátilo hlavu ke mně, ne snad rychle, jak se to děje u kočkovitých nebo psovitých šelem, nýbrž zvolna, jako by bylo mým hloupým útokem naprosto překvapeno. Měřilo mne svýma malýma očima a zdálo se, že se rozmýšlí, má-li zůstat u své oběti, anebo má-li popadnout mne. Těch několik okamžiků zachránilo můj život, neboť mne napadla myšlenka, jediná, jež mi mohla v mém postavení pomoci. Vytrhl jsem z pasu revolver, namířil na zvíře, které bylo ke mně sice hlavou obráceno, jinak mně však ukazovalo záda, a střelil jsem mu jednou, dvakrát, třikrát, čtyřikrát do očí. To se stalo tak rychle, jak bylo jen možné; nato jsem odskočil stranou a zůstal stát, abych pozoroval účinek, přičemž jsem se chopil svého loveckého tesáku (Bowie, mohutný lovecký nůž).

Kdybych byl jen o chvíli déle zůstal na místě, byl by můj život ztracen, neboť oslepené zvíře se rychle vrhlo k místu, kde jsem okamžik předtím stál. Já tam však nebyl, a tak mne medvěd začal hledat; bil po mně prackami, a zuřivě prskal. Při tom si počínal jako blázen, točil se kolem dokola na všech čtyřech, rval zemi, skákal na všechny strany hledaje mne – nenašel mne však, neboť jsem naštěstí příliš dobře jeho oči zasáhl svými výstřely. Snad by mu byl při té práci pomohl jeho čich, medvěd však vztekem pozbyl všechny smysly.

Konečně věnoval pozornost svým ranám a nechal jejich původce na pokoji. Usedl, funíc a ceníc zuby a utíral si oči. Okamžitě jsem stál u něho a vrazil mu rychle dvakrát za sebou svůj nůž mezi žebra. Rychle jako blesk udeřil po mně prackami, ale nezasáhl mne, neboť jsem již odskočil. Nůž srdce nezasáhl, proto začalo nové hledání, dvojnásob zuřivé. Trvalo asi deset minut. Při tom pozbyl medvěd mnoho krve a očividně slábl. Pak vzpřímen usedl a opět věnoval pozornost svým očím. To mně poskytlo opět příležitost k rychlým bodům nožem; tentokráte nůž našel svůj cíl; medvěd klesl na nohy, běžel vrávoraje několik kroků vpřed, pak stranou a opět zpět, chtěl se ještě vztyčit, neměl však k tomu již sílu, proto se svalil a převaloval po zemi, přitom se snažil opět postavit, pak se natáhl a zůstal tiše ležet.

„Díky Bohu!“ křičel Rattler ze svého stromu. „Ta bestie je mrtvá! Byli jsme v krutém nebezpečí!“

„Nevím o tom, že byste byl v nějakém nebezpečí,“ řekl jsem mu. „O svou bezpečnost jste se dobře postaral. Můžete slézt.“

„Ne, ještě ne! Prohlédněte dobře grizzlyho, člověče, přesvědčte se, je-li skutečně mrtev.“

„Je mrtev.“

„To nemůžete tvrdit. Nemáte ani tušení, jak tuhý život má taková bestie! Prohlédněte ji!“

„Snad k vůli vám? Chcete-li vědět, zda ještě žije, prohlédněte si ho sám; jste přece proslulý scout a já pouhý greenhorn!“

Věnoval jsem raději pozornost jeho druhovi, jenž visel v již popsaném postavení. Bědovat přestal a ani se nehýbal. Jeho tvář byla strhána, široce rozevřené oči na mne ztrnule pohlížely. Maso měl na stehnech vyrváno až po kosti. Přes hrůzu, která mne jímala při pohledu na něho, jsem zvolal:

„Pusťte se, sir, sundám vás dolů!“

Neodpověděl, a ani nejmenší známka nesvědčila, že by mně rozuměl. Požádal jsem jeho společníky, aby slezli a pomohli mně. Odvážili se zdráhavě dolů a pomohli mi znetvořeného složit na zem. Bylo to spojeno s obtížemi, protože ubožák objal strom tak křečovitě, že jsme ho mohli odtrhnout jen násilím. Byl mrtev.

Nezdálo se, že jeho hrozný konec příliš působí na jeho kamarády, neboť se brzy od něho odvrátili a šli k medvědovi, přičemž někdo řekl:

„Nyní je to obráceně: dříve chtěl medvěd sežrat nás, a teď bude snězen námi. Rychle lidé, kůži dolů, abychom se dostali k prackám a kýtám!“

Při tom tasil svůj nůž a poklekl; tehdy jsem však poznamenal:

„Bylo by bývalo záslužnější, kdybyste zkusili své nože na medvědovi, když byl ještě živý. Teď je už pozdě. Nenamáhejte se!“

„Cože?“ vyjel na mne Rattler. „Chcete nám snad zakazovat, abychom si uřízli kousek pečené?“

„Ano. Právě to chci udělat, Mr Rattlere!“

„Jakým právem?“

„Nejlepším a nepopiratelným právem – já to byl, kdo medvěda skolil.“

„To není pravda! Snad nechcete tvrdit, že by mohl greenhorn zabít nožem grizzlyho. My jsme na něho střelili nejdřív.“

„A pak jste se co nejrychleji uklidili na stromy, to je pravda.“

„Naše koule však zasáhly, chcete-li to vědět, a díky jim konečně medvěd pošel, a ne těmi několika ranami, které jste svým nožem uštědřil polomrtvému. Medvěd je náš, a my s ním uděláme, co nám bude libo.“

Při tom se chtěl hned dát do práce; já ho však varoval:

„Nechte toho, Mr Rattlere; jinak vás naučím slušnosti! Rozumíte?“

Protože přesto vjel nožem do medvědího kožichu, popadl jsem ho tak, jak před ním skrčen klečel, v pase, zvedl a mrštil jím na nejbližší strom, až to zachrastilo. Ve zlosti, jež se mne zmocnila, mi bylo lhostejné, zda si při tom něco poláme. Ještě když letěl vzduchem, vytrhl jsem z pasu druhý nabitý revolver, abych předešel jiným snad zamýšleným útokům.

Rattler vstal, divoce na mne pohlédl, vytáhl nůž a zvolal:

„Tohle mi zaplatíte! Již jednou jste mne udeřil, a já se postarám, abyste se nedopustil toho přehmatu potřetí.“

Rozehnal se na mne; já však na něho namířil revolverem.

„Ještě krok, a vženu vám kouli do hlavy! Pryč s tím nožem! Počítám do tří, podržíte-li nůž v ruce ještě potom, je s vámi konec. Tedy: jedna –“

Svíral pevně nůž, a já bych ho byl jistě střelil, ne do hlavy, nýbrž do ruky, abych si zjednal úctu; naštěstí k tomu nedošlo, neboť v kritickém okamžiku se ozvalo hlasité volání:

„Gentʼs, blázníte! Copak může být příčinou, aby si běloši navzájem lámali vaz? Zadržte!“

Pohlédli jsme směrem, odkud ta slova zazněla, a spatřili jsme muže, jenž se k nám blížil zpod stromů. Byl malý, hubený, hrbatý a oblečen téměř jako rudoch; rovněž tak byl i ozbrojen. Nebylo snadné rozeznat, zda je to běloch či Indián. Ostré tahy jeho tváře svědčily o poslednějším, kdežto sluncem osmahlá tvář byla podle všeho kdysi bílá. Hlavu měl nepokrytou; tmavé vlasy mu splývaly až na ramena. Jeho oblek sestával z kožených indiánských kožených spodků, lovecké košile a prostých mokasínů. Ozbrojen byl jen ručnicí a nožem. Jeho oči pohlížely nadmíru rozumně, a dojem, jímž působil, nebyl přes jeho znetvořenou postavu nikterak směšný. Byl to hrbáč, pravda, ale jen suroví a nerozumní lidé se vysmívají nezaviněným tělesným vadám. K tomuto druhu lidí náležel asi Rattler, který, když spatřil mužíka přicházet, zvolal se smíchem:

„Hallo, jaký trpaslík a netvor sem běží! Je dovoleno, aby na tomto krásném Západě pobíhaly takové stvůry?“

Cizinec se na něho podíval velmi klidně a odvětil rozvážně:

„Děkujte Bohu, že sám máte zdravé údy! Ostatně nezáleží u člověka tak na těle, jako na srdci a duchu, a pokud jde o to, říkám vám, že se neobávám porovnání s vámi.“

Učinil pak odmítavý pohyb rukou, a obrátil se ke mně: „Máte sílu v kostech, sir! Váš experiment, nechat těžkého člověka letět tak daleko vzduchem, hned tak nikdo nenapodobí. Bylo rozkoší se na to dívat.“

Dotknul se pak nohou grizzlyho, a dodal s výrazem lítosti: „Tohle je ten chlapík, kterého jsme chtěli dostat. Přišli jsme pozdě; škoda!“

„Honili jste ho?“ tázal jsem se.

„Ano. Včera jsme našli jeho stopu, sledovali jsme ji z místa na místo, z houští do houští, a nyní když jsme ho chytili za ocas, vidíme, bohužel, že práce je už hotova.“

„Mluvíte v množném čísle, sir; nejste sám?“

„Ne. Jsou se mnou dva gentlemani.“

„Kdo?“

„Řeknu vám to, až se dozvím, kdo jste. Víte, že v této krajině je nutno být nadmíru opatrným. Člověk zde narazí spíše na zlé než dobré lidi.“

Při tom zavadil pohledem o Rattlera a mluvil dále:

„Ostatně je hned patrné, možno-li gentlemanovi důvěřovat nebo ne. Vyslechl jsem poslední část vaší rozmluvy, a skoro už vím, na čem jsem.“

„Jsme surveyorové, sir,“ vysvětloval jsem. „Jeden vrchní inženýr, čtyři surveyorové, tři scouti a dvanáct westmanů, kteří nás mají chránit proti nebezpečím.“

„Hm! Pokud o to jde, zdá se mi, že jste muž, který se dovede ubránit sám. Tedy surveyorové. Pracujete zde?“

„Ano.“

„Co vyměřujete?“

„Dráhu.“

„Tudy má vést železnice?“

„Ano.“

„Koupili jste tyto pozemky?“

Při tom se jeho pohled stal pichlavým a jeho tvář zvážněla. Zdálo se, že má k těm otázkám příčinu; proto jsem odpověděl:

„Bylo mi nařízeno, abych se účastnil měření, to také dělám a nestarám se o ostatní.“

„Hm, ano! Myslím však, že přesto velmi dobře víte, jak se věc má. Půda, na níž jste, patří Indiánům, a to Apačům kmene Mescalero. Vím určitě, že tato půda nebyla ani prodána, ani komukoliv nějakým způsobem postoupena.“

„Co se o to staráte?“ vmísil se do hovoru Rattler. „Nestarejte se o cizí záležitosti, chlapíku, nýbrž o své.“

„To také dělám, sir, to dělám, neboť jsem Apač, ba co víc, Mescalero.“

„Vy? To jděte namlouvat někomu jinému! Člověk by musel být slepý, aby nepoznal, že jste běloch.“

„A přece se mýlíte! Nesmíte se řídit podle mého vzezření, nýbrž podle mého jména. Nazývají mne Klekí-petra.“

To jméno znamená v řeči Apačů, jejichž dialekt jsem tehdy ovšem ještě neznal, tolik co „Bílý otec“. Zdálo se, že Rattler to jméno již slyšel, neboť ustoupil o krok s výrazem ironického údivu a řekl:

„Klekí-petra, proslulý školomet Apačů! Škoda, že jste hrbatý; lze zajisté jen nadmíru těžko zařídit, aby se vám rudí kloučkové nevysmívali.“

„To nevadí, sir. Já jsem si již zvykl na výsměch kluků, rozumní lidé se mi nevysmívají. A nyní, když vím, kdo jste a co zde děláte, mohu vám také sdělit, kdo jsou moji průvodci. Nejlépe bude, když vám je ukáži.“

Vykřikl hlasitě do lesa jakési indiánské slovo, kterému jsem nerozuměl. Mezi stromy se objevily hned nato dvě nadmíru zajímavé postavy, které se zvolna a vážně ubíraly k nám. Byli to Indiáni, otec a syn, jak bylo vidět na první pohled.

Starší z nich byl něco víc než prostřední velikosti a při tom silného těla; jeho držení bylo skutečně bohatýrské. I pohyby toho muže svědčily o velké tělesné obratnosti. Vážná tvář, vpravdě indiánská, avšak ne tak ostrá a hranatá, jako u většiny rudochů. Jeho oči byly klidné, téměř něžného výrazu, a přece vyzařovaly tolik duševní převahy, že jimi zajisté svým soukmenovcům imponoval. Hlavu měl nepokrytou; tmavé vlasy měl svázány do kštice podobné přílbě, z níž vyčnívalo pero orla, odznak náčelníka. Oděn byl do mokasínů, leggin a kožené lovecké košile – všechno velmi jednoduché, avšak trvanlivé. Za pasem měl nůž, na němž viselo několik sáčků s různými těmi maličkostmi, jichž je na Západě nutně zapotřebí. Na krku mu visel „medicinový“ váček, vedle něho dýmka míru, jejíž hlavička byla vyřezána z posvátné hlíny. V ruce držel pušku o dvou hlavních, jejíž dřevěná pažba byla okována stříbrnými hřebíky (Uložena v muzeu Karla Maye v Radebeulu). Byla to ona ručnice, která jeho synu Vinnetouovi později dopomohla k velkému věhlasu a byla známa pod jménem „stříbrná ručnice“.

Mladší byl rovněž tak oděn jako jeho otec, jenže jeho oblek byl zhotoven jemněji. Mokasíny, legginy a lovecký kabát byly okrášleny jemným červeným vyšíváním. I on měl na krku medicinový sáček a kalumet, jeho výzbroj sestávala jako u jeho otce z nože a dvouhlavňové pušky. Měl rovněž nepokrytou hlavu a vlasy volně svázány, orlí pero však neměl. Jeho vlasy byly tak dlouhé, že mu bohatě, těžce splývaly na ramena. Zajisté by mu byla mnohá žena té doby záviděla jeho skvostné modročerné vlasy. Tvář měla výraz ještě ušlechtilejší než otcova a pleť měla mdlý, světlemodrý, trochu bronzový nádech. Starý byl, jak jsem se později dozvěděl, právě tak jako já, a učinil na mne hned, jak jsem ho poprvé spatřil, hluboký dojem. Cítil jsem, že je to člověk dobrý, že jeho vlohy jsou neobyčejné. Pohlíželi jsme na sebe dlouho zpytavě, a mně se zdálo, že v jeho vážných temných očích s aksamitovým leskem zazářil na chvíli přívětivý zákmit jako pozdrav, který vysílá slunce na zemi trhlinou mračen.

„To jsou moji přátelé a průvodci,“ řekl Klekí-petra, ukazujíc při tom na otce a pak na syna. „Tohle je Inču-čuna (Dobré Slunce), velký náčelník Mescalerů, který je i ostatními kmeny Apačů uznáván za náčelníka. A zde stojí jeho syn Vinnetou (Čti: Vintů), který přes své mládí vykonal již více skutků než jiných deset starých náčelníků v celém svém životě. Jeho jméno se stane jednou slavné tak daleko, jak daleko sahají savany a Skalisté hory.“

Znělo to sice jako chvástání, ale nebylo v těch slovech, jak jsem se později dozvěděl, nic přeháněno. Rattler se však hlasitě zasmál a zvolal:

„Takový mladý chlapík, a již tolik skutků spáchal? Pravím „spáchal“, neboť to, co vykonal, nebylo jistě nic jiného než zlodějství, darebáctví a lupičství. Známe to. Rudoši jsou všichni stejní.“

Byla to těžká urážka. Cizinci se však tvářili, jako by ji nebyli ani slyšeli. Přikročili k medvědovi a pohlíželi na něho. Klekí-petra se sklonil a ohmatával ho.

„Zcepeněl bodnutím nože, a ne koulí,“ řekl obrácen ke mně.

Nepochybně vyslechl můj spor s Rattlerem a chtěl nyní potvrdit, že já mám pravdu.

„To se teprve ukáže,“ řekl Rattler. „Co rozumí hrbatý školomet lovu medvědů! Až stáhneme zvířeti kůži z těla, uvidíme, která rána byla smrtelná. Greenhornem se nedám okrást o své právo.“

Pak se sklonil k medvědovi i Vinnetou, ohmatával ho na místech, kde byl zakrvácen, a když se opět vzpřímil, tázal se:

„Kdo napadl toto zvíře nožem?“

Mluvil velmi čistou angličtinou.

„Já,“ odvětil jsem.

„Proč můj mladý bílý bratr na zvíře nestřelil?“

„Neměl jsem pušku.“

„Vždyť jich zde leží několik!“

„Ty mi nepatří. Jejich majitelé je odhodili dříve, než vylezli na stromy.“

„Když jsme sledovali stopu medvěda, slyšeli jsme zdaleka úzkostlivé volání. Kde to bylo?“

„Zde.“

„Uff! Veverky a podobná zvířata prchají na stromy, když se blíží nepřítel. Muž však má bojovat, neboť má-li odvahu, má i moc usmrtit nejsilnější zvíře. Můj mladý bílý bratr měl odvahu. Proč ho tito muži nazývají greenhornem?“

„Protože jsem jen krátkou dobu na Západě.“

„Běloši jsou zvláštní lidé. U nich se nazývá mladík, který se odváží s nožem na hrozného medvěda grizzly, greenhornem, ti však, kteří ze strachu lezou na stromy a tam hrůzou vyjí, jsou nazýváni udatnými muži. Rudí muži jsou spravedlivější. U těch nemůže udatný být nazván zbabělcem a zbabělec nikdy udatným.“

„Můj syn mluvil správně,“ řekl starší Indián angličtinou stejně dobrou. „Tento mladý, udatný běloch již není greenhornem. Kdo skolí grizzlyho tímto způsobem, zaslouží být nazván celým mužem. A kdo to učiní, aby zachránil jiné, kteří se ukryli na stromech, ten má právo požadovat od nich vděčnost. Howgh! Pojďme ven na prérii, abychom viděli, proč se tu běloši zdržují.“

Jaký to byl rozdíl mezi mými bílými průvodci a těmi opovrhovanými Indiány! Smysl pro spravedlnost donutil rudochy, aniž byli dotazováni, aby se vyslovili v můj prospěch. Že tak učinili, bylo odvážné. Byli jen tři, a nevěděli, jaký je náš počet; vydali se tím v nebezpečí, že si znepřátelí naše westmany. Zdálo se však, že na to ani nepomysleli, že o to nedbají. Šli zvolna hrdými kroky mimo nás a vyšli z houští. My šli za nimi. Tam spatřil Inču-čuna zeměměřičské tyče, zastavil se, obrátil se ke mně, a tázal se:

„Co se to zde děje? Chtějí snad běloši tuto zemi měřit?“

„Ano.“

„K čemu?“

„Aby postavili cestu pro ohnivého oře.“

Jeho oko pozbylo náhle klidného výrazu, zlostně se zalesklo, a téměř ukvapeně se dotazoval:

„Ty patříš k těmto lidem?“

„Ano.“

„Jsi za to placen?“

„Ano.“

Pak na mne vrhl opovržlivý pohled a skoro opovržlivě zněla slova, která řekl Klekí-petrovi:

„Tvá nauka zní velmi krásně, často však se neuskutečňuje. Zde například se nám naskytla příležitost setkat se s mladým bělochem udatného srdce, přímé tváře a poctivých očí, jakmile se však otážeme, co zde dělá, vyjde najevo, že přišel proto, aby za plat kradl naši zemi. Nechť jsou tváře bělochů dobré či zlé, uvnitř jsou všichni stejní!“

Chci-li být upřímný, musím přiznat, že jsem neměl slov ke své obraně; ovládl mne pocit studu. Náčelník řekl pravdu; bylo tomu tak, jak pravil. Či mohl jsem, jako surveyor, být zde hrdý na své povolání!?

Vrchní inženýr s třemi surveyory se skryl ve stanu. Odtud otvorem pohlíželi na obávaného medvěda. Když nás uviděli, odvážili se ven, nanejvýše udiveni a snad i polekáni tím, že s námi spatřili Indiány. Přivítali nás otázkou, jak jsme se medvědovi ubránili. Rattler rychle odvětil:

„Zastřelili jsme ho, v poledne budou medvědí pracky, dnes k večeři však medvědí kýty.“

Naši tři hosté na mne pohlíželi, jako by očekávali mou odpověď; proto jsem poznamenal:

„A já tvrdím, že jsem medvěda zabodl já. Zde stojí tři znalci, kteří to potvrdili; to však není rozhodující. Až přijdou Hawkens, Stone a Parker, ať oni podají svůj úsudek, podle něhož se budeme řídit. Do té doby zůstane medvěd ležet netknutý!“

„Čerta se budu řídit podle těch tří!“ zamručel Rattler. „Zajdu tam se svými lidmi, abych medvěda vyvrhl, a kdo nám v tom bude chtít bránit, tomu vženeme půl tuctu koulí do těla.“

„Nechvástejte se příliš, nebo vás naučím něčemu jinému, Mr Rattlere. Já se vašich kulí tak nebojím, jako vy jste se bál medvěda. Mne nevyženete na strom; to si pamatujte! Proti tomu, abyste tam šel, nic nenamítám, očekávám však, že to uděláte kvůli svému druhovi, kterého je nutno pohřbít. Tak jej nesmíme nechat ležet.“

„Někdo je mrtev?“ tázal se Bancroft zděšeně.

„Ano, Howard,“ odvětil Rattler. „Ten ubožák musel zemřít pro hlouposti jiného, jinak by se mohl zachránit.“

„Proč? Čí hloupostí?“

„Nuže, udělal totéž co my, běžel skokem ke stromu; a byl by se docela dobře dostal nahoru, najednou však přiběhl tento greenhorn a podráždil medvěda, jenž se pak na Howarda zuřivě vrhl a roztrhal ho.“

V tom bylo příliš mnoho lží; stál jsem téměř bez sebe úžasem. Líčit událost tímto způsobem a za mé přítomnosti, to jsem si nemohl nechat líbit! Proto jsem se rychle otázal:

„Je to opravdu vaše přesvědčení, Mr Rattlere?“

„Yes,“ přisvědčil rozhodně. Sáhl při tom k pasu na pistoli, očekávaje, že ho napadnu.

„Howard tedy, jak říkáte, by se byl zachránil, a jen já jsem byl příčinou jeho smrti?“

„Yes.“

„Myslím, že ho medvěd už držel, než jsem přišel!“

„To je lež!“

„Well, poznejte tedy a pociťte pravdu.“

Při těch slovech jsem mu vyrval levicí pistoli, kterou vytahoval, a dal mu pravicí takovou ránu, že odletěl na šest až osm kroků ode mne. Svalil se na zem, ale okamžitě vstal, vytrhl nůž a hnal se na mne. Odrazil jsem bodnutí levou rukou a srazil jsem ho pravou pěstí znovu k zemi. Zůstal ležet.

„Uff, Uff!“ zvolal udiveně Inču-čuna, zapomněl na svou indiánskou zdrženlivost. V příštím okamžiku již litoval toho hlasitého projevu uznání, což bylo patrno na jeho obličeji.

„Opět Shatterhand,“ řekl surveyor Belling.

Nedbal jsem té poznámky a ostře jsem pozoroval Rattlerovy druhy, kteří zuřivě kleli. To bylo vše, k čemu se odvážili.

„Promluvte ještě jednou vážně s Rattlerem, Mr Bancrofte,“ vyzval jsem vrchního inženýra. „Já mu neublížil, a on přece stále vyhledává třenice. Obávám se, že v ležení dojde ještě k vraždě nebo k zabití. Propusťte ho, a není-li vám to vhod, mohu jít já.“

„Oho, sir, tak zlá věc ještě není!“

„Ano, tak zlá je. Tady máte jeho nůž a jeho pistoli. Nedávejte mu ty zbraně dříve, dokud se neuklidní. Prohlašuji, že budu svou kůži hájit, a jestliže se ke mně ještě jednou přiblíží se zbraní v ruce, prostě ho zastřelím. Nazýváte mne greenhorném, já však znám zákony prérie. Kdo mně pohrozí nožem nebo koulí, toho mohu okamžitě zastřelit.“

To se netýkalo jen Rattlera, nýbrž i všech jeho „zálesáků“, z nichž žádný nepronesl ani slovo. Zato promluvil Inču-čuna k vrchnímu inženýrovi:

„Mé ucho právě zaslechlo, že jsi mezi těmito bělochy ten, jenž rozhoduje. Je to pravda?“

„Ano,“ odvětil tázaný.

„Musím s tebou o něčem promluvit.“

„O čem?“

„To uslyšíš. Stojíš na nohou; muži však mají sedět, radí-li se o něčem.“

„Chceš být naším hostem?“

„Ne, to není možné. Jak bych mohl já být tvým hostem, když ty jsi na mé půdě, v mém lese, v mém údolí a v mé prérii. Bílí muži ať usednou. Kdo jsou ony bledé tváře, které tam ještě přicházejí?“

„Patří k nám.“

„Ať tedy k nám usednou také.“

Sam Hawkens, Dick a Will se právě vraceli ze své vyjížďky. Jak se zdálo, příliš se nedivili přítomnosti Indiánů, ale zvážněli, když uslyšeli jména.

„A kdo je třetí?“ tázal se Sam.

„Jmenuje se Klekí-petra, a Rattler ho nazval školometem.“

„Klekí-petra, učitel! Ah! O tom člověku jsem slyšel, jestli se nemýlím. Je to velmi tajemný člověk, běloch, který žije již dlouho mezi Apači. Zdá se, že je misionářem, ačkoli není knězem. Těší mne, že ho vidím. Sáhnu mu na zub, hihihi!“

„Dá-li si na něj sáhnout!“

„Snad mne nekousne do prstu? Stalo se kromě toho ještě něco?“

„Ano.“

„Co?“

„Něco důležitého.“

„Ven s tím tedy!“

„Učinil jsem věc, před níž jste mne včera varoval.“

„Nevím, co tím myslíte. Varoval jsem vás před mnohými věcmi.“

„Také před medvědem grizzly.“

„Jak – kde – cože? Byl zde snad šedý medvěd?“

„A jaký!“

„Kdy, kde? Jistě jen žertujete!“

„Ani mne nenapadne. Tam dole za houštím v lese. Zatáhl tam starého býka.“

„Skutečně? U všech kozlů, to se musí stát zrovna, když zde nejsem! Nezaplatil to někdo smrtí?“

„Jeden – totiž Howard.“

„A vy? Co jste dělal vy! Držel jste se přece v přiměřené vzdálenosti?“

„Ano.“

„Dobře! Málem bych tomu ani nevěřil.“

„Můžete tomu zcela klidně uvěřit. Držel jsem se v takové vzdálenosti, že mně nemohl medvěd nic udělat, kdežto já mu vrazil nůž čtyřikrát do žeber.“

„Máte rozum? Šel jste na něho s nožem?“

„Ano. Neměl jsem u sebe kulovnici.“

„Prosím, to je člověk! Pravý a skutečný greenhorn. Vzal s sebou medvědí kulovnici, a když přijde medvěd, střílí místo ručnicí nožem. To je k zbláznění! Jak se to stalo?“

„Tak, že Rattler tvrdí, že on ho skolil, já ne.“

Vypravoval jsem mu, jak se všechno událo, i to, že jsem měl s Rattlerem srážku.

„Člověče, vy jste skutečně neuvěřitelně lehkomyslný chlap!“ zvolal. „Neviděl dosud grizzlyho, a jde si na něho, jako by šel na pudlíka! Musím si zvíře prohlédnout, ihned je chci vidět. Pojďte, Dicku a Wille! Musíte se podívat, jaké hloupé kousky tento greenhorn opět provedl.“

Chtěl odejít, ale poněvadž v tom okamžiku Rattler nabyl vědomí, obrátil se nejdříve k němu:

„Poslyšte, Rattlere, řeknu vám něco. Začal jste s mým mladým přítelem opět spor. Jestliže to uděláte ještě jednou, postarám se, aby se to vůbec už nikdy nestalo. Má trpělivost je vyčerpána. To si pamatujte!“

Nato se Stonem a Parkerem odešel. Rattler se tvářil zuřivě, pohlížel na mne plný nenávisti, neřekl však nic, ale podobal se sopce, která hrozí co chvíli výbuchem.

Oba Indiáni a Klekí-petra usedli do trávy. Vrchní inženýr seděl naproti nim, dosud však nezačali rozhovor. Chtěli vyčkat Samova návratu, aby vyslechli jeho úsudek. Vrátil se za několik okamžiků a již zdálky volal:

„Jaká hloupost, střelit na medvěda a pak utéct. Kdo nechce vyčkat na jeho útok, ten ať vůbec nestřílí, nýbrž ať šelmu nechá na pokoji; pak se mu nic nestane. Ten Howard vypadá hrozně. A kdože to skolil medvěda?“

„Já!“ zvolal rychle Rattler.

„Vy? A čím?“

„Koulí.“

„Well, to souhlasí – to je správné.“

„To jsem si myslel!“

„Ano, medvěd zahynul kulkou –“

„Patří tedy mně. Slyšíte, lidé! Sam Hawkens se postavil za mne!“ křičel Rattler vítězně.

„Počkejte! Chtěl jsem říci, že zahynul kulkou jen podle vašeho názoru. Vaše koule šla mimo jeho hlavu a utrhla mu špičku ucha. A následkem toho pošel medvěd grizzly na místě, hihihi! A jestliže i opravdu více lidí vystřelilo, pak ve strachu stříleli mimo; jen jedna koule zasáhla ucho. Ale čtyři rány nožem má: dvě těsně u srdce a dvě v něm. Kdo ty mu dal?“

„Já,“ odvětil jsem. „Vy sám?“

„Nikdo jiný.“

„Tedy patří medvěd vám. To znamená – poněvadž tvoříme společnost – že patří kožich vám a maso všem; vy však určujete, jak se má rozdělit. Takový je zvyk na Západě. Co tomu nyní říkáte, Mr Rattlere?“

„Vezmi vás ďas!“

Rattler ještě několikrát zaklel a ubíral se k vozu, na němž byla brandy. Napustil si ze soudku do koflíku. Věděl jsem, že nyní bude pít tak dlouho, až nebude více schopen.

Záležitost byla tedy v pořádku, a proto vyzval Bancroft náčelníka Apačů, aby přednesl své přání.

„Není to přání, nýbrž rozkaz, který vám zamýšlím přednést,“ odvětil Inču-čuna hrdě.

„Nepřijímáme žádné rozkazy,“ prohlásil mrzutě Bancroft.

Náčelníkovou tváří jako by byl kmitl záblesk zlosti; přemohl se však a řekl klidně:

„Můj bílý bratře, odpověz mi na některé otázky a řekni mi přitom pravdu. Máš dům, kde bydlíš?“

„Ano.“

„A zahradu k tomu?“

„Ano.“

„Kdyby chtěl soused tou zahradou vést cestu, strpěl by to můj bratr?“

„Ne.“

„Země za Skalistými horami a na východ od Mississippi patří bělochům. Co by řekli, kdyby přišli Indiáni a postavili tam železné stezky?“

„Zahnali by je.“

„Můj bratr řekl pravdu. Nyní však přicházejí běloši sem do této země, která patří nám; usazují se zde a staví zde svá sídla, loví naše mustangy, zabíjejí naše bizony; hledají u nás zlato. Nyní zamýšlejí postavit dlouhou, dlouhou cestu, po níž má běhat ohnivý oř. Tou cestou bude přicházet stále víc a víc bílých tváří, které se na nás vrhnou a vezmou nám ještě to málo, co nám nechali. Co k tomu řekneme my?“

Bancroft mlčel.

„Máme snad méně práv nežli vy? Jste křesťané a mluvíte stále jen o lásce. Při tom říkáte, že nás smíte okrádat a olupovat, my však že k vám máme být upřímní. Vy říkáte, že váš Bůh je dobrý otec všech rudých i bílých lidí. Je snad naším otčímem a vaším pravým otcem? Nepatřila dříve celá tato země rudochům? Sebrali jste nám ji. Co jsme za to dostali? Bídu, bídu a bídu. Čím dál tím více nás zatlačujete a tísníte tak, že zakrátko se zadusíme. Proč to děláte? Snad z bídy, že se vám nedostává místa? Ne, nýbrž z lakoty, neboť ve vaší zemi je ještě dost místa pro mnoho, mnoho miliónů lidí. Každý z vás by chtěl mít celý stát, celou zemi; rudoch však, její pravý majitel, nesmí mít, kam by hlavu položil. Klekí-petra, který zde sedí vedle mne, mi vypravoval o vaší svaté knize. Tam je psáno, že první člověk měl dva syny, z nichž jeden druhého zabil, a krev zabitého volala k nebi o pomstu. Jak je to s oběma bratry, rudochem a bělochem? Nejste-li vy Kainem a my Ábelem, jehož krev volá do nebes? A k tomu žádáte, abychom se dali ubít, aniž se budeme bránit! Ne, my se bránit budeme! Honili nás z místa na místo a zahánějí nás stále dál. Nyní bydlíme zde. Mysleli jsme, že si zde odpočineme a že budeme moci klidně dýchat; však opět přicházíte, abyste vyměřili dráhu. Nemáme snad taková práva, jaké ty máš ve svém domě a ve své zahradě? Kdybychom chtěli použít svých zákonů, usmrtili bychom vás. My si však přejeme, aby vaše zákony platily i pro nás. Děje se to? Ne! Vaše zákony mají dvojí tvář, a ty k nám obracíte, jak to právě potřebujete. Chceš zde stavět cestu. Požádal jsi o dovolení?“

„Ne, není mi třeba dovolení.“

„Proč ne? Je tato země vaše?“

„Myslím, že ano.“

„Ne. Patří nám. Odkoupil jsi ji od nás?“

„Ne.“

„Darovali jsme ti ji?“

„Ne, mně ne.“

„A také nikomu jinému. Jsi-li čestný muž a byl-li jsi poslán, abys zde vystavěl cestu pro ohnivé oře, musíš se napřed otázat onoho muže, jenž tě vyslal, má-li k tomu právo. Řekne-li, že ano, musí ti to dokázat. To jsi však neudělal. Zakazuji vám zde dále vyměřovat!“

Poslední slova řekl s důrazem, na němž bylo znát, že věc myslí vážně. Žasl jsem nad tím Indiánem. Četl jsem již ve vlasti o rudoších mnohé knihy a znal jsem už tehdy mnoho řečí, jež pronesli slavní náčelníci, ale nikdy jsem neslyšel podobný proslov. Inču-čuna mluvil dobrou, plynnou angličtinou, a jeho logika i způsob mluvy byly hodny vzdělaného muže. Byly tyto přednosti snad zásluhou Klekí-petry, „školometa“?

Vrchní inženýr byl v rozpacích. Chtěl-li jednat poctivě a upřímně, nemohl na přednesená obvinění odpovědět. Promluvil sice, avšak přednesl jen vytáčky, zkrouceniny a falešné závěry. Když mu náčelník opět odpověděl a vehnal ho do úzkých, oslovil mne:

„Sir, copak neslyšíte, o čem se hovoří? Ujměte se přece věci a promluvte také slovíčko!“

„Děkuji vám, Mr Bancrofte, ale jsem zde jako surveyor, nikoli jako advokát. Učiňte s věcí, jak je vám libo. Mou věcí je měřit, nikoli řečnit.“

Pak řekl náčelník rozhodně:

„Není třeba dalších řečí. Řekl jsem, že vás zde nestrpím. Chci, abyste ještě dnes odešli tam, odkud jste přišli. Rozhodněte se, chcete-li uposlechnout nebo ne. Já nyní se svým synem Vinnetouem odejdu a vrátím se za dobu, kterou bílé tváře nazývají hodinou. Pak nám dáte odpověď. Odejdete-li, zůstaneme pro vás bratry; neodejdete-li, vyhrabeme mezi sebou a vámi válečnou sekeru. Jsem Inču-čuna, náčelník Mescalero-Apačů. Domluvil jsem. Howgh!“ (Čti: Hau!)

Howgh je indiánský dotvrzovací výraz a znamená totéž co amen, bašta, konec a dost. Nato vstal a Vinnetou rovněž. Kráčeli zvolna dolů údolím, až zmizeli za jedním záhybem. Klekí-petra zůstal sedět. Vrchní inženýr ho žádal o radu. Odpověděl:

„Učiňte, co chcete, sir! Jsem úplně stejného názoru jako náčelník. Na rudoších se páchá velké, stálé bezpráví. Avšak jako běloch také vím, že se Indsman marně brání. Odejdete-li dnes vy, přijdou zítra jiní, kteří dokončí vámi započaté dílo. Ale varuji vás. Náčelník myslí věc vážně!“

„Kam odešel?“

„Šel pro koně.“

„Vy máte koně?“

„Ovšem. Ukryli jsme je, když jsme zpozorovali, že jsme medvědovi nablízku. Grizzly se nehoní koňmo.“

Vstal a loudal se dál, patrně aby se vyhnul dalším otázkám. Šel jsem za ním, a dohonil jsem ho, tázal jsem se:

„Sir, dovolíte, abych šel s vámi? Slibuji, že neudělám nic a nezeptám se na nic, co by vám bylo nepříjemné. Činím tak proto, že se nadmíru zajímám o Inču-čunu a Vinnetoua.“

Že i on vzbudil můj zájem, jsem mu nechtěl říci.

„Ano, pojďte se mnou, sir,“ odvětil. „Vyhnul jsem se bělochům a jejich činnosti a nechci o nich nic vědět. Ale vy se mi líbíte, a proto se spolu projdeme. Zdá se, že jste nejslušnější ze všech těch lidí. Mám pravdu?“

„Jsem nejmladší a ještě ne smart; nebudu jím asi nikdy. A to mně snad dodává vzezření dost dobrosrdečného člověka.“

„Ne smart? Tím je víceméně každý Američan.“

„Nejsem Američan.“

„Co jste, není-li vám tato otázka nepříjemná?“

„Ani v nejmenším. Nemám příčinu, abych se tajil svou vlastí, kterou velmi miluji. Jsem ze Saska.“

„Tak?“ opáčil, a rychle sebou trhnul. „Tedy vás vítám tím upřímněji. To mne tedy k vám táhlo! My lidé ze staré Evropy jsme zvláštní lidé. Naše srdce se poznají jako příbuzná ještě dříve, než si řekneme, že jsme příslušníky téhož světadílu; kéž by se konečně jednou sjednotil a uklidnil! Evropan, jenž se stal dokonalým Apačem! Nezdá se vám to neobyčejné?“

„Ani ne. Cesty boží se zdají být často podivuhodné, a přece jsou vždy přirozené.“

„Cesty boží? Proč mluvíte o Bohu a ne o Prozřetelnosti, osudu, fatumu, kismetu?“

„Protože jsem křesťan: byl jsem tak vychován.“

„To je dobře; jste šťastný člověk! Ano, máte pravdu: cesty boží se často zdají podivuhodné, jsou však vždy velmi přirozené. Největší divy jsou přirozené zákony, a všední přírodní zjevy jsou velké divy. Běloch studovaný, značný učenec a nyní pravý Apač; to se zdá být divné; avšak cesta, která mne k tomu vedla, je velmi přirozená.“

Přijal-li dříve můj průvod s částečným odporem, těšilo ho nyní, že se mohl vymluvit. Zpozoroval jsem brzy, že je znamenitým charakterem, chránil jsem se však, tázat se ho na jeho minulost. On však ohledy nešetřil, nýbrž se dotazoval na mé záležitosti přímo. Odpověděl jsem mu tak obšírně, jak mu bylo libo. Neodešli jsme od ležení daleko, nýbrž jsme ulehli nablízku pod strom. Mohl jsem dobře pozorovat jeho tvář i jeho rysy. Život do ní vryl hluboké vrásky: dlouhé základní rýhy zármutku, křižující pomlčky pochybností, klikaté čáry bídy, starostí a nedostatku. Jak často asi pohlíželo kdysi jeho oko temně, hrozivě, bázlivě, snad i zoufale, a nyní bylo jasné a klidné jako lesní jezero, které nezvím žádný vítr a které je tak hluboké, že není možno spatřit, co odpočívá na jeho dně. Když vyslechl vše, co ho zajímalo, pokynul hlavou a řekl:

„Jste na počátku bojů, u jejichž konců jsem se octl já; avšak pro vás budou jen vnější, ne vnitřní. Máte víru, která vás nikdy neopustí. U mne to bylo jinak. Když jsem odcházel z vlasti, vzal jsem s sebou místo víry to nejhorší, co může člověk mít – zlé svědomí.“

Při těch slovech na mne zkoumavě pohlédl. Když viděl, že jsem klidný, tázal se:

„Nelekáte se toho?“

„Ne.“

„Zlé svědomí! Uvažte to!“

„Pshaw! Vy jste nebyl ani zlodějem, ani vrahem. Podlého smýšlení nejste schopen.“

Stiskl mou ruku a řekl:

„Děkuji vám srdečně, sir! A přece se mýlíte. Byl jsem zlodějem, neboť jsem mnoho, velmi mnoho ukradl! A byl jsem i vrahem! Jak mnoho duší jsem zavraždil! Byl jsem profesorem na vyšší škole; kde, není důležité. Mou největší pýchou bylo dokázat až na poslední tečku materialistické učení, sesadit Boha. Byl jsem dobrým řečníkem a uchvacoval jsem své posluchače. Sémě, které jsem plnými hrstmi rozséval, vzešlo až do nejposlednějšího zrnka. Ubíjel jsem v lidech víru a důvěru v odvěké zákony, štval jsem je vzájemně proti sobě. Pak přišla doba revoluce. Vystoupil jsem veřejně jako hlava nespokojených; oni téměř hltali z mých rtů opojný jed demagogie, který jsem považoval za hojivý lék; chopili se zbraní. Jak mnoho, mnoho jich tehdy padlo! Já byl jejich vrahem, a ne snad jen těch! Jiní zemřeli za mřížemi. Sám jsem unikl. Opustil jsem svou zemi, aniž jsem se trápil. Ani jediná milující duše pro mne neplakala, ale mnoho, velmi mnoho jich plakalo mou vinou! Tehdy jsem na to nemyslel a teprve mnohem později jsem dospěl k poznání, které mne jako rána kladivem téměř sklátilo k zemi. V den, kdy jsem dosáhl hranic, mne honila policie. Bylo to v chudé tovární vesnici. Věřil jsem v takzvanou náhodu, vběhl jsem malou zahrádkou do jednoho domku a svěřil jsem se, aniž jsem řekl své jméno, staré matičce a její dceři, které jsem našel ve světnici. Skryly mne k vůli svým mužům, jejichž druhem a svůdcem jsem byl. Pak se mnou seděly v tmavém koutě, a vypravovaly mně, hořkými slzami, svůj žal. Byly dříve chudé, ale spokojené; dcera se provdala před rokem. Její muž slyšel mé řeči a byl jimi sveden. Do nejbližší schůze vzal s sebou svého tchána. Jed štvavé demagogie působil i na toho. Připravil jsem ty čtyři lidi o štěstí a spokojenost. Mladý muž padl na ulici, starý byl odsouzen k víceletému žaláři. To mně vypravovaly ženy, které mne, člověka, jenž zavinil jejich neštěstí, zachránily. To byla ta rána, která mne nestihla zevně, nýbrž uvnitř. Boží mlýny začaly mlít. Svoboda mně zůstala, avšak uvnitř jsem trpěl mukami, k nimž by mne žádný soudce nemohl odsoudit. Bloudil jsem z jednoho státu do druhého, provozoval to i ono – a nikde jsem nenašel klid. Svědomí mne mučilo upířím křídlem. Po letech muk a lítosti jsem se seznámil s jedním farářem v Kansasu, který pochopil můj duševní stav a nutil mne, abych se mu svěřil. Naštěstí jsem to udělal. Našel jsem, ovšem po dlouhém kolísání, odpuštění a útěchu, víru a vnitřní mír. Bože, jak jsem ti za to vděčný!“

Odmlčel se a pohlédl dlouhým, jasným pohledem k nebi. Pak pokračoval:

„Abych nabyl uvnitř pevnosti, opustil jsem svět a lidi a odebral se do divočiny. Ale víra sama nečiní blaženým. Strom myšlenek musí nést ovoce skutků. Viděl jsem, jak se rudoch zoufale brání své zkáze, viděl jsem, jak vrahové rvou jeho vnitřnosti, a srdce se mně bouřilo zlostí, soucitem a slitováním. Jeho osud byl zpečetěn; nemohl jsem už Indiána zachránit; jedno jsem však mohl udělat: ulehčit mu smrt, aby jeho poslední hodina byla ozářena leskem lásky a smíření. Šel jsem mezi Apače a uměl jsem přizpůsobit svou činnost jejich zvláštnostem. Našel jsem u nich důvěru a dosáhl jsem výsledků. Přál bych si, abyste mohl poznat Vinnetoua; on je vlastně mým dílem. Ten mladík má velké vlohy. Kdyby byl synem některého evropského panovníka, stal by se snad velkým vojevůdcem, ale ještě větším hlasatelem míru. Je však dědicem indiánského náčelníka a zahyne tak, jak zahyne celá jeho rasa.

Proto zůstanu až do své smrti u něho, v každé chvíli příkoří, nebezpečenství a bídy. Je dítětem mého ducha. Miluji ho víc nežli sama sebe, a kdyby mně někdy bylo dopřáno zachytit svým srdcem smrtelnou kouli, jemu určenou, pak bych rád za něho zemřel. To by bylo mé pokání.“

Umlkl a svěsil hlavu. Byl jsem velice dojatý, ale neřekl jsem nic. Měl jsem pocit, že po jeho doznání by každá poznámka zněla triviálně; uchopil jsem však jeho ruku a vřele ji stiskl. Porozuměl mi a pokynul hlavou. Teprve po delší době se tiše tázal:

„Proč jsem vám to vypravoval? Vidím vás dnes poprvé a nebudu vás snad už nikdy vidět. Je to snad řízení boží, že jsem se s vámi zde setkal? Vidíte, já, dřívější nevěřící, nyní vše svádím na vyšší vůli. Je mi pojednou tak měkce a tak bolestně u srdce, a přece to není pocit bolesti. Je to stejný pocit, který se člověka zmocní, vidí-li na podzim padat listí stromů. Jak se odloučí list mého života od stromu? Tiše, lehce a klidně? Nebo snad bude urván dříve, než k tomu nastane přirozená doba?“

Pohlížel s tichou touhou dolů údolím. Tam jsem spatřil přicházet Inču-čunu a Vinnetoua. Seděli na koních a vedli s sebou koně Klekí-petry. Vstali jsme, abychom se odebrali do ležení, kde jsme se octli současně s nimi. U vozu stál opřen Rattler, s rudou, naduřelou tváří, a strnule na nás pohlížel. V krátké době vypil tolik, že nyní již pít nemohl; hrozný, zhovadilý člověk! Jeho pohled byl zákeřnický jako pohled divokého býka, zamýšlejícího někoho napadnout. Umínil jsem si, že dám na něho pozor.

Náčelník i Vinnetou slezli s koní a přišli k nám. Stáli jsme pohromadě, tvoříce dosti rozsáhlý kruh.

„Nuže, rozmysleli se již moji bílí bratři, zdali zde zůstanou nebo ne?“ otázal se Inčučuna.

Vrchní inženýr měl zprostředkující návrh a odpověděl:

„I kdybychom chtěli odejít, musíme přece zůstat, abychom vyplnili rozkazy nám dané. Pošlu však ještě dnes do Santa Fe muže s dotazem; a pak ti sdělím svou odpověď.“

Špatně to vymyšleno nebylo, neboť do návratu posla jsme mohli jsme být s prací hotovi. Náčelník však řekl určitě:

„Tak dlouho čekat nebudu. Moji bílí bratři mně musí říci ihned, co zamýšlejí udělat.“

Rattler si naplnil koflík s brandy a přišel k nám. Myslel jsem, že má namířeno na mne, on však přikročil k oběma Indiánům a řekl:

„Budou-li Indsmani s námi pít, pak odejdeme, jinak ne. Mladý ať začne. Pij ohnivou vodu, Vinnetou.“

Přitom mu podával koflík. Vinnetou učinil odmítavý pohyb a uhnul.

„Cože? Ty se mnou nechceš pít? To je zatracená urážka! Zde máš brandy do tváře, proklatá rudá kůže! Olízej si ji, když ji nechceš pít!“

Než mu v tom někdo mohl zabránit, vchrstl koflík i s obsahem mladému Apačovi do tváře.

Podle indiánských pojmů to byla smrtelná urážka, za kterou následoval hned trest. Vinnetou ho udeřil pěstí do tváře takovou silou, že se Rattler hned skácel. S namáháním vstal. Již jsem se připravoval zakročit, neboť jsem myslel, že dojde k násilnostem; nic se však nestalo. Rattler chvíli pohlížel hrozivě na mladého Apače, pak vrávoral zpět k vozu.

Vinnetou si osušil obličej a jevil stejně jako jeho otec nehybnou, chladnou tvář, na níž nebylo vidět, co se děje uvnitř.

„Ptám se ještě jednou,“ řekl náčelník; „a činím tak naposledy. Odejdou bledé tváře ještě dnes z tohoto údolí?“

„Nesmíme,“ zněla odpověď.

„Pak odejdeme my. Mezi námi pak nebude mír.“

Učinil jsem ještě poslední zprostředkující pokus, marně: všichni tři šli ke svým koním. Tu zazněl od vozu Rattlerův hlas:

„Pryč s vámi, vy rudí psi! Ránu do tváře mně však zaplatíte hned!“

Desetkrát rychleji, než by se dalo při jeho opilosti očekávat, vzal z vozu pušku a namířil na Vinnetoua. Ten stál v tom okamžiku nekryt na prostranství. Koule ho musela zasáhnout, neboť vše se dělo tak rychle, že ho nemohl zachránit žádný pohyb. Klekí-petra úzkostlivě vykřikl:

„Pryč, Vinnetou, rychle!“

Současně přiskočil, aby svým tělem zakryl mladého Apače.

Rána třeskla. Klekí-petra mocným nárazem kule napolo otočen se chytil rukou za prsa, vrávoral okamžik sem a tam, a zvrátil se pak k zemi. Ve stejném okamžiku se svalil Rattler. Zasáhla ho má pěst. Abych zabránil výstřelu, přiskočil jsem k němu, přišel jsem však pozdě.

Zazněl všeobecný výkřik zděšení; jen oba Apači mlčeli. Klečeli u svého přítele, který se obětoval za svého miláčka. Prohlíželi mlčky jeho ránu. Byl střelen do prsou těsně u srdce; krev se valila z rány. I já jsem přiběhl. Klekí-petra měl oči zavřené; jeho tvář očividně bledla, a odumírala.

„Vezmi jeho hlavu do svého klína,“ prosil jsem Vinnetoua. „Otevře-li oči a spatří tě, bude jeho smrt klidnější.“

Uposlechl mého vyzvání, aniž pronesl slovo; ani brvou nepohnul. Jeho pohled utkvěl upřeně na tváři umírajícího. Ten zvolna rozevřel víčka. Spatřil Vinnetoua nad sebou skloněného, úsměv ozářil téměř mrtvou tvář, a zašeptal:

„Vinnetou, ši ya Vinnetou – Vinnetou, můj synu Vinnetou!“

Pak se zdálo, jako by jeho ztrhané oči ještě něco hledaly. Zastihl mne, a pak řekl mou mateřštinou:

„Zůstaňte s ním – věrně – mé dílo veďte dál –!“

Pozvedl prosebně ruku; vzal jsem ji do své a odpověděl jsem:

„Učiním tak; ano, jistě tak učiním.“

Pak nabyla jeho tvář téměř nadzemského výrazu – ústa se modlila zmírajícím hlasem:

„Můj list již padá – urván – – ne tiše – ani lehce – je to – – poslední pokání – umírám – jak jsem si – – přál! Bože, odpusť – – odpusť mi – – jdu – – jdu –!“

Sepjal ruce – ještě křečovitý výron krve z rány – jeho hlava klesla – byl mrtev.

Nyní jsem věděl, co ho nutilo, aby se mi svěřil – – Boží řízení, řekl. Přál si zemřít za Vinnetoua – jak rychle se to přání splnilo. Poslední oběť, kterou chtěl přinést, přinesl. Bůh je láska; litujícího jeho hněv věčně nestíhá.

Vinnetou položil hlavu mrtvého do trávy. Zvolna vstal a pohlížel na svého otce.

„Tam leží vrah; skolil jsem ho,“ řekl jsem. „Je váš.“

„Ohnivá voda!“

Jen tato krátká odpověď vyšla z úst náčelníka, avšak s jak opovržlivým přízvukem!

„Chci být vaším přítelem, vaším bratrem; půjdu s vámi!“ tak mne to nutilo říci.

Najednou po mně Inču-čuna plivl a řekl:

„Prašivý pse! Zloději země za peníze! Kojote! Opovaž se nás následovat, a já tě rozdrtím!“

Kdyby mně to byl řekl někdo jiný, byl bych mu snad odpověděl ranou do tváře. Proč jsem to neudělal? Zasloužil jsem si snad toho plivnutí? Dal jsem si je líbit jen instinktivně, avšak nabídnout se ještě jednou jsem nemohl, přes slib, který jsem dal mrtvému.

Naši lidé tu stáli mlčky, plni očekávání, co nyní Apačové udělají. Ti však již pro nás neměli ani jediný pohled. Vyzvedli mrtvého na koně a pevně ho tam přivázali; pak sedli na koně, vztyčili skleslé tělo Klekí-petry a odjeli, podpírajíce je po obou stranách. Nezanechali nám ani slovo hrozby nebo pomsty; neobrátili se k nám ani na okamžik: a to bylo horší, mnohem horší, než kdyby nám otevřeně přísahali nejhroznější pomstu.

„To je hrozné, a může se to stát ještě hroznějším!“ řekl Sam Hawkens. „Tam leží lotr, dosud omráčený vaší pěstí a alkoholem. Co s ním uděláme?“

Neodpověděl jsem. Osedlal jsem svého koně a odjel do prérie. Musel jsem vyhledat samotu, abych tu hroznou půlhodinu aspoň částečně setřel z mysli. A večer jsem se vrátil do ležení unavený a mdlý, ubitý tělesně i duševně.

KAPITOLA PÁTÁ U táborového ohně

Aby medvěd nemusel být daleko vlečen, bylo za mé nepřítomnosti přeneseno ležení poblíž místa, kde jsem zvíře skolil. Bylo tak těžké, že bylo třeba spojených sil deseti mužů, aby je houštím dopravili od stromů až k ohňům.

Přes pozdní hodinu, kdy jsem se vrátil, byli všichni kromě Rattlera ještě vzhůru. Rattler sám vyspával svou opici; museli ho odnést a hodili ho jako dřevo do trávy. Sam Hawkens stáhl medvědovi kůži, maso však zůstalo nedotknuto. Když jsem slezl s koně a ošetřil ho, přikročil jsem k ohni, kde mi řekl maličký:

„Kde se touláte, sir? Čekali jsme na vás s bolestí, protože jsme chtěli okusit medvědí maso a nemohli jsme huňáče bez vás porcovat. Zatím jsem mu svlékl kabát. Krejčí mu jej ušil tak dobře, že neměl ani nejmenší záhyb, hihihi! Doufám, že proti tomu nic nenamítnete! A teď řekněte, jak se má maso rozdělit! Než půjdeme spát, chceme si kousek upéct.“

„Rozdělte je, jak chcete,“ odvětil jsem. „Maso patří všem.“

„Well, tak vám něco řeknu. Nejlepší jsou pracky; není na světě nic, co by bylo nad medvědí pracky. Musí však déle ležet, mají-li nabýt patřičně jemné chuti. Nejlepší jsou tehdy, když jsou již provrtány červy. Ale tak dlouho čekat nemůžeme, neboť se obávám, že velmi brzy přijdou Apačové a zkazí nám chuť. Proto si raději pospíšíme a pustíme se do pracek již dnes, abychom je měli dříve stráveny, nežli nás rudoši sklidí. Chcete snad něco proti tomu namítat, sir?“

„Ne.“

„Well, pak ať započne krásné dílo! Chuť je zde, jestli se nemýlím.“

Uřízl pracky a rozdělil je na tolik částí, kolik zde bylo osob. Já dostal nejlepší kousek z přední nohy, zabalil jsem jej a položil stranou, kdežto ostatní spěchali, aby si upekli své díly. Měl jsem sice hlad, ale žádnou chuť, ačkoliv to zní nesmyslně. Po dlouhé, namáhavé jízdě jsem pociťoval potřebu něco sníst, nemohl jsem však jíst. Nemohl jsem vražednou událost zaplašit ze své mysli. Viděl jsem se, jak sedím s Klekí-petrou pohromadě; slyšel jsem jeho doznání, které mně teď připadalo jako jeho zpověď, a musel jsem myslet na jeho poslední slova, která zněla jako předtucha blízké smrti. Ano, list jeho života nespadl lehce a tiše, byl urván mocí. A jakým člověkem, z jaké příčiny a jakým způsobem! Tam ležel vrah, dosud zpitý. Byl bych ho rád zastřelil, avšak hnusil se mně. Pocit hnusu byl zajisté příčinou, že ho Apačové na místě neskolili. „Ohnivá voda!“ řekl Inču-čuna s nejopovržlivějším výrazem; jaké obvinění, jaké předznamenání byly v těchto jeho slovech!

Mohlo-li mne něco uspokojit, tedy to jediné, že Klekí-petra zemřel na Vinnetouově srdci, že jeho srdce zachytilo kuli, určenou Vinnetouovi, a že to bylo jeho poslední přání. A prosba, abych se ujal Vinnetoua a dokončil jeho dílo? Proč mne o to prosil? Ještě před málo okamžiky řekl, že se již asi neuvidíme, že tedy nebude má životní cesta spojena s osudem Apačů, a nyní mi pojednou přidělil úkol, jehož rozluštění mne muselo přivést do nejužšího spojení s tím kmenem. Bylo to přání nahodilé, plané, bylo to zahozené slovo? Nebo je snad umírajícímu, loučí-li se se svým miláčkem, v posledním okamžiku, když jedna peruť jeho duše mává již na onom světě, popřán pohled do budoucnosti? Zdá se, že tomu tak je, neboť mi bylo později opravdu umožněno vyplnit jeho prosbu. Nyní se mi však zdálo, jako by mé setkání s Vinnetouem muselo přinést jen zkázu.

Proč jsem umírajícímu vůbec svůj slib dal? Ze soucitu? Zajisté. Avšak byla tu ještě jiná příčina, třeba jsem o ní nevěděl: Vinnetou na mne učinil takový dojem, jaký jsem dosud nepocítil k žádnému člověku. Byl právě tak mladý jako já, a přece nade mnou vynikal. To jsem pocítil hned v prvním okamžiku. Vážný, hrdý jas jeho aksamitových očí, klidná jistota jeho pohybů a smutný nádech hlubokého, tajného žalu, který jsem vyčetl z jeho mladistvě krásné tváře, mi učarovaly.

Jak úctyhodné bylo chování jeho a jeho otce! Jiní lidé, ať bílí či rudí, by se byli vrhli na vraha a byli by ho zabili, tito dva ho však neuznali za hodného ani pohledu a neprozradili city je ovládající ani nejmenším pohybem svalů. Jací lidé proti nim jsme byli my! Tak jsem seděl, zatím co ostatní pojídali s chutí maso, tiše u ohně, a přemýšlel jsem, až mne z myšlenek vyrušil Sam Hawkens:

„Co je s vámi, sir? Nemáte hlad?“

„Nebudu jíst.“

„Tak? Odbýváte patrně raději myšlenkové cvičení! Říkám vám, abyste si na to nezvykal. I mě děsně zlobí to, co se přihodilo, ale westman si na podobné výstupy musí zvyknout. Nenazývá se Západ nadarmo dark and bloody grounds – temná a krvavá země. Ujišťuji vás, že každá stopa zdejší půdy je prosycena krví, a kdo má citlivý nos a nesnese tento pach, ať zůstane doma a pije cukrovou vodu. Netrapte se příliš tou věcí a dejte sem svůj kus pracky; upeču vám ji.“

„Děkuji, Same; opravdu nebudu jíst. Dohodli jste se již, co se má stát s Rattlerem?“

„Ovšem, mluvili jsme o tom.“

„Nuže, jaký trest jste mu určili?“

„Trest? Myslíte, že ho máme potrestat?“

„Ovšem, to si myslím.“

„Ah, tak! A jak bychom to měli udělat? Máme ho dopravit do San Franciska, New Yorku nebo do Washingtonu, a tam ho obžalovat jako vraha?“

„Nesmysl! Soudem, který má právo soudit toho člověka, jsme my; on propadl zákonům Západu.“

„Slyšte, jak takový greenhorn rozumuje o Divokém západě! Přišel jste sem snad ze staré Evropy proto, abyste si zahrál na lorda vrchního soudce? Byl Klekí-petra vaším příbuzným nebo dobrým přítelem?“

„Ovšemže ne.“

„To je bod, na němž záleží. Ano, Divoký západ má své pevné, zvláštní zákony. Žádá oko za oko, zub za zub, krev za krev, tak jak to stojí v bibli. Stala-li se vražda, může oprávněný vraha ihned zabít, nebo se utvoří soud, který vynese rozsudek a také jej neprodleně vykoná. Tím způsobem se zbaví svět živlů, které by jinak poctivým lidem přerostly přes hlavu.“

„Nuže, utvořme takovou jury.“

„K tomu je třeba nejprve žalobce.“

„Tím jsem já!“

„Jakým právem?“

„Právem člověka, který nepřipustí, aby takový zločin zůstal bez trestu.“

„Pshaw! Mluvíte jako greenhorn. Jako žalobce můžete vystoupit ve dvou případech. Předně totiž, byl-li zavražděný vaším příbuzným, přítelem nebo společníkem; že tomu tak nebylo, doznal jste sám. Za druhé můžete vystoupit jako žalobce tehdy, jste-li sám zavražděným, hihihi. Jste jím?“

„Same, věc není taková, aby se o ní dělaly vtipy!“

„Vím to, již to vím! Chtěl jsem tento bod kvůli doplnění přidat, protože, stane-li se vražda, má zavražděný první a největší právo navrhnout potrestání vraha. Vy tedy nemáte příčinu zastupovat žalobce, a s námi ostatními je to zrovna tak. Kde není žalobce, není soudce. Není zde oprávněnosti k sestavení jury.“

„Rattler tedy zůstane bez trestu?“

„O tom není řeči. Nerozčilujte se! Mé slovo, že ho trest stihne tak jistě, jako se koule z mé Liddy nemine nikdy cíle. Apačové se o to postarají.“

„A nás stihne trest současně!“

„To je velmi pravděpodobné. Ale myslíte, že tomu zabráníme tím, když Rattlera usmrtíme? Spolu šli, spolu byli chyceni, spolu visí. Apačové nepovažují jen jeho, nýbrž i nás za vrahy, a budou s námi podle toho zcela jistě zacházet, dostanou-li nás do rukou.“

„I tehdy, když se ho zbavíme?“

„I tehdy! Zastřelí nás, aniž se budou ptát; je-li u nás nebo ne. Ale jak se ho chcete zbavit?“

„Zahnat ho!“

„Ano, ovšem, o tom jsme se již také radili a přišli jsme k názoru, že k tomu nemáme právo. A i kdybychom je měli, z rozumových důvodů bychom tak neučinili.“

„Same, nechápu vás! Nelíbí-li se mně někdo, rozejdu se s ním. Tím spíš, je-li to vrah! Jsme snad nuceni trpět u sebe zuřivce, který je kromě toho ještě opilcem a může nám způsobit četné jiné nepříjemnosti?“

„Ano, bohužel jsme nuceni. Rattler byl rovněž tak jako já, Stone a Parker pro vás najat, a jen ti, kdo ho ustanovili a platí, ho mohou propustit. V tom se musíme řídit přesně podle práva.“

„Přesně podle práva! Vůči člověku, který každodenně šlape božské i lidské zákony!“

„I proti tomu! Co zde uvádíte, je vše v pořádku; ale proto, že jiný spáchal zločin, se nesmějí dělat chyby. Říkám vám, že zákon musí zůstat čistý; a my, kteří jej v tom případě zastupujeme, máme dost důvodů udržet své jméno neposkvrněné. Ale nehledě k tomu, ptám se vás, co by Rattler dělal potom, kdybychom ho zahnali?“

„To je jeho věc!“

„A naše rovněž! Byli bychom ve stálém nebezpečí, protože je nanejvýš pravděpodobné, že by se pokoušel o mstu. Je lépe podržet ho u sebe, kde ho můžeme pozorovat, nežli ho zahnat; neboť v tom případě se bude stále kolem nás plížit a vžene vám třeba kuli do hlavy. Myslím, že jste nyní téhož názoru.“

Při tom na mne pohlížel s výrazem, jemuž jsem velmi dobře rozuměl, neboť při tom mrkal významně na Rattlerovy druhy. Kdybychom proti němu vystoupili, museli bychom ovšem čekat, že i oni se s ním spolčí. To jsem uznal sám, neboť jim nebylo možné důvěřovat. Proto jsem odpověděl:

„Ano, když jste mi věc takto vysvětlil, uznávám, že to musíme nechat běžet, jak to běží. Jen Apačové mně dělají starost. Je nepochybné, že se vrátí, aby se pomstili.“

„Přijdou, a to tím jistěji, protože nepronesli ani slovo o pomstě. Nejednali jen nadmíru hrdě, nýbrž i moudře. Kdyby se byli ihned mstili, byl by postižen jen Rattler – kdybychom to ovšem byli strpěli. Mají však namířeno na nás všechny, protože nás pro naše vyměřování považují za zloděje, kteří jim zamýšlejí uloupit zemi i majetek. Proto ovládli svůj vztek a odjeli, aniž proti nám pozvedli jediný prst. Tím jistěji se však vrátí, aby nás všechny dostali do svých rukou. Podaří-li se jim to, můžeme býti připraveni na velmi zlou smrt, jelikož postavení, které u nich zaujímal Klekí-petra, vyžaduje strašnou pomstu.“

„A to vše kvůli opilci! Jistě se Apačové vrátí ve značném množství!“

„Ovšem! Všechno závisí však na tom, kdy přijdou. Měli bychom sice čas k útěku, ale museli bychom zde všechno zanechat, i nedokončenou práci.“

„Tomu se vyhneme, bude-li to jen trochu možné.“

„Kdy předpokládáte být hotovi, pospíšíte-li si?“

„Za pět dní.“

„Hm! Jak je mně známo, není zde nablízku apačské ležení. Nejbližší Mescalery bych odtud hledal ve vzdálenosti tří dnů ostré jízdy. Nemýlím-li se, musí Inču-čuna s Vinnetouem, protože dopravují mrtvolu, jet čtyři dny, než dosáhnou pomoci; pak tři dny zpět, to je sedm dní, a jelikož myslíte, že budete za pět dní hotovi, myslím, že se můžeme odvážit pokračovat v práci.“

„A není-li váš výpočet správný, co pak? Vždyť je možné, že Apačové mrtvolu zatím dopraví na bezpečné místo a pak se vrátí, aby na nás z úkrytu pálili. Rovněž tak je možné, že dorazí mnohem dříve k nějaké tlupě; dá se předpokládat, že mají nablízku přátele, neboť by bylo dost divné, aby se dva Indiáni, a to zrovna náčelníci, odvážili tak daleko od svých lidí. A protože nastala doba tahu bizonů, je možné, že patří oba k lovecké výpravě, která je nablízku, a od níž se z nějakého důvodu na krátkou dobu oddělili. To vše třeba dobře uvážit, chceme-li být opatrní a obezřelí.“

Sam Hawkens přimhouřil jedno ze svých dvou malých oček, stáhl komicky tvář a zvolal:

„Good luck, jak jste rozumný a moudrý! Opravdu, dnes jsou kuřata desetkrát moudřejší nežli stará slepice, jestli se nemýlím! Avšak, abych dal pravdě čest, to, co jste řekl, nebylo tak hloupé. Dávám vám úplně za pravdu. Musíme obrátit zřetel na všechny možné případy. Proto je nutné zjistit, kam se oba Apačové odebrali. Pojedu hned časně zrána za nimi.“

„A já s tebou,“ řekl Will Parker.

„Já též,“ dodal Dick Stone.

Sam Hawkens se okamžik rozmýšlel, pak odpověděl: „Vy tu pěkně zůstanete oba. Je vás zde zapotřebí. Rozumíte?“

Při tom pohlížel na Rattlerovy druhy. Měl pravdu. Kdyby ti nespolehliví lidé zůstali v táboře sami, mohlo by po probuzení jejich vůdce dojít k nepříjemným výstupům. Bude lépe, když Stone a Parker zůstanou doma.

„Nemůžeš však jet sám!“ řekl Dick Stone.

„Mohl bych, kdybych chtěl; já však nechci,“ odvětil Sam. „Vyhledám si průvodce.“

„Koho?“

„Tohoto mladého greenhorna.“

Při tom ukázal na mne.

„Ne, ten nesmí odejít,“ řekl vrchní inženýr.

„Proč ne, Mr Bancrofte?“

„Protože ho potřebuji.“

„Rád bych věděl k čemu!?“

„K práci, to se rozumí. Chceme-li být za pět dní hotovi, musíme napnout všechny síly. Nemohu nikoho postrádat.“

„Ano, napnout všechny síly. Dosud jste to neučinili; naopak: jeden musel pracovat za všechny; nyní ať trochu pracují všichni za jednoho.“

„Mr Hawkensi, chcete mně snad dávat předpisy? To bych si vyprosil!“

„Ani mně nenapadne. Poznámka není předpisování.“

„Zněla však skoro tak!“

„Možná; nenamítám nic proti tomu. Co se týká vaší práce, mohu s určitostí říci, že neutrpí zpožděním, budou-li zítra čtyři pracovat místo pěti. Mám při tom určitý úmysl, že tohoto mladého greenhorna, Shatterhand zvaného, beru s sebou.“

„Smím se ptát, jaký?“

„Proč ne. Má poznat, jak se to dělá, když stopujeme Indiány. Bude mu to jistě k užitku, naučí-li se číst stopy.“

„To pro mne není žádný důvod. Aspoň ne úřední.“

„To vím. Je tu ještě druhý důvod. Cesta, kterou podnikám, je nebezpečná. Je nutné, abych s sebou měl průvodce, který má velkou sílu a který umí svou medvědí kulovnicí dobře střílet.“

„Nevidím, jaký prospěch by to pro nás mohlo mít.“

„Že ne? To je divné. Jste přece jinak nadmíru chytrý a uznalý gentleman,“ odpověděl Sam s ironickým přízvukem. „Co se stane, až narazím na nepřátele, kteří chtějí sem, a odklidí mne? Nikdo vás nebude moci o nebezpečí uvědomit, budete přepadeni a pobiti. Bude-li však s sebou tento greenhorn, který svýma malýma rukama srazí k zemi nejsilnějšího chlapa, je pravděpodobné, že vyváznu se zdravou kůží. Uznáváte to?“

„Hm, ano.“

„A pak přijde hlavní věc: on zítra musí se mnou, aby nevznikla třenice, která by mohla nešťastně skončit. Víte, že Rattler ukládá hlavně o něho. Až se onen milovník plné sklenky zítra vzbudí, je pravděpodobné, že se hned vrhne na toho, kdo ho dnes urazil. Musíme proto dbát, aby oba byli alespoň zítra od sebe vzdáleni. Proto zůstane jeden, kterého nemohu potřebovat, u vás, a druhého vezmu s sebou. Máte ještě nějaké námitky?“

„Ne; ať tedy s vámi jede.“

„Well; dohodli jsme se.“ Obrátil se ke mně a dodal: „Slyšel jste, jak namáhavý podnik vás zítra očekává. Je možné, že při něm nenajdeme ani okamžik k jídlu, ani k odpočinku. Proto se vás ptám, zdali byste nechtěl ochutnat alespoň sousto z medvědí pracky.“

„Nu, za těchto okolností to zkusím.“

„Zkuste, jen to zkuste! Znám ty pokusy, hihihi! Jakmile slupnete sousto, nepřestanete dřív, dokud nezmizí poslední. Dejte sem vaši pracku; upeču vám ji. Takový greenhorn k tomu nemá dost rozumu. Dejte pozor, abyste se tomu přiučil! Kdybych vám musel takovou lahůdku péct podruhé, nedostal byste nic, neboť bych ji snědl sám.“

Dobrý Sam měl pravdu: jakmile jsem ochutnal první sousto, dostavila se postrádaná chuť k jídlu; zapomněl jsem na všechno, co mne tísnilo, a jedl jsem, jedl skutečně tak dlouho, až jsem již neměl nic.

„Vidíte!“ zasmál se Sam Hawkens. „Je skutečně mnohem příjemnější medvěda pojídat, než ho lovit; to jste už poznal. Nyní si vyřízneme z kýty několik kusů a ještě dnes večer je upečeme. Ty vezmeme zítra s sebou jako zásobu, neboť na takových vyzvědačských vyjížďkách musí být člověk připraven, že mu nebude umožněno střílet zvěř a rozdělat oheň. Vy si však lehněte na ucho a přivolejte si rychlý a důkladný spánek. Vyrazíme zítra s jitřenkou.“

„Well, budu spát. Ale především mně ještě řekněte, na kterém koni pojedete?“

„Na kterém? Na žádném.“

„Na čem tedy?“

„Jaká otázka! Myslíte, že si snad sednu na krokodýla nebo na nějakého jiného ptáka? To se rozumí samo sebou, že pojedu na mezku, na své nové Mary.“

„To bych nedělal.“

„Proč?“

„Znáte ji dosud příliš málo.“

„Zato ona mne zná docela dobře. To zvířátko má přede mnou dostatečnou úctu, hihihi!“

„Avšak při takové cestě, jakou zítra podnikneme, je třeba opatrnosti a také předběžného uvážení. Kůň, na kterého se nemůžeme spolehnout, může všechno pokazit.“

„Tak? Skutečně?“ zasmál se na mne.

„Ano,“ odpověděl jsem horlivě. „Vím, že funění koně může být zhoubné pro jezdcův život.“

„Hm – vy to víte? Jste chytrý chlapík! Zajisté jste to také četl, sir?“

„Ano.“

„To jsem si myslel! Číst indiánské povídky musí být asi ohromně zajímavé. Kdybych nebyl westmanem, odebral bych se na Východ, tam bych si sedl pohodlně na pohovku a četl hezké knížky o Indiánech. Myslím, že tak lze ztloustnout, ač se při tom jedí medvědí pracky jen na papíře. Skutečně bych rád věděl, zdali se ti dobří gentlemani, kteří takové věci píší, dostali přes Mississippi-Missouri.“

„Většina z nich zajisté.“

„Tak? Myslíte?“

„Ano.“

„Já tomu nevěřím. Mám dobré důvody, abych o tom pochyboval.“

„A tyto důvody jsou?“

„Řeknu vám je. Před časem jsem také uměl psát, ale zapomněl jsem to tak pěkně, že bych nyní nebyl ani schopen napsat na papír své jméno. Ruka, která dlouho řídila koně, třímala pušku a nůž a kroužila lasem, již není schopna malovat na papíře různé klikyháky. Kdo je pravým zálesákem, ten jistě zapomněl psát, a kdo jím není, ten ať nepíše o věcech, jimž nerozumí.“

„Hm! Aby člověk mohl napsat knihu o Západě, není třeba, aby tam zůstal tak dlouho, až mu prsty zdřevění!“

„Chyba lávky, sir! Řekl jsem právě, že by mohl jen pravý zálesák psát podle pravdy; avšak právě takový se k psaní nikdy nedostane.“

„Proč?“

„Protože mu ani nenapadne, aby opustil Západ, kde nejsou kalamáře. Prérie je jako moře; kdo se ji naučil milovat, toho již nikdy od sebe nepustí. Ne, všichni ti vaši knihopisci neznají Západ, neboť kdyby jej znali, nebyli by odešli, aby mohli počernit inkoustem několik set stran papíru. To je můj názor, a mám zato, že je správný.“

„Není. Znám příkladně člověka, který se naučil Západ milovat a chce se dokonce stát znalcem divočiny. A přesto se bude občas vracet do civilizovaného světa, aby o Západě psal.“

„Tak? Kdo by to asi byl?“ tázal se, pohlížeje na mne zvědavě.

„To si můžete domyslet!“

„Domyslet? Já? Je možné, že byste se tím mínil vy sám?“

„Ano.“

„U všech kozlů! Vy se chcete odebrat mezi neužitečný národ knihopisců?“

„Tak asi.“

„Toho zanechte, sir, ano, toho zanechte; prosím vás snažně! Musel byste při tom bídně zahynout; to mně věřte!“

„Pochybuji.“

„A já to tvrdím! Mohl bych to odpřisáhnout!“ křičel dychtivě. „Můžete si udělat obraz o životě, který pak povedete?“

„Ano.“

„Nuže?“

„Cestuji, abych poznal země a národy, a vracím se pak do vlasti, abych sepsal v klidu své dojmy, zážitky a zkušenosti.“

„Avšak k jakému účelu, pro všechno na světě? Co tím chcete dosáhnout? To nechápu.“

„Inu, chci být učitelem čtenářů a při tom získat nějaké peníze.“

„Zounds! Učitelem čtenářů! A vydělat peníze! Sir, vám přeskočilo kolečko, jestli se nemýlím! Vaši čtenáři se od vás ničemu nepřiučí, neboť vy sám ničemu nerozumíte. Jak může takový greenhorn, takový zcela a úplně vycpaný greenhorn být učitelem svých čtenářů! Ujišťuji vás, že nenajdete vůbec žádné čtenáře, ani jednoho ne! A řekněte mně, pro všechno na světě, proč vy, právě jen vy se chcete stát učitelem, a to ještě učitelem čtenářů, které ani nenaleznete, ani nebudete mít! Není už dost učitelů a školometů na zemi a ve světě? Musíte spoustu těch lidí ještě rozmnožovat?“

„Poslyšte, Same, být učitelem je velmi důležité, krásné povolání!“

„Pshaw! Westman je mnohem důležitější, tisíc a tisíckrát důležitější! To musím vědět já, jenž jsem jedním z nich, kdežto vy jste sotva nosem k Západu přičichl. Proto si zcela vážně zakazuji, abyste se stal učitelem svých čtenářů! A k tomu ještě chtít tím vydělat peníze! Jaká je to myšlenka, úplně a zcela nesmyslná myšlenka! Co stojí taková kniha, jakou chcete psát?“

„Dolar, dva dolary, tři dolary, podle velikosti, myslím.“

„Dobře! A co se platí za bobří kůže? Máte o tom tušení? Stanete-li se lovcem bobrů, získáte mnohem, mnohem víc, než kdybyste se stal učitelem svých čtenářů. Kdyby se ke svému neštěstí skutečně někteří našli, nenaučili by se od vás ničemu jinému než samým hloupostem. Peníze získat! To lze zde na Západě nejlehčím způsobem; zde leží peníze roztroušeny na prérii, v pralese, mezi skalami a na dně řek. A jak bídný život povedete jako výrobce knih! Musel byste místo skvostné pramenité vody pít černý inkoust, hryzat staré násadky místo medvědích pracek nebo buvolí kýty. Nad vámi by se místo modrého nebe prostíral vyštěrbaný strop, a pod vámi místo měkké zelené prérijní trávy stará dřevěná pryčna, na níž dostanete housera. Zde máte koně, tam budete mít pod nohama rozklíženou židli. Zde můžete užívat při každém dešti a každé bouři božích darů z první ruky, tam se však vzepne k nebi při padající krůpěji zelený nebo červený deštník. Zde jste statný, svobodný, veselý muž s ručnicí v pěsti, tam budete sedět u psacího stolku a mařit své síly hloupým tělocvikem s násadkou nebo tužkou, která – – nu, přestanu raději a nebudu se rozčilovat! Ale povídám – máte-li skutečně v úmyslu stát se učitelem svých čtenářů, pak jste k politování! Jste nejubožejší člověk ze všech, co žijí na tomto krásném světě!“

Za řeči se dostal do nemalého rozčilení; jeho očka svítila, tváře, pokud huňatý plnovous pohled na ně dovolil, zářily nejkrásnějším cinobrem, právě tak jako špička jeho nosu. Tušil jsem, co ho tak rozdivočilo, a protože mělo pro mne značnou cenu slyšet to z jeho úst, přilil jsem ještě oleje do ohně;

„Ale, nejmilejší Same, ujišťuji vás, že by vám samému způsobilo radost, kdybych provedl svůj úmysl.“

„Radost? Mě? Prosím vás, ušetřte mne svých nesmyslů; pamatujte si, že takové vtipy nesnesu!“

„Není to žert, nýbrž pravda.“

„Pravda? Pak aby do toho hrom uhodil, jestli se nemýlím! Jak dalece pravda? Nad čím bych se měl radovat?“

„Sám nad sebou.“

„Nad sebou?“

„Ano, sám nad sebou, neboť vy byste přece také byl v mých knihách.“

„Já – já?“ tázal se, přičemž se jeho očka čím dál tím víc rozšiřovala.

„Ano, vy. Psal bych ovšem také o vás.“

„O mně? Snad o tom, co dělám a mluvím?“

„Ano. Budu vypravovat vše, co jsem zažil, a protože jsem tu s vámi, dostanete se i vy do knih právě tak, jak zde sedíte přede mnou.“

Najednou Sam popadl svou pušku, odhodil kýtu, kterou pekl za naší rozmluvy, vyskočil ze země, postavil se hrozivě přede mne a vzkřikl:

„Ptám se vás zcela vážně a před všemi těmito svědky – zamýšlíte to skutečně udělat?“

„Ovšem!“

„Tak? Tedy vás tímto vyzývám, abyste to hned odvolal, a ujistil mne několika přísahami, že toho necháte!“

„Proč?“

„Protože vás jinak zastřelím nebo skolím zde touto svou starou Liddy, kterou držím v rukou. Tak chcete nebo ne?“

„Ne.“

„Udeřím!“ křičel, rozháněje se pažbou.

„Jen udeřte!“ odvětil jsem klidně.

Pažba se vznášela několik okamžiků nad mou hlavou; nato ji Sam spustil, zahodil pušku do trávy, spráskl beznadějně ruce a bědoval:

„Ten člověk přebral, zbláznil se, úplně se zbláznil! Já jsem to hned tušil, když chtěl psát knihy a stát se učitelem svých čtenářů. Jen blázen může zůstat tak klidně sedět, když se mu nad hlavou vznáší má Liddy. Co s tím člověkem dělat? Myslím, že se sotva vyléčí!“

„Není třeba léčení, milý Same,“ odpověděl jsem. „Můj rozum je docela jasný.“

„Proč mně tedy nejste po vůli? Proč odpíráte přísahat a dáte se raději ubít?“

„Pshaw! Sam Hawkens mne neubije; to vím zcela určitě.“

„Vy to víte? Tak – tak, vy to tedy víte? A bohužel, je tomu tak! Raději bych se sám zabil, než abych vám zkřivil vlásek.“

„A přísahy neskládám. U mne platí slovo tolik co přísaha. A konečně si nedám vynutit hrozbami slib, i kdyby to bylo i pomocí Liddy. Věc s knihami není tak hloupá, jak si myslíte. Jenže ji neznáte; později, až budete mít víc času, vám ji vysvětlím.“

„Nechci!“ podotkl, opět usedl a uchopil zase kýtu. „Není mně třeba vysvětlivek pro něco, co se vůbec vysvětlit nedá. Učitel svých čtenářů! Peníze získat děláním knih! Směšné!“

„Ale považte ta čest, Same!“

„Jaká čest?“ otázal se, nakláněje ke mně rychle svou tvář.

„Inu, čest být čten mnohými lidmi. Tím se stane člověk proslulým.“

Najednou pozvedl pravici i s kusem kýty a vzkřikl na mne:

„Sir, teď již okamžitě přestaňte, jinak vám hodím na hlavu tuto dvanáctiliberní kýtu! Tam kýta patří, neboť jste tak hloupý, nebo ještě mnohem hloupější nežli nejhloupější medvěd. Děláním knih se chcete stát slavným! Kdo kdy slyšel tak bídné tvrzení! Já dosud ne! Co vy můžete vědět o slávě? Já vám řeknu, jak se stanete slavným. Zde leží medvědí kožich; pohleďte na něj! Uřízněte z něho uši a zastrčte si je za klobouk; vezměte z pracek drápy a z tlamy zuby a udělejte si z toho řetěz, který si pověste na krk. Tak to dělá každý běloch a každý Indián, který měl to štěstí skolit grizzlyho. Kamkoli pak přijde, a kdokoli jej spatří, řekne: „Pohleďte na toho muže! Ten zápasil s šedým medvědem!“ To řeknou všichni; a každý vám rád a s velkou úctou udělá místo, a vaše jméno bude šeptáno od stanu ke stanu, od místa k místu. Tak se stanete proslulým. Rozumíte! Zastrčte si však své knihy za klobouk a opásejte se řetězem knih! Co se pak řekne, he? Že jste bláznivý chlap, naprosto bláznivý chlap! Takové proslulosti a žádné jiné se vám dostane za vaše psaní!“

„Ale, Same, proč se tak rozčilujete? Vždy vám vlastně může zůstat lhostejné, co dělám!“

„Tak? Lhostejné? Mně? U všech ďáblů, jestli se nemýlím! Mám toho chlapa rád jako vlastního syna a jsem celý blázen do něho, a při tom mě má být lhostejné, co dělá! Je silný jako býk, svaly má jako mustang, šlachy jako jelen, zrak jako sokol, sluch jako rys a nějakých pět nebo šest liber mozku v hlavě, soudě podle jeho lebky. Střílí jako starý zálesák, jezdí jako duch prérie, bizona a grizzlyho vidí poprvé, ale jde na ně jako na králíky. A takový chlapík, stvořený k tomu, aby byl znamenitým westmanem, a chlap, který už teď dokáže víc než mnohý, který se tady potlouká dvacet let, takový člověk chce jít domů a psát knížky! To je trochu mnoho, to je ještě více než mnoho a mnoho! Není-li to k zbláznění? Může se někdo divit, jestliže se poctivý, starý trapper rozzlobí?“

Při tom na mne hleděl tázavě, ba vyzývavě. Očekával odpověď, já mu ji však nedal; měl jsem ho v léčce. Přitáhl jsem k sobě sedlo, natáhl jsem se, užívaje ho jako podhlavníku, a zamhouřil jsem oči.

„Nuže, jaké je to jednání?“ tázal se, a přitom držel ještě stále kýtu v ruce. „Nejsem hoden odpovědi?“

„Ó, ano,“ odvětil jsem. „Dobrou noc, milý Same; spěte blaze!“

„Vy chcete spát?“

„Ano. Vždyť jste mně to před chvílí radil.“

„To bylo před chvílí; nyní však nejsme spolu ještě hotovi, sir!“

„A přece!“

„Ne; chci ještě s vámi mluvit.“

„Já však s vámi ne, protože již vím, co jsem chtěl vědět.“

„Chtěl vědět? Copak?“

„To, s čím jste se dosud zdráhal vytasit.“

„Já se zdráhal? To bych rád věděl, co to je. Ven s tím!“

„Nic než to, že jsem stvořený k tomu být zálesákem, a že nyní již více dokáži nežli mnohý lovec, který se dvacet roků prohání savanou.“

Jeho ruka s kýtou klesla, Sam rozpačitě zakašlal a pak řekl:

„U všech – ďáblů –! Tento mladý chlapík – tento greenhorn – mne – hm, hm, hm!“

„Dobrou noc, Same Hawkensi, spěte blaze!“ opakoval jsem a odvrátil jsem se.

Tu se na mne osopil:

„Ano, jen spěte, vy šibeničníku! Je to lepší, než když bdíte. Neboť pokud máte oči otevřené, není si žádný poctivý chlap jistý, že ho nevodíte za nos. Mezi námi je konec! Se mnou jste si to nadobro zkazil! Já vás už prohlédl! Jste šibal, před nímž je nutné mít se na pozoru!“

Řekl to tím nejzlostnějším hlasem. Po těch slovech bych vlastně měl mít za to, že je teď konec hovoru; ale po půl minutě jsem uslyšel, jak přívětivým hlasem promlouvá:

„Dobrou noc, sir! Spěte tvrdě, abyste byl silný, až vás vzbudím!“

Sam Hawkens byl přece jen milý, dobrý člověk!

KAPITOLA ŠESTÁ Stopařem

Spal jsem skutečně tvrdě, až mne Sam vzbudil. Parker a Stone již byli na nohou. Ostatní ještě tvrdě spali, i Rattler. Pojedli jsme kousek masa, zapili je vodou, napojili koně a odjeli, když dal Sam oběma druhům potřebné pokyny pro všechny případy.

Slunce ještě nevyšlo, když jsme započali jízdu, jež se nám mohla stát nebezpečnou. Má první, nejprvnější jízda na zvědy! Byl jsem zvědav, jak skončí. Jak mnohé, mnohé podobné jízdy jsem pak později podnikl!

Dali jsme se ovšem nejprve směrem, jímž odjeli oba Apačové, dolů údolím a podél lesního výběžku. Stopy byly v trávě dosud patrné; i já, greenhorn, jsem je zpozoroval. Vedly na sever, zatímco přece bylo nutné Apače hledat jižně od nás. Když jsme se octli za záhybem údolí, spatřili jsme v lese, jenž zde zvolna stoupal, mýtinu, která podle všeho vznikla zhoubnou činností hmyzu; tam nahoru vedla stopa. Mýtina pokračovala delší kus cesty, a pak jsme se octli na prérii, prostírající se jako pravidelná, zvolna stoupající zelená plocha na jih. I zde bylo lehké stopu sledovat. Apačové, jak jsme viděli, nás obejeli. Když jsme vyjeli na hřeben, ležela před námi daleká, rovná travnatá plocha, která, jak se zdálo, byla na jih bez mezí a bez konce. Ačkoliv uplynulo od zmizení Apačů téměř tři čtvrtě dne, spatřili jsme před sebou jejich stopu jako přímku vedenou po rovině. Sam, jenž až dosud nepromluvil ani slovo, vrtěl jen hlavou a mručel do vousů:

„Ta stopa se mně nelíbí, naprosto ne!“

„A mně se líbí tím lépe,“ řekl jsem já.

„Protože jste greenhorn, což jste včera večer chtěl popírat, sir. Mladý pán se domnívá, že jsem ho chtěl chválit, ba porovnávat s lovcem z prérie. Haha! Považoval by někdo takovou věc za možnou? Člověku stačí zaslechnout vaše slova, a již ví, kdo jste. Vám se tedy ta stopa líbí? Ano, to věřím; protože před vámi leží tak pěkně patrná, že by ji mohl nahmatat i slepý. Mně, starému zálesákovi, se však zdá být velice podezřelá.“

„Mně ne.“

„Držte zobák, nejváženější sir! Nevzal jsem vás proto s sebou, abyste mně své mladé rozumy otíral o vousy! Když dva Indiáni tak ukazují svou stopu, je to vždycky povážlivé, tím spíš za těchto poměrů! Opustili nás jako nepřátelé. Domnívám se, že nás chtějí vlákat do léčky, neboť vědí, že je budeme stopovat.“

„Jaká léčka?“

„To teď nemůžeme vědět.“

„A kde má být ta léčka?“

„Samozřejmě tam na jihu. Usnadnili nám, abychom je tam následovali. Kdyby při tom neměli určité úmysly, byli by se snažili stopu zahladit.“

„Hm!“ zamručel jsem.

„Co?“ tázal se.

„Nic.“

„Oho! Znělo to právě tak, jako byste chtěl něco říci.“

„To nechci.“

„Proč?“

„Mám dobrý důvod držet zobák, jinak si budete opět myslet, že vám s ním chci otírat vousy, k čemuž, doznávám otevřeně, nemám ani vlohy, ani chuť.“

„Nemluvte hlouposti! Mezi přáteli se nesmí brát všechno na vážky. Vy se přece chcete něčemu přiučit; a jak by to bylo možné, kdybyste nemluvil! Tedy, co to bylo, to „hm“, to mručení?“

„Měl jsem jiný názor než vy. Nevěřím na léčku.“

„Tak! Proč?“

„Apačové zamýšlejí jet ke svým. Chtějí je co nejrychleji vést proti nám a mají při panujícím vedru s sebou mrtvého. To jsou dva důležité body k zrychlení jízdy. Neměli ani čas, aby zahladili svou stopu. To je podle mého názoru jediná příčina, proč stopu vidíme tak dobře.“

„Hm!“ zamručel Sam.

„I kdybych neměl pravdu,“ pokračoval jsem, „můžeme je klidně stopovat. Dokud budeme na této daleké rovině, nemusíme se ničeho obávat, protože uvidíme již z dálky každého nepřítele a můžeme se v pravou chvíli ukrýt.“

„Hm!“ zamručel opět, pohlížeje na mne úkosem. „Mluvil jste o mrtvém. Myslíte, že ho v tom parnu vlečou s sebou?“

„Ano.“

„Že ho cestou nepohřbí?“

„Ne. Mrtvý byl u nich velice důležitým mužem. Jejich zvyky žádají, aby byl pohřben se vší indiánskou slávou. Tyto slavnosti by mohli korunovat tím, kdyby mohli nechat zemřít vrahy u jeho hrobu. Proto asi slavnost odloží a pospíší si, aby Rattlera i nás dostali. Tak, jak rudochy znám, lze to od nich očekávat.“

„Tak, jak je znáte? Hm – vy jste narozen v zemi Apačů?“

„Nesmysl!“

„Odkud je tedy znáte?“

„Z knih, o nichž vy nechcete nic vědět.“

„Well!“ přisvědčil. „To nechci! Jeďme dál!“ Neřekl, souhlasí-li s mými názory nebo ne; avšak když na mne chvílemi úkosem pohlédl, les jeho vousů se zachvíval. Znal jsem to trhání; bylo to u něho vždy znamením, že nemůže strávit nějaký duševní pokrm.

Nyní jsme uháněli tryskem rovinou. Byla to jedna z oněch krátkotravnatých savan, jaké se prostírají mezi prameny Canadianu a Red Riveru. Stopa byla třířadá, jako by byla utvořena vidlicí o třech hrotech. Koně byli vedeni právě tak, jak jsme je viděli od nás odjíždět. Bylo to asi velmi namáhavé držet při jízdě mrtvého vzpřímeně, neboť jsme dosud nenašli známky, že by si Indiáni nějakým opatřením jízdu ulehčili. V duchu jsem si řekl, že to dlouho nevydrží.

Nyní měl Sam Hawkens čas začít s poučováním. Vysvětlil mně, jak lze z útvaru stopy usoudit, zda jezdci jeli krokem, klusem či tryskem; bylo to možné velmi lehko vypozorovat a zapamatovat si to.

Po půlhodině jsme spatřili les, který nám zdánlivě zamezil další cestu, ale jen zdánlivě, neboť savana tam tvořila záhyb; který, když jsme jej sledovali, nám zůstal po levici. Stromy stály tak pořídku, že jezdec mohl pohodlně projet; Apačové měli však tři koně vedle sebe a tudy nemohli. Bylo jasné, že z toho důvodu byli donuceni k oklikám, které jsme rádi sledovali, protože jsme tím i my jeli otevřenou cestou. Později ovšem, když jsem byl „vyučen“, nebylo by mně nikdy napadlo jet po této stopě, byl bych jel přímo lesem, a na jeho druhé straně bych opět našel stopu.

Později se prérie úžila a utvořila pruh podobný louce, na němž rostly porůznu křoviny. Pak jsme dorazili k místu, kde se Apačové zastavili. Bylo to u houští, z něhož vyčnívalo vysoké a štíhlé dubové mlází. Objeli jsme je opatrně a přiblížili se mu až tehdy, když jsme se přesvědčili, že v něm rudoši už dávno nejsou. Na jedné straně houští byla tráva úplně zdupána. Šetřením se ukázalo, že zde Apačové slezli s koní a mrtvého složili do trávy. Pak vnikli do houštin, aby nařezali dubové tyčky. Ořezali z nich větve, které jsme spatřili ležet na zemi.

„Co asi s těmi tyčkami dělali?“ tázal se Sam, pohlížeje na mne jako učitel na žáka.

„Nosítka pro mrtvého,“ odvětil jsem klidně.

„Odkud to víte?“

„Sám ze sebe.“

„Jak to?“

„Čekal jsem již dlouho na něco podobného. Držet tak dlouho mrtvého na koni nebyla maličkost. Proto jsem očekával, že při první zastávce budou hledět nějak celou věc vyřešit.“

„To není špatně vymyšleno. Je něco podobného také ve vašich knihách, sir?“

„Doslovně ne; avšak záleží na tom, kdo a jak takovou knihu čte. Je možné se z ní skutečně mnoho naučit a použít to pak ve skutečnosti v podobných případech.“

„Hm, to je zvláštní! Zdá se, že ti, kdo to píší, přece jen byli na Západě. Ostatně vaše domněnka úplně souhlasí s mou. Podíváme se, je-li správná.“

„Domnívám se, že nezhotovili nosítka, nýbrž smyk.“

„Proč?“

„K nesení těla na nosítkách je zapotřebí dvou koní, kteří jdou buď vedle sebe, nebo za sebou; Apačové mají však jen tři koně. Při použití smyku postačí jeden kůň.“

„Správně; avšak smyk zanechává ďábelskou stopu, což by pro ně mohlo být nebezpečné, ba zhoubné. Ostatně byli zde včera krátce před večerem; zakrátko se tedy ukáže, zdali se utábořili, nebo jeli v noci dál.“

„Tvrdil bych to druhé, neboť mají příčinu ke spěchu.“

„Zcela správně, podívejme se tedy.“

Slezli jsme a šli jsme s klusáky za sebou, zvolna po stopě. Ta nyní měla zcela jiný tvar, než předtím; byla sice opět trojnásobná, ale ne taková jako dříve. Prostřední široký pruh pocházel od koňských kopyt, a oba poboční vyryl smyk. Ten pozůstával ze dvou hlavních tyčí a několika příček, jež byly upevněny k tyčím.

„Jeli odtud za sebou,“ mínil Sam. „To musí mít nějakou příčinu, neboť k jízdě vedle sebe je místa dost. Sledujme je!“

Nasedli jsme opět do sedel a jeli klusem dál; při tom jsem přemýšlel, z jakého důvodu jeli asi nyní za sebou. Přemýšlel jsem, přemýšlel, a brzy jsem se domníval, že jsem našel to správné. Proto jsem řekl:

„Same, napněte svůj zrak! Se stopou se zakrátko stane změna, kterou ani nemáme zpozorovat.“

„Jakže? Změna?“ otázal se.

„Ano. Nezhotovili smyk jen proto, že již nemohli udržet mrtvolu, nýbrž i proto, aby se mohli rozejít.“

„Co si myslíte? Rozejít! Nenapadne jim to ani ve snu, hihihi!“ smál se.

„Ve snu ne, ale za bdění.“

„Řekněte mi tedy, jak vás napadla ta myšlenka! Zajisté jsou v tom zase vaše knihy.“

„Ne, to jsem si vymyslel sám.“

„Nuže, tedy?“

„Dosud jste dělal učitele, teď se vás budu ptát já.“

„To bude asi něco velmi chytrého; jsem zvědav!“

„Proč jezdívají Indiáni vždy za sebou? Přece ne pro své pohodlí, nebo z nedostatku družnosti?“

„Ne, nýbrž proto, aby ten, kdo najde jejich stopu, nemohl počítat jezdce.“

„Hleďme! Myslím, že stejný důvod je i zde.“

„To bych rád věděl!“

„Nuže, proč jedou oba husím pochodem, když je zde dost místa pro více než tři koně!?“

„Náhodou, nebo, co bude správnější, kvůli mrtvému. Jeden jede napřed jako vodič, pak následuje kůň s mrtvým, a vzadu druhý, který musí dávat pozor, aby smyk pevně držel a mrtvý nespadl.“

„Možná; ale já si myslím, že spěchají, aby nás mohli napadnout. Doprava zastřeleného jde příliš zvolna; proto pojede jeden rychle napřed, aby byli Apačové rychleji zpraveni o neštěstí.“

„To vám jen předvádí vaše fantazie. Povídám vám, že jim ani nenapadne se rozdělovat.“

Proč bych se s ním přel? Možná, že jsem neměl pravdu; ano, zajisté jsem ji neměl. On byl zkušený scout a já greenhorn. Proto jsem mlčel, pozoroval jsem však pilně půdu a stopy.

Nedlouho potom jsme přijeli k nehlubokému, mělkému, zato však tím širšímu a nyní úplně vyschlému řečišti. Byl to jeden z těch výmolů, které na jaře přijímají horské vody, a pak, když ty odtečou, zůstávají suché. Půda mezi nízkými břehy se skládala ze štěrku, vodou omletého, a mezi ním byly vrstvy jemného, lehkého písku. Stopa vedla přímo přes.

Za jízdy jsem co nejostražitěji pozoroval kamení i půdu na obou stranách. Jestliže jsem předtím hádal správně, bylo zde pro jednoho z Apačů nejvhodnější místo k odbočení. Kdyby jel výmolem dolů a nechal svého koně jet po kameništi, nepřijímajícím stopy, mohl zmizet, aniž zanechal jakoukoliv památku. Jestliže jel pak druhý dál, maje koně s mrtvým za sebou, mohla být stopa těch obou koní stále pokládána za stopu tří koní.

Jel jsem za Samem. Byl jsem již téměř na druhé straně, když jsem zpozoroval ve vrstvě písku, právě u hromady štěrku, okrouhlou prohlubeninu, jejíž okraje byly vpadlé; měla velikost velkého kávového koflíku. Tehdy jsem neměl ostrovtip a zkušenost, které jsem nabyl později: avšak co bych byl později tvrdil a dokázal, to jsem přinejmenším tehdy tušil, totiž, že jamka pochází od kopyta koně, který sklouzl do níže ležícího písku. Když jsme dosáhli protějšího břehu, chtěl Sam jet po hlavní stopě dál. Já ho však vyzval:

„Pojďte trochu nalevo, Same!“

„Proč?“ tázal se.

„Chci vám něco ukázat.“

„Co?“

„Hned uvidíte, jen pojďte!“

Jel jsem po břehu písčitého řečiště dolů; bylo porostlé trávou. Nejeli jsme ani sto koňských kroků a spatřili jsme stopu jezdce, která vedla z písku nahoru a dále jižním směrem.

„Co je to tady, Same?“ tázal jsem se, nemálo pyšný na to, že jako greenhorn jsem měl pravdu.

Jeho malá očka se zdála mít chuť zalézt do svých důlků. Jeho lstivá tvář se protáhla.

„Koňská kopyta!“ odpověděl udiveně.

„Odkud sem přišla?“

Pohlížel chvíli k řečišti, a ačkoli tam nespatřil žádné stopy, mínil:

„Zajisté zde z jarního řečiště.“

„Ovšem. A kdo byl asi ten jezdec?“

„Copak já vím?“

„Nevíte-li to vy, vím to já.“

„Nuže, kdo tedy?“

„Jeden z těch Apačů.“

Jeho obličej se ještě více protáhl – schopnost, kterou jsem u něho neočekával – pak zvolal:

„Z těch dvou? Nemožné!“

„A přece! Rozdělili se, jak jsem očekával. Vraťme se k naší stopě! Prohlédneme-li si ji důkladně, uvidíme, že pochází jen od dvou koní.“

„To by bylo divné. Ale podívejme se! Jsem hrozně zvědav.“

Jeli jsme zpět a prohlédli ovšem nyní stopu pozorněji, než kdybych neučinil svůj objev. Skutečně jsme shledali, že odtud jeli dále jen dva koně.

Sam Hawkens několikrát zakašlal, pozoroval mne podezřele od hlavy k patě a tázal se:

„Jak vás to napadlo, že odbočná stopa vede z řečiště na levý břeh?“

„Viděl jsem tam dole otisk kopyta a z toho jsem usoudil další.“

„To by bylo! Ukažte mi ten otisk!“

Zavedl jsem ho dolů, kde jsem otisk spatřil. Tu na mne pohlížel ještě podezřívavěji než předtím, a ptal se:

„Sir, řekněte mně pravdu!“

„Domníváte se, že jsem vás už někdy obelhal?“

„Hm, zdáte se být pravdomluvný a poctivý chlap; avšak v tomto případě vám přece nevěřím. Nebyl jste dosud nikdy v prérii?“

„Ne.“

„Vůbec ne na Západě?“

„Ne.“

„Ani ve Spojených státech?“

„Nikdy.“

„Nebo snad je ještě jiná země, kde jsou také prérie a savany, a tam jste byl?“

„Ne. Nikdy jsem se předtím z vlasti nedostal.“

„Pak vás vezmi čert, neboť jste zcela nepochopitelné lidské stvoření!“

„Oho, Same! Je to snad požehnání přítele, kterým pro mne jste, jak tvrdíte?“

„Nu, nemějte mi to za zlé, jestliže mi při takové příhodě přeběhne brouk přes žluč! Přijde takový greenhorn na Západ, neviděl dosud trávu růst a zpívat blechu, a přece udělá při první výzvědné vyjížďce nos starému Samovi. Aby při tomhle zůstal člověk klidný, musel by být v létě Eskymákem a v zimě jeho protinožcem. Když jsem byl tak mladý jako vy, byl jsem tisíckrát chytřejší, než vy, ale na stará kolena se mi zdá, že jsem desetkrát hloupější. Není to smutné pro starého stopaře, který má trochu ctižádosti?“

„Netrapte se tím tolik.“

„Oho, dojímá vás to? Přiznávám, že jste měl pravdu. Odkud se to ve vás vzalo?“

„Odtud, že jsem logicky správně myslel a dělal závěry. Správné závěry jsou důležité.“

„Závěry? Co je to? Klíčem?“

„Ne. Míním myšlenkové závěry, dedukce.“

„Tomu nerozumím; to je pro mne příliš akademické.“

„Nuže, učinil jsem následující závěr: Jedou-li Indiáni řadou za sebou, chtějí zakrýt svou stopu; oba Apačové za sebou jeli, chtěli tedy svou stopu zakrýt. Tomu přece rozumíte?“

„Ovšem.“

„Tímto správným závěrem jsem dospěl k správnému nálezu. Člověk musí předem umět správně myslet. Ještě jeden takový závěr vám řeknu. Bude to příklad. Chcete jej slyšet?“

„Proč ne!“

„Jmenujete se Hawkens. To znamená ‚sokol‘!“

„Yes!“

„Poslouchejte tedy! Sokol žere hraboše. Je to správné?“

„Ano; chytá je, tedy je také žere.“

„Nuže, závěr tedy je: sokol žere hraboše; vy jste Hawkens, pojídáte tedy hraboše.“

Sam otevřel ústa, zajisté proto, aby mohl nalapat vzduch a nějakou myšlenku. Pohlížel na mne chvíli jako bezduchý a pak zahřměl:

„Sir, chcete si ze mne tropit blázny? To si zakazuji, rozumíte! Nejsem dosud paňáca, jemuž můžete křepčit po hřbetě! Urazil jste mne, smrtelně urazil ďábelským tvrzením, že pojídám myši, a k tomu ještě bídné hraboše! Za to žádám zadostiučinění. Co soudíte o souboji?“

„Velkolepá věc!“

„Dobrá. Studoval jste, je to pravda?“

„Ano.“

„Tedy jste schopen dát mi zadostiučinění, a já vám pošlu svého sekundanta. Rozumíte?“

„Ano. Ale studoval jste vy?“

„Ne.“

„Tedy nejste schopen dát mi zadostiučinění, a já vám pošlu svého terciána nebo kvartána. Rozumíte?“

„Ne, tomu nerozumím,“ řekl s rozpačitou tváří.

„Nuže, neznáte-li pravidla souboje a nevíte-li o významu svého sekundanta, nemůžete mne vyzvat. Dám vám však dobrovolně zadostiučinění.“

„Jaké?“

„Daruji vám kožich svého medvěda.“

Jeho očka okamžitě zajiskřila.

„Ten přece potřebujete sám.“

„Ne. Daruji vám jej.“

„Opravdu?“

„Ano.“

„Heigh-day, to přijímám! Děkuji vám, sir, velice děkuji! Halloo, to budou ostatní bručet! Víte, co z něho udělám?“

„Nuže?“

„Nový lovecký kabát, zbrusu nový lovecký kabát z kůže šedého medvěda! Jaká sláva a čest! Udělám si jej sám. Jsem výtečný přistřihovač loveckých kabátů. Pohleďte na tento, jak krásně jsem jej opravil!“

Při tom ukázal na předpotopní pytel, v němž vězel. Byla to záplata na záplatě, takže kabát měl tloušťku prkna.

„Ale,“ dodal ve svém rozradostnění, „uši, drápy a zuby dostanete vy, ty já na kabátec nepotřebuji, a vy jste si ty trofeje vybojoval s nasazením vlastního života. Udělám vám z toho řetěz; takovým pracím také rozumím. Chcete?“

„Ano.“

„Tak je dobře, neboť pak budeme mít každý své potěšení. Jste skutečně statečný chlapík, naprosto statečný, kloudný hoch. Dáte starému Samu Hawkensovi medvědí kožich! Teď můžete o mně třeba tvrdit, že nejím jen hraboše, nýbrž i krysy, a můj duševní klid se v nejmenším nevzruší. A to s těmi knihami – inu, vidím, že knihy nejsou tak zlé, jak jsem dříve myslel; člověk se z nich může dokonce mnohému přiučit. Napíšete skutečně nějakou knihu?“

„Možná několik.“

„O svých zkušenostech?“

„Přesně tak.“

„A já v nich budu také?“

„Jen moji nejlepší přátelé, abych jim jaksi postavil literární pomník.“

„Hm, hm! Nejlepší přátelé! Pomník! To ovšem zní docela jinak nežli včera. Bezpochyby jsem se hodně přeslechl. Já tam tedy také budu?“

„Když budete chtít, jinak ne.“

„Poslyšte, sir, já chci. Já vás dokonce prosím, abyste mne tam dal.“

„Dobře, stane se.“

„To je hezké! Ale musíte mně prokázat jistou službu.“

„Jakou?“

„Budete vypravovat všechno, co jsme spolu zažili?“

„Ano.“

„Vynechte tedy, že jsem nenašel odbočnou stopu! Sam Hawkens, a nenajit něco takového! Vždyť bych se musel stydět před všemi čtenáři, kteří se od vás chtějí poučit. Kdybyste chtěl tu věc laskavě zamlčet, mohl byste pak zcela klidně strčit do knihy to o těch myších a krysách. Co si lidé budou myslet o mém jídle, to je mně úplně lhostejné; ale kdyby mne pokládali za stopaře, který nechá Indsmany odjet, aniž to zpozoroval, to by mne velice mrzelo, nadmíru!“

„To nejde, milý Same!“

„Ne? Proč?“

„Protože musím každou osobu, kterou znám, vylíčit tak, jaká je. Proto vás raději vynechám.“

„Ne, ne, chci být v knize, partout chci v ní být! Rozhodně bude lépe, řeknete-li pravdu. Uvedete-li mé chyby, bude to pro čtenáře, kteří jsou rovněž tak hloupí jako já, odstrašující příklad, hihihi; já však, jelikož vím, že budu vytištěn v knize, se vynasnažím, abych se podobným chybám vyhnul. Srozuměn?“

„Ano.“

„Pojedeme tedy dál!“

„Po které stopě? Po odbočné?“

„Ne, po této.“

„Ano; to bude Vinnetou.“

„Z čeho soudíte?“

„Jeden musí s mrtvým jet pomalu: druhý však pojede rychle jako ďábel, aby shromáždil bojovníky. Bude to tedy asi náčelník.“

„Yes, souhlasí! Náčelník je teď pro nás vedlejší osobou. Pojedeme za jeho synem.“

„Proč za tím?“

„Chci vědět, jestli se ještě jednou utábořil. Vpřed, mladý muži!“

Jeli jsme klusem, aniž se dlouhý čas přihodilo něco pozoruhodného. Ani krajina, kterou jsme jeli, neskýtala žádnou zajímavost. Teprve hodinu před polednem se Sam zastavil a řekl:

„Dost už; vrátíme se. I Vinnetou jel po celou noc. Mají tedy velice naspěch, a můžeme jejich útok očekávat velmi brzy. Snad již za pět dní, které vám zbývají k práci.“

„To by bylo špatné.“

„Ovšem. Práskneme-li do bot, zůstane práce nedokončena; zůstaneme-li, budeme napadeni, a práce nebude hotovi ani potom. Musíme o té věci vážně promluvit s Bancroftem

„Snad se najde nějaké východisko.“

„Nevím jaké.“

„Co říkáte, abychom odtáhli, a pak, až Apačové odejdou, zbytek práce dokončili.“

„Ano, to by snad šlo. Uvidíme, co tomu řeknou ostatní. Musíme si pospíšit, abychom před nocí dorazili do ležení.“

KAPITOLA SEDMÁ Ve spolku s Kiowy

Zpátky jsme se ubírali stejnou cestou jako sem. Nešetřili jsme svá zvířata, a přece byl můj ryzák svěží. I Mary se chovala tak, jako by byla právě vyšla ze stáje. V krátké době jsme urazili značný kus cesty, až jsme dorazili k řece, kde jsme napojili koně a chtěli si chvíli odpočinout. Slezli jsme ze sedel a natáhli se v měkké trávě.

Co jsme si chtěli říci, již bylo řečeno, proto jsme leželi tiše. Myslel jsem na Vinnetoua, na nastávající boj snad s ním a s jeho Apači. Sam Hawkens zavřel oči a – – ah, on spal; poznal jsem to podle pravidelného oddychování. Poslední noc mnoho nespal. Zde se mohl odvážit chvíli spát, protože jsem já bděl, a na cestě v celé krajině jsme nepozorovali nic podezřelého.

V té chvíli jsem měl poznat, jak bystré smysly mají lidé i zvířata na Divokém západě. Mezek byl uprostřed houští, takže jsem ho nemohl vidět; ohryzával tam listí. Nebylo to společenské zvíře, neboť se vyhýbalo koním a nejraději bylo o samotě. Můj ryzák stál blízko mne a kosil svými ostrými zuby trávu. Sam vesele spal.

Najednou se mezek ozval krátkým, zvláštním, takřka varovným zafuněním, a v okamžiku byl Sam vzhůru a stál na nohou.

„Spal jsem; Mary funěla. Přichází člověk nebo zvíře. Kde je mezek?“

„Tam v houští. Pojďte!“

Vlezli jsme do křoví a spatřili Mary, jak skryta za větvemi z nich pozorně vyhlíží. Její dlouhé uši se rychle pohybovaly; ohon se hýbal nahoru i dolů. Když viděla, že se blížíme, upokojila se; ohon i uši se uklidnily. Zvíře bylo dříve skutečně v dobrých rukou, a Sam si mohl blahopřát, že nechytil koně místo mezka.

Když jsme pohlédli ven z houští, spatřili jsme šest Indiánů, kteří jeli jeden za druhým od severu, kam jsme zamýšleli, jet po naší stopě. První z nich, nevelká, avšak svalovitá postava, měl hlavu sehnutou a neodvracel zrak od stopy. Všichni měli kožené legginy a tmavé vlněné košile. Ozbrojeni byli puškami, noži a tomahawky. Jejich obličeje se leskly mastnotou; přes každý se šikmo táhl modrý a červený pruh.

Již jsem se začal obávat, když najednou řekl Sam, aniž hlas nějak ztlumil:

„Jaké je to setkání! To nás možná zachrání, sir!“

„Zachrání? Jak to? Nechtěl byste ztichnout? Ti lidé jsou již tak blízko, že vás zaslechnou.“

„To mohou. Jsou to Kiowové. Ten, který jede vpředu, je Bao, to znamená v jejich řeči liška. Je to udatný a chytrý bojovník, jak říká již jeho jméno. Náčelník těch lidí se jmenuje Tangua, a je to podnikavý Indsman, jinak můj dobrý přítel. Jsou ozdobeni válečnými barvami, tedy podle všeho zvědové. Neslyšel jsem však, že by byl některý kmen vystoupil proti druhému.“

Slovo Kiowa čte se Ka-jo-va. Rudý kmen byl potomkem Šošonů a Indiánů Pueblanů; měl v indiánském území vykázané rezervace, ale četné tlupy Kiowů se proháněly ještě v sedmdesátých letech minulého století texaskými pustinami, zvláště v takzvaném Panhandle, a až do Nového Mexika. Tyto oddíly byly výtečně osedlány a měly hojnost koní. Stávaly se bělochům velmi nebezpečnými svou loupeživostí, proto byli osadníci v pohraničních krajích jejich nejurputnějšími nepřáteli (Zničil je později generál G. A. Custer). I s různými apačskými kmeny byli Kiowové znepřáteleni, protože nešetřili ani životy, ani majetek svých rudých bratrů. Krátce řečeno: byly to loupežnické tlupy. Proč se jimi Kiowové stali, není třeba povídat.

Šest vyzvědačů se k nám blížilo. Jak nás měli zachránit, jsem nechápal. Šest Indiánů nám mohlo pomoci buď velmi málo, nebo vůbec. Zakrátko jsem se však měl dozvědět, jak to Sam Hawkens mínil. Prozatím jsem byl rád, že Sama znali a že jsme se od nich neměli čeho obávat.

Přišli po naší stopě a nyní pozorovali naši zpáteční stopu, vedoucí do houští. Z toho ovšem usoudili, že se v něm skrývají lidé. Hned zarazili koně, obrátili a hnali se úprkem zpět, aby se dostali z dosahu našich pušek. Tehdy Sam vyšel z houští, nasadil obě dlaně k ústům, utvořil dutinu a vyrazil pronikavý, daleko se rozléhající výkřik. Ten výkřik se jim asi zdál povědomý, neboť rázem zastavili koně a pohlíželi zpět. Zavolal ještě jednou a pokynul jim rukou. Rozuměli volání i pokynu; spatřili Sama, jehož zvláštní postava nemohla nikoho zmýlit, a přihnali se tryskem zpět. Já se postavil vedle Sama. Hnali se na nás, jako by nás chtěli přejet; zůstali jsme však klidně stát; zarazili asi na metr před námi, seskočili s koní a nechali je, aby se rozběhli.

„Náš bílý bratr Sam je zde?“ tázal se náčelník. „Jak se dostal na stezku svých rudých přátel a bratří?“

„Bao, lstivá Liška, mne našel, protože jde po mé stopě,“ odvětil Sam.

„Domnívali jsme se, že je to stopa rudých kojotů, které hledáme,“ mínil Bao, lámanou, avšak dosti srozumitelnou angličtinou.

„Které kojoty míní můj rudý bratr?“

„Apače kmene Mescalero.“

„Proč je nazýváte kojoty? Je snad mezi nimi a mými bratry Kiowy nějaký svár?“

„Válečná sekera mezi námi a Apači je vyhrabána.“

„Uff! Těší mne, že to slyším! Mojí rudí bratři ať usednou k nám, neboť jim musím sdělit něco velmi důležitého.“

Liška na mne pátravě pohlédl a tázal se:

„Tuto bledou tvář jsem ještě nikdy neviděl; je dosud mladý. Patří již mezi bojovníky bílých mužů? Dobyl si již jméno?“

Kdyby Sam řekl mé pravé jméno, sotva by dosáhl nějakého účinku. Vzpomněl si však patrně na slovo, které vyřkl White, a odpověděl:

„Tento můj nejmilejší přítel a bratr přišel teprve nedávno přes moře a je doma velkým bojovníkem. Neviděl dosud v životě ani bizona, ani medvěda, a přece zápasil předevčírem s dvěma starými, statnými býky a skolil je. Tím mně zachránil život. Včera pak nožem zabodl šedého grizzlyho – krále Skalistých hor, aniž přitom sám utrpěl nějaké škrábnutí.“

„Uff, Uff!“ zvolali rudoši s obdivem, a Sam chvástavě pokračoval:

„Jeho koule se nikdy nemine cíle, a v jeho ruce sídlí taková síla, že každého nepřítele jedním úderem srazí k zemi. Proto mu dali běloši na Západě jméno Old Shatterhand.“

Tak jsem byl bez své účasti a svého svolení obdařen válečným jménem, které jsem si od té doby za mořem ponechal. Takový je zvyk Západu. Často tam neznají ani pravá jména svých nejlepších přátel.

Liška mně podal ruku a řekl přívětivě:

„Dovolí-li Old Shatterhand, budeme jeho přáteli a bratry. Milujeme muže, kteří své nepřátele srazí pěstí k zemi. Proto budeš velmi vítán v našich stanech.“

Jinými slovy: „Potřebujeme takové darebáky, jako jsi ty; proto pojď k nám. Budeš-li s námi a pro nás loupit, budeš se mít dobře.“

Přestože jsem jeho řeči takto rozuměl, odpověděl jsem s onou vážností, kterou jsem si později úplně osvojil:

„Miluji rudé muže, neboť jsou syny Velkého Ducha, jehož dětmi jsou i běloši. Jsme bratři a musíme si vzájemně pomáhat proti všem nepřátelům, kteří nás i vás urazili.“

Úsměv spokojenosti přelétl jeho mastnou, barvou pomazanou tvář, když mne ujišťoval:

„Old Shatterhand mluvil dobře. Vykouříme s ním kalumet míru.“

Usedl s námi u vody. Vytáhl dýmku, jejíž milostně hanebný zápach již zdaleka pobouřil můj nos, a nacpal ji smíšeninou, která se zdála být utvořena z tlučené červené řepy, konopných listů, pokrájených žaludů a šťovíku, zapálil ji, povstal, foukl kouř k nebi a k zemi a řekl:

„Tam nahoře sídlí dobrý duch, a zde na zemi rostou byliny a zvířata, jež Manitou určil pro bojovníky Kiowů.“

Nato učinil ještě další čtyři tahy, a když kouř foukl k severu, jihu, východu i západu, pokračoval:

„V těch končinách bydlí rudí i bílí muži, kteří ta zvířata i rostliny zabírají nespravedlivým způsobem pro sebe. My je však vyhledáme a sebereme jim, co nám patří. Domluvil jsem. Howgh!“

Jaká to byla řeč! Tak zbrusu jiná, než ty, které jsem dosud četl, nebo později tak často uslyšel. Tento Kiowa nepokrytě řekl, že považuje všechny plody zvířeny a květeny za vlastnictví svého kmene, že nepovažuje loupež jen za právo, nýbrž i za svou povinnost. A já jsem měl být přítelem těchto lidí!

Liška podal Samovi smrdutou dýmku míru. Ten učinil statečně šest tahů a řekl:

„Velký Duch nedbá různé barvy kůže lidí, neboť si ji mohou natřít barvami, aby ho ošidili, nýbrž on hledí jen na srdce. Srdce bojovníků kmene Kiowů jsou udatná, neohrožená a věrná. Mé srdce visí na nich jako můj mezek na stromě, u něhož jsem jej uvázal. Tak zůstane viset navždy, jestli se nemýlím. Domluvil jsem. Howgh!“

Byl to opět onen Sam Hawkens, lstivě veselý človíček, jenž uměl každou věc i každou situaci chytnout z té její směšné stránky. Jeho řeč byla přijata a odměněna všeobecným, opětovaným „uff, uff, uff“!

Bohužel Sam se hned vzápětí dopustil zločinu, neboť mně strčil hliněnou smradatku do ruky. Byl jsem nucen kousnout do kyselého jablka, umínil jsem si však, že zachovám vážnost a ovládnu tahy své mužné tváře. Kouřím rád a v životě pro mne dosud žádný doutník nebyl příliš silný. Kouřil jsem dokonce i pověstný „třímužový tabák“, jehož jméno pochází od jeho děsného zápachu; toho, kdo jej kouří, musí prý držet tři muži, aby neupadl. Mohl jsem tedy právem očekávat, že mne indiánská trubice míru nepovalí.

Povstal jsem, pohnul jsem levou rukou, jako bych povzbuzoval k zbožnosti, a učinil jsem první tah. Ano, souhlasilo to; dříve uvedené přísady, totiž řepa, konopí, žaludy a šťovík, byly shromážděny v dýmce; ale pátou, hlavní látku jsem dosud nezpozoroval; nyní jsem cítil, že je tam i kousek plstěné boty. Foukl jsem kouř k nebi a k zemi, a řekl:

„Z nebe přichází sluneční paprsek a déšť; od něho je každý dobrý dar a vše požehnání. Země přijímá teplo i vlhkost a dává za to bizona a mustanga, medvěda a jelena, tykev, kukuřici a především bylinu, z níž moudří rudí muži připravují kinnikinnik, který z dýmky míru šíří vůni lásky a sbratření.“

Četl jsem totiž, že Indiáni nazývají svou tabákovou smíšeninu kinnikinnik, a použil jsem rychle své znalosti na dobrém místě. Pak jsem vdechl podruhé mírně ústy kouř a foukal jej do všech končin světa. Zápach byl ještě mnohem plnější a komplikovanější nežli dříve; domníval jsem se zcela určitě, že rozpoznávám ještě dvě další součástky, totiž kalafunu a uřezané nehty. Po tomto skvostném objevu jsem pokračoval:

„Na západě se vypíná horstvo skalní, a na východě rozprostírají se roviny; na severu září jezera a na jihu se vlní velká mořská voda. Kdyby byla všechna země ležící mezi těmito čtyřmi hranicemi moje, daroval bych ji bojovníkům Kiowů, neboť jsou mými bratry. Přeji jim, aby v tomto roce ulovili desetkrát tolik bizonů a padesátkrát tolik šedých medvědů, než čítají počet mužů kmene. Zrna jejich kukuřice ať jsou tak veliká jako tykve, a jejich tykve tak veliké, aby se mohlo z jedné kůry nařezat tolik jako ze dvaceti tykví. Domluvil jsem. Howgh!“

Mně to přání nezpůsobilo žádné nenahraditelné výlohy, a oni se nad těmito skvosty radovali, jako by je skutečně obdrželi. Má řeč byla „nejduchaplnější“ ze všech, které k nim kdo pronesl, a proto byla přijata s jásotem, jenž byl vzhledem k pověstné indiánské zdrženlivosti bezpříkladný. Tolik jim dosud žádný člověk nepřál, tím méně jim chtěl něco darovat běloch; proto nebralo opakované „uff, uff“ konce. Liška mně tiskl několikrát ruku, ujišťoval mne přátelstvím věčné časy a rozvíral při svém „howgh, howgh“ ústa tou měrou, že se mně podařilo zbavit se dýmky míru a jejich přísad, a zastrčit mu ji mezi dlouhé, žluté zuby. Hned umlkl, aby obsah s patřičným porozuměním vychutnal.

To byl můj první „posvátný obřad“ u Indiánů, neboť kouření dýmky míru se u nich považuje za slavnost, která má velmi vážné důvody a takové také následky. Jak často jsem pak musel kouřit kalumet a byl si při tom vědom důležitosti a vážnosti tohoto úkonu! Zde se mně však již od začátku zdála celá ta ceremonie, provázená řečí o „Samově srdci, které lpělo jako mezek na stromě“, velmi směšná, až odporná. Ruka mi čpěla dýmkou, a celá má bytost zrovna jásala nad tím, že kalumet nyní vězel v náčelníkových ústech a ne v mých. Já, abych zapudil i vzpomínku na pachuť dýmky, vyňal jsem z kapsy doutník a zapálil jej.

Jak se oči všech rudochů na mne chtivě upřely! Liška rozevřel ústa, takže mu dýmka vypadla z úst; jako vyškolený bojovník měl dost duchapřítomnosti, že ji zachytil a opět zastrčil do úst, avšak bylo na něm patrné, že by mu v té chvíli byl jeden doutník milejší nežli tisíc dýmek míru a hromada kinnikinniku.

Protože jsme byli ve spojení se Santa Fe, odkud jsme prostřednictvím volských povozů dostávali své životní potřeby, nebylo mi zatěžko opatřit si doutníky. Byly dost laciné, a já troše kouření dal přednost před tím, co užívali ostatní, totiž před pitím brandy. Protože jsem předpokládal, že zůstaneme déle venku, možná i do příštího dne, vzal jsem s sebou několik doutníků a tak jsem mohl ukojit zjevnou chuť rudochů; podal jsem každému z nich doutník.

Liška hned odložil dýmku a zapálil si doutník. Jeho lidé však s nimi zacházeli jinak; nestrčili do úst jen špičku doutníku, nýbrž vrazili jej tam celý, aby jej sežvýkali. Chuti jsou různé. Staré přísloví praví, že ji má někdo vpředu, jiný vzadu; nyní jsem poznal, že ten výrok je skutečně správný, neboť u Kiowů byla vzadu. Přísahal jsem v duchu, že jim již nedám nic, co je ke kouření a ne k jídlu.

Nyní byly vyplněny všechny obřadnosti, a rudoši byli v nejlepší náladě. Sam se jich otázal:

„Moji bratři říkají, že válečná sekera je vyhrabána mezi nimi a Mescalery. Já o tom nic nevím. Od které doby nespočívá tomahawk v zemi?“

„Od doby, kterou běloši nazývají dva týdny. Můj bratr Sam Hawkens byl asi v odlehlé krajině, že se to nedozvěděl.“

„Pravda. Dříve jste však žili v míru. Co je důvodem, že moji bratři sáhli ke zbraním?“

„Psi Apačů usmrtili naše čtyři bojovníky.“

„Kde?“

„Na Rio Pecos.“

„Tam přece nejsou vaše stany?“

„Jsou tam stany Mescalerů.“

„Co tam tedy hledali vaši bojovníci?“

Kiowa se ani okamžik nerozmýšlel, nýbrž odpověděl podle pravdy:

„Tlupa našich bojovníků vytáhla, aby v noci odvedla koně Mescalerů. Ti psi však bděli; bránili se a usmrtili čtyři naše mladé muže. Proto je mezi námi a jimi vyhrabána válečná sekyra.“

Kiowové chtěli tedy krást koně, byli však přistiženi a zahnáni. Že z nich několik padlo, tím si byli vinni sami. A přece měli za to pykat Apačové, kteří jen bránili svůj majetek!

Nejraději bych byl darebákovi řekl otevřeně do tváře svůj názor; a jistě jsem už také otvíral ústa, když mi Sam varovně pokynul a tázal se:

„Vědí již Apačové o tom, že vaši bratři proti nim vytáhli?“

„Myslí můj bratr, že jsme jim to řekli? Ne, ne! Přepadneme je tajně a vezmeme pak s sebou všechno, co z jejich zvířat a věcí budeme potřebovat.“

Nemohl jsem se nezeptat:

„Proč chtěli mít moji udatní bratři koně Apačů? Slyšel jsem, že bohatý kmen Kiowů má mnohem více koní, než jeho bojovníci potřebují.“

Liška mi pohlížel usměvavě do tváře a řekl:

„Můj mladý bratr Old Shatterhand sem přišel přes velkou vodu, a proto zajisté neví, jak lidé na této straně vody uvažují a žijí. Ano, máme mnoho koní; ale přišli k nám bílí muži, kteří chtěli koně koupit, tolik koní, kolik jich najednou v prérii pochytat nemůžeme. Ti nám vypravovali o stádech apačských koní a řekli, že nám dají za každého apačského koně stejné množství zboží a brandy jako za kiowského koně. Proto se naši bojovníci vydali pro koně Apačů.“

Správně! Kdo zavinil smrt dosud padlých a krveprolití, které se ještě chystalo? Bílí překupníci koní, kteří platili rudochům kořalkou a Kiowy téměř přímo poslali na lup! Byl bych rád ulevil svému srdci, ale Sam mně velmi energicky kynul, abych toho nechal.

„Můj bratr Liška vytáhl jako vyzvědač?“ ptal se rychle.

„Sam Hawkens uhodl.“

„Kdy budou následovat ostatní bojovníci?“

„Jsou den jízdy za námi.“

„Kdo je vede?“

„Tangua, náčelník.“

„Kolik bojovníků má s sebou?“

„Sto a ještě sto.“

„A vy se domníváte, že Apače znenadání přepadnete?“

„Vrhneme se na ně jako orel na krkavce, kteří ho dosud nespatřili.“

„Můj bratr se mýlí. Apačové vědí, že mají býti přepadeni Kiowy.“

Liška zakroutil nedůvěřivě hlavou a odpověděl:

„Odkud by to věděli? Sahají snad jejich uši až k stanům Kiowů?“

„Ano.“

„Nerozumím svému bratru. Ať mně řekne, jak to míní.“

„Apačové mají uši, co umějí chodit i jezdit. Včera jsme viděli dvoje takové uši, které byly u stanů Kiowů, aby naslouchaly.“

„Uff! Dvoje uši! Tedy dva vyzvědači?“

„Ano.“

„Tedy se musím ihned vrátit k náčelníkovi. Vzali jsme s sebou jen dvě stě bojovníků, protože více nepotřebujeme, netuší-li Apačové nic. Vědí-li však, že přicházíme, potřebujeme mnohem více mužů.“

„Moji bratři si všechno dobře nerozmyslili. Inču-čuna, náčelník Apačů, je velmi chytrý muž. Když viděl, že jeho bojovníci zabili čtyři Kiowy, řekl si, že Kiowové pomstí smrt těch lidí. Proto se vypravil na zvědy.“

„Uff, uff! Šel sám?“

„On a jeho syn Vinnetou.“

„Uff, i ten! Kdybychom to byli věděli, byli bychom zajali oba ty psy! Nyní shromáždí celé množství bojovníků, aby nás uvítali. Musím to povědět náčelníkovi a poradit mu, aby počkal a poslal pro více bojovníků. Pojedou Sam a Old Shatterhand s námi?“

„Ano.“

„Ať tedy rychle skočí na koně!“

„Jen zvolna! Musím s tebou ještě promluvit.“

„To mně můžeš říci cestou.“

„Ne. Poslyš, co ti řeknu! Chcete chytnout Inču-čunu, náčelníka Apačů, živého?“

„Uff,“ zvolal Kiowa jako elektrizován, a jeho lidé napjali uši.

„A jeho syna také?“

„Uff, uff! Je to možné?“

„Velmi lehce.“

„Znám svého bratra Sama Hawkense, jinak bych se domníval, že na jeho jazyku sídlí žert, který nestrpím.“

„Pshaw! Mluvím vážně. Můžete náčelníky dostat živé.“

„Kdy?“

„Myslel jsem, že za pět, šest nebo sedm dní; nyní však vím, že se to může stát mnohem dřív.“

„Kde?“

„U našeho ležení.“

„Nevím, kde je.“

„Spatříte je, neboť nás tam velmi rádi doprovodíte, až uslyšíte, co vám nyní chci říci.“

A teď jim Sam vypravoval o naší sekci, o jejím účelu, a pak o našem setkání s oběma Apači. Pak dodal:

„Divil jsem se, že vidím oba náčelníky samotné, a myslel jsem, že jsou na lovu bizonů a že se jen nakrátko oddělili od svých bojovníků. Nyní však vím zcela určitě, na čem jsem. Oba Apačové byli u vás na zvědách. A že podnikli tuto jízdu sami, je bezpečným znamením, že věc považují za velmi důležitou. Nyní se vrátili domů. Vinnetou je při jízdě zdržován mrtvým Klekí-petrou; Inču-čuna však spěchal napřed a užene, bude-li to třeba, svého koně k smrti, aby rychle shromáždil své bojovníky.“

„Proto musím stejně rychle informovat svého náčelníka!“

„Ať můj bratr čeká a nechá mne domluvit! Apačové budou žíznit po dvojí pomstě, po pomstě na vás, a pomstě na nás kvůli zavraždění Klekí-petry. Vyšlou větší četu proti vám a menší proti nám, a u té druhé bude náčelník se svým synem, aby se po přepadení přidružil k většímu oddílu. Ty nyní pojedeš k svému náčelníkovi, až ti napřed ukážu naše ležení, abys je později našel, a řekneš mu všechno, co jsem ti vypravoval. Pak přijdete se svými dvěma sty bojovníky k nám, abyste očekávali Inču-čunu s jeho malým houfem a zajali jej. Vás je dvě stě bojovníků a on s sebou nepřivede více než padesát mužů. Nás je dvacet bělochů a pomůžeme vám; bude pro vás tedy hračkou Apače přemoci. Budete-li pak mít oba náčelníky v rukou, bude to zrovna tak dobré, jako kdyby vám patřil celý kmen. Uznává to všechno můj bratr?“

„Ano. Plán mého bratra Sama je velmi dobrý. Až se o něm náčelník dozví, bude mít radost, a my podle něho budeme rychle jednat.“

„Vyrazíme tedy a pojedeme rychle, abychom ještě před nocí dorazili do ležení!“

Skočili jsme na klusáky, nyní již odpočaté, a letěli odtud tryskem. Tentokrát jsme se vyhnuli stopě; jeli jsme přímo a ušetřili si okliky.

Musím přiznat, že jsem Samovým chováním nebyl nijak nadšen. Vinnetou, šlechetný Vinnetou měl být s otcem a padesáti bojovníky vlákán do pasti! Podaří-li se to, budou Apačové ztraceni. Jak to mohl Sam Hawkens navrhnout! Věděl přece, jak je mi Vinnetou sympatický, a já opět věděl, že i on je mladému náčelníkovi nakloněn.

Chtěl jsem o tom se Samem promluvit, ale všechno mé úsilí, abych se k němu cestou přiblížil a aspoň nakrátko ho od Kiowů oddálil, bylo marné. Chtěl jsem ho odvést na jiné místo; ale zdálo se, že to tušil a nehnul se od náčelníka vyzvědačů. To mne ještě víc rozzlobilo, a jestliže jsem kdy byl – ačkoliv jinak nejsem náchylný k náladovosti – špatně naladěn, bylo to toho dne, když jsme za soumraku dorazili do ležení. Slezl jsem s koně, zbavil jej postroje a ulehl nevrle do trávy, neboť jsem musel uznat, že se k výměně názorů s Hawkensem již nedostanu. Nedbal mých pokynů a vypravoval v táboře všem, jak jsme se setkali s Kiowy, a co se nyní má stát. Naši lidé byli nejprve příchodem Indiánů poděšeni; nyní se však tím více radovali, když uslyšeli, že rudí jsou našimi spojenci a že se již Apačů nemusíme obávat. Kryti a chráněni dvěma sty Kiowů jsme mohli pokračovat v práci a být přesvědčeni, že nám očekávané přepadení nemůže uškodit.

Kiowové byli pohoštěni, dostali medvědí maso, a pak odjeli. Hodlali jet celou noc, aby zprávu co nejdříve donesli ke svým. Pak teprve, když byli pryč, přišel Sam ke mně, ulehl vedle mne a řekl se svým obvyklým přehnaným přízvukem:

„Jářku, sir, dnes nevypadáte zrovna příliš dobře. Příčinou bude asi nějaká porucha buď trávení anebo duševních vnitřností, hihihi. Co z obojího je správné? Myslím, že to druhé. Ne?“

„Ovšem!“ odpověděl jsem nepříliš přívětivě.

„Otevřte mi tedy své srdce a řekněte mi, čím to je! Vyléčím vás.“

„Byl bych rád, kdybyste to uměl, Same; pochybuji však o tom.“

„Umím to, umím, můžete být ujištěn.“

„Řekněte mně tedy popravdě, Same, jak se vám líbil Vinnetou?“

„Výtečně! Ba znamenitě! Vám přece také!“

„A přece ho chcete zahubit! Jak to souhlasí?“

„Zahubit? Já? To synu mého otce nikdy nenapadlo.“

„Ale vždyť má být zajat!“

„Ovšem!“

„A to bude jeho zkáza!“

„Nevěřte v strašidla, sir! Ten chrabrý hoch se mně líbí tak, že bych rád riskoval vlastní život, abych ho vysvobodil z nebezpečí, kdyby se v něm octl.“

„Proč ho tedy lákáte do pasti?“

„Abych nás před ním i před Apači zachránil.“

„A pak?“

„Pak, hm! Vy byste se asi velice rád ujal toho mladého Apače, sir?“

„Nejen rád, ale já to skutečně udělám! Bude-li zajat, vysvobodím ho! A kdyby snad mělo být proti němu použito zbraně, postavím se mu po boku a budu bojovat s ním. To vám říkám otevřeně a poctivě.“

„Tak? To uděláte? Skutečně?“

„Ano; slíbil jsem to umírajícímu Klekí-petrovi a takový slib je mně tak svatý jako přísaha.“

„Těší mne, velice mne těší. Máme na věc úplně stejný názor, úplně stejný.“

„Avšak,“ dorážel jsem na něho netrpělivě, „řekněte mně přece, jak souhlasí tyto vaše krásné řeči s vašimi úmysly!“

„To byste tedy rád věděl? Hm, ano, starý Sam Hawkens dobře pozoroval, že s ním chcete cestou mluvit. Nesměl jsem však; byl byste mi celý můj krásný plán zmařil. Jsem docela jiný chlapík a míním to zcela jinak, než se zdá. Jen to nechci, aby mi každý viděl do karet, hihihi! Vám to mohu říci; pomůžete mně, a Dick Stone a Will Parker také, jestli se nemýlím! Tedy: jak já soudím o Inču-čunovi, nevyjel si jen s Vinnetouem na zvědy, nýbrž vypravil současně i své bojovníky. Ti se již zajisté dostali značně kupředu, a protože on i Vinnetou celou noc jedou, domnívám se, že k nim již zítra ráno nebo dopoledne dorazí, jinak by svého koně tak nepřepínal. Pozítří večer může být opět zde. Vidíte tedy, v jakém nebezpečí vězíme, a jak je nám blízké. Jak dobře tedy bylo, že jsme za ním jeli! Byl bych je rozhodně tak brzy neočekával. A jak je dobře, že jsme zastihli Kiowy a od nich se všechno dozvěděli! Ti přivedou dvě stě svých jezdců a – – –“

„– – a já Vinnetoua budu před Kiowy varovat,“ vpadl jsem mu do řeči.

„Proboha ne!“ zvolal. „To by nám uškodilo, neboť by Apačové unikli, a my bychom je přesto měli na krku. Ne, oni musí být skutečně zajati, musí vidět svou smrt před očima. Když je pak tajně zachráníme, budou nám vděčni a vzdají se své pomsty. Nejvýš si od nás vyžádají Rattlera, a toho bych se nezdráhal jim vydat. Co říkáte teď, vy zlostný gentlemane!“

Podal jsem mu ruku.

„Jsem úplně spokojen, milý Same; to jste si vymyslel velmi dobře!“

„Je to pravda? Sam Hawkens sice, jak kdosi řekl, pojídá hraboše, ale má také své dobré stránky, hihihi! Jste tedy se mnou opět zadobře?“

„Ano, starý Same!“

„Lehněte si tedy na ucho a brzy usněte. Poučím nyní Stonea a Parkera, aby i oni věděli, na čem jsou.“

Nebyl ten starý Sam Hawkens milý, dobrý chlap?? Ostatně říkám-li „starý“, není to míněno doslovně. Neměl mnoho přes čtyřicet let; avšak les vousů, který téměř zakrýval celou jeho tvář, hrozný nos a kožený kabát, který se zdál jako sbitý z prken, ho dělaly mnohem starší, než opravdu byl.

Na tomto místě také promluvme o slově „old“, starý. Ani my neužíváme toho slova jen pro označení stáří, nýbrž jako lichotivého výrazu. Slovy „stará dobrá kůže“, „starý dobrý chlap“ nemusí být vždy míněna stará osoba; naopak: i velmi mladistvé osoby tak bývají apostrofovány. A ještě jiný význam má to slovo. V obyčejném styku se vyskytují výrazy: starý šlendrián, starý mrzout, starý žvanil, starý mluvka. Zde slouží slovo „starý“ za výraz zesilující, stupňující. Vlastnost vyjádřená podstatným jménem je jím ještě zvlášť dotvrzena, a říká se tím, že v tom případě nacházíme její vyšší stupeň.

Rovněž tak se užívá na Západě slova „old“. Jeden z nejvěhlasnějších lovců byl Old Firehand. Vzal-li pušku do ruky, byla vždy její rána smrtonosná; odtud jeho válečné jméno: Ohnivá ruka. Připojené „old“ mělo ještě ve vyšší míře označit jeho zručnost a jistotu ve střelbě. I jménu Shatterhand, které jsem obdržel, později vždy předcházelo slovo „old“.

Když se Sam vzdálil, zkusil jsem spát, avšak dlouho se mi to nedařilo. Naši lidé byli u vytržení štěstím nad očekávaným příchodem Kiowů, a hovořili o něm tak hlasitě, že bylo umění při tom usnout; ostatně nedaly mi ani mé vlastní myšlenky spát. Sam Hawkens mluvil o svém plánu tak důvěřivě, jako by jeho nezdar byl úplně vyloučen; já však nesdílel tuto důvěru. Chtěli jsme Vinnetoua a jeho otce vysvobodit. Zda také ostatní Apače, to nebylo řečeno. Měli zůstat v rukou Kiowů, zatímco náčelníci budou zachráněni? To se mně zdálo nespravedlivé. Ale vysvobození všech Apačů bylo pro nás čtyři muže velmi těžké, snad i nemožné, zvláště proto, že se to muselo stát tak tajně, aby na nás nepadlo podezření. A jak měli padnout Apačové do rukou Kiowů? ptal jsem se sám sebe. Bez boje jistě ne, a zde bylo možné předpokládat, že právě ti, které jsme chtěli zachránit, budou se nejudatněji bránit a nejvíce budou vydáni v nebezpečí. Jak tomu zabránit? Nedají-li se přemoci, padnou pod ranami Kiowů. To se nesmělo stát!

Přemýšlel jsem nad tím dlouho a převaloval se na zemi, aniž jsem našel východisko. Jediná myšlenka, která mne konečně částečně upokojila, byla ta, že malý, chytrý Sam snad najde záchranný prostředek. Pro všechny případy jsem si však umínil, že se obou náčelníků zastanu a že je popřípadě budu chránit vlastním tělem. Tak jsem konečně usnul.

Příštího jitra jsem se s dvojnásobnou pílí účastnil práce. Protože se tentokrát každý snažil, pokračovali jsme mnohem rychleji než jindy.

Rattler se nás stranil. Potloukal se sem a tam, jeho „zálesáci“ s ním však zacházeli přívětivě, jako by se nebylo nic stalo. Nabyl jsem přesvědčení, že v případě nové srážky nemohu s jejich neutralitou počítat.

Večer jsme měli vyměřenou téměř dvakrát tak dlouhou trať než v posledních dnech, ačkoliv povaha půdy byla mnohem nepříznivější. Proto jsme byli velmi unaveni a ulehli jsme hned po večeři. Ležení bylo posunuto samozřejmě dál kupředu.

Příštího dne jsme byli rovněž tak pilní; v poledne jsme však byli vyrušeni. Dostavili se Kiowové. Jejich vyzvědači našli velmi snadno cestu k nám, protože stopy námi zanechané byly více než patrné.

Byli to Indiáni silných, bojovných postav; měli dobré koně, a všichni bez výjimky byli ozbrojeni noži, puškami a tomahawky. Napočetl jsem více než dvě stě mužů. Jejich náčelník byl vskutku impozantního vzrůstu, měl přísné, zasmušilé tahy a dravci oči, jimž nebylo co důvěřovat. Vyhlížela z nich chtivost po lupu i boji. Jmenoval se Tangua, jméno, které znamená doslovně náčelník. Z toho bylo možné soudit, že se jako náčelník nemusí obávat porovnání s jinými. Když jsem mu pohlédl do tváře a do očí, bylo mně o Inču-čunu a Vinnetoua úzko.

Přišel jako náš přítel a spojenec, nechoval se však příliš přívětivě. Jeho vystupování bylo, chci-li použít porovnání, vystupováním tygra, který se spojí k lovu s levhartem, aby ho pak po ukončení honu také sežral. Byl s Liškou, vůdcem vyzvědačů, v čele rudé družiny. Když k nám dojel, neslezl s koně, aby nás pozdravil, nýbrž velitelsky pokynul rukou, což bylo pro jeho lidi znamení, aby nás obklíčili. Pak zajel k našemu vozu a zvedl plachtu, aby pohlédl dovnitř. Zdálo se, že obsah vozu je pro něho přitažlivý, neboť slezl s koně a vlezl do vozu, aby si prohlédl, co v něm je.

„Oho!“ řekl Sam Hawkens, stojící u mne. „Ten chlapík, zdá se, považuje náš majetek za dobrou kořist ještě dříve, než s námi vůbec slovo promluvil, jestli se nemýlím! Domnívá-li se, že Sam Hawkens je tak hloupý, aby udělal kozla zahradníkem, velice se mýlí. To mu hned ukážu.“

„Žádnou neopatrnost, Same!“ prosil jsem. „Těch dvě stě chlapů má nad námi velkou převahu.“

„Číselně ano, vtipem však nikoli, hihihi!“ zasmál se.

„Viděl jste, že nás obklíčili!“

„Well, vidím to. Nebo si myslíte, že nemám oči? Jak se zdá, nevzali jsme si dobré pomocníky. Z toho, že nás obklíčili, můžeme soudit, že nás chtějí i s Apači strčit do kapsy, nebo snad i pohltit; ale to sousto jim způsobí těžkost v žaludku, o tom buďte ujištěn. Pojďte se mnou k vozu, abyste slyšel, jak Sam Hawkens s takovými darebáky mluví! Jsem starý Tanguův známý, a on ví, třebaže mne dosud nespatřil, že jsem zde. Jeho jednání mne nejen zlobí, nýbrž je podezřelé pro nás všechny. Pohleďte na divoké tváře těch chlapíků! Hned uvidí, že je zde Sam Hawkens. Pojďte!“

S puškami v rukou jsme se ubírali k vozu, v němž se Tangua hrabal. Nebylo mně při tom příliš volno. Když jsme došli na místo, tázal se Sam varovným hlasem:

„Má slavný náčelník Kiowů chuť octnout se v několika okamžicích ve věčných lovištích?“

Indián, obrácený k nám zády, se vztyčil, otočil se k nám a odpověděl zuřivě:

„Proč mne bledé tváře vyrušují svou hloupou otázkou? Tangua bude jednou ve věčných lovištích vládnout jako velký náčelník; musí však přejít ještě dlouhá doba, než tam odejde.“

„Ta doba bude snad trvat jen minutu.“

„Proč?“

„Slez rychle z vozu, pak ti to řeknu; dělej však rychle!“

„Zůstanu zde!“

„Dobrá, vyleť si tedy do povětří!“

S těmi slovy se Sam obrátil a tvářil se, jako by chtěl odejít. Najednou se však náčelník vrhl rychlým skokem dolů, popadl ho za ruku a vykřikl:

„Vyletět do povětří? Proč říká Sam Hawkens taková slova?“

„Abych tě varoval.“

„Před čím?“

„Před smrtí, která by tě byla chytila, kdybych zůstal nahoře ještě jen okamžik.“

„Uff! Smrt je na voze?“

„Ano.“

„Kde? Ukaž mně ji!“

„Snad později. Neřekli ti tvoji lidé, proč jsme zde?“

„Dozvěděl jsem se to od nich. Chcete postavit cestu ohnivému oři bledých tváří.“

„Dobře! Taková cesta vede přes řeky, propasti a skály, které musí být rozmetány. Myslím, že to víš.“

„Vím to. Avšak co to má společného se smrtí, kterou jsi mi vyhrožoval?“

„Velmi mnoho, víc než tušíš! Slyšel jsi snad, čím bledé tváře trhají skály, které stojí v cestě ohnivému oři? Myslíš, že prachem, kterým střílíte ze svých ručnic?“

„Ne. Bledé tváře mají vynález, jímž mohou roztrhnout celé hory.“

„Dobrá. A ten vynález je zde v tomto voze. Je dobře zabalen, ale kdo neví, jak se takový balík bere do rukou, ten je ztracen. Jakmile se ho dotkne, vybuchne mu v ruce a roztrhá ho na tisíc drobných kousků.“

„Uff, uff! „zvolal Tangua viditelně polekán. „Byl jsem těm balíkům nablízku?“

„Tak blízko, že kdybys nebyl seskočil dolů, byl bys nyní ve věčných lovištích. Avšak co by tam bylo z tebe vidět? Ani medicína, ani skalpová kadeř, nic, zcela nic než drobné kousky kostí a masa. Jak bys mohl v takové podobě vládnout jako náčelník? Tvé pozůstatky by koně duchů rozdrtili a podupali.“

Indián, který se octne na onom světě bez skalpové kadeře a medicíny, bývá tam přijat zemřelými hrdiny s opovržením, a zatímco oni si hoví ve všech indiánských požitcích, on se musí skrývat. Taková je víra rudochů. Jaké neštěstí, kdyby se tam náčelník dostal roztříštěn na drobné kousky! Přes tmavost jeho pleti bylo vidět, jak náčelníkovi leknutím zmizela všechna krev z tváře.

„Uff! Jak je dobře, že jsi mně to řekl včas! Ale proč skrýváte ten vynález ve voze, v němž se nacházejí mnohé jiné a užitečné věci?“

„Máme snad vynález klást na zem, kde by se zkazil a při nejmenším doteku způsobil největší zlo? Říkám ti, že je i ve voze dost nebezpečný. Jakmile praskne, vyletí do povětří všechno, co je nablízku.“

„I lidé?“

„Zajisté, i lidé i zvířata v okruhu čítajícím desetkrát sto koňských délek.“

„To musím říci svým bojovníkům, a poručit jim, aby se žádný z nich k tomuto nebezpečnému vozu nepřibližoval.“

„Udělej to; prosím tě o to, abychom pro neopatrnost nebyli všichni zničeni. Zde vidíš, jakou mám o vás starost, neboť si myslím, že Kiowové jsou naši přátelé. Zdá se však, že jsem se mýlil. Setkají-li se přátelé, přivítají se a vykouří spolu dýmku míru. Ty to neuděláš?“

„Vždyť jsi kouřil s Liškou, mým vyzvědačem.“

„Jen já a bílý bojovník stojící zde vedle mne, ostatní však ne. Nemíníš-li je pozdravit, musím si myslet, že vaše přátelství k nám není upřímné.“

Tangua chvíli zamyšleně pohlížel před sebe a pak odpověděl výmluvou:

„Jsme na válečném tažení, proto nemáme s sebou kinnikinnik míru.“

„Ústa náčelníka Kiowů mluví jinak, než myslí jeho srdce. Vidím sáček kinnikinniku viset na jeho pasu, a zdá se, že je plný. Nepotřebujeme ho však, neboť máme sami dost tabáku. Vždyť není třeba, aby se všichni kalumetu účastnili; ty budeš kouřit za sebe a své bojovníky, a já za sebe a tyto bělochy; pak bude platit přátelství pro všechny muže, kteří jsou zde.“

„Proč bychom kouřili my, kteří jsme již bratry? Sam Hawkens si myslí, že jsme kouřili kalumet za všechny.“

„Zcela tak, jak si přeješ! Ale pak uděláme, co budeme chtít, a ty Apače nedostaneš.“

„Chtěl bys je snad varovat?“ tázal se Tangua, přičemž se jeho oči nebezpečně zaleskly.

„Ne; to mne ani nenapadlo, protože Apačové jsou naši nepřátelé a chtějí nás usmrtit. Neřeknu ti však, jak je dostaneš.“

„K tomu tě nepotřebuji; vím to sám.“

„Oho! Je ti snad známo, kdy a odkud přijdou a kde se s nimi setkáme?“

„To se dozvím, neboť vyšlu vyzvědače.“

„To neuděláš, neboť jsi dost chytrý, abys uznal, že Apačové najdou stopy tvých zvědů a připraví se k boji. Každý krok by dělali co nejopatrněji, a je otázka, zdali bys je dostal do rukou. Podle mého sestaveného plánu by však byli zcela nepřipraveni obklíčeni a zajati, jestliže se nemýlím.“

Zpozoroval jsem, že se toto líčení neminulo účinkem. Po krátkém rozmýšlení rozhodl Tangua:

„Promluvím se svými bojovníky.“

Odešel od nás. Šel k Liškovi, pokynul ještě několika rudochům, a viděli jsme, jak se s nimi radí.

„Tím, že chce předem s těmi chlapy mluvit, doznává, že s námi nezamýšlel nic dobrého,“ pravil Sam.

„To je bídné jednání, neboť jste jeho přítelem a neublížil jste mu,“ odpověděl jsem.

„Přítel? Co znamená přítel u těchto Kiowů? Jsou to darebáci a žijí jen z lupu. Pokud je člověk jejich přítelem, nemohou mu nic vzít. Zde však máme vůz plný potravin a jiných věcí, které mají pro rudochy cenu. To řekli vyzvědači svému náčelníkovi a od té chvíle bylo hotovou věcí, že nás oloupí.“

„A teď?“

„Teď? Hm, teď máme vyhráno.“

„Byl bych rád, kdyby to byla pravda!“

„Myslím, že ano. Znám ty lidi. Byla to ode mne skvostná myšlenka namluvit tomu chlapovi, že máme ve voze jistý druh giantpowderu (Výbušné látky, dynamitu), hihihi! Považoval již všechno, co tam je, za dobrou kořist; jeho první krok byl nahoru. Teď jsem přesvědčen, že se žádný z rudochů neodváží ničeho se dotknout. Ano, doufám, že nám tento strach bude i později na prospěch. Vezmu si krabici olejových sardinek a namluvím jim, že obsahuje třaskavinu. Vy máte u sebe též jednu, tu s papíry, že? Můžete si to pro budoucnost zapamatovat, hihihi!“

„Dobře! Doufám, že to bude mít žádoucí účinek. Co soudíte o dýmce míru?“

„Bylo ujednáno, že se nebude kouřit; nyní však myslím, že si chlapi věc rozmyslí. Mé důvody přesvědčily náčelníka a přesvědčí i ostatní. Přesto jim nesmíme ani později důvěřovat.“

„Vidíte, Same, že jsem měl včera pravdu. Chtěl jste provést svůj úmysl pomocí Kiowů a dal jste tím sebe i nás do jejich rukou. Jsem zvědav, co z toho bude!“

„Nic jiného, než to, co očekávám; na to se můžete spolehnout. Náčelník nás ovšem chtěl oloupit a pak uvítat Apače sám. Nyní musí uznat, že jsou příliš chytří, než aby se dali takovým způsobem polapit a porubat. Jak jsem mu řekl, našli by opravdu stopy vyzvědačů, poslaných proti nim, a pak by nemohl čekat, že mu vběhnou do rukou jako slepé koroptve. Ejhle, jsou hotovi, a náčelník přichází. Nyní bude rozhodnuto.“

Rozhodnutí jsme viděli dřív, než se k nám úplně přiblížil, neboť na rozkaz Lišky se roztrhl kruh rudochů, který nás uzavíral, a rudoši sesedli s koní. Nebyli jsme tedy již v zajetí. Tangua se již netvářil tak zasmušile jako předtím.

„Radil jsem se se svými bojovníky,“ řekl. „Jsou se mnou srozuměni, abych s bratrem Samem vykouřil kalumet. To bude platit pro všechny.“

„To jsem očekával, neboť nejsi jen udatný, nýbrž i moudrý muž. Ať bojovníci Kiowů utvoří polokruh a jsou svědky, jak spolu vyměňujeme kouř míru a přátelství.“

Tak se stalo. Tangua a Sam Hawkens, zachovávajíce patřičné obřady, kouřili kalumet, načež jsme chodili my běloši od rudocha k rudochovi, a podávali jim ruku. Pak jsme mohli být ubezpečeni, že nebudou dnes a příští dny chovat proti nám zlé úmysly. Jak a co si při tom Indiáni mysleli, to jsme ovšem nevěděli.

Jestliže jsem řekl „kouřit kalumet“ čili dýmku míru, použil jsem u nás obvyklého výrazu. Indián totiž neříká, „tabák kouřit“, nýbrž „tabák pít“. Vlastně jej také pije, neboť kouří po indiánském způsobu, to znamená polyká kouř, shromažďuje jej v žaludku a vypouští jednotlivými volnými výdechy.

Tímto zvláštním výrazem se podobají rudoši Turkům, kteří rovněž neříkají „tabák kouřit“. Tabák se jmenuje turecky tytyn, tabák nebo dýmku kouřit tytyn nebo čibuk ičmek; ičmek neznamená však kouřit, nýbrž pít.

Jakou důležitost má dýmka pro Indiány, vysvítá z toho, že v mluvě jemesských Indiánů a ve všech apačských nářečích bývá označena stejným výrazem, kterého se užívá pro náčelníka. V řeči Jemesů se jmenuje náčelník fui a dýmka fui-čaš, u Apačů náčelník natan a dýmka natan-tsé. Toto tsé jako koncovka znamená kámen, a označuje rovněž tak hliněné, jako pálené dýmky a také ty, jejichž hlavička je vyrobena z kamene. Hlava každé dýmky, které se používá jako kalumetu, má být vyřezávána z posvátné hlíny, pocházející z lomů na hranicích států Dakota a Minnesota.

KAPITOLA OSMÁ Očekáváme Apače

Po vykonání tohoto alespoň prozatímního dorozumění, žádal Tangua, aby se konala velká porada, které se měli zúčastnit všichni běloši. Bylo mi to nemilé, neboť jsme tím byli zdrženi od práce. Proto jsem žádal Sama, aby se přičinil o to, aby se porada konala večer, neboť jsem slyšel i četl, že když se Indiáni k takovému shromáždění sejdou, protahují je téměř donekonečna. Hawkens promluvil s náčelníkem a pak mi řekl:

„Jako pravý Indián se nedá náčelník od svého úmyslu odvrátit. Apačů se ještě dlouho nedočkáme, přece však žádá sezení, v němž máme přednést plán, po němž se bude asi notně hodovat. Zásob máme dost, a Kiowové mají sušené maso na svých nákladních koních. Naštěstí jsem dosáhl toho, že se porady zúčastníme jen já, Dick Stone a Will Parker; vy ostatní můžete jít po své práci.“

„Můžeme? Jako by nám k tomu bylo třeba náčelníkova svolení! Budu se chovat tak, aby poznali, že se považuji za úplně nezávislého člověka.“

„Nekazte mně mé záměry, sir! Tvařte se raději tak, jako byste nic nepozoroval! Nesmíte je proti sobě popudit, má-li se nám všechno zdařit.“

„Já bych se však rád zúčastnil porady.“

„Není třeba.“

„Ne? Myslím, že naopak. Musím přece vědět, na čem se usnesete!“

„To se dozvíte potom.“

„A usnesete-li se na něčem, co bych nemohl schválit?“

„Schválit? Vy? Podívejme se na greenhorna! On se opravdu domnívá, že to, co Sam Hawkens uzavře, musí ještě sám schválit! Snad vás mám požádat o dovolení, greenhorne, když uznám za dobré ostříhat si nehty, nebo si spravit boty?“

„Tak jsem to nemyslel. Chtěl bych jen být ubezpečen, že se nesjedná nic, co by ohrožovalo život obou Apačů.“

„Pokud jde o to, můžete se spolehnout na svého starého Sama. Dávám vám slovo, že Apačové vyváznou s úplně zdravou kůží. Stačí vám to?“

„Ano. Spoléhám na vaše slovo, neboť si myslím, že když se jim jednou zaručíte, budete se starat, aby bylo splněno.“

„Well! Jděte, tedy po své práci a buďte ubezpečen, že se věc i bez vás obrátí tak, jak by se obrátila, kdybyste svůj nos do ní mohl také strčit.“

Musel jsem se podrobit, neboť mně záleželo na tom, aby naše práce byla ukončena ještě před srážkou s Apači. Proto jsme se s novou pílí ujali práce na trati a pokračovali jsme tentokrát nadmíru rychle, neboť Bancroft i jeho tři podřízení se činili. Příčinou byly nutnost i strach.

Jako já, i všichni ostatní nyní pochopili, že nepoužijeme-li všech svých sil, přijdou Apačové dříve, než budeme hotovi, a potom by se nám mohlo vést zle. Skončíme-li své dílo před jejich příchodem, bude nám snad umožněno zmizet, zachránit sebe, drahé přístroje i nákresy. To jsme věděli všichni, a proto jsme pracovali s pílí a vytrvalostí, což předtím v táboře nebylo zvykem. Cíle naší sekce mohlo být dosaženo, ale já sám jsem nemyslel na to vytratit se tímto způsobem, jakmile bude práce dokončena. Vinnetou mně tanul na mysli. Ostatní ať dělají jak je jim libo, já však byl odhodlán dříve neodejít, pokud se nepřesvědčím, že Vinnetouovi a jeho otci nehrozí nebezpečí.

Má práce byla vlastně dvojnásobná. Musel jsem vyměřovat, vést knihy a zhotovovat nákresy. Ty jsem dělal dvojmo. Jeden exemplář dostal vrchní inženýr, a jeden jsem zhotovil tajně, abych jej skryl pro případ potřeby. Naše postavení bylo tak nebezpečné, že tato opatrnost byla nutná.

Porada trvala skutečně až do večera a skončila právě, když jsme byli temnotou donuceni přestat pracovat. Kiowové byli v nejlepší náladě, neboť Sam se dopustil té chyby, nebo snad rozumného kousku, že jim vydal celý zbytek našeho brandy. Zajistit k tomu Rattlerovo svolení mu ani nenapadlo. Hořelo několik ohňů, u nichž rudoši hodovali; kolem nich se pásli koně, a dále venku stály stráže, které náčelník rozestavil.

Usedl jsem k Samovi a jeho nerozlučným přátelům Parkerovi a Stoneovi. Snědl jsem svou večeři a pohledem jsem těkal ležením, které mně, nováčkovi, poskytovalo teď dosud neznámý pohled. Vypadalo dost válečně. Pohlížeje na rudé tváře, jsem nespatřil ani jedinou, která by byla schopna lidskosti vůči nepříteli. Naše brandy stačila jen na pět, šest doušků pro každého z nich; proto jsem nespatřil žádného opilce; přesto ohnivá voda, protože ji rudí zřídkakdy dostali, měla na ně rozčilující účinek. Indsmani se stali ve svých pohybech živějšími a v rozhovoru mnohem hlasitějšími, než bylo u nich zvykem.

Dotázal jsem se Sama na výsledek porady.

„Můžete být spokojen,“ mínil; „vašim miláčkům se nic nestane.“

„A když se budou bránit?“

„Ani se k tomu nedostanou; budou přemoženi a spoutáni dříve, než přijdou na myšlenku, že je něco podobného možné.“

„Tak? Jak si vlastně věc představujete, Same?“

„Velmi jednoduše. Apačové přijdou známou cestou. Uhádnete ji snad, sir?“

„Ano. Půjdou především tam, kde nás nalezli, a pak budou sledovat naše stopy.“

„Správně! Vy věru nejste tak hloupý, jak podle své tváře vypadáte. Tedy první, co je třeba vědět, je nám známo, totiž směr, odkud je máme očekávat. Nejdůležitější je doba, kdy přijdou.“

„Tu nelze přesně vypočítat, přece ji však lze vytušit.“

„Ano, kdo nemá cvrčka v hlavě, ten takovou věc vytuší; ale domněnky nám nepomohou. Kdo v postavení, jako je naše, jedná podle domněnek, ten nese svou kůži na trh! Jistoty, úplné jistoty je nám zapotřebí!“

„Té nabudeme jen tím, že pošleme vyzvědače, což jste tak přísně zavrhoval, milý Same. Byl jste toho názoru, že nás stopy zvědů prozradí.“

„Rudých vyzvědačů; zapamatujte si to, rudých, sir! Že jsme zde my, to Apačové vědí, a narazí-li na stopu bílého muže, nevzbudí to v nich podezření. Kdyby však našli otisky šlépějí Indiánů, bylo by to něco zcela jiného; tím by byli varováni. Jelikož jste tak nadmíru chytrá hlava, budete asi vědět, co by tušili.“

„Že jsou tu Kiowové.“

„Ano, skutečně jste uhádl! Kdybych nemusel tak šetřit svou starou paruku, smekl bych ze samé úcty před vámi klobouk. Myslete si, že se tak stalo!“

„Doufám, Same, že tato úcta neutone v písku. Avšak dále! Myslíte si tedy, že nemáme vyslat naproti Apačům rudé, ale bílé zvědy?“

„Ano, ne však několik, ale jen jednoho.“

„Není to snad málo?“

„Ne, neboť ten jeden je chlapík, na něhož je možné spolehnout; jmenuje se totiž Sam Hawkens, jestli se nemýlím, a pojídá hraboše, jestli se nemýlím, hihihi! Znáte snad toho muže, sir?“

„Znám,“ přisvědčil jsem. „Jestliže ten věc vezme do rukou, můžeme být určitě bez starosti. Nedá se Apači polapit.“

„Ne, polapit ne, ale vidět ano.“

„Cože? Chcete, aby vás spatřili?“

„Ano.“

„Chytnou vás nebo usmrtí!“

„To jim ani nenapadne; jsou na to příliš chytří. Zařídím to tak, aby mne spatřili, a aby neměli tušení, že nás přibylo. A když se budu tak hezky před jejich očima procházet, budou si myslet, že se cítíme bezpečni jako v lůně Abrahámově. Zlého mně nic neudělají, vůbec nic, protože byste nabyli podezření, kdybych se nevrátil do ležení. Podle jejich názoru mne mají v rukou tak jako tak.“

„Ale, Same, není snad možné, že vás budou vidět, ale vy je ne?“

„Sir,“ vybuchl v žertu, „následkem této mravní facky je mezi námi konec! Já a nevidět je! Očka Sama Hawkense jsou sice malá, avšak ostrá. Apačové sice nepřijdou houfně, nýbrž vyšlou napřed vyzvědače; ale ani ti neujdou mé pozornosti, neboť se postavím tak, že je musím spatřit. Víte, jsou místa, kde ani nejlepší a nejslabší scout nenajde kryt a musí ven na volné prostranství. Taková místa si vybere ten, kdo chce pozorovat vyzvědače. Jakmile je spatřím, oznámím vám to, abyste se mohli tvářit klidně a nenuceně, až budou obkličovat ležení.“

„Potom však spatří Kiowy a ohlásí to svému náčelníkovi!“

„Koho že spatří? Kiowy? Člověče, greenhorne, ctihodný mládenče, domníváte se, že mozek Sama Hawkense je z pijavého papíru? To už dávno bude mnou postaráno o to, aby nebylo Kiowy vidět, a také žádné stopy po nich, ani ta nejmenší, rozumíte? Tito naši rozmilí přátelé se skryjí velmi dobře, aby ve vhodné chvíli mohli vyrazit. Vyzvědači Apačů smějí spatřit jen ty osoby, které byly v ležení, když u nás byl Vinnetou se svým otcem.“

„Hm, to je ovšem něco jiného.“

„Tak vidíte! Ať se vyzvědači Apačů kolem nás jen plíží, ať nabudou přesvědčení, že netušíme nic zlého! Jakmile se vzdálí, poplížím se za nimi, abych vyzvěděl příchod ostatních. Ti ovšem nepřijdou ve dne, nýbrž v noci, a přiblíží se k našemu ležení tak, jak jim to bude možné. Pak nás stateční Apačové přepadnou.“

„A zajmou nás nebo povraždí!“

„Poslyšte, sir, je mně vás skutečně líto! Jste přece studovaný muž a nevíte ani, že kdo nechce být chycen, musí prásknout do bot! To ví dnešního dne každý zajíc, dokonce i onen malý, černý, kousavý hmyz, který skáče šestsetkrát výš, než obnáší délka jeho těla. A vy to nevíte? Hm, není to v těch četných knihách, které jste přečetl?“

„Ne, neboť statný westman nesmí skákat tak vysoko jako onen hmyz, o němž mluvíte, totiž šestsetkrát výš, než kolik sám měří. Myslíte, že se zachráníme?“

„Vím to! Ovšem, rozděláme oheň, aby nás Apačové zpočátku mohli dobře vidět. Dokud ten bude hořet, zůstanou rudí Apačové ukryti. Necháme jej dohořet, a jakmile se setmí, zmizíme a přivedeme tiše a rychle Kiowy. Pak se Apačové vrhnou na naše ležení a – nenajdou tam človíčka, hihihi! Ovšem že budou celí rozčilení překvapením a zapálí znovu oheň, aby nás hledali. Pak je spatříme tak dobře jako oni nás předtím, a pak se hrot obrátí; oni budou přepadenými. To bude pro ně nadělení! Mistrovský kousek, povídám, o němž se bude ještě dlouho vyprávět! A při tom se řekne: Sam Hawkens to byl, kdo si to vymyslel, jestli se nemýlím.“

„Ano, bylo by úplně správné, kdyby se stalo tak, jak si myslíte a ne jinak.“

„Jinak se nestane, o to se postarám.“

„A potom? Pak Apače tajně osvobodíme?“

„Alespoň Inču-čunu a Vinnetoua.“

„Ostatní ne?“

„Tolik z nich, kolik budeme moci, aniž bychom se prozradili.“

„A jak se bude dařit těm zbývajícím?“

„Nepříliš zle, sir; ujišťuji vás. Kiowové v prvním okamžiku na ně budou méně myslet než na to, aby opět chytili uprchlíky. A kdyby se skutečně ukázali jako krvežíznivci, pak je zde Sam Hawkens. Ostatně, co se má stát potom, tím si nebudeme lámat hlavu. Co přijde později, ukáže se také právě později. Nyní se především musíme postarat o místo, které se bude hodit k provedení našeho plánu. O to se postarám zítra ráno. Dnes jsme mluvili dost; od zítřka začneme jednat.“

Měl pravdu. Mluvit a připravovat další plány bylo nyní zbytečné; nemohli jsme dělat nic jiného než očekávat další události.

Dnešní noc byla dost nepohodlná. Zvedl se vítr, který se ponenáhlu měnil v bouři, a k ránu nastalo chladno, jaké je v těchto krajinách řídkým zjevem. Byli jsme asi v téže zeměpisné šířce jako Damašek, a přece nás zima probudila. Sam Hawkens zkoumal nebesa a řekl:

„Dnes se podle všeho v této krajině stane něco, co je zde jindy řídkým zjevem; bude totiž pršet, jestli se nemýlím. A to je pro naše výpočty velmi příznivé.“

„Jak to?“ tázal jsem se.

„Neumíte si to představit? Pohleďte dokola, jak je tráva slehnutá! Pojedou-li Apačové mimo, hned uvidí, že zde bylo více lidí a zvířat, nežli je nás. Přijde-li déšť, vstane tráva hned, kdežto jinak by byly stopy tábora patrné ještě po třech i čtyřech dnech. Já se s rudochy co nejrychleji ztratím.“

„Abyste vyhledal místo k přepadení?“

„Ano. Mohl bych sice prozatím Kiowy nechat zde, ale čím dříve odejdou, tím dříve zmizejí stopy. Zatím můžete klidně pracovat dál.“

Oznámil náčelníkovi svůj úmysl a ten s ním souhlasil. Po chvíli odjeli Indiáni se Samem a jeho přáteli. Rozumí se, že místo, které si chtěl vybrat, muselo ležet v čáře, kterou my při práci museli sledovat.

Postupovali jsme zvolna, tak, jak naše práce ponenáhlu pokračovala. K poledni se uskutečnila Samova předpověď; pršelo, a to tak, jak může pršet v oné zeměpisné šířce, když tam totiž někdy prší. Zdálo se, jako by se z nebes spustilo jezero.

V tom lijavci se vrátil Sam s Dickem a Parkerem. Nespatřili jsme je dříve, až když se k nám přiblížili asi na dvanáct až patnáct kroků; tak hustě lilo. Našli vhodné místo. Parker a Stone nám je měli ukázat; Hawkens však, když se opatřil potravou, odešel v nečase, aby nastoupil svůj úkol vyzvědače. Chtěl svou úlohu provést pěšky, protože se mohl lehčeji skrýt, než kdyby jel na mezku.

Když zmizel za hustým závojem deště, bylo mně, jako by se katastrofa přibližovala zrychleným krokem.

Ale tak, jak byla spoušť vody nezvyklá, podobna téměř průtrži mračen, právě tak rychle ustala. Mraky se pojednou rozptýlily, a pak zazářilo slunce stejně teple jako včera. Pokračovali jsme opět v přerušené práci.

Působili jsme na rovné, nepříliš velké, ze tří stran ohraničené savaně, na které se místy zvedaly křoviny. Byla to pro nás půda velmi příznivá a mohli jsme rychle pokračovat. Zde poznamenávám, že Sam účinek deště správně předpovídal: Kiowové jeli před námi právě tam, kde jsme teď byli, a přece nebyly vidět stopy jejich koní. Jestliže nás Apačové sledovali, nemohli tušit, že máme nablízku dvě stě spojenců.

Když se začalo stmívat a my v práci ustali, dozvěděli jsme se od Stonea a Parkera, že jsme nablízku budoucího bojiště. Rád bych si je byl prohlédl, k tomu však bylo dnes už příliš pozdě.

Druhého rána jsme dorazili po krátké pracovní době k potoku tvořícímu dosti velkou nádržku, která byla podle všeho stále plná vody, zatímco potok byl asi většinou zpola vyschlý. Následkem včerejšího deště byl však plný až po okraj. K té nádržce vedl úzký, otevřený pruh savany, který byl po pravé i levé straně lemován stromy a křovinami. Do vody čněl poloostrov, na němž též rostly křoviny a stromy; tam, kde souvisel s břehem, byl úzký a šířil se dále tak, že konečně přijal okrouhlou podobu. Mohl být porovnán s pánví, jejíž držadlo viselo u břehu. Na druhé straně rybníku se zvedalo návrší pokryté hustým lesem.

„To je místo, pro něž se Sam rozhodl,“ řekl Dick Stone, pohlížeje znaleckým okem kolem sebe. „Pro to, co zamýšlíme, nemůže být vhodnější místo.“

„Kde jsou Kiowové, mister Stone?“ tázal jsem se.

„Ukryti, velmi dobře ukryti,“ odpověděl. „Můžete se namáhat sebevíc, a přece nenaleznete jejich stopy, ačkoliv vím, že oni nás jistě velmi ostře pozorují.“

„Kde tedy?“

„Počkejte, sir! Napřed vám musím vysvětlit, proč chytrý Sam zvolil toto místo. Savana, po níž jsme teď přišli, je porostlá četnými jednotlivými křovinami. To ulehčí zvědům Apačů, aby nás nepozorovaně sledovali, protože je křoviska dobře kryjí. Pohleďte dále na otevřený travnatý pruh, který sem vede. Oheň zde zapálený ozařuje celý pruh i savanu, po níž nepřátelé přijdou; přiláká tedy Apače, a pak se k nám mohou pohodlně přiblížit, budou-li se držet stromů a křovin po obou stranách tohoto pruhu. Říkám vám, gentlemen, že jsme si nemohli vybrat lepší místo, abychom se dali přepadnout!“

Přitom jeho hubená, osmahlá tvář téměř zářila spokojeností. Vrchní inženýr však nebyl tak nadšen, neboť pravil, kroutíc hlavou:

„Jací jste to lidé, Mr Stone! Ten člověk se raduje, že může být tak krásně přepaden. Já vám říkám, že se na to těším příliš málo a že se budu hledět včas uklidit!“

„Abyste pak tím lehčeji padl do rukou Apačů! Jen si to tak neberte do hlavy, Mr Bancrofte! Ovšemže se raduji nad tímto místem, neboť ulehčíme-li Apačům, aby nás mohli zajmout, bude pro nás pak tím jednodušší zajmout je samotné. Pohleďte tam přes vodu! Tam na vrchu, tedy uprostřed lesa, jsou Kiowové. Jejich vyzvědači sedí na nejvyšších stromech, a jistě nás viděli přicházet. Rovněž tak zpozorují Apače, neboť shora přehlédnou daleko savanu.“

„Avšak,“ vpadl mu do řeči vrchní inženýr, „co nám to prospěje, že jsou Kiowové tam za vodou v lese?“

„Tam jsou jen prozatím, nemohou přece být zde, protože by je vyzvědači Apačů našli. Jakmile ti odejdou, slezou dolů k nám a ukryjí se na poloostrově, kde nemohou být zpozorováni.“

„Nemohou tam zvědové Apačů vniknout za nimi?“

„Mohli by, ovšem, my je tam však nepustíme.“

„Museli byste je zahnat, a při tom chcete zabránit, aby nezpozorovali, že o jejich přítomnosti víte? Jak se to rýmuje, Mr Stone?“

„Velmi dobře. Nesmíme se tvářit, jako bychom je hledali, a nemůžeme jim tedy zakázat vstup na poloostrov. Ale ten je tam, kde souvisí s břehem, široký jen asi třicet kroků, a tam je zabarikádujeme. Uvážeme tam koně u stromů; a pak můžeme být ujištěni, že se nepřiblíží žádný Indián, kterého by koně prozradili funěním. Necháme tedy vyzvědače klidně přijít a rozhlédnout se; na poloostrov nevkročí. Jakmile odejdou, aby přivedli své bojovníky, přijdou Kiowové a skryjí se na poloostrově. Pak se Apačové přiblíží a vyčkají do noci, aby nás přepadli ve spaní.“

„A co když nebudou tak dlouho čekat?“ vpadl jsem mu do řeči.

„To by ovšem bylo zklamání,“ odpověděl, „avšak Kiowové by nám přispěli ihned na pomoc.“

„Boj by se však neodbyl bez krveprolití, a tomu právě chceme zabránit.“

„Ano, sir, ale zde na Západě nesmí záležet na kapce krve. Ale nemějte starost. Právě ta obava před krveprolitím zdrží Apače, že nás nenapadnou, dokud budeme vzhůru. Jsou si zajisté vědomi, že se budeme bránit, a když čítáme jen dvacet mužů, přece by jich mnoho padlo, než by se jim podařilo zneškodnit nás. Ne, oni budou šetřit svou krev i své životy stejně jako my své. Proto počkají, až ulehneme, to znamená, až zhasneme oheň a uklidíme se na poloostrov.“

„A co budeme dělat do té chvíle? Můžeme pracovat?“

„Ano. Jenže musíte být v rozhodné chvíli zde.“

„Nebudeme tedy mařit čas. Pojďte, gentlemen, abychom ještě něco udělali!“

Šli jsme, ačkoliv všem jistě nebylo do práce. Jsem přesvědčen, že by byli mnozí rádi utekli, ale pak by práce nebyla dokončena a nebyli by mohli žádat zaplacení. A kdyby se i byli dali na útěk, Apačové by jim byli rychle v patách. Uznali, že jejich bezpečnost zde byla poměrně největší, proto zůstali.

Pokud jde o mne, upřímně přiznávám, že mně nastávající události nebyly nijak lhostejné. Zmocnil se mne stav podobný onomu, který se nazývá bitevní horečkou. Nebyl to snad strach, to ne, neboť bych měl k strachu mnohem více příčin, když šlo o bizony a pak o medvěda. Dnes však šlo o lidi; to mne znepokojovalo. O můj život ani tak nešlo, věřil jsem, že ten si ubráním za všech okolností; avšak Inču-čuna a Vinnetou! Myslel jsem poslední dny na Vinnetoua tolik, že se mně duševně vždy více blížil; stal se pro mně drahý, aniž k tomu bylo zapotřebí jeho přítomnosti, či snad jeho přátelství. Byl to zvláštní duševní pochod, i když nikoliv psychologická záhada. Později jsem se od Vinnetoua dozvěděl, že na mne myslel právě tak jako já na něho…

Můj vnitřní nepokoj se neuklidnil ani prací, přece jsem však věděl, že v okamžiku rozhodnutí pojednou zmizí. Proto jsem si přál, jelikož nebylo jiného vyhnutí, aby se osudná chvíle dostavila co nejrychleji. To přání se mělo splnit, neboť bylo teprve krátce po poledni, když jsme spatřili přicházet Sama Hawkense. Maličký mužík byl patrně unaven, ale jeho malá, lstivá očka vyhlížela z pralesa vousů nadmíru rozjařeně.

„Podařilo se?“ tázal jsem se ho. „Ano. Vidím to na vás, starý, milý Same.“

„Tak?“ smál se. „Kde to stojí psáno? Na mém nose nebo jen ve vaší hlavě?“

„Pshaw! Kdo vidí vaše oči, nemůže pochybovat.“

„Tak? Tedy oči mne prozrazují. Dobře, že to vím. Ale máte pravdu. Podařilo se mi všechno, jak bylo třeba.“

„Viděl jste vyzvědače?“

„Vyzvědače? Viděl? A mnohem víc! Nejen vyzvědače, nýbrž celou tlupu, a nejen viděl, nýbrž i slyšel, naslouchal jsem jí.“

„Naslouchal? Řekněte mi rychle, co jste se dozvěděl!“

„Ne teď a ne zde. Vezměte své nástroje a jděte do ležení! Přijdu za vámi; musím nejprve rychle ke Kiowům, abych jim řekl, jak se mají zachovat.“

Nato se ubíral k potoku, přeskočil jej a zmizel na druhé straně mezi lesními stromy. Sebrali jsme svých pár švestek a vyhledali ležení, kde jsme očekávali Samův příchod. Neviděli jsme ho ani neslyšeli přijít, pojednou však stál uprostřed nás a řekl rozpustile:

„Tak, tady mne máte, mylordové! Nemáte uši ani oči? Jak vidím, může vás překvapit i slon, jehož kroky jsou slyšitelné na čtvrt hodiny cesty!“

„Zajisté jste tak nedupal jako slon,“ odpověděl jsem.

„Možná! Chtěl jsem vám jen ukázat, jak je možné přiblížit se k lidem, aniž by to zpozorovali. Seděli jste tiše a nemluvili; a přece jste neslyšeli, když jsem se k vám plížil. Právě tak to bylo včera, když jsem se plížil k Apačům.“

„Vypravujte nám to!“

„Well, hned uslyšíte. Musím si však sednout, neboť jsem velmi unaven. Moje nohy jsou uvyklé na jízdu a nechtějí se již zabývat běháním. Je to ostatně veselejší patřit k jízdě než k pěchotě, nemýlím-li se!“

Usedl blízko mne, zableskl po mně očima a pak řekl, potřásaje důležitě hlavou.

„Tedy dnes večer započne tanec!“

„Již dnes večer?“ tázal jsem se, napolo překvapen a napolo rozradostněn, protože jsem si přál brzké rozhodnutí. „To je dobře, to je velmi dobře!“

„Hm! Zdá se, že jste celý divoký, abyste se brzy dostal do rukou Apačů! Ale máte pravdu; je to dobře a já se též raduji, že nám není zapotřebí déle čekat. Není to příjemné čekat na něco, co může snad mít jiný výsledek, než si člověk myslí.“

„Než si člověk myslí? Je snad příčina k obavám?“

„Vůbec žádná. Právě naopak! Nyní jsem teprve přesvědčen, že všechno dobře skončí. Avšak zkušený muž ví, že se může stát z nejlepšího dítěte později nejhorší lotr. Tak je tomu i s událostmi. Nejlepší věc se může nějakou náhodou dostat na nepravou cestu.“

„Co jste tedy slyšel? Vypravujte, vypravujte!“

„Pomalu, pomalu, mladý sir! Všechno popořádku. Co jsem slyšel, nemohu teď ještě říci, protože musíte nejprve znát, co se předtím stalo. Odešel jsem v lijavci, na jehož konec jsem nemusel čekat, protože déšť mým kabátem nepronikne, ani ten nejprudší ne – hihihi! Běžel jsem téměř k místu, kde jsme tábořili, když k nám přišli oba Apačové. Tam jsem se však musel ukrýt, neboť jsem spatřil tři rudochy, kteří tam čenichali. Jsou to vyzvědači Apačů, myslel jsem si, a nepoběží dál, protože měli jít jen sem. Tak to bylo. Prohledali okolí, aniž našli stopu, a usedli pak pod stromy, protože venku bylo příliš mokro. Tak seděli, čekali jistě dobré dvě hodiny. Já čekal s nimi. Musel jsem přece vyzvědět, co bude dál. Pak přijela tlupa jezdců s válečnými barvami. Poznal jsem je hned. Byli to Inču-čuna a Vinnetou se svými Apači.“

„Kolik jich bylo?“

„Právě tolik, kolik jsem očekával. Napočítal jsem asi padesát mužů. Vyzvědači vyšli a podali náčelníkům zprávu. Pak museli jít opět napřed a tlupa jela zvolna za nimi. Déšť zahladil naše stopy, ale zaražené kůly tam zbyly a sloužily jako neklamný ukazatel. Přál bych si mít vždy takové stopy. Apačové museli však být opatrní, protože mohli za každým záhybem lesa, za každým křovím na nás narazit; proto postupovali proklatě zvolna. Jednali velmi chytře a opatrně; měl jsem z nich radost, a myslím, že Apačové jsou nad všechna ostatní rudá plemena. Nejmenší hnutí obou těchto rudochů je vypočítáno. Nepromluvili slovo, dorozumívali se jen znameními. Dvě míle za místem, kde jsem je poprvé viděl, nastal večer. Sesedli, přivázali koně ke kůlům a zmizeli pak v lese, kde chtěli tábořit.“

„A tam jste je vyslechl?“ tázal jsem se.

„Ano. Jako rozumní chlapci nezapálili oheň, a protože Sam Hawkens je tak chytrý jako oni, myslel jsem, že mne tak lehce nenajdou. Proto jsem šel také pod stromy a lezl po svém vlastním břiše, protože jsem k tomu neměl jiné, hihihi, tak daleko vpřed, až jsem se jim dostal na kůži a uslyšel všechno, co mluvili.“

„Rozuměl jste všemu?“

„Nerozumná otázka! Přece budu slyšet, co mluví!“

„Myslím, jestli snad neužívali anglicko-indiánského žargonu?“

„Neužívali nic, nýbrž spolu hovořili, nemýlím-li se, a to v řeči Mescalerů, kterou tak trochu znám. Lezl jsem zvolna dál vpřed, až jsem se octl poblíž obou náčelníků. Vyměňovali chvílemi spolu jednotlivá slova, krátká sice, podle indiánského zvyku, ale bohatá obsahem. Dozvěděl jsem se tam dost a vím, na čem jsem.“

„Vystřelte tedy,“ prosil jsem, když se odmlčel.

„Vystřelit? Kliďte se tedy stranou, sir, nemá-li vás rána zasáhnout. Mají opravdu na nás namířeno. Chtějí nás zajmout živé.“

„Tedy ne usmrtit?“

„Ó, ano, trochu nás chtějí usmrtit, ne však hned. Chtějí nás jen chytit a bez úrazu nás dopravit do vesnic Mescalerů na Rio Pecos, kde máme být přivázáni ke kůlům a pomalu upečeni. Well, docela jako kapři; chytnou se, donesou se domů, dají do vody a krmí, aby pak byli s různým kořením usmaženi. Bude to asi divné sousto, které starý Sam dodá, obzvláště, vrazí-li mne celého do pánve a upečou v mém loveckém kabátě – hihihi!“

Smál se svým zvláštním tichým, utajeným smíchem, a pak pokračoval:

„Nejvíc mají namířeno na Mr Rattlera, který tu sedí mezi námi plný rozkoše a pohlíží na mne tak vyjeveně, jako by na něho čekalo nebe se všemi blaženostmi. Ano, Mr Rattlere, vy jste si nadrobil omáčku, kterou bych nechtěl vylizovat. Vy budete naboden na kůl, otráven, probodnut, zastřelen, lámán kolem, a pověšen, pěkně jedno po druhém, a z každého jen trochu, abyste při tom zůstal hodně dlouho naživu a ochutnal všechny druhy smrti s pravou chutí. A když přes to všechno ještě nezemřete, tedy vás s Klekí-petrou, kterého jste zastřelil, položí do jednoho hrobu a zaživa pohřbí.“

„Proboha! Řekli to?“ vyrazil Rattler, jehož tvář zesinala hrůzou.

„Ovšem, že to řekli. Zasloužil jste si to; nemohu vám pomoci. Přeji si jen, abyste se již, až budete mít všechny ty způsoby smrti za sebou, podobného hanebného kousku nikdy nedopustil. Mrtvola Klekí-petry byla odevzdána jednomu medicinmanovi, který ji dopraví domů. Musím vám totiž sdělit, že rudoši umějí mrtvoly tak zpracovat, že se dlouho udrží. Viděl jsem na vlastní oči mumie indiánských dětí, které vypadaly i za sto let tak čerstvě, jako by ještě včera žily. Budeme-li všichni zajati, nechají nám potěšení, abychom přihlíželi, jak se Mr Rattler zaživa promění v takovou mumii.“

„Já tu nezůstanu!“ zvolal jmenovaný. „Já odejdu! Mne nedostanou!“

Chtěl vyskočit, Sam Hawkens ho však stáhl k sobě a varoval ho:

„Ani krok, je-li vám život milý! Říkám vám, že podle všeho Apačové již obsadili celé okolí. Vběhl byste jim přímo do rukou.“

„Myslíte to doopravdy, Same?“ ptal jsem se ho.

„Ano. To není pouhá hrozba, mám skutečně důvod to předpokládat. Apačové již také táhli proti Kiowům, celé vojsko, k němuž se chtějí oba náčelníci přidat, až zde budou hotovi. Jen to jim umožnilo, že se k nám tak rychle mohli vrátit. Nemuseli pro bojovníky až do svých vesnic, nýbrž zastihli tlupy určené proti Kiowům na cestě, odevzdali Klekí-petru medicinmanovi a vybrali si jen padesát dobrých jezdců, aby nás vyhledali.“

„Kde jsou tlupy, určené proti Kiowům?“

„To nevím. O tom se nepromluvilo ani slovo. Může nám to ostatně být úplně lhostejné.“

V tom se malý Sam ovšem zmýlil. Nebylo tak lhostejné, kde ty četné tlupy jsou; poznali jsme to po několika dnech. Sam vypravoval dále:

„Když jsem to všechno zjistil, byl bych se mohl hned vydat k vám; ale v noci je těžké zahladit stopy; byli by je ráno mohli objevit, a navíc jsem je chtěl ještě dále pozorovat. Proto jsem zůstal po celou noc ukrytý v lese a vydal jsem se na cestu až tehdy, když oni vyrazili. Sledoval jsem je až asi na šest mil k nám a udělal jsem pak okliku, abych se sem nepozorovaně dostal. Well, a to je všechno, co vám mohu říci.“

„Vy jste se tedy nedal spatřit?“

„Ne.“

„A postaral jste se o to, aby byla vaše stopa zahlazena?“

„Ano.“

„Ale řekl jste přece, že se jim chcete ukázat –“

„Vím, vím! Byl bych to udělal; nebylo to však zapotřebí, protože – ah, slyšel jste?“

Byl vyrušen voláním orla, které zaznělo třikrát.

„To jsou vyzvědači Kiowů,“ řekl. „Sedí tam nahoře na stromech. Řekl jsem jim, aby dali toto znamení, jakmile se objeví Apačové na savaně. Pojďte, sir; zkusíme, máte-li bystré oči!“

Vyzvání platilo mně. Vstal, aby odešel, a já se chopil pušky, chtěl jsem ho následovat.

„Stůjte!“ řekl. „Nechte pušku tady! Westman má sice mít pušku vždy s sebou, zde je však nutná výjimka, protože se musíme tvářit, jako bychom nemysleli na žádné nebezpečí. Budeme se tvářit, jako bychom hledali dřevo na oheň. Podle toho Apačové usoudí, že zde na noc rozbijeme tábor.“

Vyšli jsme spolu zdánlivě bezstarostně mezi stromy, křovím ven na otevřený pruh trávníku a pak na savanu. Cestou jsme sbírali suché klestí a rozhlíželi se tajně po Apačích. Jestliže zde byli, seděli za křovinami, které rostly sem tam rozptýleny na savaně.

„Vidíte některého?“ tázal se po chvíli Sam.

„Ne,“ odpověděl jsem.

„Já také ne.“

Napínali jsme všemožně zrak, avšak nemohli jsme nic postřehnout. A přece jsem se později dozvěděl od Vinnetoua, že ležel nanejvýš padesát kroků od nás za keřem a pozoroval nás. Nestačí mít jen dobré oči, nutné je mít i vycvičené, a takové mé oči tehdy ještě nebyly. Dnes bych Vinnetoua spatřil hned, už jen podle komárů, kteří se u jeho keře hustěji rojili než jinde.

Vrátili jsme se tedy s nepořízenou zpátky, a pak jsme se všichni zabývali sbíráním dřeva k ohni. Nasbírali jsme ho víc, než jsme potřebovali.

„To je dobře,“ mínil Sam. „Musíme mít připravenou i hromadu pro Apače, aby mohli, až nás tu nenajdou, ihned rozdělat oheň.“

Setmělo se. Sam jako nejzkušenější se ukryl zcela vpředu, tam, kde travnatý pruh, na jehož konci jsme seděli, zabíhal do savany. Chtěl pozorovat příchod vyzvědačů, který bezpečně očekával, protože museli prozkoumat naše ležení. Náš oheň zářil přes celý pruh daleko do savany. Za jak neopatrné a nezkušené lidi nás asi Apačové považovali! Oheň byl takový, že jim musel už zdaleka ukázat cestu k nám.

KAPITOLA DEVÁTÁ Vinnetou v poutech

Sotva jsme dojedli svou večeři, ulehli jsme, jako bychom na nic zlého ani nepomysleli. Pušky ležely kus cesty od nás, ale směrem k poloostrovu, abychom je později mohli vzít s sebou. Poloostrov byl, jak určil Sam, uzavřen našimi koňmi…

Od setmění uplynuly zajisté už tři hodiny, když se Sam Hawkens vrátil jako duch a oznamoval tiše:

„Vyzvědači přicházejí, dva muži, jeden po této, jeden po druhé straně. Slyšel jsem je a viděl.“

Blížili se k nám tedy z obou stran, a drželi se v temnu křovin. Sam k nám přisedl a začal hlasitou rozmluvu o prvním předmětu, který se mu namanul. My mu odpovídali, a tak začal všeobecný rozhovor, jehož živost byla vypočtena na ukolébání vyzvědačů. Věděli jsme, že jsou zde a že nás bystře pozorují, varovali jsme se však vrhnout do houští jediný nedůvěřivý pohled.

Nyní bylo třeba zjistit, kdy se opět vzdálí. Nemohli jsme to ani vidět ani slyšet, a přece jsme nesměli po jejich odchodu ztratit ani okamžik, neboť bylo možné očekávat, že zakrátko po jejich odchodu přijde celá tlupa. Zatím však museli Kiowové obsadit poloostrov. Pak bylo nejlépe nečekat, až se sami vzdálí, nýbrž je k tomu přinutit. Proto Hawkens vstal, jako by chtěl na chvíli odejít, a vnikl jednou stranou do křoví; já udělal totéž na druhé straně. Nyní jsme si mohli být jisti, že se vyzvědači odplížili.

Pak přiložil Sam obě ruce k ústům a vydal ze sebe třikrát žabí skřek. Bylo to znamení, jímž byli přivoláni Kiowové. Protože jsme byli u vody, nebyl ten skřek nápadný. Nato se Sam opět odplížil na své pozorovací stanoviště, aby nám mohl oznámit příchod nepřátelských sil.

Neuplynuly ani dvě minuty, a již se sem plížili Kiowové druh za druhem, dlouhá řada dvou set bojovníků. Nečekali v lese, nýbrž vnikli až k potoku, aby mohli rychleji uposlechnout zavolání. Jako hadi se plížili za námi takřka v našem stínu po zemi k poloostrovu. Šlo to tak hbitě a rychle, že nejvýše za tři minuty šel poslední mimo nás. Pak jsme čekali už jen na Sama. Přišel a pravil šeptem:

„Blíží se, a to opět po obou stranách, jak jsem slyšel. Už nepřikládejte dřevo! Musíme dbát na to, aby i potom, až plamen uhasne, zůstalo dřevo žhavé, na němž budou moci Apačové rychle rozdělat oheň.“

Obložili jsme pak oheň dřevem tak, že ohnivé zbytky nemohly vrhat zář, která by naše zmizení mohla prozradit. Když se tak stalo, museli jsme sehrát pravou komedii. Věděli jsme o bezprostřední blízkosti padesáti Apačů, a přece jsme to nesměli dát najevo. Na tom záviselo velmi mnoho, snad i naše životy. Předpokládali jsme, že Apačové vyčkají, až si budou jisti, že spíme; avšak co když tak neučiní a přepadnou nás dříve? Měli jsme pak sice v Kiowech dvě stě pomocníků, avšak muselo by dojít ke krvavému boji, a to mohlo mnohého z nás stát život.

Rozhodnutí bylo zde, a co jsem čekal, stalo se: byl jsem klidný, tak klidný, jako by šlo o partii šachů nebo domina. Velice zajímavé bylo pozorovat tváře ostatních. Rattler ležel natažen na zemi; tváří se obrátil k zemi a zdálo se, že spí. Smrtelný strach se ho asi zmocnil ledovýma rukama. Jeho „slovutní“ westmani na sebe strnule pohlíželi, smrtelně přitom byli bledí; vyráželi ze sebe jen trhaná slova, aby se přece nějak účastnili našeho rozhovoru. Will Parker a Dick Stone seděli však pohodlně, jako by nebylo na světě ani jednoho Apače. Sam Hawkens sršel vtip za vtipem, a já se jeho žertům přes vážnost situace musel smát.

Když tak minula víc než půlhodina, nabyli jsme přesvědčení, že Apačové nás zamýšlejí přepadnout, až usneme, jinak by se to již dávno stalo. Oheň dohoříval, nebylo radno rozhodnutí odkládat. Zažíval jsem několikrát.

„Jsem unaven a spal bych. Vy ne, Same?“

„Nemám nic proti tomu; udělám totéž,“ odpověděl. „Oheň dohořívá! Good night!“

„Dobrou noc!“ řekli i Stone a Parker; a pak se uložili od ohně co nejdále, avšak tak, aby to nebylo nápadné.

Plamen se stával stále menším, až konečně úplně zhasl. Jen popel byl ještě žhavý, jeho záře však nemohla kvůli ohradě z paliva proniknout až k nám. Leželi jsme všichni ve tmě; a nyní šlo o to, dostat se odtud úplně tiše. Sáhl jsem po své ručnici a plížil jsem se zvolna pryč. Cítil jsem, že Sam se drží vedle mne, ostatní že nás následují. Když některý z nich způsobil šramot, hleděl jsem jej zakrýt tím, že jsem přiměl jednoho z koní, když jsme k nim dorazili, k hlasitému dupání; to přehlušilo každý zrádný zvuk. Vskutku se nám všem podařilo dostihnout hranice Kiowů, kteří již číhali jako pardáli.

„Same,“ šeptal jsem, „mají-li být oba náčelníci skutečně ušetřeni, nesmíme k nim pustit žádného Kiowu. Rozumíte tomu?“

„Ano.“

„Já si vezmu na starost Vinnetoua, a vy, Stone a Parker, Inču-čunu.“

„Vy jednoho, a my tři také jen jednoho? Ten výpočet není dost správný – nemýlím-li se!“

„Je správný. Já budu s Vinnetouem rychle hotov; vy však musíte být tři, aby se jeho otec nemohl bránit. Nebude-li čas a místo k obraně, mohl by boj mít za následek jeho poranění nebo i smrt.“

„Well, máte pravdu! Aby nás žádný z Kiowů nepředešel, půjdeme více kupředu, abychom byli hned při prvním útoku. Pojďte!“

Umístili jsme se o několik kroků blíže k ohni a čekali jsme s největším napětím na válečný pokřik Apačů, neboť že by útok podnikli bez křiku, nebylo možné očekávat. Je to již rudošský zvyk, že znamení k útoku dá náčelník vzkřiknutím, načež ostatní vpadnou nejďábelštějšími zvuky. Vytí má napadenému vzít odvahu k obraně. Ten křik, jenž zní téměř stejně u všech kmenů, se dá napodobit asi tím způsobem, že se nejvyšším fistulovým tónem vyráží táhlé „hííííí!“ a při tom se plochou rukou rychle bije na ústa, takže zvuk zní trylkovitě.

Kiowové byli ve stejném napětí jako my. Každý z nich chtěl být první, a proto se na nás tlačili, takže jsme byli nuceni stále víc postupovat vpřed. Tak jsme se bezděky blížili k Apačům, a já jsem si již velmi přál, aby jejich útok započal.

To přání se konečně vyplnilo. Řečené „hííííí!“ se ozvalo tak pronikavě, že mi projelo všemi údy, a nato následovalo takové vytí, jako by je bylo vyrazilo tisíc ďáblů. V měkké půdě jsme slyšeli rychlé kroky a skoky.

Pak nastalo pojednou všeobecné ticho, okamžik se kolem dokola nic nehnulo. Bylo by bývalo slyšet padnout i jehlu, jak se obecně říká. Nato jsme zaslechli Inču-čunu, který zvolal jediné slovo:

„Ko!“

To slovo znamená oheň, tedy světlo. Náš popel byl dosud žhavý, a u něho ležící suché listí a dřevo hořelo lehce. Apačové uposlechli rozkaz a naházeli dřevo na doutnající popel. Za málo okamžiků plápolal oheň, ozařující celé okolí.

Inču-čuna a Vinnetou stáli vedle sebe, a rychle se kolem nich utvořil kruh bojovníků. Apačové zpozorovali ke svému udivení, že jsme zmizeli.

„Uff, uff,“ zvolali někteří z nich udiveně.

Vinnetou přes své mládí ukázal v tomto okamžiku onu obezřelost, kterou jsem později u něho tak často obdivoval. Poznal hned, že jsme asi ještě nablízku, a že Apačové stojící poblíž ohně jsou v nebezpečí, protože poskytují našim kulím jistý terč.

Proto zvolal:

„Tatiša, tatiša!“

To znamená: odejděme, vzdalme se. Chystal se sám již ke skoku, já ho však předešel. Čtyři, pět rychlých kroků, a byl jsem v kruhu, který ho obkličoval. Odhodil jsem napravo i nalevo v cestě mně stojící Apače, prorazil jsem k němu, a Hawkens, Stone a Parker mně byli v patách. Právě když Vinnetou zvolal své hlasité tatiša a chtěl uskočit, stanul jsem před ním.

Oba jsme si pohlíželi do očí. Jeho ruka sjela bleskurychle k pasu, ale vtom ho již zasáhla má pěst. Zavrávoral a klesl k zemi. Současně jsem zpozoroval, že Sam, Will a Dick se chopili jeho otce.

Apačové vykřikli vztekem; jejich vytí však zaniklo, bylo přehlušeno děsným řevem Kiowů, kteří se nyní na ně vrhli.

Já jsem stál, protože jsem prorazil kruh Apačů, uprostřed zápasícího a vyjícího klubka lidí, kteří se spolu utkali.

Dvě stě Kiowů proti padesáti Apačům, tedy čtyři proti jednomu! Avšak stateční Vinnetouovi bojovníci se bránili ze všech sil. Já musel především vynaložit všechny své síly, abych několik z nich ze sebe setřásl; musel jsem se otáčet jako vřeteno. Při tom jsem používal jen pěstí, neboť jsem nechtěl nikoho z nich ani zranit ani usmrtit. Když jsem srazil ještě dva, tři rudochy k zemi, ulehčilo se mně, a zároveň ochabl všeobecný odpor. Za pět minut po našem útoku byl boj skončen. Jen pět minut! Avšak v takovém boji znamenají dlouhou dobu!

Náčelník Inču-čuna ležel spoután na zemi, vedle něho Vinnetou v bezvědomí. Ani jeden Apač neunikl, nepochybně proto, že těm udatným lidem ani nepřišlo na mysl opustit své náčelníky. Mnozí z nich byli raněni a stejně tak i někteří z Kiowů. Bohužel byli u Kiowů tři a u Apačů pět mrtvých. To jsme ovšem nezamýšleli; avšak rozhodný odpor Apačů pohnul Kiowy k důkladnějšímu použití zbraní, než jak jsme si přáli.

Přemožení byli všichni spoutáni. K tomu nebylo třeba velkého umění, neboť jsme byli tři nebo čtyři na jednoho. Stačilo, aby tři Kiowové drželi jednoho Apače a čtvrtý nebo pátý jej spoutal.

Protože ranění Kiowové našli pomoc u svých, pomáhali jsme my raněným Apačům. Při tom se nám nedostalo jen zuřivých pohledů, nýbrž i odporu. Poražení byli příliš hrdí, než aby si dali prokazovat úslužnost od svých nepřátel, byli by raději namístě vykrváceli. Nebyl jsem tím znepokojen, neboť poranění nebyla těžká.

Když jsme tu práci dokončili, byla otázka, jak zajatci stráví noc. Chtěl jsem jim co nejvíce ulehčit; avšak Tangua, náčelník Kiowů, se na mne osopil:

„Tito psi nenáležejí vám, nýbrž nám, a jen já jediný rozhodnu, co se s nimi má stát.“

„Nuže – co?“ tázal jsem se.

„Byli bychom je dopravili do svých vesnic; protože však zamýšlíme přepadnout jejich ostatní soukmenovce, a cesta je dlouhá, nebudeme se s nimi dlouho vléct. Postavíme je k mučednickým kůlům.“

„Všechny?“

„Všechny!“

„Tomu nevěřím!“

„Proč?“

„Poněvadž jsi na omylu.“

„Kdy?“

„Když jsi řekl, že Apačové patří vám. To bylo nesprávné.“

„Bylo to správné!“

„Ne. Podle zákonů prérie patří zajatec tomu, kdo ho přemohl. Vezměte si Apače, které jste přemohli; proti tomu nenamítám nic. Ti však, které jsme zajali my, patří nám.“

„Uff, uff! Jak moudře mluvíš. Chcete si zajisté ponechat Inču-čunu a Vinnetoua?“

„Ovšem!“

„A když vám je neponechám?“

„Ty nám je ponecháš!“

Mluvil nepřátelsky, já mu však odpovídal klidně a určitě. Najednou vytáhl z pasu nůž, zarazil jej až po rukojeť do země a s hrozivým pohledem na mne řekl:

„Položíte-li jen ruku na jednoho z Apačů, pak budou vaše těla taková, jako zde toto místo, v němž vězí můj nůž. Domluvil jsem, howgh!“

To bylo míněno vážně; já bych se však nedal zastrašit, kdyby Sam nebyl tak moudrý a výstražně na mne nepohlédl. To mne pohnulo ke klidu a opatrnosti. Raději jsem mlčel.

Spoutaní Apačové leželi kolem ohně, a bylo by nejjednodušší nechat je ležet zde, kde mohli být lehce střeženi, avšak Tangua mi chtěl ukázat, že je považuje skutečně za svůj majetek, a že s nimi může zacházet podle libosti. Proto dal rozkaz přivázat je vzpřímené ke stromům.

To se stalo, a to, jak bylo pochopitelné, nepříliš něžným způsobem. Kiowové při tom jednali co nejsurověji a snažili se Apačům způsobit co největší bolesti. Žádný zajatec však nehnul ani brvou. Byli ve snášení muk přísně vychováni a zoceleni. Nejsurověji bylo jednáno s oběma náčelníky, jimž pouta utáhli Kiowové tak, že spoutaná místa na jejich těle naběhla krví.

Ač nebylo možné, aby se některý ze zajatců vlastní silou zbavil pout a uprchl, přesto Tangua rozestavil stráže kolem celého tábora.

Náš znovu zapálený oheň hořel, jak již bylo řečeno, na vnitřním konci nízkého trávníku, jenž se táhl k vodě. Utábořili jsme se kolem něho a měli jsme úmysl nestrpět u sebe žádného Kiowů, neboť by to ztížilo nebo znemožnilo vysvobození Vinnetoua a jeho otce. Ostatně jim ani nenapadlo k nám přijít. Již tehdy, když k nám poprvé přišli, se neprojevili příliš přátelsky, a má hádka s jejich náčelníkem nemohla vzbudit jejich náklonnost k nám. Chladné, téměř opovržlivé pohledy, které na nás vrhali, nevzbuzovaly důvěru, a museli jsme si říci, že budeme rádi, když se s nimi rozejdeme bez válečného konfliktu.

Kiowové zapálili od nás k savaně několik ohňů, kolem nichž se utábořili. Tam spolu rozmlouvali, ne v nářečí obvyklém mezi bělochy a rudochy, nýbrž v řeči svého kmene. Neměli jsme jim rozumět, což jsme museli též pokládat za znamení nám nepřátelské. Považovali se za pány situace, a jejich chování k nám se podobalo způsobům lva ze zvěřince, který u sebe trpí psíčka.

Provedení našeho záměru bylo ztíženo tím, že o něm směly vědět jen čtyři osoby, totiž Sam Hawkens, Dick Stone, Will Parker a já. Ostatní jsme nechtěli zasvětit do tajemství, protože by podle všeho byli proti němu, a provedení by jistě zamezili nebo dokonce Kiowům prozradili. Proto, a z toho důvodu, že pak pro nás nebude spánek, mínil Sam, že by bylo záhodno se nejdřív pokusit o krátký spánek. Ulehli jsme, a já byl přes své duševní napětí tak šťasten, že jsem brzy usnul.

Později mne Sam vzbudil. Tehdy jsem ještě neuměl určit čas podle hvězd; bylo však již krátce po půlnoci. Naši společníci spali a oheň dohoříval. Kiowové udržovali jen jeden oheň, ostatní nechali uhasnout. Mohli jsme spolu hovořit, ovšem jen tiše. Parker a Stone rovněž bděli. Sam mně šeptal:

„Především jde o volbu vhodného muže, neboť všichni čtyři nesmíme odejít. Postačí dva.“

„K těm patřím samozřejmě já!“ dodal jsem určitě.

„Oho, ne tak rychle, sir! Věc je spojena s nebezpečím života!“

„To vím.“

„A vy chcete nasadit život?“

„Ano.“

„Well! Jste statečný chlapík, jestli se nemýlím. – Máme však co dělat s ještě jiným nebezpečím, nejen s tím, v němž se odvažujeme riskovat.“

„Které nebezpečí míníte?“

„Zdar našeho podniku závisí na osobách, které jej provedou.“

„To je správné.“

„Těší mne, že to uznáváte. Myslím, že se tedy zřeknete účasti.“

„To mi ani nenapadne!“

„Mějte rozum, sir! Nechte jít mne a Dicka!“

„Ne!“

„Jste přece jen nováček, nezkušený. Nevíte, co je to plížit se.“

„Možná. Dnes vám však dokáži, že člověk časem umí i to, čemu nerozumí, když to potřebuje. Jen chuť je k tomu třeba.“

„A zručnost, sir, zručnost! Tu nemáte. Ta musí být předně vrozena a pak nacvičena. Cviku se vám nedostává.“

„Udělejte tedy se mnou zkoušku.“

„Jakou?“

„Víte, jestli náčelník Tangua spí?“

„Ne.“

„A přece je pro nás důležité tohle vědět, je to pravda, Same?“

„Ano! Já se tam podívám.“

„Ne, to udělám já.“

„Vy? – Proč?“

„Nu, abych udělal zkoušku.“

„Hm. Tak tedy! A když vás zpozorují?“

„Pak to nebude vadit, neboť mám dobrou výmluvu. Prostě jim řeknu, že jsem se chtěl přesvědčit, konají-li stráže svou povinnost.“

„Well, to by šlo! Ale k čemu má být ta zkouška?“

„Abych nabyl vaší důvěry. Myslím, že když obstojím, nebudete se zdráhat vzít mne s sebou k Vinnetouovi.“

„Poslyšte, o tom bychom si museli promluvit až potom.“

„Třeba! Smím tedy k náčelníkovi?“

„Jděte si. Ale mějte se na pozoru! Dopadnou-li vás, nabudou podezření, i když ne teď, tedy později, až bude Vinnetou pryč. Budou si myslet, že jste ho odřezal vy.“

„Budou na velkém omylu.“

„Použijte každého stromu a každého keře ke krytí a dávejte pozor, abyste nevstoupil na místo, kam padá zář ohně. Musíte se držet stále v temnotě!“

„Ano, Same!“

„Spoléhám na vás. Ještě bdí nejméně třicet Kiowů, jestli se nemýlím, když nepočítám stráže. Dokážete-li to, abyste nebyl zpozorován, pochválím vás a v duchu si pomyslím, že z vás snad přece bude – snad za deset roků – westman, ačkoliv jste přes má poučení teď ještě greenhorn tak zelený a nezkušený, že podobný není v žádném panoptiku, hihihi!“

Zastrčil jsem co nejlépe za pas nůž i revolver, abych je cestou neztratil, a odplížil se od ohně. Dnes, kdy to vypravuji, znám celou odpovědnost i odvážlivost svého úmyslu, který jsem tak lehkovážně pojal. Nechtěl jsem totiž vyzvídat u náčelníka; můj úmysl byl zcela jiný.

Měl jsem Vinnetoua rád a chtěl jsem mu to dokázat skutkem, při němž jsem se odvážil riskovat vlastní život. Mohl jsem ho vysvobodit. A chtěl jsem to provést sám, já sám! A do toho mi přišel Sam se svými pochybnostmi! Chtěl to, nač jsem se já těšil, udělat s Dickem Stonem. I kdybych u náčelníka šťastně pochodil, bylo jisté, že Sam svých pochybností nezanechá. Proto jsem si umínil s ním nesmlouvat a pokusit se o to, abych svůj úmysl provedl sám. Nechtěl jsem jít k náčelníkovi, nýbrž k Vinnetouovi!

Při tom jsem ovšem sázel nejen svůj krk, nýbrž i život svých druhů. Kdyby mne při tom chytili, byli bychom všichni ztraceni. To jsem sice tehdy také věděl, avšak při mladistvém dychtění po činech jsem na to nehleděl.

O umění plížit se jsem často četl, a od dob, co jsem byl na Západě, i dost slyšel. Zvláště Sam mne často o plížení názorně poučoval. Napodobil jsem jeho příklad, ale o zručnosti, kterou jsem vlastně nejvíce potřeboval, nebylo ani řeči. To mi však nevadilo, abych nepochyboval o zdaru svého podniku.

Ležel jsem v trávě a posunoval jsem se dál do houští. Od našeho ležení k místu, kde byli Inču-čuna a Vinnetou přivázáni vedle sebe, každý k jednomu stromu, bylo asi padesát kroků. Měl jsem vlastně lézt tak, aby se jen konce prstů a špičky bot dotýkaly země; k tomu je však třeba síly a vytrvalosti v prstech, které člověk nabude jen dlouhým cvikem. Proto jsem lezl po kolenou a rukou. Nežli jsem položil někam ruce, ohmatal jsem vždy ono místo, neleží-li tam kousek suchého dřeva, které by se mohlo tlakem rozdrtit a způsobit praskot. Když jsem musel lézt houštím, rozpletl jsem napřed opatrně větve, takže jsem se mohl provléci, aniž jsem se jich dotkl. Šlo to zvolna, velmi zvolna, ale přece jsem postupoval.

Apačové byli připoutáni ke stromům stojícím po obou stranách našeho ležení nalevo. Jejich stromy stály na pokraji, a asi čtyři nebo pět kroků od nich seděl, obrácen tváří k nim, Indián, jemuž bylo uloženo vzácné zajatce střežit. To ztěžovalo provedení mého úmyslu, skoro je činilo téměř nemožným, avšak já jsem si již vytvořil plán, podle něhož jsem chtěl alespoň na chvilku odvrátit pozornost strážce. K tomu mi bylo zapotřebí několika kamínků, které jsem však neměl po ruce.

Urazil jsem asi polovici cesty a potřeboval k tomu více než půlhodinu; za půlhodiny pětadvacet kroků! Pak jsem spatřil po straně něco světlého. Zalezl jsem tam a spatřil jsem ke své radosti malou prohlubeň asi dva lokty v průměru. Byla plná písku. Záplavou, způsobenou rozvodněním potoka, sem byl ten písek naplaven. Dal jsem si ho trochu do kapsy a lezl pak dále.

Po další půlhodině jsem se octl konečně za Vinnetouem a jeho otcem, od nichž jsem byl vzdálen asi čtyři kroky. Stromy, k nimž byli připoutáni zády ke mně, neměly ani tloušťku muže. Nemohl bych se k nim úplně přiblížit, naštěstí bylo pod stromy listnaté proutí, které mne mohlo před strážcem ukrýt. Podotýkám, že stranou stál keř bodláků, na který jsem měl též namířeno.

Připlazil jsem se napřed až k Vinnetouovi a zůstal tam několik minut tiše ležet, abych pozoroval strážce. Zdálo se, že je unaven, neboť měl oči zavřeny; když je chvílemi otevřel, dělal to takovým způsobem, jako by ho to stálo namáhání. To mne velice potěšilo.

Napřed jsem se musel dozvědět, jak je Vinnetou spoután. Sáhl jsem proto na kmen a ohmatal pozorně jeho nohy i ruce. To musel ucítit a já jsem se obával, že se pohne a že mne tím prozradí. Ale nestalo se tak. Byl příliš chytrý a duchapřítomný. Zpozoroval jsem, že má nohy spoutány u kotníků, a kromě toho byl kolem nich a stromu omotán řemen; zde bylo třeba dvou řezů.

Pak jsem pohlédl vzhůru. Při plápolavé záři ohně jsem viděl, že jeho ruce jsou přivázány z pravé strany k levé okolo stromu a vzadu sepjaty řemenem. Tady jsem potřeboval říznout jen jednou.

Nyní mi napadlo něco, na co jsem dříve nepomyslel. Když odříznu Vinnetoua, mohl jsem očekávat, že ihned uprchne. To mne mohlo uvést do největšího nebezpečí. Přemýšlel jsem, jak tomu zabránit; musel jsem se toho však odvážit, a jestliže Apač ihned uprchne, uprchnout s ním.

Jak jsem se ve Vinnetouovi zmýlil! Neznal jsem ho. Když jsme později mluvili o jeho vysvobození, řekl mi své myšlenky, které při tom měl. Když ucítil mou ruku, domníval se, že je to jeden z Apačů. Byli sice všichni, kteří byli s ním, zajati, avšak přes to bylo možné, že některý vyzvědač nebo posel sledoval jejich výpravu, aniž o tom sami věděli. Hned nabyl jistoty, že bude osvobozen a čekal na spásné řezy nožem. Avšak své postavení u stromu by nebyl hned změnil, nýbrž by byl zůstal stát jednak proto, že by nebyl uprchl bez otce, a jednak nechtěl též vystavit v nebezpečí toho, kdo ho vysvobodil.

Napřed jsem přeřezal oba spodní řemeny. Horní jsem ve své poloze nemohl dosáhnout. Proto jsem musel vstát. Ale zde bylo jisté, že mne strážce spatří. Abych odvrátil jeho pozornost, přinesl jsem si písek. Malé kamínky by mně ovšem byly milejší. Sáhl jsem do kapsy, vzal špetku písku a hodil ji vedle Vinnetoua a strážce do křoví. Způsobilo to šelest. Rudoch se obrátil a pohlédl na keř, zakrátko se však upokojil. Druhá dávka vzbudila jeho podezření. V křoví mohl být skrytý jedovatý plaz. Proto povstal, šel ke křoví a pátravě je prohlížel. Při tom se k nám obrátil zády. Rychle jsem vstal a prořízl řemeny. Při tom jsem si všiml skvostných Vinnetouových vlasů, které mu tvořily na hlavě vrkoč, podobný helmici, a pak ještě splývaly bohatě na záda. Uchopil jsem levicí tenký pramen, uřízl jsem jej pravicí a padl jsem pak opět k zemi.

Proč jsem to udělal? Abych měl případně v rukou důkaz, že jsem to byl já, kdo ho vysvobodil.

K mé radosti se Vinnetou při tom ani nepohnul; stál zrovna tak jako předtím. Omotal jsem vlasy okolo prstu do kroužku a schoval je do kapsy. Pak jsem lezl k Inču-čunovi, jehož pouta jsem prohlédl stejným způsobem. Byl právě tak spoután jako Vinnetou a zůstal stejně nehybný, když ucítil dotek mé ruky.

I jemu jsem napřed přeřezal pouta dole. Pak se mi podařilo využít chvíle, kdy byla pozornost strážce odvrácena jinam a já mohl i náčelníkovy ruce zbavit řemenů. Inču-čuna projevil tutéž opatrnost jako syn. Ani se nehnul.

Pak mi napadlo, že bude lépe, když řemeny, které ležely na zemi, odstraním. Kiowové nepotřebovali vědět, jakým způsobem byli zajatci zbaveni svých pout. Kdyby našli řemeny, museli by poznat, že jsou přeřezány, pak by se jejich podezření obrátilo k nám. Proto jsem zvedl řemeny napřed u Inču-čuny a pak jsem se mihl k Vinnetouovi, abych tam udělal totéž.

Když jsem zastrčil pouta do kapsy, vydal jsem se na zpáteční cestu. Jakmile náčelníci zmizí, způsobí strážce ihned poplach, a to jsem již nesměl zůstat nablízku. Proto jsem si musel pospíšit. Vlezl jsem tedy hlouběji do houští, až jsem byl bez obavy, že budu pozorován, a pak jsem se mohl poněkud vzpřímit.

Povstal jsem a plížil jsem se sice opatrně, ale přece rychleji než dříve zpět k ležení. Až když jsem byl blízko cíle, zase jsem lehl, abych zbytek cesty přelezl po čtyřech.

Moji tři přátelé již o mně měli velkou starost. Když jsem se k nim doplazil a ležel opět mezi nimi, zašeptal mi Sam:

„Měl jsem o vás už téměř strach, sir! Víte, jak dlouho jste byl pryč?“

„Nuže?“

„Téměř dvě hodiny.“

„To souhlasí. Půl hodiny tam, půl zpět a asi hodinu jsem se tam zdržel.“

„Proč jste tam musel být tak dlouho?“

„Abych se zcela určitě dozvěděl, jestli náčelník spí.“

„Jak jste to poznal?“

„Hleděl jsem na něho tak dlouho, až jsem viděl, že se vůbec nehýbá, a mohl jsem si být jistý, že spí.“

„Tak, tak, moc hezky! Slyšeli jste to, Dicku a Wille? Aby se dozvěděl, jestli náčelník spí či bdí, brejlil na něho celou hodinu, hihihi! Inu, je a zůstane greenhornem, nepolepšitelným greenhornem! Nemáte v hlavě tolik mozku, aby vám napadl lepší prostředek? Zajisté jste našel na cestě dost malých kousků dřeva a kůry? – Ne?“

„Ano,“ odpověděl jsem, protože poslední věta byla určena mně.

„Nuže, mohl jste jen hodit kousek dřeva nebo trochu písku na náčelníka. Kdyby byl vzhůru, byl by sebou hned pohnul. Ovšem, vy jste po něm také házel, jestli se nemýlím, ale očima, a to po celou hodinu, hihihi!“

„Možná; ale ve zkoušce jsem obstál!“

Při té řeči jsem napjatě pohlížel k oběma Apačům. Divil jsem se, že dosud oba stáli u stromů, jako by byli připoutáni. Mohli být již pryč. Příčina však byla jednoduchá.

Vinnetou předpokládal, že jsem ho odřízl napřed a pak že jsem odešel k jeho otci. Očekával nyní ode mne nějaké znamení. Totéž bylo i u jeho otce. Inču-čuna se domníval, že mám ještě na starosti Vinnetoua. Když však ode mne nenásledovalo žádné znamení, vyčkal Vinnetou chvíle, kdy strážce opět zavřel unavené oči a pohnul rukou, aby otci ukázal, že již není spoután; náčelník znamení opětoval. Nyní věděli, na čem jsou a zmizeli okamžitě od stromů.

„Ano, ve zkoušce jste obstál,“ přiznal Hawkens. „Pozoroval jste po celou hodinu náčelníka, aniž vás při tom chytili.“

„A proto mi budete nyní důvěřovat a vezmete mne s sebou k Vinnetouovi.“

„Hm! Domníváte se, že zachráníte oba náčelníky tím, když je budete po celou hodinu bombardovat svými pohledy?“

„Ne. Odřízneme je.“

„Mluvíte, jako by to bylo tak lehké jako uříznutí větve od stromu. Nevidíte, že u nich sedí strážce?“

„To dobře vidím.“

„Ten to dělá zrovna tak jako vy. Bombarduje je též svými pohledy. Abyste je strážci vyfoukl, k tomu nejste dosud vycvičen. Je to tak těžké, že ani nevím, podaří-li se to mně! Pohleďte jen tam, sir! Již doplížení k nim je pravé mistrovství, a když se k nim člověk šťastně dostane, pak – good lack! – Co je to?“

Při hovoru měl oči upřené na Apače a nyní ustal v řeči, protože oba právě zmizeli od stromů. Já jsem se tvářil, jako bych to nebyl pozoroval, a tázal jsem se:

„Co se děje? Proč nemluvíte dál?“

„Proč? Protože – protože – vidím dobře, či se snad mýlím?“

Při tom si protíral oči a pak pokračoval:

„Ano, By Jove, je to tak! Dicku, Wille, pohleďte tam, jestli spatříte Vinnetoua a Inču-čunu!“

Vyzvaní pohlédli na tu stranu a chtěli právě dát průchod svému údivu, když strážce, který zmizení svých svěřenců také postřehl, vyskočil, chvíli strnule pohlížel na oba opuštěné stromy a pak ze sebe vyrazil hlasitý, pronikavý výkřik.

Tím vzbudil všechny spáče. Strážce s velikým křikem rozhlašoval, co se stalo. Nastala vřava k nepopsání.

Všichni, rudí i bílí, běželi ke stromům. Já jsem je následoval, neboť jsem musel jednat tak, jako bych o tom všem vůbec nic nevěděl. Při tom jsem obrátil kapsu a vysypal z ní zbylý písek.

Škoda, že jsem mohl vysvobodit jen Inču-čunu a Vinnetoua! Jak rád bych byl některé a nejraději všechny Apače vysvobodil, ale bylo by šílenstvím na to jen pomyslet.

Přes dvě stě lidí se tísnilo kolem obou míst, na nichž stáli ještě před chvilkou zajatci. Při tom se ozýval křik a vytí, z nichž jsem mohl usoudit, co by mně očekávalo, kdyby vyšla najevo pravda. Konečně Tangua nařídil ticho a vydal své rozkazy, načež nejméně polovina jeho lidí odkvapila, aby se rozptýlila venku v savaně a v temnotě hledala uprchlíky.

Náčelník zuřil vztekem. Nepozorného strážce udeřil do tváře, a strhl mu z krku medicinový sáček, který hned rozdupal. Tím byl ubožák prohlášen za zbaveného cti.

Slovo „medicína“ neznamená ovšem u rudochů lék nebo léčivý prostředek. Toho slova užívají Indiáni teprve od příchodu bělochů. Léky bledých tváří jim byly neznámé a oni považovali jejich účinek za následek kouzla, nebo aspoň za něco, co je spojeno s Velkým Tajemstvím. Od té doby označují všechno, co považují za kouzlo, co jim není jasné, nebo co považují za následek vyššího vlivu, slovem „medicina“. Ovšemže má každý kmen pro ten pojem svůj vlastní, jeho řeči přiměřený význam. Tak se nazývá medicina v řeči Mandanů hopeneš, Tuskarorů yunnjuh queht, Černonožců nehtova, u Siouxů vehkon a u Arikarů varutih.

Každý dospělý hoch, každý jinoch má medicínu. Jinoch, který chce být přijat mezi muže, pojednou zmizí a vyhledává samotu. Tam se postí a hladoví, odpírá si i požitek vody. Uvažuje o svých tužbách, nadějích a úmyslech do budoucnosti. Napětí ducha, spojené s tělesným strádáním, u něho způsobí horečný stav, v němž již nedovede rozeznat zdání od skutečnosti. Domnívá se, že má vyšší vnuknutí; a to snění se mu pak stane zjevením. Když dosáhne tohoto stupně, čeká na první předmět, který mu sen nebo horečka představí, a ten předmět je mu pak po celý život „medicínou“. Když je například tím předmětem netopýr, neustane dříve, dokud nějakého netopýra nechytne. Když se mu to podaří, vrátí se s ním ke svému kmeni a odevzdá jej „medicinmanovi“, čaroději, který zvíře musí preparovat. Pak rudoch schová svého netopýra do zvláštního medicinového váčku, který musí být stále nošen a je nejdrahocennějším majetkem každého Indiána. Kdo ztratí svou medicínu, ztratí svou čest. Takový nešťastník se může rehabilitovat jen tím, když usmrtí slavného nepřítele a pak se prokáže cizí medicínou, která se stane jeho majetkem.

Byl to tedy krutý trest pro strážce, když mu byla urvána a rozšlapána jeho medicina. Ubožák nepronesl ani slovo omluvy nebo hněvu, hodil svou pušku na rameno a zmizel mezi stromy. Pro svůj kmen byl od té chvíle mrtev. Mohl být opět přijat jen ve výše naznačeném případě.

Náčelníkův vztek se však neobrátil jen proti zdánlivému viníkovi, nýbrž i proti pravému. Přišel ke mně a křičel:

„Ty jsi chtěl mít oba ty psy pro sebe. Utíkej tedy za nimi a chyť si je!“

Chtěl jsem se od něho odvrátit, aniž jsem mu odpověděl, on mne však uchopil za ruku:

„Slyšel jsi, co jsem ti rozkázal? Jdi a pronásleduj je!“

Setřásl jsem jeho ruku a odpověděl:

„Nemáš mi co rozkazovat!“

„Že ne? Já jsem náčelník ležení a vy mne musíte poslouchat, rozumíš?“

Vytáhl jsem z kapsy krabičku od sardinek a řekl jsem:

„Mám ti dát patřičnou odpověď tím, že tě i s tvými bojovníky vyhodím do vzduchu? Řekni ještě jedno slovo, které se mně nebude líbit, a já vás touto medicínou zničím všechny!“

Byl jsem zvědavý, jestli komedie bude mít žádoucí účinek. Měla – a jaký! Tangua uhnul daleko stranou a zvolal:

„Uff, uff! Nech si medicinu pro sebe a buď psem, jakým je každý Apač!“

Byla to urážka, kterou bych byl klidně nesnesl, kdybych byl rozumně neuvážil jeho rozčilení. Vrátili jsme se do ležení, kde se všichni marně snažili podat o události žádoucí vysvětlení. Já mlčel nejen vůči ostatním, nýbrž i vůči Samovi, Dickovi a Willovi. Působilo mně tajnou radost, že znám tajemství zajatců, zatímco přátelé po něm marně pátrali. Vinnetouovy vlasy jsem nosil s sebou od toho dne na všech svých cestách a nosím je dosud.

KAPITOLA DESÁTÁ Bleskový Nůž

Ačkoliv nám nevypověděli přímo nepřátelství, přece jen chování Kiowů vzbuzovalo naše obavy. Dříve než jsme ulehli, rozhodli jsme se proto, že se budeme střídat každou hodinu na stráži. Rudoši si povšimli našeho opatření a bylo zřejmé, že k nám nyní cítí ještě méně náklonnosti než dosud.

Když se rozednilo, vzbudil nás náš strážce. Viděli jsme, že Kiowové pátrají po stopách uprchlých náčelníků, které v noci nemohli najít. Konečně stopu našli a sledovali ji. Vedla k místu, kde Apačové před útokem zanechali své koně pod dohledem několika mužů. Inču-čuna a Vinnetou odjeli s těmi strážci, vzali však s sebou jen své vlastní koně. Když jsme se to dozvěděli, ušklíbl se Sam Hawkens tak vychytrale, jak to uměl jen on, a tázal se mne:

„Mohl byste mi snad říci, sir, proč náčelníci s sebou nevzali všechny koně?“

„Mohl! Není to těžká otázka.“

„Oho, sir! Takový greenhorn jako vy se nesmí domýšlet, že náhodou uhodne vždycky to pravé. Patří k tomu jistá zkušenost, která vám chybí!“

„Tu zkušenost už tedy mám!“

„Pshaw! Zkušenost? Rád bych věděl, kde jste ji sebral!“

„S radostí vám to řeknu. Zkušenost, o níž mluvím, jsem čerpal z knih!“

„Už zase knihy! Možná, že se vám poštěstilo něco číst, co je vám zde k prospěchu, nesmíte se však hned domýšlet, že jste jedl moudrost sběračkou. Já vám hned dokáži, že nevíte nic, vůbec nic. Proč si tedy vzali náčelníci jen svoje koně, a koně ostatních zajatců zde zanechali?“

„Inu – právě kvůli těm zajatcům.“

„Jak to?“

„Zajatci budou své koně ještě potřebovat.“

„Myslíte? K čemu?“

Nebyl jsem jeho otázkou uražen; byl to jeho zvyk. Proto jsem klidně odpověděl:

„Mohou se stát dvě věci: Buď se oba náčelníci vrátí s patřičným množstvím Apačů, aby osvobodili zajaté. Proč by s sebou brali koně a pak je opět přiváděli? Anebo Kiowové nevyčkají příchodu Apačů a opustí se svými zajatci krajinu. Pak bude zajatcům ulehčeno, že budou moci jet. Jejich doprava způsobí méně obtíží, a je naděje, že budou dopraveni do vesnic Kiowů a na cestě osvobozeni. Kdyby neměli žádné koně, mohli by Kiowové přijít na myšlenku zbavit se těžké a zdlouhavé dopravy tím, že by zajatce hned na místě odpravili.“

„Hm! To není skutečně tak hloupě vymyšleno, jak bych byl očekával podle vaší tváře. Avšak zapomněl jste ještě na třetí případ: Je totiž možné, že Kiowové Apače hned usmrtí!“

„Ne, to není možné.“

„Ne? Sir, jak přicházíte na myšlenku, prohlásit něco za nemožné, co považuje Sam Hawkens za možné?“

„Protože tento Sam Hawkens zapomněl, že jsem zde já.“

„Ah, vy jste zde? Je to pravda! Pokládáte snad svou vysoce ctěnou přítomnost za mimořádnou, světobornou událost?“

„Ne! Chtěl jsem jen říci, že zajatci nebudou zavražděni, pokud mohu hnout jedinou rukou.“

„Skutečně? Jaký jste to znamenitý člověk, hihihi! Kiowů je dvě stě mužů, a vy, jednotlivec, greenhorn, jim chcete zabránit v tom, co se jim zlíbí udělat?“

„Doufám, že nezůstanu osamocen!“

„Ne? A s kým počítáte, smím-li se ptát?“

„S vámi, Same, a s Dickem Stonem a Willem Parkerem. Mám ve vás pevnou důvěru, že se proti té hromadné vraždě vážně postavíte.“

„Tak! Důvěru tedy k nám přece máte! Jsem vám za to velmi povděčný, neboť je to opravdu zábavné, mít důvěru takového znamenitého muže, jako jste vy. Jsem na to náramně hrdý, jestli se nemýlím!“

„Poslyšte, Same, mluvím vážně a nemám úmysl s tou záležitostí žertovat. Když jde o tolik lidských životů, přestávají žerty!“

Tu se jeho malá očka na mne ironicky a lstivě podívala, načež řekl:

„Thunder-storm! Myslíte to skutečně vážně. Ano, pak se ovšem musím tvářit jinak. Avšak, jak si vlastně tu věc představujete, sir? S ostatními nemůžeme počítat; jsme tady jen čtyři osoby, které se pustí případně i do dvou set Kiowů. Myslíte, že to s námi může dobře skončit?“

„Neptám se, jak to skončí. Prostě nestrpím, aby se v mé přítomnosti stala taková vražda.“

„Ta se přece stane, jen s tím rozdílem, že budete zavražděn i vy. Nebo se snad chcete spoléhat na své nové jméno Shatterhand? Myslíte, že porazíte dvě stě rudých bojovníků pěstmi?“

„Nesmysl! Já jsem si to jméno nedal a nezáleží mi na něm. Vím také určitě, že my čtyři proti dvěma stům nezvítězíme. Avšak je nutno bojovat zbraněmi? Je možná lepší vzít rozum do hrsti a použít lsti.“

„Tak? To jste asi také četl?“

„Ano.“

„Dobře! Vy jste se stal z těch knih hrozně chytrým chlapíkem. Skutečně rád bych vás jednou viděl lstivého, jak byste se při tom tvářil! Povídám vám, že s vaší lstí zde vůbec nic nepořídíte. Rudoši budou dělat, co budou chtít, a budou dbát starého čerta o to, jestli se tváříme lstivě.“

„Dobře! Vidím, že se na vás spolehnout nemohu, a budu-li k tomu donucen, budu jednat sám a sám!“

„Proboha, nedělejte hlouposti, sir! Vy sám a sám nemáte vůbec co dělat, nýbrž máte se řídit podle toho, co budeme dělat my. Já jsem vám nechtěl říci, že se Apačů neujmu, ale nikdy nebylo u mne zvykem, abych hlavou prorážel zdi. Říkám vám, zdi jsou vždy tvrdší než hlava!“

„A já jsem nechtěl říci, že chci udělat z nemožného možné. Teď ještě nevíme, jak Kiowové rozhodli o svých zajatcích a nemusíme si proto dělat starosti. Kdybychom však později byli donuceni k činu, pak se zajisté nějaký rozumný nápad vyskytne!“

„Možná. Ale na to se obezřelý člověk nesmí spoléhat. Co by se mohlo vyskytnout, na to nedbám. My musíme počítat s určitou otázkou: Co uděláme, když budou chtít Apače usmrtit?“

„Nedopustím to!“

„Tím není vůbec nic řečeno! Nedopustit! Vyjádřete se určitěji!“

„Vzneseme proti tomu své námitky.“

„Vaše námitky budou málo platné!“

„Pak náčelníka přinutím, aby se řídil podle mé vůle.“

„Jakým způsobem?“

„Nebude-li to jinak možné, zmocním se jeho osoby a nasadím mu nůž na prsa.“

„A zabodnete ho, co?“

„Neuposlechne-li, ano.“

„All devils, vy jste mi nějaký zabíječ!“ zvolal zděšeně. „Od vás je možné skutečně něco takového očekávat!“

„Ujišťuji vás, že to udělám!“

„To je – to je –.“

Tu se zarazil. Jeho tvář, dříve ironicky ustaraná a ulekaná, nabyla ponenáhlu jiného výrazu. Konečně pokračoval:

„Poslyšte, vaše myšlenka není tak úplně špatná. Nasadit náčelníkovi nůž na hrdlo, to je v tomto případě jediný způsob, jak ho donutit, aby udělal, co chceme. Přece tedy je pravda, že greenhorn může někdy mít malou tak zvanou myšlenku. Té vaší se budeme držet!“

Chtěl mluvit dál, vtom však k nám přišel Bancroft a vyzval mne, abych šel pracovat. Inženýr měl pravdu. Nesměli jsme zameškat ani hodinu, bylo nutno se přičinit, abychom byli s prací hotovi dříve, než se Inču-čuna a Vinnetou vrátí se svými lidmi.

Až do poledne jsme byli neustále zaměstnáni, pak přišel ke mně Sam a řekl:

„Musím vás bohužel vyrušit, sir, neboť Kiowové podle všeho se zajatci něco zamýšlejí.“

„Něco? To je velmi nejasný pojem. Nevíte, co?“

„Mohu se to domýšlet, jestli se nemýlím. Podle všeho je chtějí nechat zemřít u mučednických kůlů. Ovšemže brzy; jinak bych byl za vámi nepřiběhl. Konají přípravy, z nichž lze soudit, že Apačové mají být mučeni. Zdá se, že s tím chtějí začít co nejdříve.“

„Tomu nutno zabránit za každou cenu. Kde je náčelník?“

„Uprostřed svých bojovníků.“

„Tedy ho od nich odlákáme. Chcete to obstarat, Same?“

„Milerád, ale jak?“

Pohlédl jsem pátravě zpět. Kiowové již nebyli tam, kde jsme předevčírem tábořili. Sledovali nás při našich zeměměřičských pracích a usadili se na pokraji malého lesíka.

Rattler se svými lidmi byl u nich, a Sam se až dosud potloukal po jejich ležení, aby je mohl pozorovat, kdežto Parker a Stone seděli mně nablízku. Mezi rudochy a námi bylo houští, které jsem považoval za příhodné pro svůj úmysl, neboť nedovolilo Kiowům pozorovat, co se u nás děje. Odpověděl jsem proto na Samovu otázku:

„Řekněte mu prostě, že mu chci něco říci, že se však nemohu vzdálit od své práce. Zajisté přijde.“

„Doufám. Přivede-li však s sebou několik jiných?“

„Ty ponechám vám, Stoneovi a Parkerovi; jeho si vezmu sám na starost. Mějte připraveny řemeny k jejich spoutání. Věc se musí odbýt rychle a co nejklidněji.“

„Well! Nevím sice, zdali to, co máte v úmyslu, je to pravé; protože mi však nenapadá nic lepšího, budeme vám po vůli. Dáváme život v sázku, ale protože nemám dosud chuť umřít, myslím si, že z toho vyvázneme s pouhými modřinami, hihihi!“

Smál se svým přidušeným smíchem, se kterým odešel.

Moji kolegové nebyli ode mne příliš vzdáleni, naši rozmluvu však nezaslechli. Nepomyslel jsem ani na to, říci jim, co zamýšlím udělat; byl jsem přesvědčen, že by mně v činu zabraňovali. Jejich život byl pro ně cennější než život zajatých Apačů.

Byl jsem si dobře vědom, čeho se odvažuji. Směl jsem strhnout Dicka Stonea a Willa Parkera do nebezpečí bez předchozího uvědomění? Ne. Zeptal jsem se jich proto, mohu-li s nimi počítat. Dick Stone mi odpověděl:

„Co vás to napadlo, sir! Považujete nás za lidi, kteří opustí přítele, octne-li se v nouzi? Co zamýšlíte, je pravý amerikánský kousek, jehož se zúčastníme s opravdovou rozkoší. Nemám pravdu, starý Wille?“

„Yes,“ přisvědčil Parker. „Rád bych viděl, jestli my čtyři nejsme lidmi schopnými postavit se dvěma stům Indsmanů. Těším se na to, až se k nám poženou, a najednou uvidí, že jim na nás nenarostly zuby.“

Pracoval jsem klidně dál, až po nějaké době na mne Dick Stone zavolal:

„Připravte se, sir; už jdou!“

Obrátil jsem se. Přicházel Sam s Tanguou. Bohužel byli s nimi ještě tři rudoši.

„Každý jednoho muže,“ řekl jsem. „Já si vezmu náčelníka. Ale popadněte je důkladně za hrdlo, aby nemohli křičet, a počkejte pěkně, až já začnu; jen ne dříve!“

Šel jsem pak Tanguovi volným krokem vstříc; Stone a Parker mne následovali. Když jsme se setkali, stáli jsme tak, že nás Kiowové přes houštinu nemohli uvidět. Náčelník se netvářil příliš laskavě. Nepřívětivě řekl:

„Bledá tvář, nazvaná Shatterhand, pro mne vzkázala. Zapomněl jsi, že jsem náčelník Kiowů?“

„Ne; vím dobře, že jím jsi,“ odvětil jsem.

„Měl jsi tedy přijít ty ke mně a nevolat mne k sobě. Protože však vím, že jsi v této zemi teprve krátký čas a že se musíš zdvořilosti teprve učit, odpouštím ti. Co mi chceš říci? Mluv krátce, neboť nemám čas!“

„Co máš tak nutného na práci?“

„Chceme naučit ty apačské psy výt!“

„Proč tak brzy? Domníval jsem se, že zajaté zavedete do svých wigvamů, abyste je tam za přítomnosti vašich squaw a dětí utýrali u mučednických kůlů.“

„Chtěli jsme tak učinit, avšak ti psi by nám byli na překážku při válečném tažení, které podnikáme. Proto musí zemřít již dnes.“

„Prosím tě, abys to nedělal!“

„Nemáš, zač bys prosil!“ osopil se na mne.

„Proč nemluvíš zdvořile, vždyť i já tak s tebou mluvím? Vyslovil jsem jen prosbu. Kdybych měl v úmyslu dát ti rozkaz, pak bys snad měl příčinu být hrubý.“

„Nechci od vás slyšet nic, ani prosby ani rozkazy! Kvůli bledé tváři nezměním nic na tom, co jsem rozhodl.“

„Snad přece! Uvaž především, zdali máte právo své zajatce usmrtit. Počkej! Nechci slyšet tvou odpověď, neboť ji znám, a nebudu se s tebou přít; je však velký rozdíl mezi tím, usmrtit člověka v boji a umučit jej bezbranného k smrti. My aspoň nepřipustíme, aby se to stalo v naší přítomnosti.“

Tangua se vztyčil a odpověděl opovržlivě:

„Nepřipustíte? Za koho mne považuješ? Jsi proti mně jako ropucha, která vyskočí proti medvědu Skalistých hor. Zajatci jsou moji, a já s nimi udělám, co budu chtít!“

„Dostali se do tvých rukou jen s naší pomocí; proto na ně máme právo jako vy. Přejeme si, aby zůstali naživu.“

„Přej si, co chceš, bílý pse; já se tvým slovům směji!“

Chtěl se odvrátit; najednou ho zasáhla má pěst, takže se svalil. Měl však tvrdou lebku; nebyl úplně omráčen a chtěl opět vstát. Musel jsem se k němu sklonit a dát mu ještě jednu ránu; proto jsem si nemohl všímat druhých. Když jsem se zase vzpřímil, spatřil jsem Sama, jak klečí na jednom z rudochů. Stone a Parker měli v práci druhého; třetí utíkal s křikem odtud.

Pomohl jsem Samovi. Právě když jsme jeho Kiowu spoutali, byli i Dick a Will hotovi se svým odpůrcem.

„To jste to vyvedli,“ řekl jsem jim. „Proč jste nechali třetího utéct?“

„Protože jsem se chopil právě toho, na kterého měl namířeno Dick,“ odpověděl Parker. „Ztratili jsme asi dvě vteřiny, a to stačilo tomu ničemovi, aby vzal do zaječích.“

„To nevadí,“ těšil mne Sam Hawkens. „Nemá to žádný jiný následek, než že tanec začne dříve. Proto nezešedivíme! Za dvě, tři minuty máme rudochy tady. Postarejme se o to, abychom měli volné pole!“

Rychle jsme spoutali náčelníka. Surveyorové se s hrůzou dívali na to, co děláme. Vrchní inženýr k nám běžel úprkem a zděšeně volal:

„Co vás to napadlo, lidi! Co vám ti Indiáni udělali? Bude to smrt nás všech!“

„Ovšem, smrt, jestliže se rychle nepřidáte k nám,“ odpověděl Sam. „Zavolejte své lidi a pojďte s námi! My vás budeme chránit.“

„Vy – nás – chránit? To je přece –.“

„Mlčte!“ vpadl mu do řeči mužík. „Víme, co chceme; nejdete-li s námi, jste ztraceni! Rychle!“

Zvedli jsme hbitě spoutané Indiány a odnesli je dál do otevřené prérie, kde jsme je položili na zem. Bancroft se svými třemi surveyory přišel za námi. Zvolili jsme toto místo, protože jsme v otevřeném poli byli ve větším bezpečí než na místě, které jsme úplně nepřehlédli.

„Kdo bude mluvit s rudochy, až přijdou? Snad já?“ tázal jsem se.

„Ne, mladíku!“ odpověděl Sam Hawkens. „To udělám já, neboť vy nejste dosud znalý té indiánské hatlaniny. Ve vhodném okamžiku mne však účinně podporujte tím, že se budete tvářit, jako byste chtěl náčelníka probodnout.“

Sotva domluvil, zaslechli jsme řev Kiowů a několik okamžiků nato jsme je spatřili u houští, které nám dříve sloužilo za clonu našeho záludného činu. Hnali se podle něho skokem k nám; protože však někteří běželi rychleji, netvořili souvislou tlupu, nýbrž dlouhou řadu jednotlivých běžců. To pro nás bylo příznivé, neboť sevřený šik není možné tak lehce zastavit.

Zasmušilý Sam jim šel několik kroků vstříc a dával jim oběma rukama znamení, aby zůstali stát. Slyšel jsem, že na ně něco volá, nerozuměl jsem však co. Nemělo to hned zamýšlený účinek, přece však, když volání několikrát opětoval, viděl jsem, že nejpřednější Kiowové zůstali stát; následující konečně také. Mluvil k nim a ukázal opětovně na mne. To už jsem vyzval Stonea a Parkera, aby náčelníka vztyčili, a zamával jsem pak nad ním hrozivě nožem. Rudoši zděšeně vzkřikli.

Sam k nim mluvil dál, a pak jsme spatřili, že jeden z nich, jenž byl asi podnáčelníkem, se oddělil od tlupy a přicházel k nám volným, vážným krokem. Když k nám došel, ukázal Sam na naše tři zajatce a řekl mu:

„Vidíš, že jsi ode mne slyšel pravdu. Jsou úplně v naší moci.“

Podnáčelník, jímž lomcoval vztek, odpověděl:

„Tito dva spoutaní bojovníci jsou dosud naživu; náčelník je však mrtev!“

„Není mrtev! Pěst Old Shatterhanda ho srazila k zemi; na chvíli od něho odešlo vědomí, ale opět se mu vrátí. Vyčkej u nás a usedni. Až náčelník nabude opět vědomí a bude moci mluvit, poradíme se s vámi. Jakmile však některý z Kiowů proti nám pozvedne zbraň, vjede nůž Old Shatterhanda do Tanguova srdce; tím si buď jistý!“

„Jak jste mohli proti nám pozvednout ruce, když jsme vaši přátelé?“

„Přátelé? Ty sám zajisté nevěříš tomu, co říkáš!“

„Věřím. Copak jsme spolu nekouřili dýmku míru?“

„Ano, avšak tomu míru není co důvěřovat!“

„Proč?“

„Je u Kiowů zvykem urážet přátele a bratry?“

„Ne.“

„Nuže, váš náčelník urazil Old Shatterhanda, a my vás již nemůžeme považovat za přátele. Pohleď, už se začíná hýbat!“

Tangua, kterého Stone a Parker opět položili, skutečně jevil známky života. Zakrátko otevřel oči a pohlížel z jednoho na druhého, jako by musel vzpomínat, co se událo. Když se zdálo, že nabyl vědomí, vzkřikl na nás:

„Uff, uff! Old Shatterhand mne srazil k zemi. Kdo mne však spoutal?“

„Já,“ odpověděl jsem.

„Sundejte mi řemeny; poroučím vám to!“

„Předtím jsi neuposlechl mých proseb; nyní já neposlouchám tvůj rozkaz. Nemáš nám co rozkazovat!“

Jeho oči se na mne upřely se zuřivým výrazem a pak zaskřípěl zuby:

„Mlč, chlapče, nebo tě rozdrtím!“

„Mlčet sluší tobě, ne mně! Tys mne urazil, a za to jsi byl sražen. Old Shatterhand se nedá beztrestně nazývat ropuchou a bílým psem. Nebudeš-li zdvořilý, povede se ti ještě hůř.“

„Poroučím, abych byl ihned propuštěn! Neuposlechneš-li mne, pošlou vás moji lidé brzy do věčných lovišť.“

„Ty bys byl první, kterého by zastihla zkáza; proto poslouchej, co ti řeknu. Tam stojí tvoji lidé; jestliže jen jediný zvedne nohu, aby se bez mého dovolení přiblížil k nám, vjede ti tato čepel do srdce. Howgh!“

Při tom jsem mu nasadil na prsa hrot nože. Tangua konečně pochopil, že je v naší moci. Jistě nepochyboval, že bych svou přísahu uskutečnil. Nastala pomlka, při níž náčelník divoce koulel očima, jako by nás jimi chtěl probodnout; ale ovládl svůj vztek a tázal se klidněji:

„Co ode mne chceš?“

„Nic jiného, než to, o co jsem tě již žádal: abys zajatce nechal žít.“

„Žádáš, aby nebyli vůbec usmrceni?“

„Později s nimi udělej, co budeš chtít; ale dokud jsme u vás a u nich, nesmí se jim nic stát.“

Tangua se na delší dobu odmlčel. Ačkoli byl jeho obličej pokryt válečnými barvami, střídaly se v něm výrazy různých pocitů: zlosti, nenávisti i škodolibosti. Domníval jsem se, že slovní zápas mezi mnou a jím bude trvat dlouho, ale nemálo jsem se podivil, když náhle řekl:

„Stane se podle tvé vůle; ano, já splním ještě víc, když přijmeš návrh, který ti nabídnu.“

„Jaký je to návrh?“

„Napřed ti říkám: nemysli si, že se bojím tvého nože. Rozmyslíš si jistě mne bodnout, neboť kdybys tak učinil, roztrhali by vás moji bojovníci na kusy. I kdybyste byli sebeudatnější, dvě stě protivníků nepřemůžete. Hrozbě, že mne probodneš, se jen směji. Mohl bych klidně říci, že tvé přání nesplním, a přece by ses neodvážil mi ublížit. Přesto nemusí psi Apačů zemřít u kůlů. Slibuji ti, že je vůbec neusmrtím, svolíš-li, že za ně budeš bojovat na život a na smrt.“

„S kým?“

„S jedním z mých bojovníků, kterého k tomu určím.“

„Zbraň?“

„Jen nůž. Probodne-li tě soupeř, zahynou Apačové, zahyne-li on, zůstanou oni naživu.“

„A získají svobodu?“

„Ano.“

Domyslel jsem si, že při tom zamýšlí nějaký úskok. Podle všeho mne považoval za nejnebezpečnějšího mezi přítomnými a chtěl mne zneškodnit; rozumělo se, že mi za protivníka určí mistra v zápasu s nožem. Přesto jsem odpověděl bez dlouhého rozmýšlení:

„Jsem s tím srozuměn. Ujednáme podmínky a vykouříme dýmku přísahy; pak může zápas začít.“

„Co vás to napadá!“ zvolal na mne Sam. „Nedopustím, abyste vyvedl takovou hloupost, sir!“

„Není to hloupost, milý Same.“

„Největší, jaká může být! V poctivém boji musí být podmínky stejné; v tomto případě tomu tak není.“

„Myslím, že ano.“

„Ne a ne! Bojoval jste již někdy nožem na život a na smrt?“

„Ne.“

„Tady to máte! Náčelník proti vám postaví bojovníka, který je mistrem v bodání. A představte si různé následky vítězství! Budete-li probodnutý, Apačové zahynou. Bude-li probodnutý váš protivník, kdo bude zapíchnutý? Nikdo!“

„Ovšemže nikdo, a to je správné; Apačové vyhrají život a svobodu.“

„Věříte tomu doopravdy?“

„Ano, neboť se to zpečetí kalumetem, což platí jako přísaha.“

„Čert věř přísaze, za níž se tají sto zákeřnických plánů! Ostatně, i kdyby byla míněna upřímně, jste greenhorn a –“

„Dejte už pokoj s tím greenhornem, Same!“ vpadl jsem mu do řeči. „Dožil jste se, myslím, již několikrát toho, že tento greenhorn vždycky ví, co dělá.“

Přesto ještě delší dobu odporoval, a také Dick a Will mě zrazovali. Já však zůstal věrný svému předsevzetí, takže konečně Sam nevrle zvolal:

„Tak dobře! Vrazte svou lebkou třeba do deseti nebo dvaceti zdí; nemám nic proti tomu! Ale já budu na stráži, aby se při zápase dělo všechno poctivě, a běda tomu, kdo vás nebo vůbec nás bude chtít oklamat! Vystřelím ho svou Liddy do vzduchu, takže nahoře v mračnech zůstane viset jako netopýr, jestli se nemýlím!“

Pak jsme ujednali toto: na místě bez trávy se udělá v písku osmička ∞, číslice sestávající ze dvou smyček neboli nicek. Každý z obou protivníků se postaví do jedné smyčky, z níž při zápasu nesmí vykročit. Šetřit jeden druhého nesmí. Jeden z obou musí zemřít, ale usmrcený nesměl být na vítězi pomstěn. Ostatní podmínky a následky vítězství byly již určeny.

Když jsme se dohodli, byla náčelníkovi sňata pouta, a já jsem s ním vykouřil kalumet. Pak jsme propustili i druhé dva zajatce, načež se všichni čtyři rudoši odebrali ke svým, aby je uvědomili o souboji.

Vrchní inženýr a ostatní surveyorové mi dělali výčitky, já však jejich řečí nedbal. Ani Sam Hawkens, Dick a Will nebyli se mnou srozuměni, nezlobili se však. Hawkens podotkl starostlivě:

„Mohl jste si vymyslet něco chytřejšího, než vejít do takového ďábelství, sir! Však já jsem to vždycky říkal a říkám i teď: jste lehkomyslný, nanejvýš lehkomyslný člověk! Co vlastně budete mít z toho, když vás rudoch zapíchne, he? Řekněte mi to!“

„Co z toho budu mít? Samozřejmě smrt, víc nic.“

„Víc nic? Poslyšte, nedělejte ještě špatné vtipy! Smrt je poslední, co se člověku může přihodit, neboť zemře-li, nemůže se mu potom už nic stát.“

„Snad přece!“

„Tak? Co například?“

„Člověk může být ještě pochován.“

„Držte zobák, šlechetný sir! Nevíte-li nic lepšího, než abyste mne v mém žalu ještě zlobil, pak bych si přál, abych byl svou lásku věnoval lepšímu předmětu.“

„Máte skutečně žal, milý Same?“

„Neptejte se tak hloupě! Je téměř jisté, že budete zabit. A co pak na stará kolena budu na tomto světě dělat? He, co si počnu? Kde vezmu greenhorna, s nímž se mohu chvílemi zlobit? Nu, tak mluvte! Co bude pak a s kým se budu vadit, když budete probodnutý?“

„Budete se prostě vadit s jiným greenhornem.“

„To se lehčeji řekne, než udělá, neboť takového opravdového – nepolepšitelného greenhorna nenajdu už v celém životě. Ale já vám povídám, sir, přihodí-li se vám něco, budou rudí na mne zatr… pamatovat. Vjedu mezi ně jako zuřivec a rozsekám je na kaši, jestli se nemýlím!“

„Chtěl jste snad říci na hašé (Hašé – drobně rozsekané maso), milý Same!“

„To je mi jedno, hašé nebo kaše; nedám si prostě líbit, aby mi vás zabili. A jak je to, sir, s vaší humanitou? Já vím, že máte dobré srdce a že nezabijete rád člověka. Nemáte snad v úmyslu šetřit toho chlapa, který s vámi bude zápasit?“

„Hm!“

„Hm, hm? Tady nelze nekrčit rameny! Jde o život a smrt, sir!“

„Co když ho jen zraním?“

„To nebude platit, jak jste slyšel.“

„Myslím zranit ho tak, aby nebyl schopen boje.“

„To rovněž nebude platit; pak nebudete vítězem a budete muset boj začít s jiným. Vždyť jste slyšel, že přemožený musí zemřít, slyšíte – musí! Kdyby se vám tedy podařilo učinit protivníka neschopného k boji, budete nucen dát mu smrtelnou ránu, jinak to nebude nic platné! Proto nebuďte tak příliš citlivý! Myslete si, že Kiowové jsou všichni lupiči, že zavinili všechno, co se nyní děje, protože chtěli Apačům ukrást koně. Usmrtíte-li jednoho takového lupiče, zachráníte mnoha slušným lidem život; ušetříte-li ho, budou zajatci ztraceni; to uvažte, jestli se nemýlím. Nyní mně tedy upřímně řekněte, chcete-li se do toho pustit jako člověk, který nepadne do mdloby, když spatří krůpěj krve! Upokojíte mne, když mi to sdělíte!“

„Upokojí-li vás to, tedy buďte ujištěn, že nebudu shovívavý, neboť mému soupeři také ani nenapadne, aby mne šetřil. Říkáte, že tím zachráním četné životy. Dobrá! Je to souboj. Tam na druhé straně moře se postaví nejvznešenější kavalíři kvůli maličkosti proti sobě; zde však se hraje o mnohem více, a já nemám co jednat s kavalírem, nýbrž s darebákem. Životy Apačů jsou ohroženy a já je chci ubránit. Bránit lidské životy je nejen mravně dovoleno, nýbrž je to povinnost každého člověka. Slibuji vám, že se vzdám vší nemístné citlivosti.“

„Dobře! To je přece rozumné slovo! Teď hledím událostem vstříc s větším klidem; přece však mám pocit, jako by mi vedli syna na porážku. Nejraději bych bojoval za vás. Nepřenechal byste mně to, sir?“

„Ne, drahý Same. Předně si myslím, upřímně řečeno, že je lépe, když zemře greenhorn, než statečný westman, a za druhé – –“

„Prosím vás, zavřete zobák! Když já, starý chlap, zemřu, nebude to škoda. Ale když tak mladý, na – – –“

„Ne, teď mlčte vy!“ přerušil jsem ho stejně, jako on mne předtím přerušil. „A za druhé by bylo přímo nečestné a zbabělé, abych popustil své místo druhému. Ostatně náčelník by k tomu ani nepřivolil. Všiml jsem si, že má namířeno právě jen na mne.“

„To je právě to, co mi nejde pod nos! Má namířeno na vás, partout na vás. Ale doufám, že jeho kánoe popluje jinak, než jak on je míní kormidlovat. Pozor – už jdou!“

Indiáni k nám zvolna přicházeli. Nebylo jich dvě stě, protože část bojovníků musela zůstat na stráži u Apačů. Tangua je vedl podle nás až k naznačenému místu. Když tam došli, obstoupili zápasiště v kruhu ze tří stran. Postavili jsme se na své místo. Nato náčelník pokynul. Z řady rudochů vystoupil muž skutečně obrovských tvarů a odložil všechny své zbraně, až na nůž. Pak obnažil hořejší část těla. Když jsem spatřil jeho mohutné svaly, bezděky jsem se zachvěl. Byl to opravdový silák. Náčelník ho zavedl doprostřed a oznamoval hlasem, z něhož zněla jistota vítězství:

„Zde stojí Metan-akva – Bleskový Nůž – nejsilnější bojovník Kiowů. Jeho noži dosud nikdo neodolal. Nepřítel padne jeho bodnutím, jako by ho srazil blesk. Tento hrdina bude zápasit s Old Shatterhandem, bledou tváří.“

„All devils!“ šeptal mně Sam. „To je skutečný Goliáš! Poslyšte, sir, s vámi je konec!“

„Pshaw!“

„Nesmysl! Jen nebuďte domýšlivý! Toho chlapa můžete přemoci jen jedním způsobem.“

„Kterým?“

„Nepouštějte se do dlouhého boje a nehrajte si s ním, jinak vás unaví a budete ztracen. Jak vám bije tepna?“

Při tom mne uchopil za ruku, naslouchal, pak pokračoval:

„Bohudík, nic více než šedesát, tedy zcela pravidelně. Nejste rozčilený? Nemáte strach?“

„To by tak chybělo! Rozčilení a strach v postavení, kdy život závisí na klidné krvi a klidném pohledu! Jméno tohoto obra říká totéž co jeho postava. Protože je nejsilnější a má nepřemožitelný nůž, navrhl náčelník zápasit nožem. Uvidíme, je-li ten muž skutečně tak nepřemožitelný.“

Za řeči jsem svlékal šaty. Nebylo to sice podmínkou, ale nechtěl jsem vzbudit domnění, že se míním krýt oděvem před protivníkovým nožem. Medvědí kulovnici a své pistole jsem odevzdal Samovi; pak jsem vstoupil do středu kruhu. Dobrému Samovi jistě tlouklo hlasitě srdce; já však necítil strach. Nevzdávat se naděje je prvním příkazem v každém nebezpečí.

Nyní byla naznačena tomahawkem v písku dost objemná osmička. Pak nás náčelník vyzval, abychom zaujali svá místa. Bleskový Nůž si mne změřil opovržlivým pohledem a řekl hlasitě:

„Tělo této slabé bledé tváře se chvěje strachem. Odváží se vůbec vstoupit do kruhu?“

Sotva vyřkl ta slova, vkročil jsem do části ležící na jihu. Učinil jsem tak proto, abych byl obrácen k slunci zády, kdežto rudochovi svítilo přímo do obličeje. Bude to snad považováno za nepoctivý uskok; on se mi však vysmíval a lhal, když tvrdil, že se mé tělo chvěje strachy. Útlocit by zde nebyl na místě. Říkám ještě jednou zde; neboť tu šlo o život a o smrt; jinou volbu jsem neměl. Vědomí, že musím usmrtit člověka, bylo pro mne hrozné, ale kdybych byl protivníka šetřil, sám bych byl přišel o svůj život, proto jsem byl pevně odhodlán tohoto Samsona zabít. Bylo to logické a správné: ať v boji raději padne ten, kdo zamýšlí zlo, než nevinný člověk. Přes mohutnou postavu a imponující jméno svého soupeře jsem zůstal chladný, již proto, že jsem opravdu neměl příčinu považovat se za špatného šermíře.

„On se toho skutečně odvažuje!“ vysmíval se mi rudoch. „Můj nůž ho sežere. Velký Duch jej dává do mých rukou; odňal mu rozum!“

U Indiánů jsou takové řečnické předehry zvykem; a byl bych považován za zbabělce, kdybych mlčel. Proto jsem odpověděl:

„Ty bojuješ ústy; já zde však stojím s nožem. Postav se na své místo, nebojíš-li se!“

Najednou skočil do druhé smyčky a zlostně zvolal:

„Bát se? Metan-akva se má bát? Slyšeli jste to, bojovníci Kiowů? Já tomuto bílému šakalovi prvním bodnutím zkrátím život.“

„Mlč, a vykonej to! Ty by ses vlastně neměl nazývat Metan-akva, nýbrž Avat-ya! (Velká Huba)“

„Avat-ya, Avat-ya! Tento kojot se mně odvažuje spílat! Dobře, supové budou ještě dnes žrát jeho vnitřnosti!“

Ta hrozba byla od něho neopatrností, ba hloupostí, neboť mne upozornila na způsob, jakým chtěl použít nůž. Vnitřnosti! Podle všeho mne nezamýšlel bodnout do srdce, nýbrž seknout nožem zdola nahoru, aby mi rozpáral břicho.

Stáli jsme před sebou tak, že bylo třeba jen malé nahnutí vpřed, abychom na sebe dosáhli. Protivník zabodl svůj pohled do mé tváře. Pravou ruku měl svisle nataženou; nůž držel tak, že konec rukojeti ležel na malíčku, čepel byla vpředu mezi palcem a ukazováčkem; ostří obráceno nahoru. Chtěl tedy skutečně, jak jsem tušil, vést ránu zespodu, neboť kdo chce bodnout shora dolů, drží nůž obráceně, totiž tak, že konec rukojeti leží na palci a čepel mezi malíčkem a palcem.

Způsob jeho útočení jsem tedy znal; nyní bylo hlavní uhodnout okamžik útoku; ten musely prozradit jeho oči. Znal jsem ono zvláštní bleskurychlé trhnutí, které lze v každém podobném případě okamžik před činem pozorovat v očích. Proto jsem sklopil víčka, abych protivníka ukolébal, ale pozoroval jsem ho skrze brvy tím ostřeji.

„Bodni, pse!“ vyzval mne.

„Nemluv, nýbrž jednej, rudý chlapečku!“

Ta slova byla urážkou, na niž musela následovat buď hněvivá odpověď, nebo útok; stalo se to druhé. Bleskurychlé rozšíření zřítelnic mi to oznámilo, v příštím okamžiku bodl nožem mocně vpřed a nahoru. Kdybych očekával bodnutí shora, byl bych ztracen; takto jsem však ránu odrazil tím, že jsem mu svou čepel bleskurychle vrazil dolů do ruky.

„Pse!“ vzkřikl, stáhnul ruku zpět a pustil bolestí a leknutím svůj nůž.

„Nemluv, nýbrž bojuj!“ odpověděl jsem opět, zvedaje ruku, a pak – mu vězela má čepel až po rukojeť v srdci.

Indiáni spustili zuřivý křik. Jen jediný mlčel – Tangua, náčelník. Přikročil k nám, sklonil se k mému protivníkovi, ohmatával okraje rány, pak se vzpřímil a změřil mne pohledem, na který jsem dlouho nemohl zapomenout. Byly v něm vztek, hrůza, strach, obdiv i uznání. Pak chtěl mlčky odejít. Tak jsem mu řekl:

„Vidíš, že dosud stojím na svém místě? Metan-akva své místo opustil, leží mimo smyčku. Kdo zvítězil?“

„Ty!“ řekl zuřivě a odešel; avšak sotva udělal pět, šest kroků, obrátil se a zasyčel na mne:

„Jsi bílý syn černého ducha. Náš medicinman ti vezme tvé kouzlo a pak nám budeš muset dát svůj život!“

„Dělej se svým medicinmanem, co je ti libo, avšak dodrž svůj slib!“

„Jaký slib?“ utrhl se na mne.

„Že Apačové nebudou usmrceni.“

„My je neusmrtíme; co jsem řekl, to splním.“

„A budou svobodni!“

„Ano, svou svobodu dostanou. Co řekl Tangua, náčelník Kiowů, se vždy splní.“

„Půjdu tedy se svými přáteli, abychom zajatým sňali pouta.“

„To udělám sám, až k tomu přijde doba.“

„Doba je zde; je zde, neboť jsem zvítězil.“

„Mlč! Smluvili jsme dobu?“

„Nebylo o ní mluveno, ale rozumí se samo sebou –“

„Mlč!“ zahřměl na mne. „Dobu určím já. My apačské psy neusmrtíme, avšak budeme snad moci za to, když nedostanou jídlo a vodu? Mohu za to já, že dříve než je propustím na svobodu, zemřou hladem a žízní?“

„Zrádče!“ řekl jsem mu nato do tváře.

„Promluv ještě jedno takové slovo a má ruka –“

Chtěl svou hrozbu vyřknout úplně, ale pojednou se zarazil a pohlížel mi strnule do tváře, jejíž výraz se mu patrně nelíbil. Já však navázal na jeho řeč:

„– má ruka tě pak srazí k zemi, ty nejpodlejší ze všech lhářů!“

Odskočil několik kroků ode mne, tasil nůž a hrozil:

„Se svou pěstí se ke mně tak snadno nepřiblížíš. Kdyby ses o to pokusil, probodnu tě.“

„To říkal Bleskový Nůž také a chtěl to udělat a nyní zde leží. Tobě by se přihodilo totéž. O tom, co se má stát s Apači, dojednám se svými bílými bratry. Zkřivíš-li Apačům jen vlas na hlavě, budeš ty i tvoji lidé ztraceni. Víš, že vás můžeme vyhodit do povětří!“

Po těch slovech jsem vyšel z kruhu a šel k Samovi. Ten následkem neutuchajícího řevu rudochů nemohl slyšet, co se mezi mnou a náčelníkem zběhlo. Běžel ke mně, popadl mne oběma rukama a radostně volal:

„Buďte vítán, buďte vítán, sir! Tak k vám volám, neboť se vracíte z říše smrti, které jste již nevyhnutelně propadl. Ale, člověče, příteli, klenote, mladíku a greenhorne, jaké jste to stvoření! Neviděl jste nikdy bizona a zastřelí nejsilnějšího ze stáda! Poprvé v životě potká medvěda a zabodne ho jako kotě! Neviděl dosud žádného mustanga a vyloví mně právě mou Mary! A teď se zde postaví před nejsilnějšího zápasníka s nožem a zasáhne ho hned při první ráně do srdce, aniž při tom ztratil jen krůpěj krve! Dicku a Wille, pojďte sem a podívejte se na tohoto surveyora! Co z něho uděláme?“

„Kamaráda,“ usmíval se Stone.

„Kamaráda? Co tím myslíš?“

„Inu, dokázal, že již není žádný greenhorn, že už není učedník. Uděláme ho pomocníkem; později se může stát mistrem.“

„Že již není greenhorn? Udělat ho pomocníkem? Když chceš někdy něco říci, nemluv takové nesmysly, Dicku! Ten chlapík je greenhorn skrz naskrz, jinak by se nebyl odvážil na tak obratného a obrovského Indiána. Lehkomyslní lidé mívají největší štěstí, jako nejhloupější sedláci největší brambory. Tak je to u něho: hloupý, lehkomyslný a greenhorn! Že ještě žije, za to má co děkovat ne sobě, nýbrž své hlouposti, jestli se nemýlím. Když to začalo, zůstalo mně srdce stát v hrudi; nemohl jsem ani dýchat, a byl jsem už všemi myšlenkami při sestavování testamentu tohoto greenhorna. Pak rána a bodnutí, a rudoch se svalil. Teď jsme dosáhli toho, co jsme chtěli, totiž života a svobody zajatých Apačů!“

„V tom se asi budete trochu mýlit,“ poznamenal jsem.

„Mýlit se? – Jak to?“

„Náčelník si totiž udělal v duchu výhradu, kterou nyní uplatňuje.“

„To jsem si myslel, že má zákeřnické úmysly! Jakápak je ta výhrada, o níž mluvíte?“

Opakoval jsem mu Tanguova slova. Sam se rozlítil tak, že se hned odebral k náčelníkovi, aby se mu ten zodpovídal. Využil jsem chvíle, očistil se, opět se oblékl a vzal si své zbraně.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ Smrtelný zápas

Kiowové byli úplně přesvědčeni, že Bleskový Nůž mne zabije. Nejraději by se na nás byli vrhli; to však nesměli, poněvadž bylo nejen ujednáno, nýbrž i potvrzeno dýmkou míru, že strana přemoženého se nebude mstít přemožiteli. Na tom se nedalo nic měnit.

Jistě si však mysleli, že se naskytne jiná příležitost k vystoupení proti nám. Teď ještě mohli čekat, poněvadž věděli, že jim neutečeme. Proto zatím potlačili svůj vztek a zabývali se mrtvolou padlého soukmenovce. Náčelník byl u něho rovněž, a tak se dalo soudit, že Sam nenašel přátelského sluchu. Vrátil se a mrzutě hlásil:

„Ten bídný chlap skutečně nechce dostát svému slovu. Zdá se, že chce zajatce umořit hladem. A tomu ten darebák říká „neusmrtit“! My však budeme mít oči otevřené, jestli se nemýlím, a nasadíme mu ještě dlouhý nos, hihihi!“

„Jen jestli nám nebude nasazen!“ poznamenal jsem. „Těžko chránit jiné, když sami potřebujeme ochranu.“

„Mně se zdá, že se těch rudochů bojíte, sir!“

„Pshaw! Že se nebojím, víte stejně dobře jako já.“

„Jen s jedním rozdílem! Neboť tam, kde bych se já rozpakoval, pustíte se vy do toho jako býk do červeného sukna. A kde jde o to, ukázat pravou zmužilost, tam váháte. – Ale to je vždycky způsob greenhornů. Nad čím jste se teď tak zamyslel?“

„Nad čím?“

„Ano, nad čím. Snad nad zápasem, který máte za sebou?“

„Hm. Myslím, že jste byl se mnou spokojen.“

„To nemyslím; ale myslím, že asi teď cítíte výčitky, co?“

„Výčitky? Kdo by mi co mohl vyčítat? Snad vy, Same?“

„Heavens, copak opravdu tak těžce chápete? Řekněte mi upřímně, sir, stál jste někdy ve starém světě pod šibenicí jako vrah?“

„Myslím, že ne. Aspoň – nepamatuji se,“ odpověděl jsem na tu drastickou otázku.

„Také jste dosud nikoho nezabil?“

„Ne. Až nyní – hm – Same, není to příjemné vědomí. Opravdu, nepřál bych si brzy zas podobné zaměstnání. Přiznávám se, že se ve mně hýbe něco jako zlé svědomí.“

„Zlé svědomí,“ vykřikl Sam posměšně. „Vidíte toho greenhorna! Se svědomím si v tomto případě nedělejte zbytečné starosti, hochu! Zde se vám může denně přihodit, že musíte zvolit menší zlo, abyste odvrátil větší. V takovém případě – ale – heavens – již tu máte zas takový případ,“ přerušil se. „Apačové jsou tu! To bude krvavých hlav! Připravte se, gentlemen!“

Odtud totiž, kde byli zajatci se svými strážemi, se ozvalo pronikavé hííííí, válečný pokřik Apačů. Přepadli ležení Kiowů. Ti z nich, kteří byli poblíž nás, zděšeně naslouchali; pak náčelník vykřikl:

„Apačové jsou tam dole u našich bratří! Rychle k nim!“

Chtěl odtud utíkat; ale vtom mu zastoupil Sam Hawkens cestu. Zvolal:

„Nemůžeš tam; zůstaň zde, neboť i my jsme jistě obklíčeni. Myslíš snad, že náčelníci Apačů jsou tak hloupí, aby napadli jen vaše stráže a nevěděli, kde jste vy? V příštím okamžiku – – –“

Mluvil rychle a kvapně, nedomluvil však, neboť teď zaznělo děsné, kosti pronikající híííí i kolem nás. Byli jsme, jak už bylo podotknuto, na otevřené prérii, avšak i zde byla rozptýlená křoviska, za nimiž se Apačové, nepozorováni, tak připlížili, že jsme od nich byli úplně obklíčeni. Hnali se na nás skokem ze všech stran. Kiowové stříleli, několikrát zasáhli, avšak tak pořídku, že to nepomohlo. Útočníci byli zde.

„Nezabíjejte žádného Apače, ani jediného!“ volal jsem na Sama, Dicka a Willa – a v tom již zuřil boj kolem nás. My čtyři se ho nezúčastnili; vrchní inženýr a tři surveyorové se však bránili a padli.

Protože můj pohled utkvěl na nich, nezpozoroval jsem, co se děje za mnou. Z té strany jsme byli napadeni velkou přesilou a byli odtrženi od sebe. Volali jsme sice na rudochy, že jsme jejich přátelé, avšak marně; doráželi na nás noži i sekerami, takže jsme se museli bránit, ačkoliv jsme neměli v úmyslu bojovat. Srazili jsme jich několik k zemi pažbami, takže nás nechali a vrhli se raději na Kiowy. Volného okamžiku jsem použil k rychlému rozhledu. Nebylo ani jednoho Kiowy, který by neměl proti sobě několik Apačů. Sam to též zpozoroval a zvolal:

„Rychle odtud! Tam do toho houští!“

Při tom ukázal na houští, jež nám bylo zákrytem proti ležení, a utíkal k němu. Dick Stone a Will Parker ho následovali. Já okamžik otálel, pohlížeje k místu, kde byli surveyorové. Byli to běloši, a já bych jim rád pomohl; bylo však pozdě i na to. Proto jsem se také obrátil k houštině. Ještě jsem k ní nedorazil, když jsem spatřil Inču-čunu.

Byl s Vinnetouem u onoho oddílu, jehož úlohou bylo přepadnout ležení a osvobodit zajatce. Když to vykonali, spěchali oba náčelníci, aby se přesvědčili o výsledcích druhé skupiny, s níž jsme zápasili my. Inču-čuna byl značný kus před Vinnetouem. Když zahnul podle houští, spatřil mne.

„Zloději země!“ zvolal mi vstříc, a hnal se na mne, mávaje obrácenou stříbrnou ručnicí. Odrážeje jeho rány, křičel jsem, že nejsem jeho nepřítelem, on však neposlouchal a nepřestal útočit. Nešlo to jinak – nechtěl-li jsem sám padnout, musel jsem mu ublížit.

Právě když se znovu rozehnal k úderu, odhodil jsem pušku, kterou jsem dosud odrážel rány. V příštím okamžiku jsem visel levicí na jeho krku a pravou pěstí jsem mu zasadil několik ran do hlavy. Pustil ručnici a klesl k zemi.

Tu za mnou zazněl zběsilý výkřik.

„To je Inču-čuna, nejvyšší náčelník Apačů! Budu mít jeho skalp!“

Když jsem se obrátil, spatřil jsem Tanguu, náčelníka Kiowů, který běžel stejným směrem jako já. Odhodil pušku a vrhl se na omráčeného Apače jako sup. Já ho však uchopil za ruku a rozkázal mu:

„Dej ruce pryč! Inču-čunu jsem přemohl já; nepatří tobě, nýbrž mně!“

„Mlč, bílý červe!“ odpověděl. „Tebe se neptám. Náčelník je můj! Pusť mne, jinak – –“

Při tom mně bodl nožem a ranil mne na levé ruce. Nechtěl jsem ho probodnout, proto jsem nechal nůž za pasem, vrhl jsem se však na něho, abych ho odtáhl od padlého. Protože se mi to nepodařilo, sevřel jsem mu krk tak, že se nehýbal; pak jsem se sklonil k Inču-čunovi, jehož tvář byla potřísněna krví z mé ruky.

V té chvíli jsem zaslechl za sebou šelest a obrátil jsem se, abych pohlédl, co se děje. Ten pohyb mi zachránil život, neboť mne stihla do ramene děsná rána pažbou, která byla mířena na hlavu. Kdyby ta rána neselhala, byla by mi rozbila lebku. Útočník byl – Vinnetou.

Jak jsem již řekl, zůstal pozadu za svým otcem. Zahýbaje podle houští, spatřil mne – klečícího u náčelníka, který zde ležel jako mrtvý, postříkán mou krví. Vinnetou se hned rozehnal k smrtící ráně pažbou, která však naštěstí zasáhla jen mé rameno. Pak pustil ručnici, tasil nůž a vrhl se na mne.

Mé postavení bylo zoufalé. Úder pažbou otřásl celým mým tělem a ochromil mi ruku. Byl bych Vinnetouovi rád všechno vysvětlil, ale vše se dělo tak rychle, že nebyl k výměně několika slov ani čas.

Vinnetou namířil nůž k ráně, která měla vrazit čepel zbraně do mého srdce. Chtěl jsem uhnout, ale udělal jsem jen malý obrat, přece však jsem dosáhl, že nůž vjel jen do mé pravé náprsní kapsy, v níž jsem uschovával v plechové krabičce papíry, svezl se po ní a vjel mi mezi krkem a čelistí do úst a jazyka, Pak jej Vinnetou vytáhl a když mne chytil za hrdlo učinil nožem nový rozmach k bodnutí.

Smrtelná úzkost mi dodala síly; mohl jsem hýbat jen jednou rukou, a on ležel ze strany na mně; podařil se mi však další obrat, uchopil jsem pravicí jeho ruku a stiskl ji tak mocně, že bolestí upustil nůž; pak jsem rychle popadl jeho levou paži u lokte a tlačil ji nahoru tak, že musel pustit můj krk, nechtěl-li abych mu zlomil paži.

Pak s napětím všech sil jsem se mocně vymrštil vzhůru; srazil jsem ho, takže se břichem dotkl země, a v příštím okamžiku jsem již ležel na jeho zádech, jako on dříve na mých.

Teď šlo o to, udržet ho dole, neboť kdyby se dostal opět vzhůru, byl bych ztracen. Kleknul jsem mu jedním kolenem na obě stehna a druhým na jednu ruku, uchopil jsem ho zdravou rukou v týle, kdežto on svou volnou rukou hledal nůž, naštěstí marně.

Nyní započal vpravdě ďábelský zápas. Pode mnou byl Vinnetou, nikdy nepřemožený, se svou hadovitou ohebností a ocelovými svaly. Teď bych mohl mluvit: několik slov by snad stačilo k vysvětlení, ale krev se mi hnala proudem z úst, a když jsem probodnutým jazykem chtěl mluvit, vydal jsem ze sebe jen nesrozumitelné žvatlání.

Vinnetou napjal všechny síly, aby mne ze sebe shodil, já se však držel jako klíště. Začal sípavě dýchat; sevřel jsem mu hrdlo, až pozbyl dechu. Měl se zadusit? Ne. Proto jsem mu na okamžik uvolnil krk, on hned pozvedl hlavu; tím nabyla polohy, kterou jsem si přál – – – dva, tři údery pěstí rychle za sebou do spánku, a byl omráčen. Nepřemožitelného jsem přemohl já. Že jsem ho již jednou srazil k zemi, to nebylo vítězství, protože tomu nepředcházel žádný boj.

Zhluboka jsem si oddechl, přičemž jsem musel dávat pozor na to, abych nepolykal krev, která mi plnila ústa; i ze zevní rány mi vytékal proud krve. Právě jsem chtěl vstát, když jsem za sebou zaslechl zlostný indiánský výkřik, a pak jsem dostal pažbou ránu do hlavy, která mne omráčila a srazila k zemi nadobro. – – –

* * *

Když jsem nabyl opět vědomí, byl večer; tak dlouho jsem ležel beze smyslů. Bylo mi, jako když sním, – spadl jsem do hlubokého jezu pod mlýnské kolo. Mlýn stál, a já vězel mezi jeho kolem a zdí. Voda šuměla přese mne, a síla, kterou na kolo působila, tlačila mne čím dál tím víc, takže jsem myslel, že budu rozdrcen. Všechny končetiny mne bolely, zvláště hlava a rameno. Ponenáhlu jsem poznal, že to není skutečnost, ale sen také ne. Šumění a hučení nepůsobila voda; obojí bylo v mé hlavě, byl to následek rány pažbou do hlavy, která mne omráčila. A bolesti v rameni nebyly způsobeny tlakem mlýnského kola, nýbrž Vinnetouovým úderem. Krev mi dosud tekla z úst; hrozilo nebezpečí, že mi vnikne do hrdla a zadusí mne; zaslechl jsem hrozné kloktání a probudil jsem se úplně. Ten, kdo tak chrčel, jsem byl já sám.

„On se hýbe! Bohudík, hýbe se!“ zaslechl jsem Samův hlas.

„Ano, viděl jsem to také!“ odpověděl Dick.

„Otvírá oči! Žije, on žije!“ dodal Will Parker.

Otevřel jsem skutečně oči. Co jsem zahlédl, nebylo potěšitelné. Byli jsme dosud na místě, na němž zuřil boj. Asi dvacet ohňů zde hořelo, a mezi nimi se pohybovalo na pět set Apačů, mnozí z nich ranění. Mnoho mrtvých leželo ve dvou řadách na zemi. Jedna řada z Apačů a druhá z Kiowů. První pozbyli jedenáct, druzí asi třicet mužů. Kolem nás leželi zajatí Kiowové, všichni pevně spoutáni. Neunikl ani jediný. I náčelník Tangua byl mezi nimi. Vrchního inženýra a tři surveyory jsem nespatřil.

Nedaleko jsem uviděl ležet člověka, jehož tělo bylo svázáno tak, jak byli vázáni provinilci v dobách tortury při trestu španělského kozla. Byl to Rattller. Apačové ho svázali tak, aby mu způsobili hodně bolesti. Žalostně sténal, takže i při své mravní zvrhlosti budil soucit.

Jeho společníci již nežili. Byli zastřeleni při prvním útoku. Rattlera ušetřili proto, poněvadž jemu, vrahu Klekí-petry, chtěli připravit zdlouhavou a zvláštní smrt.

I já byl spoután na rukou i nohou, rovněž Parker a Stone, kteří leželi po mé levé straně. Po pravé seděl Sam Hawkens. Byl spoután na nohou; pravou ruku měl připoutanou na zádech, levá mu byla ponechána volná, aby, jak jsem se později dozvěděl, mně mohl pomáhat.

„Bohu díky, že jste opět nabyl vědomí, sir!“ řekl. Přitom mně hladil volnou rukou po tváři. „Jak se stalo, že jste byl sražen k zemi?“

Chtěl jsem odpovědět, ale nemohl jsem. Moje ústa byla plná sedlé krve.

„Vyplivněte to!“ nutil mne.

Uposlechl jsem jeho pokynu, avšak vydal jsem ze sebe jen málo nesrozumitelných slov, a již jsem měl ústa opět plná. Následkem velké ztráty krve jsem byl na smrt unaven. Odpovědět jsem mohl jen přerývaně, a tak tiše, že mi Sam sotva rozuměl:

„S Inču-čunou zápasil – – Vinnetou přišel – – do úst bodl – – ránu do hlavy – – od koho – – nevím.“

Ostatní slova zanikla v krvi. Ta tvořila, jak jsem nyní zpozoroval, louži, ve které jsem ležel.

„U všech kozlů! Kdo by to tušil! My bychom se byli rádi vzdali, ale rudoši nás neposlouchali, proto jsme se uklidili do houští, abychom vyčkali, až se vybouří jejich vztek, jestli se nemýlím. Domnívali jsme se, že jste udělal totéž, a hledali jsme vás. Když jsme vás nenašli, vlezl jsem na pokraj houští, abych se po vás ohlédl. Tam stála tlupa vyjících Apačů okolo Inču-čuny a Vinnetoua, kteří se zdáli být mrtví, avšak zakrátko oživli. Vy jste ležel vedle nich jako mrtvola. To mne tak polekalo, že jsem hned šel pro Dicka a Willa a běžel s nimi k vám, abych se přesvědčil, je-li ve vás dosud jiskřička života. Ovšemže nás hned chňapli. Řekl jsem Inču-čunovi, že jsme přátelé Apačů, a že jsme včera večer chtěli vysvobodit oba náčelníky. On se mi však zlostně vysmál, a jen Vinnetouovi mám co děkovat, že mi ponechali tuto ruku volnou. On to byl, který vám obvázal ránu na krku, jinak byste se už nebyl probudil, nýbrž byste byl dočista vykrvácel, jestli se nemýlím. Vnikl nůž hluboko?“

„Skrz – jazyk,“ blábolil jsem.

„U všech ďasů! To je nebezpečné. Dostanete horečku, o kterou sice zrovna nestojím, ale kterou bych přece jen raději vzal na sebe, protože ji takový starý medvěd, jako já, lehčeji snese než greenhorn, který dosud krev čichal jen v jelitech. Snad nejste ještě jinak raněn?“

„Rána pažbou – – do hlavy a – – ramene,“ odpověděl jsem.

„Tedy vás srazili k zemi? Myslel jsem, že to zavinilo jediné bodnutí. Pak vám ovšem bude v hlavě ďábelsky bzučet. Ale to přejde; hlavní věc je, že ta troška rozumu, kterou máte, nebyla též zabita. Nebezpečí, v němž jste, je zaviněno probodnutým jazykem, který nemůže být obvázán. Já –“

Víc jsem nezaslechl, neboť mne opět zachvátila mdloba.

Když jsem se z ní probral, cítil jsem, že se pohybuji; slyšel jsem dupot četných koní a otevřel oči. Ležel jsem – jaký div! – na kožichu medvěda, kterého jsem zabil. Bylo z něho zhotoveno visuté lůžko, připevněné mezi dvěma koňmi, kteří mne nesli. Vězel jsem v kožichu tak hluboko, že jsem viděl jen hlavy obou koní a nebe nad sebou – nic víc. Slunce na mne vrhalo žhavé paprsky, a krev v žilách se mi vlnila jako roztavené olovo. Ústa jsem měl opuchlá a plná sedlé krve. Chtěl jsem ji vyrazit jazykem, nemohl jsem jím však pohybovat.

„Vodu, vodu!“ chtěl jsem volat, neboť jsem pociťoval žízeň, nevypravil jsem však ze sebe ani hlásku, ba ani slyšitelný dech. Myslel jsem, že jsem ztracen, chtěl jsem myslet na Boha a na věci tam za hrobem, avšak nový záchvat mdloby překazil mé spasitelné rozjímání.

Poté jsem zápasil s Indiány, bizony a medvědy, jel jsem s větrem o závod vyschlou stepí, plaval dlouhé měsíce vodami, které neměly břehy – – bylo to v horečce, v níž jsem dlouho, dlouho zápasil se smrtí! Časem jsem zaslechl Samův hlas z nekonečné dálky, někdy jsem spatřil před sebou aksamitové oči, Vinnetouovy oči; pak jsem zemřel a vložili mne do rakve a pochovali. Slyšel jsem, jak dopadají hroudy na mou rakev a ležel jsem pak celou věčnost, aniž jsem se mohl hnout, až pojednou se příklop rakve zvedl, vznášel se vzhůru a zmizel. Spatřil jsem nad sebou jasné nebe; čtyři stěny hrobu se propadly a – – byla to pravda? Mohlo se to stát? Sáhl jsem si rukama na čelo a – – –

„Allelujá, allelujá! Vstává z mrtvých; on se probouzí!“ jásal Sam.

Obrátil jsem hlavu.

„Viděli jste, že si sáhl na hlavu, že obrátil hlavu?“ křičel mužík.

Nato se nade mnou sklonil. Jeho tvář zářila rozkoší, to jsem viděl, ačkoliv les vousů ji téměř celou skrýval.

„Vidíte mne, sir, milovaný sir?“ otázal se. „Otevřel jste oči a hnul jste sebou. Žijete tedy. Vidíte mne?“

Chtěl jsem odpovědět, ale nemohl jsem, jednak kvůli velké slabosti, jinak i proto, že jazyk v mých ústech byl těžký jako olovo. Proto jsem jen přikývl hlavou.

„A slyšíte mne?“ pokračoval. Opět jsem přisvědčil.

„Pohleďte na něho, pohleďte sem – pohleďte sem!“

Jeho tvář zmizela, a na jejím místě se ukázaly hlavy Stonea a Parkera. Ti hodní chlapíci slzeli radostí. Chtěli ke mně promluvit, avšak Sam je odstrčil a řekl:

„Máte hlad, sir? Máte žízeň? Můžete něco jíst nebo pít?“

Zavrtěl jsem hlavou, neboť jsem hlad či spíše chuť necítil. Byl jsem tak slabý, že má slabost vylučovala i požitek z kapky vody.

„Ne? Skutečně ne? Pane Bože, je to možné? Víte, jak dlouho zde ležíte?“

Opět jsem odpověděl jen záporně hlavou.

„Tři neděle, plné tři neděle, jestli se nemýlím! Zajisté ani nevíte, co se stalo po vašem poranění a kde se nacházíte? Měl jste děsnou horečku a upadl jste do bezvědomí. Apačové vás chtěli zahrabat; já však nevěřil ve vaši smrt a skuhral jsem tak dlouho, až Vinnetou promluvil se svým otcem a ten svolil, abyste byl pochován, až u vás nastane rozklad. Za to jsme Vinnetouovi zavázáni. Musíme jít k němu a přivést ho sem!“

Zavřel jsem oči a ležel tiše, ne však v hrobě, nýbrž v sladké únavě, v blaženém klidu. Přál jsem si tak ležet věčně! Pak jsem zaslechl kroky. Jakási ruka mne ohmatávala a zvedla mou ruku; pak jsem zaslechl Vinnetouův hlas:

„Nezmýlil se Sam Hawkens? Probudil se Selvikhi-lata (Old Shatterhand, Drtící ruka) skutečně?“

„Ano, ano! My tři jsme to viděli zcela určitě. Odpovídal na mé otázky pokyny hlavou.“

„Pak se stal veliký zázrak. Avšak bylo by snad lépe, kdyby se byl neprobudil, kdyby byl zůstal mrtev. Vrátil se k životu jen proto, aby znovu zemřel. Zemře spolu s vámi.“

„Vždyť je nejlepším přítelem Apačů!“

„Srazil mne dvakrát k zemi!“

„Ano, ale udělal to jen proto, aby ti zachránil život. Ty ses bránil, a Kiowové by tě byli usmrtili. A podruhé se musel proti tobě bránit. My jsme se chtěli vzdát dobrovolně, nemohli jsme však, protože vaši bojovníci nedbali našich slov.“

„To Sam Hawkens říká jen proto, aby se zachránil.“

„Ne! Je to pravda!“

„Tvůj jazyk lže. Všechno, co jsi mi vypravoval, abys ušel mučivé smrti, mělo jen ten následek, že nyní víme, že jste ještě našimi většími nepřáteli než Kiowové. Ty jsi u nás vyzvídal. Kdybys byl naším přítelem, byl bys nás varoval; pak bychom tam u vody nebyli přepadeni a uvázáni ke stromům.“

„I kdybychom vás varovali, přece byste byli mstili smrt Klekí-petry na nás, nebo, kdyby se tak z vděčnosti nestalo, byli byste nám aspoň zabránili v další práci.“

„Vy jste v ní stejně pokračovat nemohli. Vymýšlíš si výmluvy, které prohlédne i malé dítě. Pokládáš Inču-čunu a Vinnetoua opravdu za tak hloupé, nebo ještě hloupější než malé dítě?“

„To mi ani nenapadlo. Hle, Old Shatterhand opět omdlel. Kdyby byl při vědomí a mohl mluvit, dokázal by ti, že mluvím pravdu.“

„Ano, on by také lhal, jako lžeš ty. Bledé tváře jsou lháři a podvodníci. Znal jsem jen jediného bělocha, v jehož srdci sídlila pravda; byl to Klekí-petra, kterého jste zavraždili. V Old Shatterhandovi jsem se zmýlil. Viděl jsem jeho zmužilost a jeho sílu, a obdivoval jsem se mu. Zdálo se mi, že v jeho očích sídlí upřímnost, a domníval jsem se, že ho budu mít rád. On však byl právě takový lupič země jako ostatní; on vám nebránil při tom, když jste nás chtěli vlákat do pasti a udeřil mne dvakrát pěstí do hlavy. Proč stvořil Velký Duch takového muže a dal mu tak falešné srdce?“

Když se mne Vinnetou dotkl, chtěl jsem se na něho podívat; avšak zemdlené tělo neposlechlo mou vůli. Teprve nyní, když jsem zaslechl Vinnetouův odsudek, uposlechla mne aspoň oční víčka. Rozevřela se, a já ho spatřil stát vedle sebe. Byl oděn do lehkého plátěného oděvu, neměl zbraně a držel v ruce knihu, na jejíž desce byl velký, zlatým písmem ražený nápis „Hiawatha“. Tento Indián, syn národa počítaného k „divochům“ uměl nejen číst, nýbrž měl i smysl a touhu po něčem vyšším. Longfellowova slavná báseň v rukou apačského Indiána! O tom se mi ani v horečce nesnilo!

„Opět otevřel oči!“ zvolal Sam, a Vinnetou se ke mně obrátil. Přikročil blíž, pohlížel dlouho do mých očí a otázal se pak:

„Můžeš mluvit?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Máš bolesti v těle?“

Stejná odpověď.

„Buď ke mně upřímný! Kdo vyvázne z obětí smrti, nemůže mluvit lež. Chtěli jste nás vy čtyři muži skutečně zachránit?“

Přisvědčil jsem dvakrát.

Pohnul opovržlivě rukou a zvolal hlasem plným rozhořčení:

„Lež, lež, lež! U otevřeného hrobu lžeš! Kdybys mně řekl pravdu, byla by mě snad napadla myšlenka, že se můžeš stát jiným, lepším, a já bych svého otce Inču-čunu požádal, aby ti daroval život. Ty však nejsi hoden mé přímluvy a musíš zemřít. Budeme tě velmi pozorně ošetřovat, aby ses rychle uzdravil a zesílil a pak abys dlouho snesl muka, která tě očekávají. Nemocný a slabý bys rychle podlehl, a to by pro tebe nebyl dostatečný trest!“

Nevydržel jsem již mít oči otevřeny; mdlá víčka opět zapadla. Kdybych mohl mluvit! Sam, jinak chytrý Sam Hawkens nás nehájil příliš ostrovtipně; já bych byl mluvil zcela jinak. Jako by byl Sam mou myšlenku uhodl, domlouval mladému náčelníkovi:

„My jsme ti přece jasně a nepopiratelně dokázali, že jsme stáli při vás. Vaši bojovníci měli být mučeni, a aby tomu zabránil, zápasil Old Shatterhand s Bleskovým Nožem a přemohl ho. Riskoval pro vás svůj život. Má být za to mučen!?“

„Nedokázali jste mně nic. Neboť i toto vaše vypravování je pouhá lež.“

„Zeptej se Tanguy, náčelníka Kiowů, který je dosud ve vašich rukou!“

„Již jsem se ho ptal.“

„Co řekl?“

„Že lžeš. Old Shatterhand nezápasil s Bleskovým Nožem, neboť ten padl v boji s našimi bojovníky.“

„To je obrovské bídáctví od Tanguy. Ví, že jsme drželi s vámi, a chce se nám nyní za to mstít.“

„Přísahal mně to u Velkého Ducha, proto věřím jemu a ne vám. Říkám ti totéž, co jsem řekl Old Shatterhandovi. Kdybyste se byli přiznali otevřeně, byl bych se za vás přimluvil. Klekí-petra, který byl mým otcem, přítelem a učitelem, vložil do mého srdce myšlenku míru a slitování. Nedychtím po krvi, a můj otec činí vždycky totéž, o co ho požádám. Proto jsme také ze zajatých Kiowů ještě žádného neusmrtili. To, co spáchali, nezaplatí životem, nýbrž mustangy, zbraněmi, stany a pokrývkami. O ceně jsme se dosud nedohodli, avšak smlouva bude brzy uzavřena. Z vás bělochů je pak Rattler vrahem Klekí-petry, proto musí zemřít. Vy jste jeho přátelé, přece však bychom s vámi měli slitování, kdybyste byli upřímní; protože nejste, budete sdílet jeho osud.“

Byla to dlouhá řeč, tak dlouhá, že jsem ji z úst mlčenlivého Vinnetoua později slýchal jen zřídkakdy, a to jen při nejdůležitějších příležitostech. Náš osud mu tedy ležel více na srdci, než sám chtěl přiznat.

„Nemůžeme se prohlásit za vaše nepřátele, když jsme vašimi přáteli,“ namítal Sam.

„Mlč! Vidím, že s touto velkou lží na rtech i zemřeš. Dosud jsem vám ponechal více volnosti než ostatním zajatcům, abyste mohli pomoci Old Shatterhandovi. Nejste však toho hodni, a od této chvíle se bude s vámi zacházet přísněji. Nemocný vás již nepotřebuje. Pojďte se mnou. Já vám vykáži místo, které již nesmíte opustit.“

„To ne, Vinnetou, to ne!“ zvolal Sam poděšeně. „Já se nemohu s Old Shatterhandem rozloučit!“

„Ty můžeš, neboť ti to poroučím! Co chci, stane se!“

„Prosím tě, abys nás alespoň – – –“

„Mlč!“ přerušil ho Apač přísně. „Nechci slyšet ani slovo námitky! Půjdete se mnou dobrovolně, nebo vás mají spoutat a odvést moji bojovníci?“

„Jsme ve vaší moci a musíme tě poslechnout. Kdy opět spatříme Old Shatterhanda?“

„V den jeho a vaší smrti.“

„Dovol tedy, abychom se s ním rozloučili!“

Při tom se Sam chopil mé ruky, a já ucítil jeho vousy na své tváři; dal mně na čelo polibek. Parker a Stone mi stiskli ruku; nato odešli s Vinnetouem. Zůstal jsem nějakou dobu sám, až přišlo několik Apačů, kteří mně odnesli. Kam, to jsem nevěděl, neboť jsem byl příliš slabý, abych mohl otevřít oči. Ještě když mne nesli, opět jsem usnul.

KAPITOLA DVANÁCTÁ Krásný Den

Jak dlouho jsem spal, nevím. Byl to spánek uzdravení, který bývá vždy hluboký a trvá dlouho. Když jsem se probudil, otevřel jsem oči lehce, a již jsem nebyl tak slabý jako předtím. Mohl jsem i trochu pohybovat jazykem a sáhnout prstem do úst, abych je vyčistil od sedlé krve a hnisu.

Viděl jsem ke svému překvapení, že jsem v čtyřhranné světnici podobné místnosti, jejíž zdi byly kamenné. Světlo do místnosti přicházelo vchodem, který nebyl opatřen dveřmi. Mé lože bylo v zadním koutě. Bylo utvořeno z několika na sebe položených kůží šedého medvěda, a za pokrývku mi sloužila krásná indiánská saltillská (Pokrývka pojmenovaná podle mexického města Saltillo, kde byla vyrobena) přikrývka. V koutě vedle dveří seděly dvě Indiánky, přidělené mi patrně k obsluze a jako stráž. Jedna z nich byla stará, druhá mladá. Stará byla škaredá jak téměř všechny staré rudé squaw, což je následek přílišného namáhání, neboť indiánské ženy musí vykonávat všechny, i ty nejtěžší práce, zatímco muži žijí jen válkou a lovem a zbytek svého času tráví v nečinnosti. Dívka byla krásná, ba velmi krásná. Evropsky oděna by byla vzbudila obdiv. Byla oděna do dlouhého, košili podobného, světlemodrého oděvu, který byl u krku těsně upnutý a přepásán pásem z kůže chřestýše. Ozdoby neměla. Neviděl jsem na ní žádné skleněné perly ani laciné penízky, jimiž se Indiánky tak rády ověšují. Jedinou její ozdobou byly dlouhé skvostné vlasy, které jí splývaly ve dvou černých pletencích daleko přes pás. Ty vlasy mně připomínaly vlasy Vinnetouovy. I její tahy byly jemu podobné. Měla aksamitové černé oči, polokryté pod dlouhými těžkými brvami jako tajemství, které nemá být odhaleno. Po vyčnívajících indiánských čelistech nebylo stopy. Plné a něžné tváře se dole spojovaly v bradu, jejíž důlek by u Evropanky charakterizoval šelmovství. Aby mne neprobudila, mluvila se stařenou šeptem, a když při tom otevřela ústa, k úsměvu krásně vykrojená, zaleskly se mezi růžovými rty zuby jako slonovina. Jemný nos prozrazoval spíš řecký než indiánský původ. Její pleť byla jasná měděná bronz se stříbrným nádechem. Děvče mělo asi osmnáct let, a já bych byl vsadil krk na to, že je to Vinnetouova sestra.

Obě ženy se zabývaly krášlením pásů z kůže na bílo vylouhované. Vyšívaly je červenými stehy a arabeskami.

Pozvedl jsem se, ano, já se pozvedl, a nebylo to pro mne obtížné, zatímco než jsem posledně usnul, nemohl jsem ani otevřít oči. Stařena uslyšela můj pohyb, pohlédla na mne a zvolala:

„Uff! Auguan inta-hinta!“

„Uff!“ je výkřik obdivu a auguan inta-hinta značí: on se vzbudil, což jsem ovšem tehdy ještě nevěděl. Děvče vzhlédlo od své práce, a když mne vidělo sedět, vstalo, aby se ke mně přiblížilo.

„Ty ses probudil?“ řekla k mému udivení dost běžnou angličtinou. „Přeješ si něco?“ Chtěl jsem odpovědět a otevřel jsem ústa, avšak zavřel jsem je zas, neboť mi napadlo, že dosud nemohu mluvit. Když jsem se však mohl posadit, snad i s řečí to půjde lépe. Učinil jsem tedy pokus a odpověděl jsem:

„Ano; mám – několik přání.“

Jak jsem byl rád, že slyším zase svůj hlas. Zněl ovšem cize; slova vycházela stísněně a hvízdavě a působila mi v zadní části úst bolesti; avšak přece to byla opět lidská řeč po naprosté němotě trvající tři týdny.

„Mluv tiše nebo znameními,“ řekla. „Nšo-či slyší, že ti mluvení působí bolest.“

„Nšo-či je tvé jméno?“ otázal jsem se.

„Ano. V řeči bledých tváří to znamená Krásný Den.“

„Poděkuj tedy tomu, kdo ti je dal. Nemohla jsi dostat případnější jméno, neboť jsi jako krásný jarní den, kdy začínají první kvítka roku dýchat vůní.“

Zarděla se a připomněla mi:

„Chtěl jsi mi říci svá přání.“

„Pověz mi předem, jestli jsi zde snad kvůli mně?“

„Ano, neboť jsem dostala rozkaz, abych tě ošetřovala.“

„Od koho?“

„Od Vinnetoua, svého bratra.“

„Myslel jsem si to, neboť jsi tomu mladému, statečnému bojovníkovi nadmíru podobná.“

„Tys ho chtěl usmrtit.“

To znělo jako tvrzení i jako otázka. Při tom mi pohlížela zkoumavě do očí, jako by chtěla proniknout celým mým nitrem.

„Ne,“ odpověděl jsem.

„On tomu nevěří a pokládá tě za svého nepřítele. Ty jsi Vinnetoua, kterého dosud nikdo nepřemohl, dvakrát srazil k zemi!“

„Jednou, abych ho zachránil, a podruhé proto, poněvadž on mne chtěl usmrtit. Já jsem ho měl rád hned od našeho prvního setkání.“

Opět spočinuly její tmavé oči delší chvíli na mém obličeji; pak řekla:

„On ti nevěří, a já jsem jeho sestra. Máš v ústech bolesti?“

„Nyní ne.“

„Budeš moci polykat?“

„Rád bych se o to pokusil. Smíš mi dát vodu k pití?“

„Ano, i k umytí; přinesu ti ji.“

Pak se stařenou odešla. Co to mělo znamenat? Jak jsem si to měl vysvětlit? Vinnetou nás pokládal za své nepřátele, nedbal našeho ujišťování, a přece mne svěřil do opatrování své sestře! Příčinu toho snad poznám později!

Po chvíli se obě ženy vrátily. Mladší měla v ruce nádobu z hnědé hlíny, podobnou koflíku – takové vyrábějí Indiáni. Byla naplněna studenou vodou. Považovala mne za příliš slabého, abych mohl pít bez pomoci, proto mi podala koflík k ústům.

Polykání pro mne bylo obtížné a velice bolestivé, avšak šlo to, muselo to jít! Pil jsem malými doušky a ve velkých přestávkách tak dlouho, až byla nádoba prázdná.

Jak mne to občerstvilo! Nšo-či to zajisté zpozorovala, neboť řekla:

„To působilo dobře. Později ti ještě něco přinesu. Máš asi velký hlad. Chceš se umýt?“

„Budu-li jen moci!“

„Zkus to!“

Stařena přinesla nádobu z půlky tykve, plnou vody. Nšo-či ji postavila vedle mého lože a podala mně tkaninu z jemného lýčí. Pokoušel jsem se umýt, ale byl jsem ještě příliš slabý. Sama omočila jeden konec tkaniny ve vodě a začala mně omývat tvář i ruce, ona, domnělému nepříteli svého otce a bratra. Když byla hotova, tázala se mne s tichým a útrpným úsměvem:

„Byl jsi vždycky tak hubený?“

Hubený? Ah, na to jsem dosud ani nepomyslel! Tři neděle horečky a při tom strnulost, která končívá téměř vždy smrtí! Zajisté to nebylo bez následků. Ohmatal jsem své tváře a řekl:

„Já jsem nebyl nikdy hubený.“

„Pohleď na svůj obraz zde ve vodě!“

Pohlédl jsem do tykve a zděšeně sebou trhl, neboť z vody na mne pohlížela hlava strašidla, kostlivce.

„Jaký je to zázrak, že ještě žiji!“ zvolal jsem.

„Ano, Vinnetou řekl totéž. Tys vydržel i dlouhou jízdu sem. Velký Dobrý Duch ti udělil nadmíru silné tělo, neboť jiný by nesnesl cestu trvající pět dní.“

„Pět dní? Kde jsme?“

„V našem pueblu na Rio Pecos.“

„Navrátili se všichni vaši bojovníci, kteří nás zajali?“

„Ano, všichni. Bydlí nablízku.“

„A zajatí Kiowové jsou zde také?“

„Ano. Vlastně měli býti usmrceni. Každý jiný kmen by je umučil, ale Klekí-petra byl pro nás učitelem a naučil nás znát dobrotu Velkého Ducha. Když Kiowové zaplatí za naše mrtvé, mohou se vrátit domů.“

„A moji tři přátelé? Víš, kde nyní jsou?“

„Jsou v místnosti podobné této, která je však temná.“

„Spoutáni?“

„Ne, neboť nemohou uprchnout.“

„Jak se jim daří?“

„Netrpí nedostatkem, neboť ten, kdo má zemřít u kůlu, musí být silný, aby vydržel.“

„Mají tedy zemřít – skutečně zemřít?“

„Ano.“

„A já?“

„I ty!“

V jejich slovech nebylo ani stopy po soustrasti. Byla to dívka opravdu tak bezcitná, že se jí vražda člověka ani nedotkla?“

„Řekni mi, budu-li s nimi smět promluvit?“ prosil jsem ji.

„To ti nebude dovoleno.“

„Snad jim alespoň mohu poslat vzkaz?“

„I to je zakázáno.“

„Chci jim jen říci, jak se mně daří.“

Chvíli přemýšlela a pak odpověděla:

„Požádám o to Vinnetoua, aby se časem dozvěděli, jak se ti daří.“

„Přijde někdy ke mně Vinnetou?“

„Ne.“

„Já s ním však chci promluvit!“

„On však s tebou mluvit nechce.“

„Co mu chci říci, je velmi důležité.“

„Pro něho?“

„Pro mne a mé druhy.“

„On nepřijde. Mám mu to snad říci já – chceš-li mně to poselství svěřit?“

„Ne: děkuji ti! Mohl bych ti to sice říci, mohl bych ti vůbec svěřit všechno, avšak je-li on příliš hrdý, aby se mnou mluvil, jsem i já příliš hrdý, než abych s ním mluvil prostřednictvím posla.“

„Nespatříš ho dříve, až v den své smrti. Nyní odejdu. Budeš-li si něco přát nebo něco potřebovat, dej znamení. Uslyšíme je, a někdo k tobě ihned přijde.“

Při tom vyňala z kapsy malou hliněnou píšťalku a dala mi ji; pak se stařenou odešla.

Nuže – nebylo mé postavení dobrodružné? Ležel jsem na smrt nemocný a měl jsem být jen proto dobře ošetřován, abych měl hodně síly k nové pozvolné smrti. Ten, který žádal mou smrt, mne však dal ošetřovat svou sestrou a ne nějakou starou, šerednou indiánskou squaw.

Není třeba zdůrazňovat, že má rozmluva s Nšo-či se neodbyla tak hladce, jak se zde čte. Mluvení mi dělalo těžkosti a bylo spojeno s dosti značnými bolestmi; mluvil jsem velmi zvolna a musel jsem často přestat, abych si oddechl. Hovor mne unavil tak, že jsem ihned usnul, když Krásný Den odešla.

Když jsem se o několik hodin později probudil, měl jsem velkou žízeň a opravdovou medvědí chuť k jídlu. Zkusil jsem čarovnou píšťalku a zapískal jsem na ni. Okamžitě se objevila stařena, která asi seděla před vchodem, strčila dovnitř hlavu a něco se ptala. Rozuměl jsem jen slova išha a ištla, nevěděl jsem však, co znamenají. Udělal jsem posunek, značící pití a žvýkání, načež zmizela. Krátce nato přišla Nšo-či s hliněnou miskou a lžící. Poklekla u mého lože a dávala mi po lžíci pokrm jako dítěti, které samostatně neumí jíst. Indiáni podobné nádoby a nástroje nemají; Klekí-petra byl asi i v tomto směru učitelem Apačů.

Při jídle se mi ovšem dařilo ještě hůř než při pití; nemohl jsem to téměř vydržet a byl bych při každé lžíci bolestí křičel. Avšak tělo si žádalo potravu, a nechtěl-li jsem zemřít hlady, musel jsem něco jíst. Proto jsem se namáhal, abych neprozradil muka, která jsem snášel, nemohl jsem však zabránit, abych neronil slzy. Nšo-či to pozorovala, a když jsem poslední lžíci šťastně do sebe vpravil, řekla:

„Jsi velmi slabý, avšak přece jsi silný muž, hrdina. Kéž by ses byl raději narodil jako Apač a ne jako lživá bledá tvář!“

„Já nelžu; já nelžu nikdy; to ještě sama poznáš!“

„Ráda bych ti to věřila; avšak jen jediná bledá tvář mluvila pravdu; byl to Klekí-petra, kterého jsme všichni milovali. Byl tělem znetvořen, avšak jeho duch byl jasný, a srdce dobré a krásné. Vy jste ho zavraždili, aniž vás urazil; za to musíte zemřít a budete pochováni s ním.“

„Jakže? On dosud není pohřben?“

„Ne.“

„Jeho tělo se však nemohlo tak dlouho udržet!“

„Leží v pevné rakvi, do níž nevnikne vzduch. Tu rakev před svou smrtí spatříš.“

Po tomto potěšitelném slibu odešla.

Opravdu, je to pro člověka, jenž má být umučen k smrti, zajisté ohromně uspokojivé, může-li předtím spatřit rakev někoho jiného! Ostatně jsem na smrt dosud vážně nepomýšlel. Naopak, byl jsem přesvědčen, že budu žít; neboť jsem měl neomylný důkaz pro naši nevinu, totiž onu kadeř, kterou jsem uřízl Vinnetouovi, když jsem ho osvobodil.

Avšak měl jsem ji dosud? Nevzali mi ji? Ulekl jsem se při té otázce; neboť v krátkých chvílích svého vědomí jsem ani nemyslel na to, že Indiáni své zajatce olupují. Musel jsem prohlédnout své kapsy.

Měl jsem dosud na sobě celý svůj oblek, z něhož mi neodebrali nic. Co to znamená ležet v takovém oděvu tři neděle v horečce, lze si domyslet. Jsou poměry, které člověk může prožít a prodělat, v knize však o nich vypravovat nemůže a nesmí. Čtenář knihy snad závidí muži, který cestoval, jeho zkušenosti, varoval by se však vstoupit do jeho šlépějí, kdyby se dozvěděl věci, které jsou zde zamlčeny. Jak často jsem dostal dopisy od svých čtenářů, v nichž mi sdělují, že zamýšlejí také podniknout nějakou cestu. Chtějí ode mne různé pokyny, ptají se na výzbroj apod., avšak málo z nich pamatuje na vědomosti, které k tomu patří, a na znalost jazyků, které se musí nejdříve naučit. Tyto dobrodružné povahy léčím s neklamnou jistotou upřímným dopisem, v němž odhrnu záclonu z věcí v oněch knihách zamlčovaných.

Prohledal jsem tedy své kapsy a shledal k svému radostnému překvapení, že mám dosud všechno, všechno; jen zbraně mi odňali.

Vytáhl jsem krabičku od sardinek; mé poznámky byly dosud v ní a mezi nimi Vinnetouovy vlasy. Schoval jsem ji opět a spokojen ulehl, abych zase usnul.

Sotva jsem se k večeru opět probudil, objevila se, aniž jsem dal znamení, Nšo-či, a přinesla mi opět jídlo a čerstvou vodu. Tentokrát jsem jedl bez její pomoci, přičemž jsem jí kladl různé otázky, z nichž jen některé z nich zodpověděla. Zajisté dostala přísné pokyny, podle nichž se musela řídit. Mnoho jsem se toho nesměl dozvědět. Otázal jsem se jí, proč jsem nebyl obrán o své věci.

„Vinnetou to zakázal,“ odpověděla.

„Znáš důvod, jaký k tomu měl?“

„Ne, neptala jsem se jej. Avšak něco jiného, lepšího ti mohu říci.“

„Co?“

„Byla jsem u tří bílých mužů, kteří byli s tebou zajati.“

„Ty sama?“ tázal jsem se radostně.

„Ano. Chtěla jsem jim říci, že se cítíš už líp a že se brzy zotavíš. Tu mne požádal ten, jenž se jmenuje Hawkens, abych ti odevzdala něco, na čem pracoval po celé tři neděle, během nichž tě ošetřoval.“

„Co to je?“

„Ptala jsem se Vinnetoua, smím-li to přinést, a on to dovolil. Zde to máš. Jsi asi silný a statečný muž, když ses odvážil na šedého medvěda jen s nožem v ruce. Sam Hawkens mi to vyprávěl.“

Podala mi řetěz, který dobrák Sam vyrobil ze zubů a drápů medvěda, třapečky ušních boltců zde byly také.

„Jak to mohl udělat?“ tázal jsem se udiveně. „Snad nejen rukama. Copak jste mu ponechali nůž a jeho ostatní věci?“

„Ne, ty jsi jediný, jemuž nic neodňali. Avšak on řekl mému bratru, že chce udělat tento řetěz a vyžádal si zuby a drápy. Vinnetou vyhověl jeho přání a dal mu i předměty, kterých bylo třeba k zhotovení řetězu. Zavěs si jej již dnes, neboť se z něho nebudeš dlouho radovat.“

„Zajisté proto, že již brzy zemřu?“

„Ano.“

Vzala mi řetěz z ruky a zavěsila mi jej kolem krku. Od toho dne jsem jej na Divokém západě stále nosíval.

„Tuto památku jsi mi mohla přinést i později,“ řekl jsem dívce. „Nespěchá to, neboť doufám, že ji budu ještě nosit dlouhá léta.“

„Ne, už jen krátký čas.“

„Nevěř tomu! Vaši bojovníci mne neusmrtí!“

„Usmrtí tě určitě! Bylo tak rozhodnuto v radě náčelníků.“

„Oni se usnesou jinak, až uslyší, že jsem nevinen.“

„Neuvěří tomu.“

„Uvěří, neboť jim to mohu dokázat.“

„Dokaž, dokaž to! Velmi by mne to těšilo, kdybych uslyšela, že nejsi lhář ani zrádce! Řekni mi, čím to můžeš dokázat, abych to sdělila Vinnetouovi, svému bratrovi!“

„Ať přijde ke mně, chce-li to vědět.“

„To neudělá.“

„Tedy se nic nedozví. Nebudu se dožebrávat přátelství ani jednat pomocí poslů s někým, kdo ke mně může sám přijít.“

„Jak jste tvrdí vy muži! Já bych ti byla ráda přinesla Vinnetouovo odpuštění; ty ho však nedosáhneš!“

„Nepotřebuji odpuštění, neboť jsem neudělal nic, co by mně muselo být odpuštěno. Avšak o jednu ochotu tě prosím.“

„O jakou?“

„Kdybys měla chuť ještě jednou jít k Samu Hawkensovi, řekni mu, že nemusí mít starost. Jakmile se uzdravím ze své nemoci, budeme svobodní.“

„Nevěř tomu! Tvá naděje se nesplní.“

„Není to naděje, nýbrž jistota. Později sama zjistíš, že jsem měl pravdu.“

Hlas, jímž jsem to řekl, byl tak přesvědčující, že se dívka vzdala námitek a odešla.

Mé vězení tedy leželo u Rio Pecos, zajisté v některém údolí, ústícím do řeky, neboť pohlédl-li jsem otvorem dveří, padl můj pohled na protější skalní stěnu, která nebyla příliš vzdálená, zatímco údolí Rio Pecos muselo být mnohem širší. Rád bych viděl pueblo, v němž, nebo na němž jsem bydlel; nemohl jsem však vstát z lože, a i kdybych byl dost silný k chůzi, nevěděl jsem, jestli je mi dovoleno opustit tuto místnost.

Když se setmělo, přišla stařena a usedla v koutě. Přinesla svítilnu vyrobenou z malé vydlabané tykve, a tato lampička blikala po celou noc. Stařena obstarávala hrubší práce, zatímco Nšo-či, smím-li se tak vyjádřit, zastávala vlastní úřad ošetřovatelky.

Celou další noc jsem spal hlubokým, posilujícím spánkem a ráno jsem se cítil opět mnohem silnější, než předešlý den. Toho dne jsem jedl neméně než šestkrát, vždy silnou masitou polévku s kukuřičnou kaší, stravu velice výživnou a lehce stravitelnou, která mi byla dávána i další dny tak dlouho, až jsem mohl lépe polykat a jíst též hutnější stravu, zvláště maso.

Můj stav se stále více lepšil. Kostra dostala opět svaly, nádor v ústech se zmenšil. Nšo-či byla stále tou přívětivě starostlivou ošetřovatelkou a při tom se zdála být přesvědčena, že se mně smrt stále více přibližuje. Později jsem pozoroval, že ve chvíli, kdy myslela, že ji nevidím, na mně spočíval její pohled s žalostně tázavým výrazem.

Zdálo se, že mně začíná litovat. Křivdil jsem jí tedy, když jsem soudil, že nemá srdce. Jednou jsem se jí ptal, zdali je mně dovoleno opustit mé vězení, jehož vchod byl stále otevřen; Odpověděla, že ne, a upozornila mne, že ve dne i v noci střeží vchod dva muži, a že jej budou i nadále střežit. Jen své slabosti prý děkuji za to, že jsem dosud nebyl spoután, což – jak se domnívala – se stane již brzy.

To mne nabádalo k opatrnosti. Spoléhal jsem se sice na kadeř, avšak mohlo se stát, že ani ta mi nepomůže k žádoucímu úspěchu, a pak jsem se mohl spolehnout jen na sebe a vlastní sílu, kterou jsem musel cvičit. Ale jak?

Na medvědích kůžích jsem ležel jen tehdy, když jsem spal; jinak jsem seděl nebo se procházel místností. Řekl jsem Nšo-či, že nejsem zvyklý sedět tak nízko, a ptal se jí, jestli bych mohl dostat kameny, které by mi sloužily jako sedadla. Mé přání bylo předneseno Vinnetouovi, který mně poslal několik kamenů různé velikosti; nejtěžší z nich vážil cent. Těmito kameny jsem se posiloval, když jsem byl sám. Ošetřovatelkám jsem předstíral slabost; ve skutečnosti mi již po čtrnácti dnech nebylo zatěžko zvednout velký kámen několikrát za sebou. To se lepšilo denně, a když minul třetí týden, cítil jsem, že jsem nabyl úplně svých dřívějších sil.

Byl jsem zde již šest neděl, a neslyšel jsem dosud, že by zajatí Kiowové byli propuštěni. Živit dvě stě mužů, to byl veliký výkon! Jistě za to Kiowové museli platit. Čím déle zůstali, tím vyšší bylo asi výkupné!

A pak jednoho krásného slunného dne pozdního indiánského léta, mi přinesla Nšo-či snídani a usedla, zatímco jindy za podobných návštěv se vždy hned vzdálila. Její oči se na mne něžně upřely s nádechem smutku; konečněji skanula po tváři slza.

„Ty pláčeš?“ podivil jsem se. „Stalo se něco, co tě zarmoutilo?“

„Má se to stát teprve dnes.“

„Co?“

„Kiowové budou propuštěni a odejdou. Jejich poslové přišli této noci a přinesli výkupné.“

„A to tě zarmoutilo? Vždyť by ses z toho měla spíše radovat!“

„Nevíš, co mluvíš, a netušíš, co tě očekává. Rozloučení s Kiowy bude oslaveno tím, že budeš ty – ty i tvoji druhové – postaveni ke kůlům.“

Věděl jsem, že ta chvíle nadejde, a přece jsem se ulekl, když jsem to zaslechl. Dnes tedy byl den rozhodnutí, snad můj den poslední!

Tvářil jsem se však klidně a jedl zcela nerušeně dál, až jsem byl hotov a vrátil Nšo-či nádobu. Vzala ji, vstala a odešla, U vchodu se obrátila, vrátila se opět ke mně, podala mi ruku a řekla, aniž by při tom zadržovala kanoucí slzy:

„Nyní smím s tebou naposled mluvit! Dcera náčelníka Apačů nesmí projevit smutek ani soucit, tomu ji naučil její otec. Ale měla kdysi také učitelku, svou matku.“

„Kdysi? Tvá matka už nežije?“

„Ne. Manitou, Velký Duch, ji povolal k sobě. Byla jako mírné večerní slunce, které zapadá. Muži jsou jako palčivý žár slunce o polednách. Zemři statečně! Nazývají tě Old Shatterhand a jsi silný muž. Buď také silný, až tě budou mučit! Nšo-či velice truchlí nad tvou smrtí; avšak ještě více by ji bolelo, kdyby ti utrpení vynutilo výraz bolesti nebo nářek. Udělej mi tu radost a zemři jako hrdina!“

Po té prosbě odběhla. Přikročil jsem ke vchodu, abych za ní ještě pohlédl; ale tam na mne byly namířeny hlavně dvou pušek; strážci konali svou povinnost. Kdybych byl udělal ještě krok, byl bych asi zastřelen nebo úmyslně poraněn, abych nemohl dál. Na útěk nebylo ani pomyšlení, neboť jsem neznal místní poměry. Proto jsem se vrátil do svého vězení a tam usedl.

KAPITOLA TŘINÁCTÁ U mučednického kůlu

Co dělat? Nejlepší ovšem bylo očekávat budoucí věci klidně a v patřičném okamžiku zkusit účinek Vinnetouovy kadeře. Pohled, který jsem vrhl ven, mne přesvědčil, že pokus o útěk by byl šílenstvím. O indiánských pueblech jsem sice četl, dosud jsem však žádné nespatřil. Jsou postaveny tak, aby je bylo možné snadno hájit, a jejich stavba, ač je zvláštní, vyhovuje úplně tomuto účelu.

Zpravidla pueblos vyplňují hluboké rokliny. Vystavěna jsou vesměs z kamení a zdiva, a utvořena z jednotlivých poschodí, jejichž množství se řídí podle místa. Každé vyšší poschodí se postaví o něco dozadu, takže před ním zůstane plošina utvořená stropem dolejšího poschodí. Celek se jeví jako pyramida stupňů, jejíž jednotlivá poschodí čím výše tím víc a hlouběji se táhnou do skalní rozsedliny. Přízemí tedy vyvstává nejvíce a je nejširší, zatímco následující poschodí se stále více úží. Ta poschodí nejsou jako u nás spojena uvnitř schody, nýbrž z jednoho do druhého je možné se dostat jen pomocí žebříků, které je nutno zvenčí přistavit i odstranit. Přiblíží-li se nepřítel, vytáhnou se žebříky, a útočník nemůže nahoru, leda by s sebou přinesl žebříky své; avšak i v tom případě by musel každé poschodí jednotlivě dobývat a vystavit se střelám obránců z horních plošin.

V takovém pyramidovém pueblu jsem byl uvězněn, a to, jak jsem právě zpozoroval, v osmém anebo v jeho devátém poschodí. Jak bylo možné se přes ně dostat dolů, když na všech plošinách byli rudoši? Ne, nešlo to. Musel jsem zůstat zde. Vrhl jsem se na lože a čekal jsem.

Byly to zlé, téměř nesnesitelné hodiny. Čas se vlekl pravým hlemýždím krokem, a bylo již poledne, aniž se něco stalo, co by potvrdilo předzvěst Indiánky. Až konečně jsem venku uslyšel blížící se kroky několika osob.

Vešel Vinnetou doprovázen pěti Apači. Tvářil jsem se úplně lhostejně, a zůstal jsem ležet. Pohlédl na mne dlouhým, zpytavým pohledem a řekl:

„Old Shatterhand ať mi poví, je-li opět zdráv!“

„Ještě ne úplně,“ odpověděl jsem.

„Avšak mluvit můžeš, jak slyším?“

„Ano.“

„A běžet také?“

„Myslím, že ano.“

„Učil ses plavat?“

„Trochu.“

„To je dobře, neboť budeš nucen plavat. Víš ještě, v který den jsi mne měl spatřit?“

„V den své smrti.“

„Dobře. Ten den nadešel. Vstaň: budeš spoután.“

Bylo by nesmyslem odporovat tomuto vyzvání. Měl jsem proti sobě šest rudochů, pro které bylo snadnou věcí zvednout a postavit mne. Byl bych jich možná několik srazil, avšak nic bych tím nedosáhl, nejvýše toho, že by se mnou jednali ještě hůř. Vstal jsem tedy ze svého lože a podal jim ruce. Spoutali mi je, dali mi dva řemeny na nohy, takže jsem sice mohl jít nebo stoupat, avšak nemohl jsem dělat velké kroky. Potom mne vedli ven na plošinu.

Odtud vedl dolů žebřík; nebyl to onen žebřík zhotovený podle našeho způsobu, nýbrž silné dřevo, v němž byly hluboké zářezy, sloužící za stupně. Tři rudoši slezli po tomto schodišti; pak jsem musel sestoupit já, což pro mne, ačkoliv jsem byl spoután, nebylo těžké. Po mně následovali ostatní. Tím způsobem jsme pokračovali od poschodí k poschodí, vždy níž.

Na všech plošinách stály ženy a děti, které na mne zvědavě, avšak mlčky pohlížely a pak se ubíraly za námi. Když jsme se octli dole, bylo jich už několik set a tvořily průvod, obecenstvo, jemuž měl být poskytnut pohled na naši smrt.

Bylo to tak, jak jsem si myslel; pueblo stálo v úzkém pobočním údolí, ústícím do širokého údolí Rio Pecos. Do tohoto údolí jsem byl právě přiveden. Pecos není příliš velikou řekou; v létě a na podzim má vody ještě méně než v zimě a na jaře. Přece však má místa, která i v nejparnější roční době jsou dost hluboká. Údolí bujelo trávou i stromovím, a to snad nutilo Indiány usadit se zde trvale, neboť zde měli pro dobytek bohaté pastviny. Údolí řeky bylo široké asi půl hodiny cesty, a po obou stranách nalevo i napravo porostlé křovím a stromy. Právě před námi však byla mýtina, o jejímž původu jsem neměl kdy uvažovat.

Právě tam, kde poboční kaňon ústil do údolí, kterému ležel napříč, byl písčitý pruh, asi pět set kroků široký, vedoucí přímo k vodě a na druhém břehu dál; podobal se světlému pruhu, taženému přes zelené údolí řeky. Na této široké, písčité čáře nebyla tráva ani keře, ani stromy, jenom ohromný cedr, který stál na druhém břehu na neúrodném pruhu. Svou mohutností vzdoroval přírodním katastrofám, jimiž byl uzpůsoben písčitý pruh celým údolím. Nestál na břehu, nýbrž dost daleko od něho, a byla mu pro dnešní den Inču-čunou přiřčena důležitá úloha.

Na břehu bylo živo. Spatřil jsem tam náš vůz s voly, který Apačové ukořistili a přivezli sem. Za neúrodnou plochou půdy se pásli koně, přivedení od Kiowů jako výkupné za zajatce. Byly tam postaveny stany, které taktéž tvořily část výkupného. Mezitím se procházel Inču-čuna se svými lidmi, kteří měli odhadnout cenu poplatku. Tangua byl mezi nimi, neboť byl se svými lidmi již na svobodě. Krátký pohled na množství pestrých a fantastických postav mi řekl, že je zde shromážděno jistě na šest set Apačů.

Když nás viděli přicházet, shlukli se a utvořili velký, několikanásobný půlkruh kolem vozu, k němuž jsem byl veden. Kiowové se k divákům také připojili.

Když jsme došli k vozu, spatřil jsem Sama Hawkense, Dicka Stonea a Willa Parkera, kteří tam byli uvázáni, ne u vozu, nýbrž u kůlů, zaražených do země. Čtvrtý kůl byl prázdný; k tomu uvázali mne. To byly tedy ty mučednické kůly, u nichž jsme měli v mukách skončit své nadějné životy.

Kůly byly zaraženy do země v řadě vedle sebe, a to tak, že mezery mezi nimi byly tak malé, že jsme spolu mohli hovořit. Sam stál vedle mne; pak Stone a Parker. Nablízku ležely četné svazky suchého dřeva, které asi byly určeny k tomu, aby byly nakupeny kolem nás a byly zapáleny. Tak bychom se proměnili v mučedníky.

Nezdálo se, že by moji tři přátelé ve svém zajetí trpěli nedostatkem, vypadali, jako by byli dobře vykrmeni, jejich tváře však nebyly veselé.

„Ah, sir, konečně přicházíte!“ řekl Sam. „Zamýšlejí s námi malichernou, úplně malichernou operaci, a nemyslím, že ji přežijeme. Úmrtí a zabití působí na lidské tělo tak, že to jen málokdo přežije. Nakonec máme být ještě upáleni, jestli se nemýlím. Co o tom všem soudíte?“

„Máte naději na vysvobození, Same?“ tázal jsem se ho.

„Nevím, kdo by měl přijít a vyvést nás z těchto mučidel. Po několik neděl jsem namáhal mozek, nevymyslel jsem však nic chytrého. My jsme byli v temné skalní díře, byli jsme dobře uvázáni, a kromě toho jsme ještě měli několik výborných strážců. Jak se dostat ven? A jak vám se dařilo, sir?“

„Velmi dobře!“

„To vám věřím, je to na vás vidět. Jste vykrmený jako houser, který má být upečen na Martina! Co dělá rána?“

„Taktak! Mluvit již mohu, jak slyšíte, a otok, který ještě zbyl, jistě také brzy zmizí.“

„O tom jsem úplně přesvědčen! Ta vaše milá oteklina bude dnes vyléčena tak radikálně, že z ní nic nezůstane, ale z vás také ne. Já pro nás záchranu nevidím a přece necítím ani nejmenší chuť zemřít. Nemám však strach ani starost. Je mi právě tak, jako by nám tito rudoši nemohli nic udělat, jako by měl v posledním okamžiku přijít nějaký vysvoboditel.“

„Možná! Ani já jsem dosud neztratil naději. Hned bych se vsadil, že se nám na sklonku tohoto nebezpečného dne bude ještě velmi dobře dařit.“

„To můžete říci jen vy, jelikož jste nenapravitelný greenhorn. Dobře dařit! Hlouposti! O tom ‚dobře‘ není ani řeči; já bych děkoval Bohu, kdyby se mně dnes večer vůbec ještě nějak dařilo.“

„Řekl jsem vám už častěji i dokázal, že jsou někteří greenhorni zcela jiní chlapíci než ti, které jste dosud znal, Same Hawkensi.“

„Tak? Co tím chcete říci? Napadla vás snad nějaká šťastná myšlenka?“

„Ano.“

„Která? A kdy?“

„Tehdy večer, když se Vinnetouovi a jeho otci podařilo uprchnout.“

„Tehdy že na vás přišla myšlenka? Zvláštní věc! Ta nám dnes neprospěje, neboť když vás napadla tehdy, nevěděl jste, že zde u Apačů budeme tak nasoleni. Jak se jmenuje ta myšlenka?“

„Kadeř.“

„Kadeř?“ opakoval tázavě. „Poslyšte, sir, řekněte mi, jak to vypadá u vás v prvním poschodí! Máte tam snad krysí hnízdo?“

„Myslím, že ne.“

„Co tedy blábolíte o kadeři? Nebo vám snad některá dřívější vaše milenka darovala kus skalpu, který chcete nabídnout Apačům jako výkupné?“

„Ne; mám tu kadeř od muže.“

Pohlédl na mne, jako by pochyboval o mém zdravém rozumu, zavrtěl hlavou a řekl:

„Poslyšte, nejmilejší sir, ve vaší hlavě to asi není jaksi v pořádku. Vaše poranění tam asi zanechalo něco, co je úplně zbytečné. Podle všeho máte kadeř v mozku a ne v kapse. Neboť nevím, jak bychom se pomocí vlasů mohli dostat od těchto hamižných kůlů.“

„Hm, ano; to je právě myšlenka greenhorna, a vy musíte klidně vyčkat, osvědčí-li se nebo ne. Pokud jde ostatně o kůly, pak jsem ohledně té věci pro svou osobu úplně jistý, že na nich viset nezůstanu.“

„Ovšem! Až vás spálí, už nebudete viset.“

„Pshaw! Já se od kůlu dostanu dřív, než započnou s mučením.“

„Tak? Jakou máte příčinu, abyste tomu věřil?“

„Budu plavat!“

„Plavat?“ tázal se, přičemž na mne opět pohlížel jako lékař z blázince na svého pacienta.

„Ano, plavat. A to přece nemohu ani u kůlu ani s kůlem přivázaným na zádech. Jsou tedy nuceni mne odvázat, nemyslíte?“

„Hrome! Kdo vám řekl, že máte plavat?“

„Vinnetou.“

„A kdy se tak stane?“

„Dnes ovšem – teď.“

„Good lack! Když to řekl, pak je to ovšem, jako když sluneční paprsek prorazí mračna. Zdá se, že máte zápasit o svůj život.“

„To si také myslím.“

„Tedy nás čeká totéž, neboť nevím, proč by s vámi zacházeli jinak než s námi. V tom případě není naše postavení tak docela zoufalé, jak jsem se domníval.“

„To si myslím i já. Pravděpodobné je, že se budeme moci zachránit.“

„Oho! Jen se hned tolik nedomýšlejte! Jestliže nám dovolí, abychom zápasili o život, pak nám tu věc co nejvíce ztíží. Ovšem, jsou případy, že se bílí zajatci i tehdy zachránili. Naučil jste se plavat, sir?“

„Ano.“

„Ale jak?“

„Tak, že se nemusím bát žádného Indiána.“

„Poslyšte, nebuďte tak přespříliš domýšlivý. Tito chlapi plují jako vodní krysy, jako ryby. A proti takovým nemáte žádnou šanci.“

„A já jako vydra, která ryby chytá a žere.“

„Přeháníte!“

„Ne. Plavání bývalo vždycky mou nejmilejší zábavou. Slyšel jste již někdy o šlapání vody?“

„Ano.“

„Umíte to?“

„Ne; dosud jsem to ani neviděl.“

„Tedy je možné, že to uvidíte dnes. Má-li mně být poskytnuta příležitost, abych zachránil život plaváním, tedy jsem přesvědčen, že dnešní den přežiji.“

„Velice bych si to přál, sir! Doufám, že i nám podobnou příležitost poskytnou. Je to lepší, než viset na kůlu. Chci raději padnout v boji, než se dát umučit k smrti.“

Nebránili nám spolu hovořit, ačkoli Vinnetou stál se svým otcem a s Tanguou opodál a hovořili spolu, zatímco ostatní Apačové, kteří mne přivedli, byli zaměstnáni pořádáním kruhu, jenž se před námi a kolem nás tvořil.

Uvnitř kruhu seděly napřed děti a za nimi dívky a ženy, u nichž byla i Nšo-či, která, jak jsem zpozoroval, jen zřídkakdy ode mne odvrátila zrak. Pak přišli hoši a za nimi teprve stáli dospělí bojovníci. Tak dalece již bylo vše uspořádáno, když vyřkl Sam Hawkens svá poslední slova. Pak promluvil Inču-čuna, který stál s Vinnetouem a Tanguou mezi námi a diváky, tak hlasitě, že ho mohli všichni slyšet:

„Moji rudí bratři a sestry, a také muži z kmene Kiowů, ať slyší, co jim chci říci!“

Udělal přestávku, a když viděl, že pozornost všech je k němu upřena, pokračoval:

„Bledé tváře jsou nepřátelé rudých mužů a jen zřídka se najde mezi nimi některá, jejíž pohled by na nás přívětivě spočinul. Nejšlechetnější z nich přišel k národu Apačů, aby se stal jejich přítelem a otcem. Proto jsme mu dali jméno Klekí-petra – Bílý otec. Moji bratři i sestry ho všichni znali a milovali. Ať mně to dosvědčí!“

„Howgh!“ zaznělo na souhlas kolem dokola.

„Klekí-petra nám byl učitelem ve všech věcech, které jsme neznali, které však byly dobré a nám prospěšné. On k nám mluvil i o náboženství bělochů a o Velkém Duchu, který je stvořitelem a živitelem všech lidí. Tento Velký Duch rozkázal, aby si byli rudí i bílí lidé vzájemně bratry a aby se milovali. Vyplnili však běloši jeho vůli, přinesli nám lásku? Ne! Ať mně to moji bratři a mé sestry dosvědčí!“

„Howgh!“ zaznělo sborem.

„Oni přišli, aby nás oloupili o naše jmění, aby nás vyhubili. Tam, kde se pásli bizoni a mustangové, postavili velká města, z nichž vychází všechno zlo, které nás ubíjí. Kde rudý lovec chodíval pralesem nebo savanou, tam pádí nyní dýmající oř s velkými vozy, v nichž k nám přiváží naše nepřátele. A když rudý muž před ním prchá do krajin, které mu byly ponechány a kde chce v klidu zemřít, pak netrvá dlouho a opět se setká s bělochy, kteří ho pronásledovali, aby zbudovali ohnivému oři na nové půdě rudého muže nové cesty. My jsme se setkali s takovými bělochy a promlouvali jsme s nimi rozumně. Řekli jsme jim, že tato země je naším majetkem a že jim nepatří. Nemohli proti tomu nic namítat, nýbrž to sami doznali. Avšak když jsme je vyzvali, aby odešli a vzdali se úmyslu přivést ohnivého oře na naše pastviny, neuposlechli nás a zastřelili Klekí-petru, kterého jsme milovali a ctili. Moji bratři a sestry ať mi potvrdí, že mluvím pravdu!“

„Howgh!“ zaznělo hlasité a jednohlasné svědectví.

„My jsme mrtvolu zavražděného přivezli sem a uschovali ji pro den pomsty. Ten den nadešel dnes. Klekí-petra má být dnes pochován a s ním i ten, jenž ho zavraždil. S ním jsme zajali i muže, kteří byli společně s vrahem, když vraždu provedl. Jsou to jeho přátelé a společníci, a vydali nás do rukou Kiowů; oni to však zapírají. U všech jiných rudých mužů by postačilo to, co o nich víme, aby byli umučeni. My však uposlechneme učení svého bílého otce Klekí-petry a budeme soudit spravedlivě. Protože nechtějí přiznat, že byli našimi nepřáteli, vyslechneme je, a jejich osud se naplní podle toho, co se od nich dozvíme. Moji bratři a sestry ať projeví svůj souhlas.“

„Howgh!“ zaznělo kolem.

„Poslyšte, sir, to pro nás zní dost příznivě,“ řekl Sam. „Jelikož nás chtějí vyslýchat, nevypadá naše věc tak zle, jak jsme si mysleli. Doufám, že se nám podaří dokázat naši nevinu. Já těm lidem všechno objasním a přesvědčím je tak, že nás propustí.“

„Same, to asi nedokážete,“ odvětil jsem mu.

„Ne? Proč? Myslíte snad, že neumím mluvit?“

„Ó, mluvit vás naučili již jako dítě, ale my jsme zde již šest neděl a dosud se vám nepodařilo Apačům namluvit něco jiného, než co sami chtějí.“

„Vy, myslím, také ne, sir!“

„Ovšemže ne, Same, neboť jsem mluvit nemohl, a pak – když jsem mohl opět hýbat jazykem, neukázal se u mne ani jeden rudoch. Nemohl jsem ani udělat pokus hájit nás před náčelníky.“

„Tedy jej nedělejte ani teď!“

„Proč?“

„Protože by se vám to nepodařilo. Jako greenhorn jste v těch věcech příliš nezkušený, a můžete si být jistý, že nás nevytrhnete, nýbrž potopíte ještě více. Máte sice obrovskou sílu, ale ta zde nic neprospěje, protože zde platí především zkušenost, vtip, chytrost, a těchto vlastností se vám prozatím nedostává. Vy ovšem za to nemůžete, že jste se již bez těchto pěkných vlastností narodil, ale právě proto musíte zanechat takových věcí a dovolit, abych převzal mluvení já.“

„Přeji vám tedy lepší výsledek, než jaký jste měl dosud, Same!“

Naše výměna názorů se mohla odehrávat nerušeně, protože náš výslech nebyl ještě zahájen. Inču-čuna a Vinnetou mluvili tiše s Tanguou a pohlíželi občas na nás. Bavili se tedy o nás. Pohledy obou Apačů se stávaly stále přísnější a z posunků Kiowy bylo patrno, že oběma náčelníkům namlouvá něco, čím by je proti nám ještě více popudil.

Kdo ví, jaké lži o nás vyprávěl. Pak k nám přicházeli všichni tři. Oba Apačové se postavili vpravo, zatímco Tangua se postavil nalevo ke mně. Promluvil k nám Inču-čuna a opět tak hlasitě, aby byl všude slyšen:

„Slyšeli jste, co jsem předtím řekl. Máte nám říci pravdu a hájit se. Odpovězte na otázky, které vám dám! Patříte k bělochům, kteří vyměřovali novou cestu pro ohnivého oře?“

„Ano. Ale musím ti sdělit, že my tři zde neměřili, nýbrž že jsme byli měřičům jen přiděleni k ochraně,“ odpověděl Sam. „A co se týká čtvrtého, zvaného Old Shatterhand, ten –“

„Mlč!“ přerušil ho náčelník. „Máš odpovídat jen na mé otázky a nepromluvit zbytečná slova. Vy jste tedy patřili k oněm bělochům? Odpověz krátce: ano nebo ne!“

„Ano,“ řekl Sam.

„Old Shatterhand vyměřoval také?“

„Ano.“

„A vy tři jste ty lidi chránili?“

„Ano.“

„Tedy jste ještě horší než oni, neboť kdo chrání zloděje a lupiče, ten zaslouží trojnásobný trest. Rattler, vrah, byl vaším společníkem?“

„Ano, ale musím ti říci, že jsme jeho přáteli ne –“

„Mlč, pse!“ osopil se na něho Inču-čuna. „Odpovídej jen to, co chci vědět, víc nic! Znáš zákony Západu?“

„Ano.“

„Jak se trestá zloděj koní?“

„Smrtí.“

„Co je cennější, kůň nebo velká, daleká země, která patří Apačům?“

Sam neodpověděl, aby nad sebou sám nevyřkl ortel smrti.

„Mluv, nebo ti otevřu ústa nožem!“

Na to zavrčel malý, zmužilý Sam:

„Jen to zkus! Sam Hawkens není z těch, kteří se dají donutit k řeči, nechce-li mluvit!“

To už jsem se k němu obrátil a požádal ho:

„Mluvte, Same; bude to pro nás lepší.“

„Well,“ odpověděl. „Chcete-li, budu mluvit, ačkoli bych měl mlčet.“

„Tedy, co je cennější, kůň nebo tato země?“ tázal se opět Inču-čuna.

„Země.“

„Zasloužil tedy lupič země ještě spíše smrt, než zloděj koní! Vy jste nám chtěli uloupit naši zemi. Jste společníci člověka, který zavraždil Klekí-petru. To přiostřuje trest. Jako lupiči země byste byli zastřeleni bez předcházejících muk; protože jste však vrazi, proděláte před svou smrtí mučení na kůlu. Avšak s vypočítáním vašich skutků ještě nejsme u konce. Vy jste nás vydali do rukou Kiowů?“

„Ne.“

„Lžeš!“

„Mluvím pravdu.“

„Nejel jsi s Old Shatterhandem za námi, když jsme vás opustili?“

„Ano.“

„To je přece bezpečné znamení nepřátelství!“

„Ne. Vy jste nám hrozili, a proto jsme museli podle pravidel Západu vědět, zda jste skutečně odjeli nebo ne. Vy jste se mohli ukrýt, abyste na nás stříleli ze zálohy. Jen proto jsme za vámi jeli.“

„Proč ne ty sám? Proč jsi vzal s sebou tohoto Old Shatterhanda?“

„Abych ho naučil číst stopy, protože je zde nováčkem, jestli se nemýlím.“

„Když byl váš úmysl tak nevinný a sledovali jste nás jen z opatrnosti, proč jste přivolali na pomoc Kiowy?“

„Protože jsme poznali, že jsi spěchal napřed. Chtěl jsi přivést své bojovníky, abys nás přepadl.“

„Bylo tedy skutečně třeba přivolat Kiowy?“

„Ano.“

„Nebylo jiného vyhnutí?“

„Ne.“

„Opět lžeš. Abyste nám unikli, bylo jen třeba udělat to, co jsme vám rozkázali, totiž opustit naše území. Proč jste to neudělali?“

„Nemohli jsme odejít dříve, než bychom dokončili svou práci.“

„Vy jste tedy chtěli loupež, kterou jsem vám zakázal, dokončit, a pozvali jste si k tomu na pomoc Kiowy. Kdo štve na nás naše nepřátele, je naším nepřítelem a musí být usmrcen. To je nový důvod, proč vám vezmeme život. Vy jste však neponechali jen Kiowům, aby nás napadli a přemohli, vy jste jim při tom také sami pomáhali. Přiznáváš to?“

„Co jsme udělali, stalo se jen proto, abychom zabránili krveprolití.“

„Chceš, abych se ti vysmál? Nešel jsi nám vstříc, když jsme přicházeli?“

„Ano.“

„Vyzvídal jsi u nás?“

„Ano.“

„A zůstal jsi celou noc blízko nás? Je tomu tak nebo ne?“

„Ano.“

„Nezavedl jsi bledé tváře k vodě, abys nás tam přilákal, a neskryl jsi pak Kiowy v lese, aby nás mohli přepadnout?“

„To je pravda; avšak –“

„Mlč! Chci krátkou odpověď, žádné dlouhé řeči. Byla tam připravena léčka? Kdo ji vymyslel?“

„Já.“

„Tentokrát mluvíš pravdu. Někteří z nás byli zraněni nebo zabiti, ostatní zajati. Vinu nesete vy; prolitá krev padá na vás a je dalším důvodem, že musíte zemřít.“

„Bylo naším úmyslem –“

„Mlč! Já jsem se tě teď na nic neptal. Velký, dobrý Duch nám poslal neznámého, neviditelného ochránce. Já s Vinnetouem jsme se dostali na svobodu. Doplížili jsme se k našim koním, vzali jsme však jen ty, které jsme potřebovali pro sebe, aby zajatci, až je vysvobodíme, hned měli své koně. Odjeli jsme, abychom přivedli své bojovníky, kteří táhli proti Kiowům. Našli jejich stopu a sledovali ji; proto jsem se s nimi tak brzy setkal a mohl dorazit již příští den na místo. Tam bylo opět prolito mnoho krve; máme celkem šestnáct mrtvých, nepočítaje krev a bolest raněných. To je další důvod, proč musíte zemřít. Neočekávejte milost ani slitování!“

„Milost nechceme, chceme jen spravedlnost,“ vpadl mu do řeči Sam. „Já – – –“

„Mlč již, pse!“ přerušil ho Inču-čuna hněvivě. „Nemluv, když se tě neptám. Jsem již s tebou i s těmi ostatními hotov. Protože však mluvíte o spravedlnosti, nebudete hned souzeni podle své vlastní výpovědi, nýbrž předvedu vám i svědka. Tangua, náčelník Kiowů, ať se sníží a v té věci pozvedne svůj hlas. Jsou tyto bledé tváře naši přátelé?“

„Ne,“ zvolal Kiowa hlasem, v němž se zachvívala radost, že naše věc bere tak povážlivý směr.

„Chtěli nás ušetřit?“

„Ne. Oni mne proti vám poštvali a žádali mne, abych s vámi neměl žádné slitování, nýbrž abych vás hned všechny usmrtil.“

Tato lež mne rozčilila tak, že jsem přerušil dosavadní mlčení, a řekl mu do tváře:

„To je velká, nestoudná lež, a já bych tě za ni hned srazil k zemi, kdybych měl aspoň jednu ruku volnou!“

„Ohavný pse!“ zabouřil. „Mám být já tím, kdo tě zabije?“

Při tom zvedl pěst; já však odpověděl:

„Udeř, nestydíš-li se napadnout bezbranného! Vy zde mluvíte o spravedlnosti a výslechu! Je to výslech a je to spravedlnost, když se nesmí říci, co má být řečeno? My že se smíme hájit? Můžeme tak učinit, když se nám zakazuje mluvit, proneseme-li slovo, které vy nechcete slyšet? Inču-čuna jedná jako nespravedlivý soudce. Klade otázky tak, že nám odpověď musí připravit zkázu; a chceme-li říci pravdu, která by nás zachránila, přeruší nás, nenechá nás domluvit a hrozí nám mučením. Takový výslech a takovou spravedlnost nepotřebujeme. To raději začněte hned s mučením, které jste nám přisoudili! Neuslyšíte od nás ani hlásek bolesti.“

„Uff, uff,“ slyšel jsem obdivující ženský hlas. Byla to Vinnetouova sestra.

„Uff, uff, uff!“ volali za ní Apačové.

Odvaha je vlastnost, kterou Indiáni vždycky ctí a uznají ji i u svých nepřátel. Proto ty výkřiky údivu, jež se kolem ozvaly. Mluvil jsem dále:

„Když jsem Inču-čunu a Vinnetoua poprvé spatřil, řeklo mně mé srdce, že to jsou udatní a spravedliví muži, které mohu milovat a ctít. Zmýlil jsem se. Nejsou lepší než jiní, neboť poslouchají hlas lháře a neponechají slovo pravdě. Sam Hawkens se dal zastrašit; já však nedbám na vaše hrozby a opovrhuji každým, kdo utiskuje zajatce jen proto, že se nemůže bránit. Kdybych byl volný, promluvil bych s vámi ještě jinak!“

„Pse, ty mně nazýváš lhářem!“ vzkřikl Tangua. „Já ti rozdrtím kosti!“ Při tom obrátil pušku, pozvedl ji a chtěl mne udeřit pažbou; tu přiskočil Vinnetou, zadržel ho a řekl:

„Náčelníku Kiowů, zůstaň klidný! Old Shatterhand mluvil velmi odvážně, já však s několika jeho slovy souhlasím. Inču-čuno, můj otče, veliký náčelníku Apačů, dej mu dovolení, aby mohl říci vše, co chce říci!“

Tangua se musel uklidnit, a Inču-čuna se odhodlal vyhovět přání svého syna. Přistoupil ke mně a řekl:

„Old Shatterhand je jako dravý pták, který ještě seká pařáty, když je chycen. Nesrazil jsi Vinnetoua dvakrát k zemi? Neomráčil jsi i mne svou pěstí?“

„Copak jsem to udělal dobrovolně? Nedonutil jsi mne k tomu sám?“

„Donutil?“ tázal se s údivem.

„Ano. My jsme se chtěli vzdát bez odporu, avšak vaši bojovníci nás neposlouchali. Napadli nás, takže jsme byli nuceni se bránit. Ptej se však svých lidí, jestli jsme je jen zranili, ačkoliv jsme je mohli usmrtit. Dokonce ještě víc, abychom nemuseli žádného poranit, uprchli jsme. Pak jsi přišel ty a napadl jsi mne, aniž jsi dbal na má slova. Já jsem se musel bránit, a byl bych tě mohl probodnout nebo zastřelit, já jsem tě však jen omráčil, protože jsem tvůj přítel. Pak přišel Tangua, vůdce Kiowů, a chtěl ti vzít skalp; protože jsem to nedopustil, zápasil se mnou, já ho však přemohl. Nezachránil jsem ti tedy jen život, nýbrž i skalp. Když pak – – –“

„Ten prokletý kojot lže, jako by měl sto různých jazyků!“ křičel zuřivě Tangua.

„Je to skutečně lež?“ tázal se Vinnetou.

„Ano. Můj rudý bratr Vinnetou zajisté nepochybuje o pravdě mých slov?“ křičel Tangua zuřivě.

„Já jsem vás oba viděl. Ty jsi nehybně ležel a můj otec také. To souhlasí. Old Shatterhand ať mluví dál!“

„Já jsem tedy přemohl Tanguu, abych zachránil Inču-čunu; pak přišel Vinnetou. Já jsem ho neviděl a dostal jsem od něho ránu pažbou, která však nezasáhla mou hlavu. Pak mne Vinnetou bodl do úst a probodl můj jazyk; nemohl jsem mluvit, jinak bych mu řekl, že bych se rád stal jeho přítelem a bratrem. Byl jsem poraněn a jednu ruku jsem měl ochromenou, přesto jsem ho přemohl. Ležel přede mnou omráčený právě tak jako Inču-čuna, a mohl jsem oba usmrtit. Udělal jsem to?“

„Byl bys to jistě udělal,“ odpověděl Inču-čuna; „avšak objevil se jeden apačský bojovník a srazil tě pažbou.“

„Ne, nebyl bych to udělal! Nepřišly tyto tři bledé tváře, které jsou zde se mnou svázány, dobrovolně k vám, aby se vzdaly? Byly by to udělaly, kdyby vás považovaly za nepřítele?“

„Udělaly to, protože pochopily, že nemohou utéct. Považovaly za lepší, když přijdou dobrovolně a vzdají se. Připouštím, že je v tvých slovech něco, co by mohlo vzbudit víru ve tvou pravdomluvnost; avšak když jsi mého syna Vinnetoua poprvé omráčil, nebyl jsi k tomu donucen.“

„Byl!“

„Kým?“

„Opatrností. Chtěli jsme tebe i jej zachránit. Vy dva jste velmi udatní bojovníci: byli byste se jistě bránili a v boji byste byli raněni nebo usmrceni. Tomu jsme chtěli zabránit; proto jsem já omráčil Vinnetoua, a ty jsi byl přemožen mými třemi přáteli. Doufám, že nyní mým slovům uvěříš.“

„Lež to je, nic než lež!“ křičel Tangua. „Já jsem přišel právě k tomu, když tě chtěl srazit k zemi. Ne já, nýbrž on ti chtěl vzít skalp. Já mu v tom chtěl zabránit, tu mne však stihla jeho ruka, v níž, jak se zdá, sídlí Zlý Duch, neboť jí neodolá nikdo, ani nejsilnější muž.“

Tu jsem se k němu obrátil a řekl jsem hrozivě:

„Ano, nikdo jí neodolá. Používám jí jen proto, abych neproléval lidskou krev; avšak budu-li ještě jednou s tebou zápasit, nebude to pěstí, nýbrž zbraní, a pak nevyvázneš pouhým omráčením. To si pamatuj!“

„Ty se mnou nebudeš nikdy bojovat!“ zasmál se výsměšně. „My tě spálíme a tvůj popel rozmetají větry!“

„To si nemysli! Já budu na svobodě dřív, než tušíš, a pak se spolu vyrovnáme!“

„Přál bych si, aby se tvá slova splnila. Pak bych rád s tebou bojoval, a vím, že bych tě rozdrtil.“

Inču-čuna ukončil nechutnou hádku tím, že řekl:

„Old Shatterhand je velmi smělý, jestliže si myslí, že se dostane opět na svobodu. Ať uváží, kolik důkazů proti němu svědčí; a i když některý z nich nebyl uznán, přece to na jeho osudu nic nezmění. Vyslovil jsi jen tvrzení, avšak nepodal jsi žádné důkazy.“

„Nesrazil jsem k zemi Rattlera, když střelil na Vinnetoua a zasáhl Klekí-petru? Není to důkaz?“

„Mohl jsi to udělat z jiných důvodů. Chceš ještě něco říci?“

„Nyní ne; snad později.“

„Řekni to teď, neboť později již nebudeš moci říci nic!“

„Ne, teď ne. Řeknu-li to později, budete mým slovům naslouchat, neboť Old Shatterhand není muž, jehož slova odnáší vítr. Nyní mlčím, neboť jsem zvědav na spravedlivý rozsudek, který nad námi vynesete.“

Inču-čuna se ode mne odvrátil a dal pokyn. Několik mužů vystoupilo z polokruhu a usedli s náčelníky, aby se radili. Při tom se asi Tangua všemožně snažil, aby náš rozsudek byl co nejvíce zostřen, jak se dalo soudit z jeho horlivých posunků.

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ Na život a na smrt

Mezitím jsme měli my čtyři, Sam, Dick, Will a já, dost času, abychom si vyměnili své názory.

„Jsem zvědavý, co spolu upečou,“ podotkl Dick Stone. „Nic rozumného to asi nebude.“

„Jsem přesvědčen, že tu jde o život,“ řekl Will Parker.

„Já také,“ souhlasil Sam Hawkens. „Vždyť ti chlapíci ničemu neuvěří, ať řekneme cokoliv! Ostatně, vy jste svou věc tak špatně neprovedl, sir! – Divil jsem se Inču-čunovi.“

„Proč?“ tázal jsem se.

„Že vás tak nechal plácat. Mně přejel hubu hned, když jsem ji otevřel.“

„Plácat? Myslíte to vážně, Same?“

„Ano. Plácáním nazývám totiž každou řeč, která je bezvýsledná, jestli se nemýlím. A výsledku jste dosáhl zrovna tak málo jako já.“

„Já si naopak myslím něco jiného!“

„Avšak bez důvodu!“

„Ne, nýbrž odůvodněně. Vinnetou mluvil o plavání; to byla hotová věc. Proto si myslím, že byli jen proto při výslechu tak ostří, aby nám nahnali strach. Rozsudek bude jistě mnohem shovívavější.“

„Sir, to si nemyslete! Domníváte se dosud opravdu, že vám bude poskytnuta příležitost zachránit se plaváním!“

„Ovšem.“

„Nesmysl, jaký je to nesmysl! A i když je to ujednáno, nechají vás plavat; ale víte kam?“

„Nuže?“

„Přímo do tlamy smrti. Až budete nebožtík, vzpomeňte si na má slova – hihihi!“

Ten podivný človíček se mohl i ve zlém postavení, v němž jsme se nacházeli, upřímně smát svému pochybnému vtipu. Jeho veselost však trvala jen několik okamžiků, neboť porada byla hned u konce. Bojovníci, kteří se jí zúčastnili, se vrátili opět do půlkruhu, a Inču-čuna hlasitě oznamoval:

„Slyšte, bojovníci Apačů a Kiowů, jak jsme o těchto čtyřech zajatých bledých tvářích rozhodli! V radě starších náčelníků bylo již předtím umluveno, že je budeme honit ve vodě, pak s nimi budeme zápasit a nakonec je upálíme. Avšak Old Shatterhand, nejmladší z nich, promluvil slova, v nichž byla moudrá místa. Zasloužili smrt, přece se však zdá, jako by tito lidé neměli tak zlý úmysl, jak jsme se domnívali. Proto bylo naše původní usnesení zrušeno, a my necháme mezi námi a jimi rozhodnout Velikého Ducha.“

Na několik okamžiků se odmlčel, aby zvýšil očekávání svých posluchačů. Toho využil Sam k poznámce:

„U všech kozlů, tohle začíná být zajímavé, nadmíru zajímavé! Víte, co tím myslí, sir?“

„Tuším to,“ odvětil jsem.

„Nuže, co?“

„Souboj, tak zvaný boží soud. Nemám pravdu?“

„Ano, zajisté souboj! Kdo jej vybojuje? Jsem hrozně zvědav!“

Náčelník pokračoval:

„Ona bledá tvář, která se nazývá Old Shatterhand, se zdá být nejvznešenější; ať je tedy rozhodnutí dáno do jeho rukou. A záviset má od toho z nás, který je podle hodnosti také nejvyšší. Tím jsem já, Inču-čuna, náčelník Apačů.“

„U všech hromů, u všech koček! Vy a on!“ šeptal rozčileně Sam.

„Uff, uff, uff!“ šířilo se udivení řadami rudochů.

Byli zajisté překvapeni, že sám náčelník chtěl se mnou zápasit. Byl by se mohl vyhnout nebezpečí, které mu při tom hrozilo, a zvolit k tomu jiného. On však podal hned vysvětlení, když mluvil dále:

„Sláva Inču-čuny a Vinnetoua utrpěla tím, že pouhá pěst bledé tváře je srazila k zemi a omráčila. Náčelník musí tuto skvrnu smýt tím, že bude s bledou tváří zápasit. Vinnetou ustoupí, neboť já jsem starší a první náčelník Apačů. On je s tím srozuměn, neboť očistím svou i jeho čest tím, že usmrtím Old Shatterhanda.“

Opět udělal přestávku.

„Můžete se těšit, sir!“ řekl Sam. „Budete mít aspoň rychlejší smrt než my ostatní. Chtěl jste toho chlapa ušetřit, a nyní jím budete vymazán z lidské společnosti.“

„Uvidíme!“

„Vy toho již mnoho neuvidíte, sir, a já bych si to, co uvidím, rád odpustil,“ řekl Sam s neveselým úšklebkem. Bylo patrné, že se musí do této grimasy nutit. „Nebo si myslíte, že budete bojovat stejnou zbraní?“

„To mi ani nenapadá!“

„Well! Podmínky při takovém zápasu se ujednají tak, že běloch je předem ztracen. Když některý někdy vyvázl životem, tedy to byla výjimka, která jen potvrzuje pravidlo. Poslouchejte!“

Inču-čuna pokračoval:

„Sejmeme Old Shatterhandovi pouta a pustíme ho do vody řeky, kterou musí přeplavat; on však nedostane žádnou zbraň. Já ho budu následovat a vezmu si tomahawk. Dostane-li se Old Shatterhand na protější břeh, a dosáhne-li živ onoho cedru, který stojí tam na pobřeží, bude zachráněn a jeho přátelé osvobozeni; budou moci jít, kam budou chtít. Usmrtím-li ho však, než dosáhne cedru, tedy propadnou i oni smrti, nebudou však mučeni a upáleni, nýbrž jen zastřeleni. Všichni přítomní bojovníci ať potvrdí, že slyšeli má slova, že jim rozuměli a že je budou respektovat.“

„Howgh!“ zněla jednohlasná odpověď.

Lze si pomyslet, že jsme teď pocítili velké rozčilení, já ani ne tak jako Sam, Dick a Will. První řekl:

„Ti chlapíci to chytře zařídili. Protože jste nejvznešenější, máte plavat. Nesmysl! Protože jste greenhorn, to je ten důvod. Mne, mne by měli pustit do vody! Já bych jim ukázal, že Sam Hawkens plave jako pstruh! Ale vy! Poslyšte, sir, uvažte, že naše životy závisí na vás! Prohrajete-li a budeme-li muset zemřít, pak s vámi již na mou duši nepromluvím ani slovo. Na to se můžete spolehnout, jestli se nemýlím!“

„Nestarejte se, starý Same!“ odpověděl jsem. „Co budu moci, udělám. Já zase myslím, že rudoši nevolili špatně. Jsem přesvědčen, že vás mohu spíš zachránit než vy nás.“

„Doufejme! Tedy, jde to na život a na smrt! Nesmíte Inču-čunu šetřit. Ať vám ta myšlenka ani nenapadne!“

„Uvidíme!“

„To není žádná řeč, tady není vůbec nic k vidění! Ušetříte-li ho, jste ztracen, a my jsme zničeni. Zajisté se opět spoléháte na svou pěst?“

„Proč ne?“

„To nedělejte, to nedělejte! Nedojde ani k zápasu!“

„Jsem přesvědčen, že dojde.“

„Ne – nedojde!“

„Jak mne tedy usmrtí?“

„Sekerou. Přece víte, že jí rudoch neužívá jen v blízkosti, tomahawk je i na dálku hroznou zbraní. Ve vrhání tomahawkem mají rudoši takovou zručnost, že vám na sto kroků useknou špičku nosu. Inču-čuna do vás nebude sekat sekerou, nýbrž ji vrhne za vámi a usmrtí vás při prvním hodu. Věřte mi, ať jste sebelepší plavec, na protější břeh se nedostanete; hodí vám již mezi plaváním sekeru po hlavě nebo spíš do týla, což usmrcuje jistěji. Pak vám nepomůže ani vaše umění, ani vaše síla.“

„To vím, milý Same. Ale také vím, že mnohdy náprstek chytrosti pomůže víc než bečka síly.“

„Chytrost? Jak byste se vy dostal k potřebné chytrosti! Říkám vám, že starý Sam Hawkens je známý jako chytrý chlapík; ale přes všechnu svou chytrost nechápu, jak byste náčelníka přemohl lstí. Co pomůže lest, lest celého světa proti dobře vrženému tomahawku?“

„Pomůže, Same, pomůže!“

„Jak?“

„Uvidíte, nebo vlastně především neuvidíte. Říkám vám však, že jsem si téměř jistý zdarem.“

„Hm! Tohle mocné chvástání spouštíte asi jen proto, abyste ulehčil našim srdcím.“

„Ne.“

„Ano, abyste nás potěšil! Ale co nám pomůže útěcha, která bude již v příštím okamžiku zklamáním?“

„Jen se upokojte. Mám dobrý, skoro výtečný záměr.“

„Záměr? I to ještě! Zde není jiný záměr, než přeplavat na protější břeh, a při tom vás dostihne tomahawk.“

„Ne. Poslyšte! Když se utopím, budeme zachráněni.“

„Utopit – Zachráněni! Sir, vy umíráte již teď; vždyť blouzníte!“

„Vím, co chci. Pamatujte si, když se utopím, pak se již nemáte čeho bát.“

Ta slova jsem pronesl rychle a chvatně, neboť se k nám blížili tři náčelníci. Inču-čuna řekl:

„Nyní Old Shatterhanda rozvážeme; ať si však nemyslí, že může uprchnout! Bylo by mu hned několik set pronásledovatelů v patách.“

„Ani mi nenapadne!“ odvětil jsem. „I kdybych mohl, neudělal bych to; byla by to špatnost vůči mým druhům!“

Odvázali mne, a já zkoušel pohyblivost svých končetin. Řekl jsem brzy nato:

„Je pro mne velkou ctí, že budu s náčelníkem Apačů plavat závod v boji na život a na smrt; avšak pro něho to není ctí.“

„Proč ne?“

„Protože já nejsem pro něho vhodný protivník. Já jsem se někdy koupával v potoce a snažil se, abych se neutopil. Avšak dostat se přes tak širokou a hlubokou řeku si netroufám.“

„Uff, uff! To mne netěší. Já a Vinnetou jsme nejlepšími plavci kmene. Co v takovém případě znamená vítězství nad tak špatným plavcem – nic!“

„A ke všemu jsi ještě ozbrojen, zatímco já ne! Jdu vstříc smrti, a moji přátelé se na smrt také připravili. Přece však bych rád věděl, jak si mám zápas představit. Kdo půjde napřed do vody?“

„Ty!“

„A ty za mnou?“

„Ano.“

„A kdy na mne zaútočíš tomahawkem?“

„Kdy se mi zlíbí,“ odpověděl s hrdým, ba opovržlivým úsměvem virtuosa, který mluví s šumařem.

„To se tedy může stát i ve vodě?“

„Ovšem.“

Tvářil jsem se, jako bych se stával čím dál nepokojnějším a sklíčenějším; ptal jsem se dál:

„Ty mne tedy smíš usmrtit. Já tebe také?“

To už se zatvářil, jako by chtěl říci: „Ubohý červe, tu otázku ti mohla vnuknout jen smrt!“ načež řekl:

„Bude to plavání a boj na život a na smrt; proto tedy smíš i ty mne usmrtit, dokážeš-li to. Ostatně jen tehdy, když se ti to podaří, budeš moci dorazit k cedru.“

„A tvá smrt mi neuškodí?“

„Ne. Usmrtím-li tě, nedosáhneš cíle, a tvoji přátelé musí zemřít; usmrtíš-li ty mne, dosáhneš cedru, pak ty i tvoji lidé od toho okamžiku budete volní. Pojď!“

Nato se obrátil, a já svlékl svůj kabát i boty. Co jsem měl za pasem a v kapse, jsem položil nahoru. Při tom Sam bědoval:

„Bude to zlé, sir, moc zlé. Kdybyste jen viděl svou tvář! A ten váš přežalostný hlas! Je mi až běda úzko o vás i o nás!“

Nemohl jsem mu již odpovídat, protože by to náčelníci slyšeli, ale věděl jsem sám velmi dobře, proč se tvářím zbědované. Chtěl jsem Inču-čunu ukolébat a – jak se obecně říká – dostat ho na vějičku.

„Ještě jednu otázku!“ prosil jsem, než jsem ho následoval. „Dostaneme zpět své věci, když si vybojujeme svobodu?“

To už vyrazil krátký, netrpělivý smích, neboť tu otázku považoval přímo za šílenou. Odpověděl:

„Ano, dostanete je.“

„Všechno?“

„Všechno.“

„I koně a pušky?“

Osopil se na mne zlostně:

„Všechno, řekl jsem. Nemáš uši? Ropucha měla s orlem závodit, a tak se ho otázala, co jí dá, když ho přemůže. Plaveš-li tak hloupě, jak se ptáš, tedy se stydím, že jsem ti nedal za soupeře starou ženu!“

Nato jsme šli půlkruhem, který se před námi rozevřel, ku břehu. Šel jsem těsně vedle Nšo-či a zachytil jsem její pohled, jímž se se mnou navždy loučila. Indiáni šli za námi a rozložili se na břehu, aby mohli zajímavý výjev pohodlně pozorovat.

Věděl jsem dobře, že mi hrozí největší nebezpečí. Ať jsem plaval přes řeku přímo, šikmo, klikatě, vždy jsem byl ztracen; náčelníkův tomahawk mne musel dostihnout. Jedinou spásou mohlo být ponořit se do vody a plavat pod vodou, a zde jsem naštěstí nebyl takovým šumařem, za jakého mne Inču-čuna považoval.

Ale ani na pouhé potápění jsem se nesměl příliš spoléhat. Musel jsem se přece zas jednou vynořit, abych se mohl nadýchat vzduchu, a pak by má hlava poskytla terč pro tomahawk. Ne, já jsem vůbec nesměl na povrch, alespoň ne před očima rudochů. Ale jak to udělat? Změřil jsem břeh vzhůru i dolů, a zpozoroval ke svému nemalému potěšení, že mi šťastná okolnost přispěla na pomoc.

Jak již bylo řečeno, stáli jsme na úplně otevřené písčité ploše, avšak nad jejím středem. Její horní konec, tam, kde opět začínal les, byl ode mne vzdálený jen něco přes sto kroků, a ještě dál výš tvořila řeka záhyb, kde se našim zrakům úplně ztrácela.

Směrem dolů ležel konec písčitého průseku od nás vzdálen asi čtyři sta kroků.

Skočím-li do vody a neobjevím-li se již na hladině, jistě si pomyslí, že jsem se utopil a budou hledat mou mrtvolu; to se bude odehrávat zajisté směrem dolů. Proto jsem musel hledat záchranu opačným směrem, tedy vzhůru. Tam jsem spatřil nablízku místo, kde řeka podemlela břeh; ten byl následkem toho převislý a mohl mi poskytnout výtečný úkryt. Dále vzhůru byla naplavena spousta různého dřeva a klestí, čehož jsem mohl též výtečně využít. Napřed však šlo o to, tvářit se co nejúzkostněji.

Inču-čuna se svlékl až na indiánské spodky, zastrčil za pas tomahawk, když napřed odložil ostatní předměty, a pak řekl:

„Můžeme začít. Skoč tam!“

„Rád bych předem zkusil, jak je zde hluboko?“ řekl jsem ostýchavě.

Jeho tváří kmitl nanejvýš opovržlivý úsměv; rozkázal přinést oštěp. Když mně byl podán, vrazil jsem jej do vody.

Nedosáhl dna. To mi bylo nesmírně milé, tvářil jsem se však co možná ještě sklíčeněji, nachýlil jsem se nad vodu a omýval si čelo, jako bych se obával mrtvice bez předchozího ochlazení. Za mnou se ozvalo všeobecné mručení, bezpečné znamení, že jsem dosáhl svého účelu. Uslyšel jsem i Samův hlas:

„Proboha, pojďte raději zpátky, sir! Já se na to nemohu dívat. Ať nás raději umučí k smrti. To bude přece jen lepší než mít před očima takový žalostný zjev!“

Bezděky mne napadla otázka, co asi o mně soudí Nšo-či. Obrátil jsem se. Tanguova tvář byla vtěleným výsměchem; Vinnetou ohrnoval horní ret, takže bylo vidět jeho zuby; zuřil asi nad tím, že mně věnoval svůj soucit. A jeho sestra měla oči sklopené; ani na mne nepohlédla.

„Já jsem připraven,“ zahřměl na mne Inču-čuna. „Proč ještě otálíš? Dolů s tebou!“

„Musím skutečně plavat?“ tázal jsem se. „Nejde to jinak?“

Tu zazněl bouřlivý smích, přehlušený hlasem Tanguy:

„Pusťte tu ropuchu na svobodu! Darujte mu život! Na takového zbabělce nesmí bojovník vložit ruku!“

Se zuřivým zamručením rozvztekleného tygra na mne Inču-čuna vzkřikl:

„Dolů, nebo ti vrazím tomahawk do týla!“

To už jsem se tvářil zděšeně, usedl jsem na pokraj břehu, spustil napřed prsty a pak nohu až po kolena do vody, a tvářil jsem se, jako bych se chtěl hezky zvolna svézt do vln.

„Dolů s tebou!“ vzkřikl Inču-čuna ještě jednou a kopl mne do zad.

To jsem právě chtěl. Rozhodil jsem jakoby zoufale a bezmocně ruce, vyrazil jsem ze sebe pronikavý výkřik úzkosti a žbluňkl do vody. Ale v tom okamžiku byl již konec přetvářce. Ucítil jsem dno, odrazil jsem se a plaval pod vodou, těsně podle břehu vzhůru. Hned nato jsem ucítil otřes; to Inču-čuna skočil za mnou. Jak jsem se dozvěděl později, měl napřed úmysl dát mi náskok a hnát mne pak k protějšímu břehu, kde mne měla zasáhnout sekera. Ale následkem mé zbabělosti se toho úmyslu vzdal a skočil rychle za mnou, aby mne zabil, jakmile se objevím na hladině. S takovou sketou se muselo jednat krátce.

Doplaval jsem ke svislému místu břehu a vynořil jsem se, ale jen tak, aby se objevila hlava až po ústa. Nikdo mne nemohl vidět, jen náčelník, protože byl ve vodě. Naštěstí byl právě obrácen tváří opačným směrem.

Vydechnul jsem zhluboka, a ponořil jsem se opět, abych plul dál. Pak jsem připlaval k naplavenému dříví, pod nímž jsem se vynořil a opět si oddechl. Dřevo mi zakrývalo úplně hlavu, takže jsem se mohl odvážit zůstat nahoře déle. Viděl jsem náčelníka, jak leží na vodě jako dravec, který je připraven vrhnout se okamžitě na kořist.

Nyní jsem měl před sebou poslední, ale také nejdelší kus cesty až k okraji lesa, kde splývalo křoví nad vodou. I tam jsem se šťastně doplavil a vylezl, křovím úplně krytý, na břeh. Ovšem musel jsem dosáhnout již zmíněného záhybu řeky, abych za ním mohl přeplavat na protější břeh, a to se mohlo stát nejrychleji tím, že poběžím. Dříve jsem však pohlédl křovím na ty, které jsem oklamal.

Křičeli a rozhazovali rukama na břehu, zatímco náčelník na mne stále ještě číhal, plávaje sem tam, ačkoliv bych byl nemohl tak dlouho zůstat pod vodou. Zdalipak si Sam Hawkens vzpomněl na má slova: když se utopím, jsme zachráněni?

Pak jsem utíkal lesem dál, co možná nejrychleji, až jsem měl záhyb řeky před sebou; potom jsem rychle vlezl do vody a dostal se vesele na protější břeh, ovšem jen následkem přetvářky, proto, že mne považovali za špatného plavce, za člověka, který se bojí vody. Ostatně to bylo hodně hloupé, že se tak dali oklamat, neboť, jak mne znali, neměli skutečně důvod považovat mne za zbabělce.

Na druhém břehu jsem šel opět dolů podle lesa, až tam, kde končil. Skrytý za křovím, jsem spatřil ke své velké radosti, že několik rudochů skočilo do vody a šťourali oštěpy po utonulém Old Shatterhandovi.

Byl bych teď mohl jít zcela pohodlně k cedru a mohl jsem mít vyhráno, neudělal jsem to však, neboť jsem nechtěl děkovat jen lsti za své vítězství; chtěl jsem zároveň Inču-čunovi dát trochu ponaučení a současně si ho zavázat vděčností.

Náčelník Apačů dosud plaval sem tam, hledaje mne, přičemž mu ani nenapadlo pohlédnout na druhý břeh, kde jsem zatím již stál. Vklouzl jsem tedy do vody, položil se na znak, aby jen nos a oči vyčnívaly z vody, a několika tichými odrazy pod vodou jsem se dostal do proudu, který mne unášel dolů.

Nikdo mne nezpozoroval. Když jsem se octl přímo proti rudochům, ponořil jsem se, plaval kousek pod vodou ke břehu, tam jsem se vztyčil a šlapaje vodu, zvolal jsem mocným hlasem:

„Same Hawkensi, Same Hawkensi, my jsme vyhráli – vyhráli!“

Těm, kteří stáli na druhém břehu, se jistě zdálo, jako bych stál na mělčině. Rudoši mne uslyšeli a pohlédli ke mně. Jaké vytí se teď ozvalo! Zdálo se, jako by tisíc ďáblů bylo vypuštěno z řetězů a všichni řvali o závod.

Sotva mne Inču-čuna spatřil, hnal se dlouhými, mocnými tempy ke mně. Nesměl jsem dopustit, aby se ke mně příliš přiblížil, proto jsem plaval ke břehu, na který jsem vylezl a kde jsem pak zůstal stát.

„Dál, jen dál, sir!“ křičel na mne Sam. „Utíkejte, abyste se dostal k cedru!“

V tom mi nemohl nikdo zabránit, ani Inču-čuna; já mu však chtěl dát zamýšlené ponaučení a nehnul jsem se dřív, dokud se mi nepřiblížil asi na čtyřicet kroků. Pak jsem odtud pádil přímo ke stromu. Kdybych se byl ještě zdržoval ve vodě, byl by se mu zajisté útok tomahawkem podařil, takto jsem však byl přesvědčen, že nebude moci válečnou sekeru použít dříve, až když dosáhne břehu.

Strom byl od něho vzdálen asi tři sta kroků. Když jsem skokem urazil polovici té cesty, zůstal jsem opět stát a pohlédl zpět. Náčelník právě lezl z vody. Šel do mnou nastražené léčky. Dohonit mne již nemohl, nanejvýš mne mohla dostihnout jeho sekera.

Vytrhl ji z pasu a běžel vpřed. Já dosud neprchal, avšak když se mi již nebezpečně přiblížil, obrátil jsem se opět k útěku, ovšem jen naoko. Řekl jsem si: Dokud budu klidně stát, jistě po mně tomahawk nehodí, neboť bych jej viděl letět a mohl bych se mu vyhnout, zatímco když by jej držel v ruce, mohl mne dohonit a zabít. Mohl jsem tedy očekávat, že hodí jen tehdy, budu-li prchat a při tom k němu budu obrácen zády, takže nespatřím letící zbraň. Proto jsem se obrátil, udělal několik skoků a zůstal pak, rychle se obraceje, stát.

Počítal jsem dobře! Aby měl jistý vrh, Inču-čuna se zastavil a mával nad hlavou sekerou. Právě v okamžiku, kdy jsem na něho pohlédl, ji po mně vrhl. Uskočil jsem rychle stranou – sekera letěla mimo mne a zaryla se do písku.

To jsem právě chtěl. Několika skoky jsem byl u ní, zvedl ji a místo ke stromu, jsem šel klidně vstříc Inču-čunovi. Ten zlostně vykřikl a hnal se skokem na mne. To už jsem zamával sekerou a hrozivě zvolal:

„Stůj, Inču-čuno! Zase ses v Old Shatterhandovi zmýlil! Chceš dostat do hlavy svou vlastní sekerou?“

Náhle se zastavil v běhu a křičel:

„Pse, jak jsi mi ve vodě unikl? Zlý Duch ti opět pomohl!“

„Nevěř tomu! Jestliže mi pomohl nějaký duch, byl to jistě jen dobrý Manitou!“

Při těch slovech jsem zpozoroval, že jeho oči se na mne upřely a zaleskly se tajným úmyslem, proto jsem varovně pokračoval:

„Ty mne chceš přepadnout, překvapit; vidím to na tobě! Nedělej to, byla by to tvá smrt! Tobě se nic nestane, neboť mám tebe i Vinnetoua opravdu rád; ale odvážíš-li se ke mně, budu se bránit. Ty víš, že tě i beze zbraně porazím, kromě toho mám ještě tomahawk. Buď teď klidný – – –“

Nedomluvil jsem. Inču-čuna zbaven klidného rozmyslu, se na mne v zuřivém vzteku vrhl. Již se domníval, že mne má, pak jsem rychle uskočil stranou, a síla zamýšleného nárazu, kterým mne chtěl srazit k zemi, jej nyní strhla. Ihned jsem byl u něho, klekl mu na prsa a uchopil ho levou rukou za krk. Zamával jsem tomahawkem:

„Inču-čuno, prosíš o milost? ‚

„Ne.“

„Tedy ti rozpoltím hlavu.“

„Zab mne, pse!“ sípal, a marně se při tom namáhal, aby mne setřásl.

„Ne, jsi Vinnetouův otec, a proto zůstaneš naživu; avšak udělám tě neškodným. Sám mne k tomu nutíš.“

Nato jsem ho udeřil plochou sekery do hlavy – chraplavý vzdech, jeho končetiny se křečovitě zatřásly a pak se natáhly. Z druhého břehu to jistě vypadalo, jako bych ho ubíjel. Zaznělo ještě hrozivější vytí než to, které jsem dříve slyšel. Přivázal jsem mu pasem ruce pevně k tělu, zanesl jsem ho k cedru a položil jej tam na zem. Tu cestu jsem musel vykonat, neboť podle znění smlouvy jsem byl nucen dorazit k cedru.

Zanechal jsem tam náčelníka ležet a pádil jsem zpět ke břehu, neboť jsem viděl, že mnozí rudoši skočili do vody, aby přeplavali na druhou stranu. V jejich čele byl Vinnetou. Jestliže neměli v úmyslu dodržet smlouvu, mohlo to být pro mne i mé přátele osudné. Proto jsem na ně volal, když jsem doběhl k vodě:

„Zpátky! Náčelník žije, neublížil jsem mu; ale přijdete-li sem, usmrtím ho. Jen Vinnetou ať přijde, chci s ním mluvit!“

Neuposlechli; tu se Vinnetou vztyčil ve vodě a zavolal na ně několik slov, jimž jsem nerozuměl. Uposlechli ho a vrátili se, a on jediný pak plaval ke mně. Očekával jsem ho u vody a řekl jsem, když vyšel na břeh:

„Dobře jsi udělal, že jsi poslal své bojovníky zpět, neboť by byli tvého otce uvedli do nebezpečí.“

„Ty jsi ho zabil tomahawkem?“

„Ne. Přinutil mne však k tomu, abych ho omráčil, protože se nechtěl vzdát.“

„Mohl jsi ho usmrtit! Byl v tvých rukou.“

„Neusmrtil bych rád nepřítele, a ještě méně muže, který je Vinnetouovým otcem a kterého mám rád. Zde máš jeho zbraň! Ty rozhodneš, jestli jsem zvítězil, a bude-li mně a mým přátelům dodržena úmluva.“

Vzal tomahawk, který jsem mu podal, a pohlížel na mne dlouho, dlouho. Jeho pohled se stával stále mírnějším; jeho výraz se proměnil v obdiv, a nakonec zvolal:

„Jaký muž je Old Shatterhand! Kdo ho pochopí!“

„Ty se to určitě naučíš.“

„Dáváš mi tuto sekeru, aniž víš, zdali ti dodržíme slovo! Mohl by ses s ní bránit. Víš, že ses tím vydal do mých rukou?“

„Pshaw! Já se nebojím, neboť mám ruce a pěsti, a Vinnetou není lhář, nýbrž šlechetný bojovník, který své slovo nezruší.“

Pak mi podal ruku a odpověděl, přičemž se jeho oči zaleskly:

„Máš pravdu! Jsi volný, a ostatní bledé tváře též, kromě muže, který se nazývá Rattler. Ty máš ke mně důvěru, kéž bych ji mohl mít já k tobě!“

„Budeš mi rovněž tak důvěřovat jako já tobě; počkej chvíli. Pojď nyní ke svému otci!“

„Ano, pojď! Musím se na něho podívat, neboť když udeří Old Shatterhand, může lehce nastat smrt, třebaže to nezamýšlel!“

Došli jsme k cedru a rozvázali náčelníkovi ruce. Vinnetou ho prohlédl a řekl:

„Můj otec žije, procitne však později a bude pak mít bolest v hlavě. Já zde zůstat nemohu; pošlu pro něho několik mužů. Můj bratr Old Shatterhand – pojď se mnou!“

Bylo to poprvé, co mne oslovil „můj bratr“. Jak často jsem později slyšel to slovo z jeho úst, a jak vážně, věrně a opravdově bylo míněno!

Šli jsme zpět k řece a přeplavali ji. Rudoši stáli na protějším břehu a pohlíželi na nás s napětím. Nyní, když jsme tak přátelsky vedle sebe plavali, viděli, že nejsme jen dohodnuti, nýbrž museli též poznat, jak mne špatně posuzovali, když jsem byl předmětem jejich výsměchu a pošklebků. Když jsem vystoupil na břeh, řekl Vinnetou, uchopiv mne za ruku, hlasitě:

„Old Shatterhand zvítězil. On a jeho tři přátelé jsou svobodní!“

„Uff, uff, uff!“ zvolali Apači.

Tangua zde však stál se zamračenou tváří. S ním jsem chtěl ještě účtovat, neboť jeho lži a jeho snaha, aby nám připravil smrt, zasloužily trest. Ne snad jen kvůli nám, nýbrž i pro budoucnost a pro ty bělochy, s nimiž se někdy později ještě setká.

Vinnetou kráčel se mnou vedle něho, aniž na něho pohlédl. Zavedl mne ke třem kůlům, na nichž viseli mí tři přátelé.

„Halleluja!“ zvolal Sam. „Jsme zachráněni, nebudeme zatraceni. Člověče, muži, příteli, jinochu, greenhorne, jak jste to provedl?“

Vinnetou mně dal svůj nůž a řekl:

„Odřež je! Zasloužíš si, abys to směl udělat sám.“

Stalo se. Sotva byli volní, vrhli se na mne, popadli mne, objímali a mačkali, až mi bylo úzko. Sam mne líbal jako posedlý, a mezi proudy slz ze svých malých oček, se dušoval:

„Sir, jestli vám to někdy zapomenu, ať mne první medvěd, který mne potká, sežere i s chlupy! Jak jste si počínal? Vy jste zmizel. Měl jste před vodou takový strach, a proto jsme si mysleli, že jste se utopil.“

„Neřekl jsem vám: když se utopím, budeme zachráněni?“

„To řekl Old Shatterhand?“ otázal se Vinnetou. „Byla to tedy jen přetvářka?“

„Ano,“ přisvědčil jsem. „Byla to válečná lest.“

„Můj bratr věděl, co chce. Plaval na této straně pod vodou vzhůru, a pak po druhé straně opět dolů, jak se domnívám. Můj bratr není jen silný jako medvěd, nýbrž i chytrý jako liška prérie; kdo je jeho nepřítelem, musí se před ním mít velmi na pozoru.“

„Takovým nepřítelem pro mne byl i Vinnetou…“

„Byl, ale již není!“

„Nevěříš tedy lháři Tanguovi, nýbrž mně?“

Pohlížel na mne opět tak dlouho a zkoumavě jako předtím na druhém břehu, podal mi ruku a řekl:

„Tvé oči jsou dobré oči, a na tvé tváři nesídlí nepoctivost. Věřím ti!“

Zatím jsem oblékl své odložené šaty, vytáhl krabičku od sardinek z kapsy a řekl jsem:

„Můj bratr Vinnetou mi věří právem; já mu to dokáži. Snad pozná to, co nyní spatří!“

Vyňal jsem stočenou kadeř, urovnal ji a podal mu ji. Sáhl po ní, avšak nedotkl se jí, byl tak nadmíru překvapen, že ustoupil o krok a zvolal:

„To jsou mé vlasy! Kdo ti je dal?“

„Inču-čuna před chvílí vypravoval, že když jste byli připoutáni; poslal vám Velký dobrý Duch neviditelného ochránce. Ano, neviditelný byl, neboť se nesměl ukázat Kiowům; nyní se však již nemusí před nimi skrývat. Teď mi snad uvěříš, že nejsem a nikdy jsem nebyl tvým nepřítelem, nýbrž přítelem.“

„Ty – ty – ty jsi nás odvázal? Tobě tedy máme děkovat za svobodu a zajisté i za život!“ vyrazil ze sebe, stále ještě zaražen, on, který se nikdy ničemu nedivil. Pak mne vzal za ruku a táhl mne odtud k místu, na němž stála jeho sestra, která nás nespouštěla z očí. Postavil mne před ní a řekl:

„Nšo-či zde vidí statečného bojovníka, který mne a mého otce tajně vysvobodil, když nás Kiowové připoutali ke stromům; ať mu poděkuje!“

Po těch slovech mne přitiskl k sobě a políbil mne na obě tváře. Ona mi pak podala ruku a řekla jediné slovo:

„Odpusť!“

Měla děkovat a místo toho mne prosila za odpuštění. Proč? Rozuměl jsem jí dobře. V duchu mi křivdila. Ona jako má ošetřovatelka mne musela znát lépe než ostatní, a přece věřila, když jsem ze sebe dělal zbabělce, že se opravdu vody bojím. – Považovala mne za sketu. Napravit to bylo pro ni důležitější než dík, který Vinnetou pro mne žádal. Stisknul jsem jí ruku a řekl jsem:

„Nšo-či si vzpomene na všechno, co jsem jí řekl. Nyní se to uskutečnilo. Věří mně nyní má sestra?“

„Věřím!“

Tangua stál nablízku. Bylo patrné, že jím zmítá zuřivý hněv. Přistoupil jsem k němu a otázal se ho, pohlížeje mu upřeně do očí:

„Je Tangua, náčelník Kiowů, lhář, nebo miluje pravdu?“

„Chceš mne urážet?“ vyjel si na mne.

„Ne. Chci jen vědět, jaký jsi. Odpověz tedy!“

„Old Shatterhand ví, že miluji pravdu.“

„Uvidíme! Dostojíš zajisté slovu, když jsi něco slíbil?“

„Ano.“

„To také musíš udělat, neboť kdo neudělá, co slíbil, ten je hoden opovržení. Zajisté si dobře pamatuješ, co jsi mi řekl?“

„Kdy?“

„Tehdy, když jsem byl ještě uvázán.“

„Tehdy jsem řekl všelicos.“

„Ovšem. Budeš však vědět, které z tvých slov myslím.“

„Ne.“

„Tedy ti je připomenu. Máš mi dát zadostiučinění.“

„To jsem řekl?“ otázal se, a přitom se zamračil.

„Ano. A dále jsi řekl, že bys se mnou rád bojoval, neboť víš, že bych byl tebou rozdrcen.“

Při zvuku mého hlasu mu asi bylo nevolno, neboť řekl rozvážlivě:

„Já si na ta slova nemohu vzpomenout. Old Shatterhand mně asi dobře nerozuměl.“

„Ne. Vinnetou byl při tom; on mi to dosvědčí.“

„Ano,“ řekl Vinnetou. „Tangua chtěl dát Old Shatterhandovi zadostiučinění, a chvástal se, že s ním bude rád zápasit, a že ho rozdrtí.“

„Uznáváš tedy, že jsi ta slova řekl. Dodržíš je?“

„Žádáš to?“

„Ano. Nazval jsi mne ropuchou, která nemá odvahu; tys mne očernil a všemožně ses vynasnažil, abys mne zničil. Kdo je tak opovážlivý, musí mít odvahu se mnou bojovat.“

„Hoani – ne! Já bojuji jen s náčelníky!“

„Jsem náčelník!“

„Dokaž to!“

„Dobře. Já ti to dokáži tím, že tě oběsím tam na tom prvním stromě, budeš-li se ještě déle zdráhat dát mi zadostiučinění!“

Pohrozit Indiánovi pověšením je urážka, které se žádná jiná nevyrovná. Následek toho byl, že Kiowa vyrval z pasu nůž a zařval:

„Pse, mám tě skolit?“

„Zkus to, ale ne tak, jak to chceš udělat teď, nýbrž v poctivém boji, muž proti muži, nůž proti noži.“

„To mi ani nenapadne! Nemám s Old Shatterhandem vůbec co dělat!“

„Hle, a tehdy, když jsem byl pevně spoután a nemohl se bránit, to jsi měl odvahy dost, zbabělče!“

Chtěl mne napadnout, avšak Vinnetou se mezi nás postavil a řekl:

„Můj bratr Old Shatterhand má pravdu. Tangua jej očerňoval a chtěl mu dát zadostiučinění. Když to slovo nesplní, je zbabělec a zasluhuje, aby byl vyvržen ze svého kmene. Věc musí být ihned rozhodnuta, neboť o apačských bojovnících nesmí nikdo říci, že kouřili dýmku míru se zbabělci. Co zamýšlí udělat náčelník Kiowů?“

Ten pohlédl, než odpověděl, kolem sebe. Bylo zde čtyřikrát tolik Apačů než Kiowů, a nadto jeho lidé byli uprostřed cizího území. Nechat dojít k boji za takových okolností bylo na pováženou, zvláště nyní, když musel zaplatit takové výkupné a byl dosud polovičním zajatcem.

„Já si to rozmyslím,“ odpověděl vyhýbavě.

„Pro udatného bojovníka zde není nic k rozmýšlení. Buď přijmeš vyzvání, nebo budeš považován za zbabělce.“

Tu se vzepřel a zvolal:

„Tangua – zbabělec? Kdo to řekne, tomu vrazím nůž do prsou!“

„Já to říkám,“ řekl hrdě a klidně Vinnetou, „nedodržíš-li slovo, které jsi dal Old Shatterhandovi.“

„Já je dodržím!“

„Budeš s ním tedy bojovat?“

„Ano.“

„Hned?“

„Ihned! Toužím velice po tom, abych co nejdříve spatřil jeho krev.“

„Nuže, ať se tedy rozhodne, jakými zbraněmi se má bojovat.“

„Kdo to určí?“

„Old Shatterhand.“

„Proč?“

„Protože jsi ho urazil.“

„Ne, zbraně určím já.“

„Ty?“

„Ano, neboť on urazil také mne, a já jsem náčelník, zatímco on je docela obyčejný běloch. Jsem více než on!“

„Old Shatterhand je víc než rudý náčelník.“

„To tvrdí on také, ale nemohl to dokázat. Tvrzení není důkaz.“

Tak jsem rozhodl:

„Tangua ať volí; mně je lhostejné, jakou zbraní ho přemohu.“

„Ty mne nepřemůžeš,“ zařval na mne. „Myslíš, že zvolím zápas pěstí, při němž každého porazíš, nebo nůž, jímž jsi probodl Metan-akvu, či snad tomahawk, který se stal nebezpečný Inču-čunovi?“

„Co tedy?“

„Pušku! Budeme na sebe střílet, a koule bude zavrtána v tvém srdci.“

„Dobře. Souhlasím. Avšak slyšel můj bratr Vinnetou, co Tangua přiznal?“

„Co?“

„Že jsem bojoval s Bleskovým Nožem, a že jsem ho probodl. To jsem udělal proto, abych vysvobodil Apače; Tangua to však až do této chvíle popíral. Je vidět, jak správně jsem ho nazval lhářem.“

„Lhářem? Mne?“ zahřměl na mne Tangua. „To zaplatíš životem! Rychle, pušky sem! Ať ihned započne boj, abych umlčel tohoto štěkajícího psa!“

Svou pušku měl v ruce. Vinnetou poslal jednoho z Apačů do puebla, aby přinesl mou kulovnici a střelivo. Všechno bylo dobře uschováno, protože Vinnetou, ačkoliv mne považoval za nepřítele, se o mne živě zajímal. Pak mne vyzval:

„Ať můj bílý bratr řekne, z jaké vzdálenosti a kolikrát se má střílet!“

„To je mi lhostejné,“ odpověděl jsem. „Kdo určil zbraně, ať rozhodne i o tom.“

„Ano, já souhlasím,“ řekl Tangua. „Dvě stě kroků a tolik ran, až jeden z nás padne a nebude již moci povstat.“

„Dobře,“ pravil Vinnetou. „Já dám pozor. Jednou vystřelí ten a pak onen. Já budu s puškou v ruce stát stranou, a kdo vystřelí, aniž byl na řadě, tomu vpálím kuli do hlavy. Kdo však má vystřelit první?“

„Já!“ zvolal Tangua.

Vinnetou odmítavě pohnul rukou a řekl:

„Tangua chce pro sebe všechny výhody. Ať Old Shatterhand vystřelí první.“

„Ne,“ odvětil jsem, „ať se stane podle jeho přání. On jednu ránu a já jednu; pak dost!“

„Ne!“ odpověděl Tangua. „Budeme střílet tak dlouho, až jeden z nás padne.“

„To je totéž, neboť má první rána tě srazí.“

„Vychloubači!“

„Pshaw! Měl bych tě usmrtit; avšak neudělám to. Nejmenší trest za to, co jsi spáchal, bude však ten, že tě ochromím. Rozbiji ti pravé koleno.“

„Slyšeli jste?“ smál se Tangua. „Tato bledá tvář, které říkají jeho vlastní lidé greenhorn, mne chce na vzdálenost dvou set kroků střelit do kolena! Vysmějte se mu, bojovníci, vysmějte se mu!“

Přitom pohlížel vyzývavě kolem sebe, avšak nikdo se nezasmál. Výsměšně pokračoval:

„Vy se ho bojíte? Já vám ukáži, jak se mu vysměji. Pojďte, odměříme těch dvě stě kroků!“

Mezitím byla přinesena moje medvědobijka. Prohlédl jsem zbraň; byla v dobrém stavu. Obě hlavně byly nabité. Abych si byl úplně jistý, vystřelil jsem je a znovu pečlivě nabil, jak to žádaly okolnosti. Při tom se ke mně přiblížil Sam Hawkens a řekl:

„Sir, mám k vám sto otázek, a přece k nim nenacházím příležitost. Nyní pouze jednu: Chcete toho chlapa skutečně střelit do kolena?“

„Ano.“

„Jen do kolena?“

„Bude to dostatečný trest.“

„Ne, zajisté ne! Takový hmyz musí být vyhlazen, jestli se nemýlím! Představte si, co všechno zavinil, a co všechno se stalo jen proto, že chtěl Apačům ukrást koně!“

„To zavinili běloši, kteří ho svedli.“

„Ať se nedává svést! Já na vašem místě bych mu vpálil střelu do hlavy. On bude jistě mířit na vaši!“

„Anebo do prsou; jsem o tom přesvědčen.“

„Netrefí. Pušky těch chlapů nemají cenu.“

Zatím byla vzdálenost odměřena, a my byli postaveni na svá místa. Byl jsem klidný, měl jsem vítězný pocit, že se mi toho dne nemůže nic stát. Tangua mne však zasypával spoustou výhrůžek. Proto řekl Vinnetou, který stál stranou právě uprostřed mezi námi:

„Náčelník Kiowů ať mlčí a dá pozor! Budu počítat do tří, pak se bude střílet; kdo však vystřelí dřív, ten dostane mou kouli!“

Bylo pochopitelné, že všichni přítomní byli v největším napětí. Stáli ve dvou řadách vpravo a vlevo od nás, takže tvořili širokou ulici, jejíž konce jsme uzavírali my dva. Panovalo hluboké ticho.

„Náčelník Kiowů může začít,“ řekl Vinnetou – – „jedna – dvě – tři!“

Stál jsem klidně celou šířkou těla proti svému protivníkovi. Již při prvních slovech přiložil Tangua pušku k líci, mířil pečlivě a spustil. Koule zafičela vedle mne. Žádný z přítomných nevydal hlásku.

„Nyní ať střelí Old Shatterhand,“ vyzval mne Vinnetou.

„Jeden – – dva – –“

„Stůj!“ přerušil jsem ho. „Já stál proti náčelníkovi Kiowů přímo a otevřeně; on je však jen zpoloviny obrácen, a to ne tváří, nýbrž bokem.“

„To mohu,“ odpověděl. „Kdo mně to zakáže? Nebylo určeno, jak máme stát.“

„To je správné, a Tangua ať se postaví, jak je mu libo. On se ke mně obrací bokem, protože myslí, že ho tak lehce nezasáhnu; mýlí se však, neboť já ho určitě zasáhnu. Byl bych mohl vystřelit beze slova, avšak chci být poctivý. Náčelník má dostat kouli do pravého kolena; ale to se může stát jen tehdy, když bude ke mně obrácen tváří; obrátí-li se však bokem, tedy mu koule rozdrtí obě kolena. To je rozdíl! Může se však postavit jak chce; já jsem ho varoval.“

„Nestřílej slovy, ale puškou!“ vysmíval se, zůstávaje stát bokem ke mně.

„Old Shatterhand střílí,“ opakoval Vinnetou; „jedna – dvě – tři!“

Můj výstřel zahřměl; Tangua vyrazil divoký skřek, upustil pušku, rozhodil rukama, zavrávoral a skácel se na zemi.

„Uff, uff!“ zaznělo kolem, a všichni se k němu tlačili, aby viděli, kam jsem ho střelil. Šel jsem k němu také. Zástup se přede mnou ochotně rozestoupil.

„Do obou kolen, do obou kolen!“ slyšel jsem výkřiky.

Když jsem přišel k poraženému, ležel sténaje na zemi. Vinnetou klečel u něho a prohlížel ránu. Viděl mne přicházet a řekl:

„Kule šla přesně tak, jak můj bratr předpověděl; obě kolena jsou rozdrcena. Tangua již nikdy nebude moci vyjet na loupež koní!“

Když mne raněný spatřil, zasypal mne výčitkami. Já ho však okřikl tak, že na chvíli umlkl. Pak jsem řekl:

„Varoval jsem tě, a ty jsi neposlechl; sám jsi vinen.“

Neodvážil se bědovat, protože to nesmí žádný Indián udělat při sebevětších bolestech; zaťal jen zuby do rtů, pohlížel zamračeně před sebe a pak zaskřípěl:

„Jsem raněný a nemohu se vrátit domů; musím zůstat u Apačů.“

Vinnetou zavrtěl hlavou a řekl rozhodně:

„Musíš se přece vrátit, neboť zde není místo pro lupiče koní a vrahy našich bojovníků. Nemstili jsme se vám krví, spokojili jsme se zvířaty a jiným zbožím; víc žádat nemůžeš. Tangua nepatří do našeho puebla.“

„Ale já nemohu jet, jsem zraněn.“

„Old Shatterhand byl ještě více raněn než ty a nemohl také jet; přece však musel s námi. Vzpomínej hodně často na něho; bude ti to prospěšné. Kiowové nás dnes chtěli opustit; nechť tak učiní, neboť s každým Kiowou, kterého zde zítra najdeme nablízku, naložíme tak, jak se podle jejich přání mělo naložit s Old Shatterhandem. Domluvil jsem. Howgh!“

Pak mne vzal za ruku a odvedl mne. Když jsme vyšli z tlačenice, spatřili jsme jeho otce, který s dvěma muži k nám plaval přes řeku. Vinnetou šel otci až na břeh vstříc, a já zatím vyhledal Sama, Dicka a Willa.

„Konečně, konečně vás můžeme mít pro sebe!“ řekl Sam Hawkens. „Především řekněte, jaké to byly vlasy, které jste ukázal Vinnetouovi?“

„Jeho vlastní, které jsem mu uřízl.“

„Kdy?“

„Když jsem ho a jeho otce vysvobodil ze zajetí Kiowů.“

„Vy že – – u všech ďáblů! – – Vy byste – vy, greenhorn, vy že jste – – – je osvobodil?“

„Ovšem.“

„Aniž jste nám řekl slovo!“

„Nebylo to třeba.“

„Ale jak jste to udělal?“

„Inu, jak to obvykle dělávají greenhorni.“

„Mluvte rozumně, sir! Byla to náramně těžká věc!“

„Ano, pochyboval jste, že se vůbec zdaří.“

„A vám se zdařila! Buď nemám žádný rozum, nebo mně zůstal stát!“

„To první, Same, to první!“

„Nedělejte vtipy! Takový poťouchlec! Odřízne náčelníky a nosí u sebe cop, který dělá divy, aniž řekne slovo! Ten chlapík má přece tak poctivou tvář – ano, dnes je už nemožné někomu důvěřovat! A jak to bylo dnes. Jedno mně zůstalo nejasné. Utopil jste se a byl jste najednou na druhém břehu.“

Vypravoval jsem mu to. Když jsem skončil, zvolal:

„Člověče, příteli, greenhorne, vy jste hrozný člověk, jestli se nemýlím! Musím se vás opět zeptat, jak jsem to již dříve jednou udělal: skutečně jste dosud nikdy nebyl na Divokém západě?“

„Ne.“

„Ani nikde ve Spojených státech?“

„Ne.“

„Pák ať vás pochopí ďas, já to neumím. Jste ve všem začátečník, a přece ve všem mistr. Takový patron jako vy mi skutečně ještě do cesty nepřišel. Musím vás pochválit, skutečně pochválit. Provedl jste svou věc chytře, hihihi! Náš život visel skutečně na vlásku. Domýšlivý však na tu chválu být nemusíte. Naděláte za to ještě tím větší hlouposti. Divil bych se skutečně, kdyby se z vás někdy stal westman!“

Byl by tímto způsobem mluvil ještě dále; najednou však přišel Vinnetou s Inču-čunou. Ten mi pohlížel právě tak jako předtím jeho syn dlouho vážně do tváře a pak řekl:

„Slyšel jsem od Vinnetoua všechno. Jste svobodní a odpustíte nám. Jsi velmi udatný a velmi lstivý bojovník a přemůžeš ještě mnoho nepřátel. Kdo se stane tvým přítelem, získá tím velmi cennou věc! Chceš s námi kouřit dýmku míru?“

„Ano; stal bych se rád vaším přítelem a bratrem.“

„Pojďte tedy se mnou a s Nšo-či, mou dcerou, nahoru do puebla! Vykáži svému přemožiteli příbytek, jakého je hoden. Vinnetou zůstane zde dole, aby dbal na pořádek.“

S ním a Nšo-či jsme vystoupili na pyramidu puebla jako svobodní muži, my, kteří jsme je opustili jako zajatci odsouzení na smrt.

KAPITOLA PATNÁCTÁ Rozsudek

Když jsme se vraceli do puebla, viděl jsem teprve teď dokonale mohutnou a impozantní kamennou stavbu. Staré americké národy byly považovány za neschopné vzdělání a civilizace; avšak lidé, kteří dovedli hýbat takovými skalními balvany a uměli z nich zbudovat pevnost, tehdejšími zbraněmi nedobytnou, nemohli být na nejnižším stupni vzdělání. A když se říká, že tyto národy vyhynuly, a nynější Indiáni že nejsou jejich potomky, nepotvrdím to, ani to nebudu popírat. Avšak kdyby tomu skutečně i tak bylo, není to ještě příčinou k tvrzení, že Indiáni se duševně nemohou dále vyvíjet. Ovšem, když se jim k tomu nepopřeje čas ani místo, musí zpustnout a zahynout.

Po žebřících jsme vylezli až na třetí plošinu, kde byly nejlepší místnosti puebla. Tam bydlel Inču-čuna se svými dětmi, a tam nám byl vykázán byt.

Můj byt byl velký. Neměl sice okna a padalo do něho světlo jen dveřmi, avšak ty byly tak široké a vysoké, že světla nebyl nedostatek. Místnost byla prázdná, avšak Nšo-či ji brzy vyplnila a vyzdobila kůžemi, přikrývkami i nářadím, takže jsem požíval poměrně nejlepšího pohodlí. Sam, Stone a Parker byli ubytováni rovněž tak.

Když můj „hostinský pokoj“ byl zařízen tak, že jsem do něho mohl vejít, přinesla mi Nšo-či skvostně vyřezávanou dýmku míru a tabák. Nacpala mi ji sama a zapálila. Když jsem udělal první tahy, řekla:

„Tento kalumet ti posílá Inču-čuna, můj otec. On sám přinesl hlínu z posvátných kamenných lomů, a já jsem z ní vyřezala hlavičku. Nebyla dosud v ústech žádného člověka. Prosíme tě, abys ji od nás přijal na památku a abys na nás vzpomněl, kdykoli z ní budeš kouřit.“

„Vaše dobrota je velká,“ odpověděl jsem. „Zahanbuje mne to skoro, neboť já ten dar nemohu opětovat.“

„Tys nám již dal tolik, že pro to nemáme ani dostatek díků. Dal jsi nám život Inču-čuny a Vinnetoua, mého bratra. Oba byli v tvých rukou, aniž jsi je usmrtil. Dnes jsi mohl Inču-čunu zase připravit o život, aniž bys za to byl stíhán; tys to však neudělal. Za to ti náleží naše srdce. Máš se stát naším bratrem, dovolíš-li našim bojovníkům, aby tě považovali za bratra.“

„Stane-li se tak, bude tím splněno mé vroucné přání. Inču-čuna je velmi slavný náčelník, a Vinnetoua jsem měl rád už od prvního okamžiku. Není to pro mne jen velká čest, nýbrž i potěšení, když mne takoví muži nazvou svým bratrem a přítelem. Přeji si však, aby i moji přátelé byli u toho přítomni.“

„Budou-li chtít, budeme je počítat ke svým, jako by byli zrozeni mezi Apači.“

„Děkuji vám za to. Ty jsi tedy hlavu této dýmky sama z posvátné hlíny vyřezala? Jak dovedné jsou tvé ruce!“

Při té pochvale se zarděla a pravila:

„Vím, že ženy a dcery bledých tváří jsou ještě dovednější a zručnější než my. Přinesu ti nyní ještě něco!“

Odešla a po chvilce přinesla moje revolvery, můj nůž, všechno mé střelivo a ostatní předměty, které jsem měl v kapsách, takže všechno, co jsem dříve míval u sebe, jsem opět měl. Poděkoval jsem jí, dosvědčil, že mi již nic nechybí, a otázal se:

„Dostanou i moji přátelé zpět všechno, co jim bylo odňato?“

„Ano, všechno! Jistě to již mají; neboť zatím co já pečuji o tebe, pečuje o ně Inču-čuna.“

„A co je s našimi koňmi?“

„Ti jsou zde také. Budeš opět jezdit na svém koni a Sam Hawkens na své Mary také.“

„Ty znáš jméno jeho mezka?“ usmál jsem se.

„Ano, i jméno jeho staré pušky, kterou nazývá Liddy. Mluvila jsem s ním častěji, než jsem ti o tom vypravovala. Je to velmi žertovný muž, ale statečný lovec.“

„Ano, tím je, a ještě víc, totiž věrný, obětavý kamarád, kterého musím milovat. Avšak já bych se tě velmi rád na něco zeptal. Dáš mi správnou odpověď, řekneš mi skutečně pravdu?“

„Nšo-či nelže,“ odvětila hrdě a přece prostě. „A tobě by teprve neřekla nepravdu.“

„Vaši bojovníci vzali Kiowům všechno, co měli?“

„Ano.“

„I mým třem přátelům?“

„Také.“

„Proč tedy ne mně? Obsahu mých kapes se nikdo nedotkl.“

„Protože Vinnetou, můj bratr, to rozkázal.“

„A víš, proč vydal ten rozkaz?“

„Protože tě měl rád.“

„Přes to, že mne považoval za svého nepřítele?“

„Ano. Tys řekl, že jsi ho měl hned v okamžiku prvního spatření rád; totéž bylo u něho. Bylo mu velmi líto, že tě musel považovat za nepřítele, a nejen za nepřítele, nýbrž – – –“

Pak se zarazila, neboť chtěla říci něco, co – jak se domnívala – mne urazí.

„Mluv dál!“ žádal jsem.

„Ne!“

„Tedy to udělám já. Považovat mne za nepřítele, to ho nemohlo bolet, neboť můžeme i nepřítele ctít; avšak on se domníval, že jsem lhář, falešný, podlý člověk. Ne?“

„Ty to říkáš.“

„Doufám, že nyní poznal, že se mýlil. A ještě otázku: co je s Rattlerem, vrahem Klekí-petry?“

„Toho právě přivazují k mučednickému kůlu.“

„Cože? Teď? Právě teď?“

„Ano.“

„A proč jsem o tom nebyl informován? Proč mi to bylo zamlčeno?“

„Vinnetou si to přál.“

„Ano, ale proč, proč?“

„Domníval se, že by tvé oči na to nedovedly pohlížet a tvé uši tomu naslouchat.“

„Podle všeho se asi mýlil a mně to bude přece možné, zvláště když bude brána zřetel na mé přání.“

„Jaké?“

„Řekni mi napřed, kde bude mučen!“

„Dole u řeky, kde jsi byl před tím uvázán ty. Inču-čuna vás odvedl proto, abyste u toho nebyli.“

„Já však chci být u toho! Jaké mučení je mu určeno?“

„Takové, jaké musí vytrpět zločinci. On je nejšpatnější bledá tvář, která se kdy dostala do rukou Apačů. On zavraždil bez důvodu Bílého otce, jehož jsme ctili a milovali, a proto nezemře jen po několika málo mukách, jak je to běžné u jiných zajatců, ale použije se u něho pozvolna všech druhů mučení, které známe.“

„To se nesmí stát, to je nelidské!“

„On si to zaslouží!“

„Mohla by ses na to dívat?“

„Ano.“

„Ty? Dívka?“

Její dlouhé řasy se sklopily. Pohlížela chvíli k zemi, pozvedla opět oči, pohlížela pak na mne vážně, téměř vyčítavě. Řekla:

„Divíš se tomu?“

„Ano. Žena se nemá dívat na podobné věci.“

„Bývá tomu tak i u vás?“

„Ano.“

„Skutečně?“

„Věř mi!“

„Nemluvíš pravdu, a přece nejsi lhář, neboť to tvrdíš bezděky, nevědomky. Ty se mýlíš!“

„Musela bys naše ženy a dívky znát lépe než já – –“

„Snad je opravdu neznáš! Když vaši zločinci stojí před soudcem, mohou jiní lidé přijít k soudu a poslouchat. Je to pravda?“

„Ano.“

„Slyšela jsem, že je při tom více posluchaček než posluchačů. Patří tam squaw? Je to od nich správné, dát se zvědavostí vehnat na taková místa?“

„Ne.“

„A když u vás popravují vraha, věší ho nebo stínají, nebývají u toho i bílé squaw?“

„To bylo dříve.“

„Nyní to mají zakázáno?“

„Ano.“

„A muži také?“

„Ano.“

„Je to tedy zakázáno všem. Kdyby to bylo všem dovoleno, přišly by tam i ženy. Ó, ženy bledých tváří nejsou tak něžné, jak si myslíš! Snášejí velmi lehce bolest druhých. Já jsem sice u vás nebyla, avšak Klekí-petra mně to vyprávěl. Pak se vydal Vinnetou do východních měst, a když se vrátil, řekl mi všechno, co viděl a pozoroval. Víš, co vaše ženy dělají se zvířaty, která vaří, pečou a jedí?“

„Nuže?“

„Stahují z nich kůži zaživa (U úhořů), zaživa jim vytahují vnitřnosti (U raků) a házejí je pak do vařící vody. A víš, co dělají lékaři bělochů?“

„Co?“

„Házejí živé psy do vařící vody, aby zjistili, jak dlouho pak ještě vydrží naživu, a stahují jim opařenou kůži z těla. Vyřezávají jim oči a jazyky; otvírají jim těla; mučí je ještě jiným způsobem a píší pak o tom knihy.“

„To je vivisekce, pitvání zaživa, a děje se tak v zájmu vědy.“

„Vědy! Klekí-petra byl mým učitelem; proto vím, co těmi slovy míníš. Co asi řekne váš Velký dobrý Duch o vědě, která neumí poučovat, aniž při tom neumučila nějaké stvoření k smrti? A takové mučení provádějí vaši lékaři ve svých bytech, kde přece bydlí také ženy. Ty snad neslyší bolestné vytí ubohých zvířat? Nemají snad vaše ženy ve svých pokojích a klecích ptáky? Nevědí, jaká to jsou pro ptáky muka? Nesedávají při dostizích tisíce vašich žen, aby viděly, jak se koně štvou až k smrti? Nejsou u toho ženy, když se rvou boxeři? Jsem mladé, nezkušené divošské děvče; avšak mohla bych ti ještě říci mnohé, co dělají vaše squaw, aniž pociťují onu hrůzu, kterou bych pocítila já. Sečti ony tisíce něžných, krásných bílých žen, které trýznily své otroky až k smrti a s úsměvem na rtech stály při tom, když byla jejich černá služka zbičována k smrti. A zde máme zločince, vraha. Má zemřít tak, jak si to zasloužil. Chci být u toho, a ty to odsuzuješ. Je to skutečně nepěkné ode mne, že mohu tak klidně vidět umírat člověka? A kdyby to bylo nepěkné, kdo zavinil, že my, rudí lidé, jsme navykli své oči takovému pohledu? Nebyli to běloši, kteří nás nutí splácet jejich ukrutnosti zase tvrdostí?“

„Nemyslím, že by někdy bílý soudce odsoudil zajatého Indiána k mučednickému kůlu.“

„Soudce! Nehněvej se, když řeknu slovo, které jsem často slyšela od Sama Hawkense: greenhorn! Ty neznáš Západ! Kde jsou zde soudci, tedy ti, které míníš svými slovy? Silnější je soudcem, slabý bývá souzen. Dej si vyprávět u ohňů co se stalo v ležení bělochů! Zemřeli nesčetní rudoši, kteří v boji proti bílým vetřelcům padli, všichni rychle, koulí anebo bodnutím? Kolik z nich bylo umučeno? A přece nedělali nic jiného, než že hájili svá práva. A nyní, když má u nás zemřít vrah, který svůj trest zasloužil, mám odvrátit oči, protože jsem děvče? Ano, kdysi jsme byli jiní; avšak vy jste nás naučili, jak se dívat na řinoucí se krev bez záchvěvu. Půjdu, abych byla u toho, až vrah Klekí-petry dostane zaslouženou odplatu.“

Znal jsem dosud tuto krásnou, mladou Indiánku jako něžnou, tichou bytost; nyní však stála přede mnou s planoucím pohledem a zardělými tvářemi – živý obraz bohyně pomsty. Zdála se být krásnější než jindy. Směl jsem ji odsoudit? Neměla pravdu?

„Jdi tedy,“ řekl jsem, „ale já půjdu s tebou.“

„Zůstaň raději zde!“ prosila, tentokrát úplně změněným hlasem. „Inču-čuna a Vinnetou nebudou rádi, když přijdeš.“

„Budou se kvůli tomu na mne hněvat?“

„Ne. Neuvidí to sice rádi, ale nepošlou tě pryč; jsi přece náš bratr.“

„Tedy s tebou půjdu, a oni mi to prominou!“

Když jsem se octl na plošině, stál tam již Sam Hawkens. Kouřil ze své staré, krátké prérijní dýmky, neboť i on dostal tabák.

„Teď je nám už docela jinak, sir,“ pravil usmívaje se. „Předtím zajatci a teď velcí páni; to je rozdíl. Jak se vám vede v nových poměrech?“

„Dobře,“ odpověděl jsem.

„Mně výtečně. Náčelník se sám o nás postaral. To je přece noblesa, jestli se nemýlím!“

„Kde je Inču-čuna?“

„Pryč. U řeky.“

„Víte, co se tam nyní děje?“

„Mohu si to domyslet.“

„Nuže, co?“

„Něžné loučení s milými Kiowy.“

„Asi sotva!“

„Co tedy jiného?“

„Rattler bude mučen.“

„Rattler mučen? A proto nás tedy zavedli sem? Musím být u toho! Pojďte, sir! Sejdeme rychle dolů!“

„Pomalu! Můžete se dívat na takové výjevy, aniž vás zažene hrůza?“

„Dívat? Hrůza? Jaký jste to zase greenhorn, sir! Až budete o něco déle na Západě, ani si na hrůzu nevzpomenete. Ten chlap zasloužil smrt a bude indiánským způsobem popraven; to je všechno!“

„Ale je to ukrutnost!“

„Pshaw! Nemluvte mi u takového lotra o ukrutnosti! Zemřít musí! Nebo snad s tím nejste srozuměn?“

„Ale ano. Je však třeba to udělat rychle! Je to přece člověk!“

„Chlap, který někoho, kdo mu vůbec neublížil, chladnokrevně zastřelí, již není člověkem. Je to zvíře.“

„Byl opilý, to je polehčující okolnost. Nevěděl, co dělá.“

„Chcete, abych se vám vysmál? Ano, tam u nás ve staré zemi, tam zasedají páni právníci a přiznávají každému, kdo v opilosti spáchal zločin, kořalku za polehčující okolnost. Zostřit by trest měli, zostřit a ne zlehčovat! Kdo se tak nesmyslně zpije, že napadá jako divoké zvíře své bližní, ten by měl být potrestán dvojnásobně. Já s Rattlerem nemám soucit. Vzpomeňte si na to, jak jednal vůči vám!“

„Vzpomínám na to, nejsem však Indián, nýbrž křesťan. Vynaložím všechno, abych pro něho prosadil rychlou smrt.“

„Toho zanechte, sir! Za prvé to ten chlap nezasluhuje, a za druhé bude všechna vaše snaha marná. Klekí-petra byl učitelem, duchovním otcem kmene; jeho smrt je nenahraditelnou ztrátou pro Apače; vražda se stala bez příčiny. Z těch důvodů není možné donutit rudochy ke slitování.“

„Ale já se o to přece pokusím.“

„Bude to marné!“

„V tom případě vpálím Rattlerovi kouli do hlavy.“

„Abyste skončil jeho muka? Proboha, to nedělejte! Tím byste si znepřátelil celý kmen. Jen rada náčelníků má právo určit způsob trestu; připravíte-li ji o to, bude s naším mladým přátelstvím hned konec. Půjdete s námi?“

„Ano.“

„Dobrá, pojďte, ale nedělejte hlouposti! Zavolám Dicka a Willa.“

Zmizel ve vchodu do svého bytu a vrátil se zakrátko s oběma přáteli. Sešli jsme z plošiny dolů. Nšo-či šla napřed, už jsme ji neviděli.

Když jsme vyšli z postranního údolí do hlavního, už jsme nespatřili Kiowy. Byli již se svým raněným náčelníkem pryč, a Inču-čuna byl tak chytrý a obezřetný, že za nimi poslal vyzvědače, kdyby jim snad napadlo se nepozorovaně vrátit.

Již jednou jsem podotkl, že naše volské spřežení stálo na prostranství. Když jsme přišli, utvořili již Apači kolem něho velký kruh. Uprostřed stáli náčelníci s několika bojovníky. Nšo-či byla u nich a hovořila s Vinnetouem. Ačkoliv byla dcerou náčelníka, nesměla se vměšovat do záležitostí mužů. Jestliže nyní nebyla mezi ženami, měla zajisté něco velmi důležitého pro Vinnetoua. Když nás viděla přicházet, upozornila na nás svého bratra a odešla k ženám. Zajisté s Vinnetouem mluvila o mém úmyslu.

Vinnetou se protlačil kruhem bojovníků nám vstříc a řekl vážně:

„Proč moji bílí bratři nezůstali nahoře v pueblu? Nelíbí se jim místo, kam byli uvedeni?“

„Líbí se nám,“ odpověděl jsem, „a děkujeme svým rudým bratrům za péči nám věnovanou. Přicházíme sem však proto, protože jsme slyšeli, že Rattler má zemřít. Je tomu tak?“

„Ano.“

„Já ho zde nevidím!“

„Leží ve voze vedle těla zavražděného.“

„Jakou smrtí má zemřít?“

„Zemře u mučednického kůlu.“

„Bylo o tom nezvratně rozhodnuto?“

„Ano.“

„Takovou smrt mé oči nemohou vidět!“

„Právě proto vás můj otec Inču-čuna zavedl do puebla. Proč jste se vrátili? Proč chceš spatřit něco, na co se nemůžeš dívat?“

„Přišel jsem proto, poněvadž doufám, že budu moci být přítomen při jeho smrti, aniž bych se musel odvrátit hrůzou. Má víra mi káže, abych za Rattlera prosil.“

„Tvá víra? Nebyla ona i jeho vírou?“

„Ano.“

„Jednal podle zákonů tvé víry?“

„Bohužel ne.“

„Tedy ti není zapotřebí plnit její zákony, neboť ty se na něho nevztahují. Tvá i jeho víra zakazuje vraždu; on však vraždil.“

„Podle toho, co spáchal, se já řídit nemohu. Musím konat svou povinnost, aniž se ptám na smýšlení nebo skutky jiných lidí. Prosím tě, abys zmírnil přísnost trestu a nechal toho člověka zemřít krátkou smrtí.“

„Co je uzavřeno, musí být vykonáno.“

„Bezpodmínečně?“

„Ano.“

„Není tedy prostředek k vyplnění mého přání?“

Vinnetou pohlížel vážně v zamyšlení k zemi; pak odpověděl:

„Je jedna cesta.“

„Která?“

„Než o ní svému bílému bratru povím, prosím ho, aby ji raději neužil, protože by mu to u našich bratří uškodilo!“

„Proč?“

„Nemohli by si tě už vážit tak, jak bych si to já pro tebe přál.“

„Je tedy ta cesta zneuctívající, opovržlivá?“

„Podle pojmů rudých mužů, ano.“

„Řekni mi ji!“

„Musel by ses dovolávat naší vděčnosti.“

„Ah! To ovšem neudělá žádný statečný muž!“

„Ne. My ti vděčíme za své životy. Kdyby ses chtěl toho dovolávat, pak bys mne i Inču-čunu donutil, abychom uvážili tvé přání.“

„Jakým způsobem?“

„Museli bychom svolat novou radu, a v ní za tebe tak mluvit, až by naši bojovníci pro nás uznali vděk, který žádáš. Pak by se však stalo všechno, co jsi udělal, bezcenné. Je Rattler hoden takové oběti?“

„Ovšemže ne.“

„Můj bratr slyší, že s ním mluvím upřímně. Vím, jaké myšlenky a pocity sídlí v jeho srdci, avšak moji bojovníci je nepochopí. Mužem, který se dovolává vděčnosti, oni opovrhují. Má Old Shatterhand, jenž se může stát největším a nejslavnějším bojovníkem Apačů, dnes od nás odejít proto, poněvadž moji bojovníci budou před ním plivat?“

Odpověď na to byla opravdu velmi těžká. Srdce mi kázalo zůstat přímluvčím; můj rozum, vlastně má hrdost – byly proti tomu. Vinnetou se mnou asi pocítil soucit, neboť řekl:

„Promluvím s Inču-čunou, se svým otcem. Můj bratr ať zde čeká!“

Odešel.

„Nedělejte hlouposti, sir!“ řekl Sam. „Ani netušíte, o jakou sázku zde jde, snad o život!“

„To zajisté ne!“

„A přece! Je to pravda: rudoch opovrhuje každým, kdo se přímo dovolává vděčnosti, kdo mu připomíná, co je dlužen. Udělá sice, co se od něho žádá, avšak pak již dotyčného nezná. Museli bychom ještě dnes odejít, a máme před sebou Kiowy. Co to znamená, není třeba vám vysvětlovat.“

Inču-čuna a Vinnetou spolu chvíli vážně hovořili; pak přišli k nám a náčelník řekl:

„Kdyby nám Klekí-petra nebyl vypravoval o vaší víře, považoval bych tě za muže, s nímž mluvit je pohana. Já však dobře chápu tvé přání; ale moji bojovníci by mu nerozuměli a opovrhovali by tebou.“

„Nejde o mne, nýbrž o Klekí-petru, o němž mluvíš.“

„Proč o něho?“

„Byl stejné víry jako ta, která mi káže prosit. On v ní zemřel. Jeho náboženství mu kázalo odpouštět nepříteli. Věř, že kdyby ještě žil, nedopustil by, aby jeho vrah zemřel takovou smrtí.“

„Myslíš to vážně?“

„Jsem o tom přesvědčen!“

On zavrtěl zvolna hlavou a řekl:

„Jak podivní jsou křesťané! Buď jsou špatní, a pak je jejich špatnost tak veliká, že ji nelze pochopit. Anebo jsou dobří, a pak je jejich dobrota stejně bezměrná a nepochopitelná!“

Vyměnil si se synem krátký, významný pohled. Rozuměli si; rozmlouvali spolu často jen pohledy. Pak se Inču-čuna opět ke mně obrátil a otázal se:

„Vrah Rattler byl i tvým nepřítelem?“

„Ano.“

„Odpustil jsi mu?“

„Ano.“

„Poslyš tedy, co ti řeknu! Chceme se dozvědět, zdali je v něm ještě aspoň malá, nepatrná stopa dobrého. Když ano, tedy se pokusím splnit tvé přání, aniž ti to uškodí. Usedněte zde a vyčkejte, co se stane. Pokynu-li ti, půjdeš k vrahovi a vyzveš ho, aby tě prosil za odpuštění. Učiní-li to, zemře krátkou smrtí.“

„Smím mu to říci?“

„Řekni.“

Inču-čuna se vrátil s Vinnetouem opět do kruhu bojovníků, a my usedli tam, kde jsme právě stáli.

„To jsem si nemyslel,“ poznamenal Sam, „že náčelník pochopí vaše přání. Musíte být u něho dobře zapsán.“

„Ne proto; příčina je jiná.“

„Která?“

„Je to vliv Klekí-petry, který je zřetelný ještě po jeho smrti. Rudoši přijali z pravého, vnitřního křesťanství více, než sami tuší. Jsem zvědavý, co se stane.“

„To se dozvíte ihned. Dávejte pozor!“

Byla sňata plachta z vozu. Viděli jsme, že vytahují dlouhý, bedně podobný předmět, na němž byl uvázán člověk.

„To je rakev,“ poznamenal Hawkens, „zhotovená z dutých vypálených dřev a potažená namočenými kůžemi. Když kůže zaschne, rakev se neprodyšně uzavře.“

Nedaleko místa, kde se údolí spojovala, vyvstávala skála, pod níž byl sestaven z velkých kamenů otevřený čtverec. U něho leželo ještě mnoho jiných kamenů, sem přinesených. K tomu čtyřhranu byla zanesena rakev i s živým člověkem, jímž nebyl nikdo jiný než Rattler.

„Víte, proč tam ty kameny přinesli?“ tázal se Sam.

„Myslím si to.“

„Nuže, proč?“

„Na hrob.“

„Dobře! Dvojitý hrob.“

„Pro Rattlera také?“

„Ano. Vrah bude pochován se svou obětí, což by se mělo stát po každé vraždě, kdyby to bylo možné.“

„To je hrozné! Být zaživa uvázán na rakvi zavražděného, a při tom vědět, že je to jeho vlastní, poslední lože!“

„Zdá se, že toho člověka litujete! Že jste za něho prosil, to ještě chápu, nemohu však pochopit, jak s ním můžete mít soucit.“

Rakev byla vztyčena, takže Rattler stál. Kromě toho byla rakev a člověk přivázáni silnými řemeny ke kamennému pilíři. Rudoši, muži i děti se přiblížili k tomu místu a utvořili kolem něho polokruh. Zavládlo tiché očekávání. Vinnetou a Inču-čuna stáli u rakve, jeden po levé, druhý po pravé straně.

Pak pozvedl náčelník svůj hlas:

„Bojovníci Apačů jsou zde opět shromážděni, aby soudili, neboť náš kmen stihla velká, těžká ztráta, kterou má tento zločinec zaplatit životem.“

Mluvil, vypodobňoval indiánským, květnatým jazykem Klekí-petru, jeho povahu a působení, a konečně vypravoval, jak se vražda udála. Vyprávěl o zajetí Rattlera a konečně oznámil, že vrah má být mučen a právě tak, jak je k rakvi přivázán, s mrtvým pochován. Při tom pohlédl na mne a pokynul mi.

Vstali jsme a přiblíživše se, jsme vstoupili do půlkruhu. Před tím na tu vzdálenost jsem odsouzence dobře neviděl; nyní jsem stál před ním a pocítil jsem s ním, ačkoliv to byl špatný a bezbožný člověk, hluboký soucit.

Vztyčená rakev byla síly obou mužů a více než čtyři lokty dlouhá. Zdálo se, jako by byla vyrobena z tlustého kmene, potaženého kůží.

Rattler byl na ní zády přivázán tak, že jeho ruce byly rozepjaté a upevněné dozadu, nohy pak měl rozkročené. Bylo na něm patrné, že netrpěl hladem ani žízní. Ústa měl zacpána roubíkem; nemohl tedy mluvit. I jeho hlava byla přivázána, takže jí nemohl pohybovat. Když jsem se přiblížil, vyňal mu Inču-čuna roubík z úst a řekl mi:

„Můj bílý bratr chtěl s tímto člověkem mluvit. Nechť tak učiní!“

Rattler viděl, že jsem na svobodě; mohl se dovtípit, že jsem se s Indiány udobřil, proto jsem čekal, že bude chtít, abych se za něho přimluvil. Místo toho však, když mu byl vyndán roubík, jedovatě na mne zasípal:

„Co ode mne chcete? Kliďte se odtud; nemám s vámi co jednat!“

„Slyšel jste, že jste odsouzen k smrti, Mr Rattlere,“ řekl jsem klidně. „Na tom nelze nic změnit. Zemřít musíte. Já však – – –“

„Pryč, pse, pryč!“ přerušil mne, přičemž chtěl na mne plivnout. Nepodařilo se mu to však, protože nemohl hýbat hlavou.

„Musíte zemřít,“ pokračoval jsem, „a Bůh ví, že chápu, jak je to pro člověka těžké. Jakým způsobem zemřete, je však dosud otázkou a rozhodnutí o tom leží ve vašich rukou. Máte být umučen; to znamená, budou vás dlouho, dlouho trápit, snad dnes, snad i zítra celý den. To je hrozné, a já nechci, aby se to stalo. Na mou prosbu je Inču-čuna ochoten připravit vám rychlou smrt, když vyplníte podmínku, kterou vám navrhne.“

Umlkl jsem s očekáváním, že se mne zeptá na tu podmínku. Místo toho mi však vmetl do tváře tak děsnou kletbu, že ji není možné opakovat.

„Podmínkou je: abyste mne prosil za odpuštění,“ vysvětloval jsem dále.

„Za odpuštění? Prosit za odpuštění – vás?“ křičel. „Raději si vyrvu jazyk a vytrpím všechna muka, která si ti rudí ďáblové mohou vymyslet!“

„Pamatujte si to dobře, Mr Rattlere, já tu podmínku nekladu, já nepotřebuji vaši prosbu. Inču-čuna to chce, a jelikož jsem vám to měl říci, tak to dělám. Představte si, v jakém jste postavení, a co vám hrozí! Očekává vás něco hrozného, děsný způsob smrti, kterému uniknete jen tím, když vyřknete jedno krátké slovo: promiňte!“

„Nikdy, nikdy! Kliďte se odtud! Nechci vidět vaši lotrovskou tvář. Táhněte k ďasu a třeba ještě dál!“

„Učiním-li vám po vůli a odejdu, bude pro vás pozdě; pak se již nevrátím. Mějte tedy rozum a řekněte to malé slovo!“

„Ne, ne a ne!“ zařval.

„Prosím vás o to!“

„Pryč, pryč, říkám ti! Hrom a peklo, proč jsem přivázaný! Kdybych měl volné ruce, ukázal bych ti směr, ty advokáte rudých ďáblů!“

„Well, vaše vůle ať se stane, já vám však říkám, že se již nevrátím, i když mne budete později volat!“

„Volat! Tebe? Tebe? To si nemysli! Kliď se ode mne, prašivče, říkám ti, kliď se!“

„Půjdu. Před tím však ještě něco: Máte ještě nějaké přání? Splním je! Pozdrav někomu? Máte příbuzné, jimž bych snad mohl podat zprávu?“

„Jdi do pekla a řekni tam, že jsi proklatý lotr! Ty zrádce ses spolčil s rudochy, vydal jsi mne jim, mne, bělocha! Za to tě –“

„Vy se mýlíte,“ přerušil jsem ho. „Nemáte tedy před smrtí žádné přání?“

„Jen jedno, abys šel co nejdříve do pekel. Víc nic!“

„Dobře, jsme tedy hotovi, a nemohu již pro vás nic udělat, než dát vám křesťanskou radu: Neodcházejte odtud v hříších, nýbrž vzpomeňte si na své skutky a na odplatu, která vás očekává na onom světě!“

Nelze opakovat slova, jimiž mi ten dobrodružný lotr odpověděl; mráz mi při tom přejel po zádech. Inču-čuna mne uchopil za ruku a odvedl mne se slovy:

„Můj mladý, bílý bratr vidí, že tento vrah nezasluhuje přímluvy, ačkoliv je křesťan. Vy nás nazýváte pohany; avšak promluvil by rudý bojovník taková slova?“

Neodpověděl jsem mu, neboť jsem nevěděl, co bych mohl anebo měl říci. To jsem od Rattlera přece jen neočekával. Dříve se ukázal jako zbabělec a strašpytel a třásl se, když byla řeč o mučení. A teď – dnes se choval tak, jako by se nebál žádných muk na světě.

„To není odvaha,“ řekl Sam Hawkens, „nýbrž šílený vztek, jen vztek.“

„Nad čím?“

„Na vás, sir! Myslí si, že vy jste vinen tím, že upadl do rukou rudochů. Ode dne, kdy jsme byli zajati, vás nespatřil; teď vás vidí na svobodě. K nám se chovají rudoši přívětivě, on má zemřít. To je pro něho dostatečná příčina k domněnce, že jsme hráli falešnými kartami. Však až začne mučení, bude pískat jinou. Dávejte pozor, já jsem to řekl, jestli se nemýlím!“

Apačové nás nenechali dlouho čekat na začátek smutného divadla. Měl jsem vlastně v úmyslu se vzdálit; avšak neviděl jsem dosud nic podobného, a proto jsem se rozhodl vytrvat zde tak dlouho, až pro mne nebude možné déle přihlížet.

Diváci usedli. Několik mladých bojovníků s noži v rukou se postavilo asi na patnáct kroků od Rattlera. Házeli po něm nože, dávali však pozor, aby ho nezasáhli. Házeli tak, aby čepele nožů se zabodávaly těsně vedle jeho těla do rakve, na níž byl přivázán. První nůž vězel po levé, druhý po pravé straně nohy, avšak tak blízko nich, že mezera nebyla ani patrná. Další dva nože byly mířeny výš, a tak to šlo dál, až obě nohy vězely mezi čtyřmi hustými řadami nožů.

Až dosud se Rattler jaksi držel. Nyní však svištěly nože výš a výš, neboť šlo o to, aby celé jeho tělo bylo obsypáno noži. Najednou se ho zmocnila úzkost. Jakmile spatřil blížící se nůž, vyrazil vždy výkřik zděšení. A výkřiky se stávaly tím hlasitější a pronikavější, čím vyšší byl terč Indiánů.

Když již jeho tělo vězelo úplně v nožích, přišla na řadu hlava. První nůž vjel do rakve vpravo od krku, druhý vlevo; tak to šlo po té i oné straně tváře až k temeni, až neměla žádná čepel místo. Pak byly všechny nože opět vytaženy. To byla jen předehra, provedená mladíky, kteří měli ukázat, že umějí klidně mířit a přesně házet. Potom se hoši odebrali opět na svá místa, kde usedli.

Pak určil Inču-čuna starší muže, kteří měli házet ze vzdálenosti třiceti kroků. Když k tomu byl první připraven, přistoupil náčelník k Rattlerovi, ukázal pravou rukou a rozkázal:

„Sem nůž!“

Nůž přiletěl, zasáhl přesně naznačené místo a projel svaly do rakve. Šlo do tuhého. Rattler pocítil bolest a vyrazil skřek, jako by mu již teď šlo o život. Druhý nůž se zabodl do téhož svalu druhé ruky, a Rattler dvojnásobně zavyl. Třetí a čtvrtý vrh platily stehnu a zasáhly přesně místa, která náčelník předem označil. Nebylo vidět krev, neboť Rattler nebyl svlečen, a Indiáni směli zasáhnout jen taková místa, kde poranění nebylo nebezpečné a nemohlo mít za následek zkrácení života.

Jestliže Rattler dosud doufal, že mu neběží o život, nyní musel pochopit, že všechna naděje je ztracena. Nože se mu zabodávaly ještě do podloktí a lýtek. Zatímco dříve vyrážel jen jednotlivé výkřiky, teď vyl bez ustání.

Diváci mručeli, syčeli a dávali najevo svou nelibost nejrůznějším způsobem. Indián se u mučednického kůlu chová zcela jinak. Jakmile započne děj, který má končit jeho smrtí, začne zpívat svou pohřební píseň, v níž vychvaluje své činy a vysmívá se mučitelům. Čím větší bolesti prožívá, tím větší urážky jim vmetá do tváře; nikdy však ze sebe nevydá nářek nebo bolestné výkřiky. Když zemře, hlásají nepřátelé jeho slávu a pohřbí ho se všemi indiánskými poctami.

Jiné je to se zbabělcem, který při nejmenším poranění křičí a řve, nebo úplně prosí o milost. Takového mučit není ctí, nýbrž téměř pohanou. Nakonec se nenajde ani statečný bojovník, který by se s ním chtěl dále zabývat, a tak bývá zbabělec ubit nebo jiným nečestným způsobem zbaven života.

Takovým zbabělcem byl Rattler. Jeho poranění byla zatím nepatrná; působila mu sice bolest, avšak pravá muka to dosud nebyla. Přece však vyl a ječel, jako by pociťoval všechna muka pekel, a řval při tom stále mé jméno, vyzývaje mne, abych k němu přišel. Pak nařídil Inču-čuna přestávku a vyzval mne:

„Ať jde můj bílý bratr k němu a zeptá se ho, proč tak křičí. Vždyť mu nože dosud nezpůsobily bolest.“

„Ano, pojďte sem, sir, pojďte sem!“ volal Rattler. „Musím s vámi promluvit!“

Šel jsem tedy a tázal se ho:

„Co ode mne nyní chcete?“

„Vytáhněte mi nože z rukou a nohou!“

„To nesmím udělat.“

„Ale vždyť mne to usmrtí! Kdo může vydržet tolik ran?“

„To je divné! Myslel jste, že zůstanete naživu?“

„Vždyť vy také žijete!“

„Já jsem nikoho nezavraždil.“

„Já za to nemohu, že jsem to udělal. Přece víte, že jsem byl opilý!“

„To na věci nic nemění. Varoval jsem vás často před kořalkou, neposlechl jste a musíte nyní nést následky!“

„Jste tvrdý, bezcitný člověk! Proste tedy za mne!“

„To jsem již udělal. Řekněte ‚promiňte‘ a zemřete rychle, nebudete pozvolna umučen.“

„Rychle zemřít? Ale vždyť já nechci zemřít! Já chci žít, žít, žít!“

„To není možné.“

„Nemožné? Není tedy pro mne záchrana?“

„Ne.“

„Žádná záchrana – žádná, žádná, žádná!“

Toto ze sebe vyřval, a začal pak tak bědovat a naříkat, že jsem u něho již nemohl vydržet a raději jsem odešel.

„Zůstaňte, sir, zůstaňte u mne!“ křičel za mnou.

Tu se na něho náčelník osopil:

„Přestaň skučet, pse! Jsi kojot, kterého se zbraní již žádný bojovník nedotkne.“

Pak se obrátil ke svým lidem a pokračoval:

„Který z udatných Apačů se ještě chce zabývat tímto zbabělcem?“

Nikdo se nepřihlásil.

„Tedy žádný?“

Opět mlčení.

„Uff! Tento vrah není hoden, aby byl usmrcen muži. Také nebude pochován s Klekí-petrou. Jak by se mohla taková ropucha objevit vedle labutě ve věčných prériích. Odřežte ho!“

Při tom pokynul dvěma hochům. Ti vyskočili, přiběhli, vytrhli nože, které trčely v končetinách odsouzence, a odřezaly ho od rakve.

„Svažte mu ruce na zádech!“ rozkázal dále náčelník.

Hoši asi desetiletí splnili tento rozkaz, přičemž se Rattler neodvážil udělat nejmenší pohyb odporu. Jaká hanba! Skoro jsem se styděl, že jsem běloch jako on.

„Zaveďte ho k řece a hoďte ho do vody!“ zněl další rozkaz. „Dosáhne-li šťastně protějšího břehu, bude svobodný.“

Rattler vyrazil jásavý výkřik a dal se hochy dopravit k vodě. Oni ho tam skutečně hodili jako žok, neboť ničema neměl ani tolik cti v těle, aby tam sám skočil. Napřed se ponořil, brzy však opět vyplaval na povrch a snažil se plavat na zádech a dostat se vpřed. Nebylo to nic těžkého, ačkoliv měl ruce na zádech svázané. Nohy měl volné a jejich pomocí se mohl pohybovat, což se mu dost dařilo.

Měl snad dosáhnout protějšího břehu? Milost, která se mu dostala, byla skoro nezasloužená. Zasloužil si smrt. Bude-li ponechán naživu a unikne-li, pak bude zločiny, které příště spáchá, vinen ten, který ho propustil. Oba hoši stáli dosud u vody a pohlíželi za ním. Pak jim Inču-čuna rozkázal:

„Vezměte pušky a střelte ho do hlavy!“

Hoši bystře běželi k místu, kde někteří bojovníci uložili své pušky. Každý vzal jednu. Malí chlapci dobře věděli, jak se s takovou zbraní zachází. Poklekli na břehu a mířili na Rattlerovu hlavu. Ten je spatřil.

„Nestřílejte, proboha, nestřílejte!“ křičel plný zděšení.

Hoši spolu chvíli hovořili; pohlíželi na celou záležitost jako sportovci a nechávali jej plavat dál a dál, což jim náčelník mlčky dovolil. Z toho jsem poznal, že dobře ví, umějí-li střílet či ne. Nato vyrazili jasnými dětskými hlasy vyzývavý výkřik a vystřelili.

Rattler, zasažený do hlavy, okamžitě zmizel pod vodou.

Neozval se žádný pokřik, jaký je obvyklý u rudochů při smrti nepřítele. Zbabělec nebyl hoden vítězného jásotu. Opovržení Indiánů bylo tak veliké, že se ani nestarali o jeho tělo; nechali je plavat řekou, aniž se po něm ohlédli. Rattler mohl být jen raněn; dokonce se mohl jen tak tvářit, jako by byl zasažen kulkami, a snad se ponořil jako já, aby vyplul na jiném, pro ně neviditelném místě na povrch. Oni však neuznali za vhodné, aby se jím dále zabývali.

Inču-čuna přišel ke mně a otázal se:

„Je můj mladý bílý bratr nyní se mnou spokojen?“

„Ano. Děkuji ti!“

„Nemáš důvody k díkům. I kdybych neznal tvé přání, byl bych tak jednal. Ten člověk není hoden vytrpět smrt umučením. Dnes jsi poznal rozdíl mezi námi pohany a vámi křesťany, mezi udatnými rudými bojovníky a bílými zbabělci. Bledé tváře jsou schopny všech zločinů, avšak jde-li o to, ukázat statečnost, pak vyjí úzkostí jako psi, kteří mají dostat bití.“

„Náčelník Apačů nesmí zapomenout, že jsou všude udatní i zbabělí, dobří i zlí lidé!“

„Máš pravdu, já jsem tě nechtěl urazit; ale pak si také nesmí žádný národ myslet, že je lepší než druhý, protože má jinou pleť.“

Abych ho odvedl od tohoto choulostivého hovoru, dotazoval jsem se:

„Co budou bojovníci Apačů nyní dělat? Pohřbí Klekí-petru?“

„Ano.“

„Smím se pohřbu se svými přáteli zúčastnit?“

„Ano. Kdyby ses neptal, byl bych tě o to sám požádal. Ty jsi tehdy, když jsme odešli pro své koně, s Klekí-petrou mluvil. Byla to obyčejná rozmluva?“

„Ne, byla to naopak rozmluva velmi vážná, důležitá pro něho i pro mne. Mám vám říci, o čem jsme hovořili?“

Použil jsem množného čísla, protože k nám právě přistoupil Vinnetou.

„Ano, řekni nám to!“ řekl Vinnetou.

„Když jste odešli, usedli jsme s Klekí-petrou a rozhovořili jsme se. Poznali jsme brzy, že jeho vlast je i mou vlastí, a bavili jsme se jako přátelé. On mnoho zažil a mnoho vytrpěl, a vyprávěl mi o tom. Řekl mi, jak vás miluje a že jeho přáním je, aby mohl pro Vinnetoua zemřít. Velký Duch mu to přání za několik okamžiků splnil.“

„Proč chtěl pro mne zemřít?“

„Protože tě miloval, a ještě z jiného důvodu, který ti snad sdělím později. Jeho smrt měla být smírnou obětí.“

„Když ležel, umírající v mé náruči, mluvil k tobě řečí mně neznámou. Jaká řeč to byla?“

„Naše mateřština.“

„Mluvil i o mně?“

„Ano.“

„Co?“

„Prosil mne, abych ti zůstal věrný.“

„Mně – zůstat – věrný – – –? Vždyť jsi mne tehdy ještě ani neznal!“

„Znal jsem tě, neboť jsem tě viděl, a kdo spatří Vinnetoua, ví, koho má před sebou. A on mně o tobě i vypravoval.“

„Co jsi mu odpověděl?“

„Slíbil jsem mu, že jeho přání splním.“

„Bylo poslední v jeho životě. Ty ses stal jeho dědicem. Ty jsi mu slíbil, že mně zůstaneš věrný, chránil a šetřil jsi mne, zatímco já jsem tě pronásledoval jako svého nepřítele. Bodnutí mým nožem by bylo pro každého smrtelné, avšak tvé silné tělo je přestálo. Jsem tvým velkým dlužníkem. Buď mým přítelem!“

„Tím jsem již dávno!“

„Mým bratrem!“

„Ze srdce rád.“

„Uzavřeme tedy tento svazek u hrobu toho, který tobě odevzdal mou duši! Šlechetná bledá tvář od nás odešla, ale přivedla k nám při odchodu jinou, stejně šlechetnou! Má krev se stane tvou krví, a tvá krev mou krví. Budu pít tvou krev a ty mou. Můj otec Inču-čuna, nejvyšší náčelník Apačů, mi to dovolí!“

Inču-čuna nám podal oběma ruce a řekl srdečně:

„Dovolím! Nestanete se jen bratry, nýbrž budete jeden muž a jeden bojovník s dvěma těly. Howgh!“

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ Pokrevní bratrství

Odebrali jsme se k místu, na němž byl připraven hrob. Otázal jsem se na rozměry, způsob stavby a její výšku a vyžádal si pak několik seker. Nato jsem šel se svými přáteli podle řeky dolů do lesa, abych vybral vhodná dřeva a z nich zhotovil kříž.

Když jsme se potom vrátili do ležení, pohřební obřady už započaly. Rudoši usedli již kolem téměř dokončené stavby a zpívali své jednotvárné, zvláštní a dojemné písně. Jejich přitlumený zvuk byl chvílemi přehlušen pronikavým, rezavým výkřikem žalu, který se zvedl jako blesk z těžkých hustých mračen.

Dvanáct Indiánů za vedení obou náčelníků se zabývalo dokončením stavby, a mezi nimi a kvílejícím množstvím tančila pitvornými, volnými pohyby a skoky divná, různými odznaky ozdobená a zakuklená postava.

„Kdo je to?“ tázal jsem se. „Medicinman?“

„Ano,“ odpověděl Sam.

„Indiánské zvyky při pohřbu křesťana? Co o tom soudíte, milý Same?“

„Nelíbí se vám to?“

„Vlastně ne.“

„Jen to klidně sneste, sir! Nezmiňujte se ani slovem! Urazil byste nadmíru Apače, kdybyste to odsuzoval.“

„Avšak ten mumraj je mi odpornější, než si myslíte!“

„Míněno je to dobře. Myslíte snad, že je to pohanské?“

„Ovšem!“

„Nesmysl! Tito hodní, dobří lidé věří ve Velkého Ducha, k němuž se jejich zemřelý přítel odebral. Slaví jeho rozloučení i smrt u nich obvyklým způsobem, a vše, co jejich lékař při tom dělá, má symbolický smysl. Nechte je tedy! Oni nám také nebudou bránit v ozdobení jeho hrobu křížem.“

Když jsme kříž položili vedle rakve, ozval se Vinnetou:

„Má toto znamení křesťanství přijít na náhrobek?“

„Ano.“

„To je správné. Byl bych svého bratra Old Shatterhanda sám požádal, aby zhotovil kříž, neboť Klekí-petra měl ve svém příbytku také jeden, u něhož se modlíval. Proto jsem si přál, aby toto znamení víry střežilo jeho hrob. Kam se má umístit?“

„Nahoru na hrobku, nad níž bude vyčnívat.“

„Tak jako u velkých, vysokých domů, v nichž se modlívají křesťané k Velkému Duchu? Dám jej tak umístit, jak si přeješ. Usedněte a přihlížejte, děláme-li to správně!“

Zakrátko byla stavba dokončena. Na ní byl postaven kříž; vpředu zůstal otvor pro rakev, která byla ještě venku.

Pak přišla Nšo-či. Byla v pueblu, aby přinesla dvě misky z pálené hlíny, s nimiž se odebrala k řece, aby je naplnila vodou. Když to udělala, přišla k nám a postavila je na rakev.

Nyní bylo vše připraveno k pohřbu. Inču-čuna pokynul rukou a kvílení přestalo. Medicinman usedl na bobek. Náčelník přistoupil k rakvi a promluvil zvolna a vážně:

„Slunce vychází ráno na východě a zapadá večer na západě; rok se probouzí s jarem a na podzim jde opět spát. Tak je to i s lidmi. Je tomu tak?“

„Howgh!“ zaznělo temně kolem.

„Člověk vyjde jako slunce a zapadá opět do hrobu. Přichází na zemi jako jaro a ulehne si jako zima k odpočinku. Ale když slunce zajde, pak se příštího dne opět objeví, a když pomine zima, vrátí se zase nové jaro. Je to tak?“

„Howgh!“

„Tak nás to učil Klekí-petra. Člověk bývá uložen do hrobu, avšak za hrobem povstane opět jako nový den a nové jaro, aby žil dále v zemi Velkého, dobrého Ducha. To nám řekl Klekí-petra, a on nyní ví, mluvil-li pravdu. Neboť zmizel jako den a rok, a jeho duše se odebrala do sídla zemřelých, po němž toužil. Je tomu tak?“

„Howgh!“

„Jeho víra nebyla naší vírou a naše nebyla jeho vírou. My milujeme své přátele a nenávidíme nepřátele; on nás však učil, že máme milovat i nepřátele, neboť také oni jsou prý našimi bratry. Tomu jsme nechtěli věřit; avšak vždy, když jsme jeho slov uposlechli, bylo nám to na prospěch a k potěšení. Snad je jeho víra i naší vírou, jenže jsme ji nemohli pochopit tak, jak si on přál, abychom ji chápali. My říkáme, že naše duše jdou do věčně zelených loveckých plání, a on tvrdil, že jeho duše půjde do věčné blaženosti. Často si myslím, že naše zelené lovecké pláně jsou touto věčnou blažeností. Je tomu tak?“

„Howgh!“

„Často nám vypravoval o Spasiteli, který přišel, aby všechny lidi spasil. Věřili jsme jeho slovům, neboť v jeho ústech nebylo nikdy lži. Tento Spasitel přišel pro všechny lidi. Byl již také u rudých lidí? Kdyby přišel, uvítali bychom ho, neboť jsme utiskováni bledými tvářemi a vyhlazováni. Toužíme po něm. Je tomu tak?“

„Howgh!“

„To bylo jeho učení. Nyní promluvím o jeho smrti. Přišla na něho jako dravec na kořist. Náhle a neočekávaně byla zde. Byl zdravý a statný a stál vedle nás. Měl sednout na koně a vrátit se s námi domů; vtom ho zasáhla vrahova kule. Moji bratři a sestry, kvílejte nad tím!“

Ozvalo se temné bědování, které se stávalo čím dále tím hlasitějším a důraznějším, až skončilo pronikavým zavytím. Náčelník pokračoval:

„My jsme jeho smrt pomstili. Avšak vrahova duše mu unikla; ona mu nebude moci za hrobem sloužit, neboť to byla duše zbabělá a nechtěla ho následovat ve smrti. Kojot, jemuž patřila, byl zastřelen dětmi, a jeho mrtvola plave dolů řekou. Je tomu tak?“

„Howgh!“

„Klekí-petra od nás odešel, ale jeho tělo nám zůstalo, abychom mu postavili pomník, u něhož si my i naši potomci připomeneme dobrého Bílého otce, který byl naším učitelem a kterého jsme milovali. Nebyl zrozen v této zemi, přišel z říše vzdálené, ležící za velkou vodou, která je známá tím, že v ní rostou duby. Proto jsme z lásky k němu přinesli žaludy, abychom je zasadili kolem jeho hrobu. Tak jak ony budou klíčit a růst ze země, tak se jeho duše probudí z hrobu a za hrobem bude růst. A tak, jak budou růst tyto duby, tak se budou v našich srdcích šířit slova, která jsme od něho slýchali, a naše duše naleznou pod nimi stín. On vždy myslel na nás a pečoval o nás. On od nás neodešel, aniž nám neposlal bledou tvář, která se má stát na jeho místě naším přítelem. Zde vidíte Old Shatterhanda, bílého muže z téže země, z níž přišel Klekí-petra. On všechno ví. On zabil šedého medvěda nožem a srazí každého nepřítele k zemi pěstí. Inču-čuna i Vinnetou byli opětovně vydáni do jeho rukou; on je však neusmrtil, nýbrž ponechal jim život, protože nás miluje a je přítelem rudých mužů. Je tomu tak?“

„Howgh!“

„Poslední slova a poslední vůle Klekí-petry byly, aby se Old Shatterhand stal jeho následníkem u apačských bojovníků. Old Shatterhand slíbil, že to přání vyplní. Proto bude přijat do kmene Apačů a stane se náčelníkem, jako by měl rudou barvu a byl u nás zrozen. Aby se to potvrdilo, měl by kouřit s každým dospělým Apačem kalumet; to však není třeba, neboť on bude pít Vinnetouovu krev a ten opět jeho krev. Pak bude krví z naší krve, a maso z našeho masa. Jsou bojovníci Apačů s tím srozuměni?“

„Howgh, howgh, howgh!“ zazněla třikrát odpověď všech přítomných.

„Ať tedy Old Shatterhand a Vinnetou přistoupí sem a nechají svou krev kapat do vody bratrství.“

Tedy pokrevní bratrství, pravé, skutečné krevní bratrství, o němž jsem tak často četl! Vyskytuje se u četných divokých a polodivokých národů, a uzavírá se tím způsobem, že dva lidé svou krev smísí a pak pijí, nebo že druh se napije krve druha. Pak prý oba váže svazek pevnější, užší a nezištnější, než kdyby byli skutečně rodnými bratry.

I v tomto případě měl Vinnetou pít mou a já jeho krev. Když jsme se postavili po obou stranách rakve, obnažil Inču-čuna synovo předloktí a řízl jej nepatrně nožem do ruky. Z malé, nepatrné rány se vyronilo několik krůpějí, které náčelník zachytil do nádoby s vodou.

Nato učinil náčelník totéž se mnou, přičemž padlo několik kapek mé krve do druhé nádoby. Vinnetou dostal misku s mou krví, a já s jeho; pak pronesl Inču-čuna následující slova:

„Duše žije v krvi. Ať se duše obou těchto mladých bojovníků spolu sloučí, aby utvořily jedinou duši. Myšlenky Old Shatterhanda staňte se myšlenkami Vinnetouovými, a vůle Vinnetouova vůlí Old Shatterhandovou.“

Vyprázdnili jsme oba své misky až na dno. Byla to voda z řeky s několika kapkami krve, kterou jsem ani neucítil. Nato mi podal náčelník ruku a řekl:

„Nyní jsi jako Vinnetou, syn mého těla a bojovník našeho národa. Sláva tvých činů se rozšíří rychle a všude, a žádný jiný bojovník tě nepředstihne. Jsi náčelníkem Apačů, a všechny naše kmeny tě budou jako takového ctít!“

Byl to rychlý postup! Před nedávnem nepatrný domácí učitel se stal surveyorem a nyní dokonce náčelníkem „divochů“! Přiznávám však, že se mně tito „divoši“ líbili mnohem více, než mnozí běloši, s nimiž jsem se v poslední době setkal.

Abych předešel každému nedorozumění, musím zde něco poznamenat. I u nás se stává, že lidé dobrodružných povah uzavírají podobným způsobem bratrství. Takovému pokrevnímu svazku se připisují zvláštní, tajemné účinky, mezi jinými i ten, že oba pobratřenci musí zemřít v tomtéž okamžiku. Když prý například jeden z nich, slabší a churavý, cestuje do Itálie a tam zemře, pak druhý, silný a zdravý, který zůstal doma, padne mrtev v tomtéž okamžiku. To je ovšem nesmysl! O takové pověře nebylo při tom, co se stalo mezi námi, žádné řeči. Ani já, ba ani Vinnetou jsme nepřipisovali tomuto obřadu zvláštní účinek; slavnostní ceremonie měla čistě mravní význam.

A přece se později ukázalo, že slova Inču-čuny o totožnosti našich duší byla správná. Rozuměli jsme si, aniž nám bylo třeba sdělovat si své pocity, myšlenky a rozhodnutí. Jen jsme na sebe pohlédli, a již jsme věděli, co druhý zamýšlel nebo chtěl říci. Ano, časem nebylo ani toho třeba, neboť jsme jednali i tehdy, když jsme byli od sebe vzdáleni, s podivuhodnou shodou, a nikdy jsme se nehádali. Nebyl to ovšem účinek požité krve, nýbrž přirozený následek naší vzájemné, úzké náklonnosti a láskyplného vžití do názorů a individuálních vlastností toho druhého.

Když Inču-čuna promluvil poslední slova, povstali všichni Apačové, i děti, aby provolali hlasité, potvrzující „Howgh“. A náčelník dodal:

„Nyní je nový, živý Klekí-petra přijat mezi nás, a my můžeme mrtvého odevzdat do jeho hrobu. Nechť to moji bratři udělají!“

Mínil tím muže, kteří stavěli hrob. Požádal jsem o chvíli odkladu a pokynul Hawkensovi, Stoneovi a Parkerovi. Když přistoupili, promluvil jsem nad rakví několik slov a skončil modlitbou. Nato byly vsunuty tělesné pozůstatky někdejšího revolucionáře a pozdějšího kajícníka dovnitř kamenné hradby, kterou pak rudoši zavřeli.

Byl to první indiánský pohřeb, který jsem viděl. Dojal mne hluboce. Nebudu posuzovat náhledy, které při tom Inču-čuna pronesl. Bylo tu mnoho pravdy smíšeno s nejasností; avšak ze všeho vyznívala touha po spasení. Milý Inču-čuna si to spasení ovšem představoval – podobně jako izraelský národ – způsobem zevnějším, ačkoliv mohlo být pouze spasením vnitřním, duševním.

Při zavírání hrobu opět zazníval žalozpěv Indiánů, a teprve když byl poslední kámen zasazen, mohla být slavnost považována za skončenou, načež se každý odebral k veselejšímu zaměstnání. Bylo to především jídlo, ke kterému mne Inču-čuna pozval k sobě.

Obýval největší pokoj již zmíněného poschodí. Zařízen byl velmi prostě, avšak na zdech visela bohatá sbírka indiánských zbraní, která mne živě zajímala. Krásný Den nám posluhovala, totiž otci, Vinnetouovi a mně, a já poznal, že je nepřekonatelná v přípravě indiánských jídel. Mluvilo se velmi málo, skoro téměř nic. Rudoch vůbec rád mlčí a dnes již bylo tolik mluveno, že každý rád to, o čem se ještě mělo jednat, nechal na pozdější dobu. Dostavil se rychlý soumrak. Vinnetou se mne tázal:

„Chce můj bílý bratr odpočívat nebo jít se mnou?“

„Půjdu s tebou,“ odpověděl jsem bez rozmýšlení, aniž jsem se dotazoval, kam zamýšlí jít.

Sestoupili jsme z puebla, a odebrali jsme se k řece. To jsem očekával. Povahu, jakou měl Vinnetou, muselo něco pudit k hrobu milovaného učitele. Když jsme k němu došli, usedli jsme vedle sebe. Vinnetou mne uchopil za ruku a držel ji dlouho ve své, aniž promluvil slovo – a já neměl důvod k přerušení ticha.

Jsem nucen zde poznamenat, že všichni Apačové, které jsem zde viděl, nebydleli se svými rodinami v pueblu. K tomu bylo přes svou rozsáhlost přece jen příliš malé. Bylo obydleno jen Inču-čunou a nejpřednějšími apačskými bojovníky s jejich rodinami, bylo střediskem pro příslušníky kmene Mescalero, kteří se svými stády koní kočovali, pásli je a lovili při tom. Odtud vládl náčelník, a odtud podnikal taky jízdy k ostatním kmenům, které jej uznávaly za nejvyššího náčelníka. Byli to Llanerové, Tarakonové, Čirikavové, Pinaleňové, Gilové, Mimbreňové, Lipanové, Navachové, nebo Navajové (Čti: Navachové (= „Nožové“) ), Apačové měděných ložisk, ba i jiní, kteří ačkoliv nebyli přímo jeho poddanými, přece se řídili jeho nařízeními.

Ti Mescalerové, kteří nepatřili do puebla, se po pohřbu vzdálili a zůstali jen někteří, jichž bylo třeba ke střežení koní převzatých od Kiowů. Proto jsem nyní seděl s Vinnetouem u hrobu Klekí-petry sám a nepozorován.

Konečně přerušil Vinnetou mlčení otázkou:

„Zapomene můj bratr Old Shatterhand na to, že jsme byli jeho nepřátelé?“

„Je to již zapomenuto,“ odpověděl jsem.

„Avšak jedno nezapomeneš.“

„Co?“

„Urážku, které se dopustil můj otec –“

„Kdy?“

„Když jsme se spolu poprvé setkali.“

„Ach, že po mně plivl?“

„Ano.“

„Proč bych to nemohl odpustit?“

„Takovou urážku lze smýt jen krví.“

„Ať si Vinnetou nedělá starosti. I to je zapomenuto.“

„Můj bratr říká něco, čemu nemohu věřit.“

„Můžeš! Již dávno jsem dokázal, že to je zapomenuto. Domníváš se snad, že na sebe Old Shatterhand nechá plivat, aniž na urážku, kdyby ji za urážku opravdu považoval, neodpověděl pěstí?“

„Ano, a my jsme se později divili, že jsi to neudělal.“

„Vinnetouův otec mne nemohl urazit. Slinu jsem setřel; pak byla zapomenuta a odpuštěna. Nemluvme již o tom.“

„A přece o tom musím mluvit; jsem tím povinen tobě, svému bratru.“

„Proč?“

„Ty se musíš napřed naučit znát zvyky našeho lidu. Žádný bojovník neuzná rád chybu, a náčelník to ještě méně smí udělat. Inču-čuna ví, že nebyl v právu, avšak nesmí tě prosit za odpuštění. Proto mi nařídil, abych s tebou promluvil. Vinnetou tě prosí na místě svého otce.“

„To není třeba; jsme vyrovnáni, neboť i já jsem vás urazil.“

„Ne.“

„Přece! Není rána pěstí urážka? A já jsem vás bil pěstí.“

„To bylo v boji, kde to není urážkou. Můj bratr je šlechetný a velkomyslný; my na to nikdy nezapomeneme.“

„Mluvme o jiných věcech! Dnes jsem se stal Apačem. Jak je to s mými kamarády?“

„Ti nemohou být přijati do našeho kmene, avšak také oni jsou naši bratři.“

„Bez obřadů?“

„Budeme s nimi zítra kouřit dýmku míru. Ve vlasti mého bílého bratra nejsou obřady kalumetu?“

„Ne. Křesťané jsou všichni bratři, aniž bylo třeba nějakých zvláštních obřadů.“

„Všichni křesťané jsou bratři? Nejsou mezi nimi nikdy války?“

„Jsou – občas!“

„Tedy nejsou o mnoho lepší než my. Učí nás lásce, ale sami ji neznají. Proč opustil můj bratr svou vlast?“

U rudochů není zvykem vyslovit takovou otázku. Vinnetou si to však mohl dovolit, protože byl nyní mým bratrem, který měl právo poznat celý můj život. Jeho otázka ovšem nebyla vyslovena jen ze zvědavosti, nýbrž vyplývala z jeho účasti; a měl ještě jinou příčinu.

„Abych zde hledal štěstí,“ odpověděl jsem.

„Štěstí? – Co je štěstí?“

„Bohatství – – –“

Když jsem řekl to slovo, pustil mou ruku, kterou dosud držel, a nastala přestávka. Věděl jsem, že měl znovu pocit, že se ve mně přece jen zmýlil.

„Bohatství!“ zašeptal pak.

„Ano, bohatství,“ opětoval jsem.

„Tedy proto jsi – – proto jsme – – –“

„Co?“

„Proto jsme tě – – – viděli mezi – – –“

Bylo pro něho bolestné, že má vyřknout to slovo. Dokončil jsem:

„Mezi zloději země, chceš říci?“

„Ty jsi to řekl! Učinil jsi to tedy proto, abys zbohatl. Myslíš opravdu, že bohatství dělá člověka šťastným?“

„Ano.“

„Mýlíš se. Zlato je příčinou neštěstí všech rudých mužů; kvůli zlatu nás dnes běloši vytlačují ze země do země, z místa na místo, takže zvolna, ale jistě umíráme, až vymřeme! Zlato je příčinou naší záhuby. Můj bratr ať po něm netouží!“

„To nedělám!“

„Ne? A přece jsi řekl, že hledáš štěstí v bohatství.“

„To je správné. Avšak nemyslel jsem na bohatství zlata, nýbrž na bohatství moudrosti, zkušenosti, zdraví, cti a slávy, milosti u Boha a u lidí.“

„Uff, uff! Tak to tedy míníš! Ty netoužíš po bohatství zlata?“

„Netoužím!“

„Milosti u Boha!“ opakoval po mně. „Jsi zajisté dobrý a věřící křesťan!“

„Jsem-li dobrý křesťan, nevím. To ví jen Bůh. Ale rád bych jím byl.“

„Považuješ nás za pohany?“

„Ne. Věříte ve Velkého dobrého Ducha a neklaníte se bůžkům.“

„Vyplň mi tedy prosbu!“

„Rád! – Kterou?“

„Nemluv se mnou nikdy o náboženství! Nepokoušej se obrátit mne na svou víru! Mám tě velmi rád a nechtěl bych, aby náš svazek byl narušen. Je to tak, jak řekl Klekí-petra. Tvá víra je snad tou pravou, ale my rudoši jí přece nerozumíme. Kdyby nás křesťané nezatlačovali a nehubili, považovali bychom je za lidi dobré, i jejich učení za dobré. Pak bychom se snad časem naučili to, co je třeba vědět, aby bylo možné rozumět vaší svaté knize. Ale my, které sice zvolna, avšak jistě ženete vstříc neodvratné záhubě, nemůžeme věřit, že učení těch, kteří zabíjejí, je učením lásky!“

„Musíš dělat rozdíl mezi náboženstvím a jeho vyznavači, kteří se k němu hlásí, ale podle něho však nejednají.“

„Tak mluví všichni běloši. Nazývají se křesťany, nejednají však podle toho. My máme svého velkého Manitoua, který chce, aby všichni lidé byli dobří. Já se snažím být dobrým člověkem, a jsem snad křesťanem, lepším křesťanem než ti, kteří se sice tak nazývají, avšak neznají lásku k tomu, co roste a žije na zemi. Ti všichni jednají jen podle svého prospěchu. Tedy nemluv se mnou nikdy o víře, a nepokoušej se udělat ze mne člověka, jenž se nazývá křesťanem, aniž jím skutečně byl! Tu prosbu mně splň!“

Splnil jsem mu ji a nepromluvil jsem nikdy o své víře. Avšak je vždy třeba řeči? Není čin mocnější a přesvědčivější než prázdné slovo? „Podle skutků jejich poznáte je,“ praví Písmo, a já tedy ne slovy, nýbrž svým životem, svými skutky jsem hleděl být Vinnetouovi učitelem. Po letech, pro mne jednoho nezapomenutelného večera mne sám vyzval, abych mluvil. Pak jsme seděli celé hodiny, a v oné noci vzešlo pojednou všechno tiše seté sémě a přineslo bohaté ovoce.

Nyní jsem se spokojil tím, že jsem mu stiskl ruku na znamení, že jeho prosbu chci splnit. Vinnetou pokračoval:

„Jak se stalo, že se můj bratr Old Shatterhand přidružil k lupičům země? Nevěděl, že je to zločin, páchaný na rudých mužích?“

„Věř, že mi ani nenapadlo o tom přemýšlet! Byl jsem rád, že se stanu surveyorem, neboť jsem měl velmi dobrý plat.“

„Plat? Já myslel, že jste dosud nebyli s prací hotovi? Zaplatili vám snad, než byla práce dokončena?“

„Ne. Obdržel jsem zálohu a výzbroj. Svou mzdu bych získal po dokončené práci.“

„A nyní o ty peníze přijdeš?“

„Ano.“

„Je toho mnoho?“

„Na mé poměry velmi mnoho.“

Umlkl, zamyslel se a teprve po chvilce řekl:

„Lituji, že můj bratr utrpěl naší vinou takovou škodu. Jsi bohatý?“

„Penězi ne.“

„Jak dlouho jste ještě měli vyměřovat, abyste byli hotovi?“

„Jen několik dnů.“

„Uff! Kdybych tě byl znal tak, jak tě znám teď, byli bychom přepadli Kiowy o několik dnů později.“

„Abych mohl práci skončit?“ tázal jsem se pohnut touto šlechetností.

„Ano.“

„To znamená, ty bys nás nechal krádež dokončit?“

„Krádež ne, nýbrž jen vyměřování. Čáry, které jste nakreslili na papíře, nám neuškodí, neboť tím lup ještě není dokonán. Ten začne až tehdy, kdy přijdou bílí dělníci, aby postavili cestu ohnivému oři. Já bych ti –“

Pak se odmlčel, aby si rozmyslel, co jej právě napadlo. A zase pokračoval:

„Musel bys mít ony papíry, o nichž jsem mluvil, abys dostal své peníze?“

„Ano.“

„Uff! Tedy ti nebudou nikdy vyplaceny, neboť jsme zničili všechno, co jste nakreslili.“

„A co se stalo s našimi nástroji?“

„Bojovníci, jimž se dostaly do rukou, je chtěli rozbít, ale zabránil jsem tomu. Ačkoli jsem nechodil do vašich škol, přece vím, že takové předměty mají velkou cenu; proto jsem rozkázal, aby byly pečlivě uschovány. Přinesli jsme je sem a uschovali. Já je svému bratru Old Shatterhandovi opět vrátím.“

„Děkuji ti. Přijmu od tebe tento dar, ačkoli mně přímo neprospěje. Je mi však velmi milé, že budu moci nástroje opět vrátit.“

„Užitek ti tedy nepřinesou?“

„Ne. Ten bych měl jen tehdy, kdybych mohl vyměřování úplně dokončit.“

„Avšak chybějí ti papíry, které byly zničeny!“

„Ne! Z opatrnosti jsem zhotovil výkresy dvojmo.“

„Ty druhé tedy máš?“

„Ano, zde v kapse. Byl jsi tak dobrý a rozkázal jsi, aby mně nebylo nic sebráno.“

„Uff, uff!“

Ten výkřik zněl napolo jako údiv a zároveň jako uspokojení; pak opět umlkl. Jak jsem se později dozvěděl, vznikla v něm myšlenka, na jakou by běloch nikdy nepřišel a ještě méně provedl. Po chvíli vstal a řekl:

„Vrátíme se. Můj bílý bratr byl námi poškozen. Vinnetou se postará o náhradu té škody. Nejdřív se však musíš u nás úplně uzdravit.“

Potom jsme se vrátili do puebla, v němž jsme my čtyři běloši dnes poprvé spali jako svobodní lidé.

Příštího dne kouřili za velice slavnostních obřadů Sam Hawkens, Dick Stone a Will Parker s Apači dýmku míru. Je jasné, že při tom byly prosloveny dlouhé řeči. Nejpěknější z nich byla Samova, který ji vyšpikoval tak směšnými nápady, že se museli vážní Indiáni velmi namáhat, aby potlačili veselost, která jimi lomcovala. Během toho dne bylo objasněno všechno, co zůstalo vzhledem k událostem poslední doby nejasné. Při tom byla opět učiněna zmínka o tom, že jsem v onen večer Inču-čunu a Vinnetoua odřezával, a Hawkens mi udělal takovéto kázání:

„Vy jste potměšilý chlap, milý sir, nadobro potměšilý, rozumíte? – Vůči přátelům býváme upřímní, obzvláště jsme-li jim zavázáni vděčností tak, jako vy nám. Kdo a co jste vlastně byl, když jsme vás v St. Louisu poprvé spatřili? Domácí učitel, který musel dětem vtloukat zepředu abecedu a zezadu násobilku. A takovým nešťastníkem byste byl zůstal, kdybychom se vás nebyli láskyplně a něžně ujali. My jsme vás z té nešťastné násobilky vyrvali a vlekli s obdivuhodnou něhou prérií, jestli se nemýlím. My jsme nad vámi bděli jako matka nad svým nejmilejším baby, jako kvočna nad právě vylíhnutým kuřetem. U nás jste ponenáhlu přišel k rozumu, a my jsme to byli, kdo váš mozek tak vzdělali, že v něm začalo po temnotě, která v něm vládla, aspoň trochu svítat. Zkrátka a dobře, my jsme vám byli otcem a matkou, strýcem a tetou, nosili jsme vás na rukou, vykrmili jsme vás nejšťavnatějšími kusy masa a duševně svou vlastní moudrostí a zkušeností, a doufali jsme za to, že nás budete ctít a že nám budete vděčný, a že nepoběžíte jako káče do vody, v níž bychom se my jako slepice museli utopit. Přesto jste dělal vždycky právě to, co vám bylo zakázáno. A to mi tuhle pod kabátem“ – pokračoval, ukazuje na srdce – „působí velkou bolest, když vidím, jak tolik lásky a obětavosti je spláceno neposlušností a nevděkem. Kdybych chtěl vaše zlé kousky jeden po druhém vyprávět, nebylo by jim konce. Nejhorší však bylo, že jste oba náčelníky osvobodil, aniž jste nám o tom řekl jediné slovo. To vám nezapomenu ani neodpustím, dokud budu vězet v nynější kůži. Následky vašeho zákeřného mlčení nedaly však na sebe dlouho čekat. Jak krásně jsme se mohli usmažit u kůlů a probudit se v nádherných prériích indiánské věčnosti! A místo toho sedíme dnes zde plni života a při dobrém zdraví, zde v tomto ztraceném pueblu, kde se všemožně vynasnažují, aby nám lahůdkami zkazili žaludek, a kde z greenhorna, jímž přece jste a zůstanete, udělali poloboha. Za to neštěstí můžeme jen vám děkovat, obzvláště proto, že jste tak úplně špatný plavec. Avšak láska je odjakživa nepochopitelná žena; čím více je trýzněna, tím se cítí blaženější, a proto vás i tentokrát ještě nevyvrhneme z našeho středu, nýbrž nasypeme vám na hlavu řeřavé uhlí svého odpuštění, ovšem v té pevné a určité naději, že se konečně seberete a polepšíte, jestli se nemýlím. Zde je má ruka. Slíbíte mi polepšení, nejmilejší sir?“

„Ano,“ odpověděl jsem, potřásaje mu rukou. „Budu hledět stát se vám co možná nejpodobnějším, takže mne zakrátko po celém Západě budou považovat za druhého Sama Hawkense.“

„Nejváženější, toho laskavě zanechte! Namáhal byste se marně! Greenhorn, jako jste vy – podobný Samu Hawkensovi, tomu, který požírá hraboše? Čirá nemožnost! Bylo by to stejné, jako by se chtěla kuňkavá žába stát operním pěvcem – – –“

Tu mu však vpadl Dick Stone, sice se smíchem, přece však nevrle do řeči:

„Stop! Nech toho už konečně, mluvko! Nelze to opravdu s tebou vydržet! Ty všechno převrátíš, děláš všechno opačně a navlékáš pravou rukavici na levou nohu! Kdybych já byl na místě Old Shatterhanda, nedal bych si již od tebe líbit toho věčného greenhorna.“

„Co může proti tomu namítat? Je to přece pravda; je to greenhorn!“

„Nesmysl! Mezi stem zkušených westmanů, nás i tebe nevyjímaje, by byl sotva jediný, který by provedl to, co udělal včera on. Místo abychom chránili my jeho, zachránil on nás; to si pamatuj! Kdyby jeho nebylo, neseděli bychom zde tak vesele, a ty bys už nenosil svou zdravou, pravou kůži pod tou starou falešnou parukou!“

„Co? Falešnou parukou? To mně neříkej! Vždyť je to paruka pravá a nefalšovaná! Jestli to ještě nevíš, tak si ji prohlédni!“

Přitom ji sňal a podával ji Stoneovi.

„Pryč s tou kočičinou!“ smál se Dick.

Sam si ji opět narazil na hlavu a řekl vyčítavě:

„Styď se, Dicku, nazývat ozdobu mé hlavy kočičinou! Nebyl bych to od tak dobrého kamaráda, jakým jsi, očekával! Vy nikdo neumíte ocenit starého Sama Hawkense! Proto vás potrestám svým opovržením a půjdu za svou Mary. Musím se podívat, vede-li se jí také tak dobře jako mně.“

Mávl opovržlivě rukama a šel. Smáli jsme se vesele za ním; nebylo možné se na něho hněvat.

Příštího dne se vrátili zvědové, kteří Kiowy tajně sledovali, a oznámili, že Kiowové bez přestávky táhli dál a že tedy nemají v úmyslu pueblo nepřátelsky napadnout.

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ Indiánská škola

Následovala doba odpočinku, ovšem ne pro mne. Sam, Dick a Will si dali pohostinství u Apačů líbit; odpočinuli si důkladně. Jediná činnost, které se Sam Hawkens oddal, byla ta, že se vypravil denně se svou Mary na vyjížďku, aby se, jak řekl, „naučila znát jeho spády“, aby si zvykla na způsob jeho jízdy.

Já však nezahálel. Vinnetou si umínil vzít mne do „indiánské školy“. Bývali jsme často celé dni vzdáleni, podnikali jsme daleké jízdy, při nichž jsem se musel cvičit ve všem, co náleželo k lovu a válce. Prolézali jsme lesy, přičemž se mi dostalo výtečného poučení o tom, jak se připlížit nepozorovaně k nepříteli. Prováděl se mnou skutečná „polní cvičení“.

Často se také ode mne vzdálil a dal mi za úkol najít jej. Namáhal se všemožně, aby zahladil svou stopu, a já se rovněž namáhal, abych ji našel. Jak často pobýval v houští anebo stál zakryt křovinami ve vodě a přihlížel, jak jsem ho hledal. Upozorňoval mne na mé chyby a ukazoval mi svým příkladem, jak se mám chovat, co dělat a čeho zanechat. Jeho vyučování bylo výtečné; a on je uděloval se stejnou ochotou, s jakou já byl jeho učenlivým žákem. Při tom nevyšlo přes jeho rty slovo chvály, avšak právě tak nic, co by se bylo podobalo pohaně. Byl mistrem ve všech věcech, jejichž znalost vyžaduje indiánský způsob života, byl i mistrem ve vyučování.

Jak často jsem přišel do puebla unaven a jakoby polámán! Ale ani pak ještě nebyl klid, neboť jsem se chtěl naučit apačskou řeč. Měl jsem při tom dva učitele a jednu učitelku: Nšo-či mne učila nářečí Mescalerů, Inču-čuna Llanerů a Vinnetou Navajů. Protože jsou si ty řeči příbuzné a nemají velké bohatství výrazů, pokračoval jsem velmi rychle. Když se Vinnetou se mnou příliš od puebla nevzdálil, účastnila se někdy i Nšo-či našich vycházek. Mívala vždy velikou radost, když jsem svůj úkol správně rozřešil.

Jednou jsme byli v lese, kde mne Vinnetou vyzval, abych se vzdálil a vrátil se až za čtvrt hodiny, a pak abych hledal Nšo-či, která se měla přede mnou dobře ukrýt. – Odešel jsem tedy dost daleko, čekal, až uplyne určená doba, a pak jsem se vrátil.

Stopy obou, jež vycházely z místa, kde jsem je opustil, byly patrné; pak pojednou dívčiny šlépěje zmizely. Věděl jsem ovšem, že Nšo-či má nadmíru lehkou chůzi; ale na měkké půdě musela přece zůstat aspoň známka stopy; nenašel jsem však nic, vůbec nic, ani jediné ohnuté nebo zlomené stéblo trávy, ačkoliv právě na tomto místě byl trávník velmi hustý a citlivý. Jen Vinnetouova stopa byla znatelně vytlačena; avšak tu jsem neměl hledat, nýbrž stopu jeho sestry. On byl zajisté nablízku, aby mne tajně pozoroval, dělám-li chyby nebo ne.

Hledal jsem ještě jednou v okruhu, avšak nenašel jsem zase nic. To bylo divné. Přemýšlel jsem. Musela zanechat stopu, neboť zde se nemohla noha dotknout země, aniž se neotiskla do měkkého mechu. Dotknout se země? Ano – ale co když se jí Nšo-či vůbec nedotkla?

Pak jsem prohlédl ještě jednou Vinnetouovy stopy a shledal, že jsou hlubší, než byly dříve. Vzal snad svou sestru do náručí a odnesl ji? Pak byl úkol, který mi uložil, podle jeho názoru velmi těžký, ale ve skutečnosti byl velice snadný, jakmile jsem uhodl, že Nšo-či nesl.

Následkem břemena byla odtud Vinnetouova stopa opravdu hlubší. Šlo nyní jen o to, najít stopu Indiánky. Tu jsem ovšem nesměl hledat dole při zemi, nýbrž výš.

Jestliže šel Vinnetou lesem sám, pak měl ruce volné a nebylo pro něho těžké proniknout mlázím a podrostem. Jestliže však nesl sestru, musel nevyhnutně zanechat stopy na větvích. Sledoval jsem proto jeho šlépěje a obrátil svou pozornost na křoví. Vskutku! Prodíraje se jím se svým břemenem, neměl ruce volné a nemohl proto větve rozhrnovat; Nšo-či nepřipadla na myšlenku udělat to sama, a proto jsem našel na různých místech zohýbané větve a poznamenané listy, tedy známky, které by nebyly vznikly, kdyby Vinnetou tudy pronikl sám.

Stopa vedla přímo k otevřené části lesa, a rovněž tak přímo přes ni. Na druhém konci mýtiny, na jejím pokraji byli zajisté oba, a v duchu se těšili, že nebudu moci rozluštit úkol. Mohl jsem tam jít přímo; já jsem to však chtěl provést ještě lépe, chtěl jsem je překvapit. Když jsem došel na druhou stranu, hledal jsem napřed Vinnetouovu stopu. Jestliže šel dál, pak jsem ji musel nalézt; v opačném případě se s Nšo-či ukryl.

Ulehnul jsem na zemi a sunul jsem se v polokruhu dále, přitom jsem se snažil, abych zůstal zakryt stromy a křovím. Stopy vidět nebyly. Byli teď, jak jsem tušil, na pokraji mýtiny, a to tam, kde se stopa, kterou jsem před tím sledoval, dotýkala jejího pokraje.

Tiše, úplně tiše jsem se plížil k tomu místu. Seděli mlčky, a jejich sluchu nemohl ujít ani nejmenší šelest; proto jsem musel vyvinout neobyčejnou ostražitost. To se mi dařilo lépe, než jsem považoval za možné. Spatřil jsem oba. Seděli těsně vedle sebe uprostřed divokých trnek, obráceni zády ke mně, neboť kdybych měl přijít, museli mne očekávat z opačné strany. Po chvíli se sice šeptem rozhovořili, ale přece jen tak, že jsem je slyšel, nemohl jsem ovšem dosud rozumět slovům.

Nadmíru jsem se těšil na to, že je překvapím, a sunul se k nim stále blíže. Nyní jsem byl tak blízko, že jsem na ně mohl dosáhnout. Již jsem chtěl natáhnout ruku a uchopit Vinnetoua za rukáv, tu mne však zarazila jeho slova:

„Mám ho přivést?“ tázal se šeptem.

„Ne,“ odpověděla Nšo-či. „On přijde sám.“

„Nepřijde.“

„Přijde.“

„Má sestra se mýlí. On se velmi rychle naučil všemu; avšak tvá stopa jde vzduchem. Jak ji nalezne?“

„Nalezne ji. Můj bratr Vinnetou mi řekl, že Old Shatterhanda není možné uvést do omylu. Proč říká nyní opak?“

„Protože má dnes nejtěžší úkol ze všech. Jeho oko najde každou stopu; tvou stopu však lze dnes vyčíst jen myšlenkami, a tomu se dosud nenaučil.“

„Přesto přijde, neboť umí všechno, všechno, co chce.“

Ta slova jen zašeptala, přesto však z nich zaznívalo tolik důvěry, že jsem na ně mohl být pyšný.

„Ano, dosud jsem nenašel muže, který by se do všeho tak snadno vpravil, jako on. Jen do jednoho se mu nechce, a to Vinnetoua bolí!“

„Co je to?“

„Přání, které máme všichni.“

Právě nyní jsem se chtěl ukázat; když však promluvil Vinnetou o přání, pohnulo mne to ještě posečkat. Které přání bych těm milým, dobrým lidem nesplnil! Měli nějaké a nesdělili mi je, protože se domnívali, že na ně přijdu sám. Možná, že je nyní uslyším. Proto jsem ještě mlčel a naslouchal.

„Promluvil s ním již o tom můj bratr Vinnetou?“ otázala se tiše Nšo-či.

„Ne,“ odpověděl Vinnetou.

„A Inču-čuna, náš otec, také ne?“

„Ne. On mu to chtěl říci, já to však nedopustil.“

„Ne? Proč? Nšo-či velice miluje tuto bledou tvář, ona je dcera nejvyššího náčelníka Apačů!“

„Tou je, a je ještě mnohem více. Každý rudý bojovník a každý bílý muž by byl šťasten, kdyby se má sestra chtěla stát jeho squaw, bojím se však, že Old Shatterhand ne.“

„Jak to může můj bratr Vinnetou vědět, když s ním o tom ještě nepromluvil?“

„Vím to, neboť ho znám. On není jako jiní běloši; on touží po něčem jiném. On si nevezme žádnou Indiánku za ženu.“

„Řekl to?“

„Ne.“

„Patří snad jeho srdce některé bělošce?“

„Také ne.“

„Víš to jistě?“

„Ano. Hovořili jsme o bílých ženách, a tehdy jsem z jeho slov seznal, že jeho srdce dosud nepromluvilo.“

„Tedy promluví u mne!“

„Ať se má sestra nemýlí! Old Shatterhand myslí a cítí jinak, než myslíš ty. Vybere-li pro sebe squaw, musí být mezi ženami tím, čím on je mezi muži.“

„Nejsem já taková?“

„Mezi rudými dívkami, ano; tady se mé krásné a dobré sestře žádná nevyrovná. Avšak co jsi slyšela a viděla? Čemu ses naučila? Znáš život rudých žen, neznáš však to, čemu se bílá squaw musí naučit a co musí vědět. Old Shatterhand nehledí na lesk zlata a krásu tváře; on touží po jiných věcech, které u rudé dívky nenalezne.“

Svěsila hlavu a mlčela. Vinnetou ji pohladil láskyplně po tváři a řekl:

„Bolí mne, že musím srdci své dobré sestry způsobit žal, ale Vinnetou je zvyklý mluvit vždy pravdu, i když není příjemná. Možná, že znám cestu, po které by Nšo-či mohla dosáhnout toho, po čem touží.“

Ona zvedla rychle hlavu a tázala se:

„Která cesta je to?“

„Cesta k městům bledých tváří.“

„Tam mám jít, myslíš?“

„Ano.“

„Proč?“

„Aby ses naučila tomu, co musíš vědět a znát, aby tě Old Shatterhand miloval.“

„Tedy tam chci jít brzy, ihned! Splní mně můj bratr Vinnetou mé přání?“

„Které?“

„Promluv o tom s Inču-čunou, naším otcem! Požádej ho, aby mne nechal jít do velkých měst bledých tváří! On neřekne ne, neboť – – –“

Víc jsem nezaslechl, neboť jsem se opět odtud kradl. Připadalo mi to jako hřích, že jsem vyslechl jejich rozmluvu. Jen aby to nezpozorovali! Jaké rozpaky by to způsobilo mně, a ještě více jim! Téměř jsem se toho hrozil.

Při zpátečním postupu jsem musel být ještě opatrnější než při příchodu. Nejmenší šelest, nejmenší náhoda mohly prozradit, že jsem se dozvěděl tajemství krásné Indiánky. A v tom případě bych snad byl nucen opustit ihned své rudé přátele.

Naštěstí se mi podařilo se nepozorovaně odplížit.

Když jsem se octl z dohledu, povstal jsem, obešel rychle v kruhu mýtinu, až jsem opět našel stopu. Po té jsem vyšel až za mýtinu, odkud mne Nšo-či očekávala, a zvolal jsem:

„Můj bratr Vinnetou ať přijde sem!“

Nic se nehnulo; proto jsem pokračoval:

„Ať můj bratr vyjde ven, neboť ho vidím!“

Přesto však nevyšel.

„Sedí tam v houští divokých trnek. Mám ho snad vyvést?“

Pak se pohnulo křoví, a Vinnetou vyšel, sám. Déle nemohl zůstat v úkrytu, chtěl-li zatajit sestřin úkryt. Tázal se mne:

„Našel můj bratr Old Shatterhand Nšo-či?“

„Ano.“

„Kde?“

„Tam, kde je ukryta. – V houští.“

„V kterém houští?“

„V tom, do něhož vede její stopa.“

„Viděl jsi její stopu?“

V té otázce se jevil úžas. Nevěděl, co si má myslet. Že bych mluvil nepravdu, tomu nevěřil; ale o nějaké stopě nevěděl, a protože se ani na okamžik nevzdálil od své sestry, byl přesvědčen, že jsem ji nenašel. Podle jeho mínění jsem byl na omylu, když jsem byl něčím uveden na nepravou stopu.

„Ano,“ odpověděl jsem, „viděl jsem ji.“

„Avšak moje sestra byla tak opatrná, že její stopy není vidět!“

„Mýlíš se. Je zřetelná.“

„Ne!“

„Na zemi ne, zato ve větvích. Nšo-či se nohama nedotkla země, avšak protože jsi ji nesl, zlámali jste tu a tam větvičky a poškodili listí.“

„Uff! Já že ji nesl?“

„Ano.“

„Kdo ti to řekl?“

„Tvé šlépěje! Pojednou se staly hlubšími, neboť ses stal těžším. Protože se však tvá váha nemohla změnit, musel jsi zvednout nějaké břímě. Tím břemenem byla tvá sestra, jejíž noha, jak jsem zpozoroval, se nedotkla mechu.“

„Uff! Ty se mýlíš. Vrať se ještě jednou a hledej!“

„To by bylo marné a zbytečné, neboť Nšo-či sedí tam, kde jsi seděl ty. Půjdu pro ni.“

Pak jsem přešel přes mýtinu; to už však Nšo-či vyšla z křoví a řekla svému bratru s výrazem uspokojení:

„Řekla jsem ti, že mne nalezne, a měla jsem pravdu.“

„Ano, má sestra měla pravdu, a já se mýlil. Můj bratr Old Shatterhand umí číst lidskou stopu nejen očima, nýbrž i myšlenkami. Není již nic, co by se měl naučit.“

„Ó, ještě mnoho věcí,“ odpověděl jsem. „Můj bratr Vinnetou vyslovil chválu, kterou jsem si ještě nezasloužil; ale co dosud neumím, tomu se ještě od něho naučím.“

Byla to skutečně první chvála, kterou jsem uslyšel z jeho úst, a přiznávám, že jsem byl na ni stejně hrdý, jako kdysi na chválu některého ze svých profesorů.

Večer toho dne mi přinesl Vinnetou indiánský oblek z bílé kůže, velmi dobře zpracovaný a zdobený červeným indiánským vyšíváním.

„Nšo-či, má sestra, tě prosí, abys nosil tento oblek,“ řekl. „Tvůj oblek již není dost dobrý pro Old Shatterhanda.“

To měl ovšem pravdu. Můj oblek byl i pro indiánské oči příliš sešlý. Kdybych v něm byl přistižen v evropském městě, byli by mne hned zatkli jako pobudu. Avšak směl jsem od Nšo-či přijmout takový dar?

Vinnetou asi mé myšlenky uhodl, neboť řekl:

„Smíš ten oblek přijmout, neboť jsem jej objednal já; je to dar od Vinnetoua, jehož jsi zachránil před smrtí. Je bledým tvářím zakázáno brát dary od žen?“

„Není-li to vlastní squaw anebo příbuzná, ano.“

„Ty jsi můj bratr; Nšo-či je tedy s tebou spřízněna. Přece však je to dar ode mne a ne od ní; ona jej jen pro tebe zhotovila.“

Když jsem příští ráno oblek zkoušel, seděl mi jako ulitý. Velkoměstský krejčí by mi nebyl lépe vzal míru. Ovšem že jsem se ukázal své přítelkyni, která byla mou chválou velmi potěšena.

Krátce nato se dostavili Dick Stone a Will Parker, aby se dali mnou obdivovat; byli též obdarováni novými obleky, které však nezhotovila Nšo-či, nýbrž jiné squaw. A když krátce nato jsem byl v hlavním údolí u řeky, abych se cvičil ve vrhání tomahawkem, blížila se ke mně vážně malá, podivná postava. Byl to nový, kožený indiánský oblek, který dole končil dvojicí starých, ohromně velikých indiánských bot. Nahoře byl starý plstěný klobouk se žalostně svislou střechou, zpod níž vyhlížel nadmíru pocuchaný les vousů, ohromný nos a dvě malá, lstivá očka. Podle toho jsem poznal svého malého Sama Hawkense. Postavil se nanejvýš vyzývavě přede mne, široce se rozkročil tenkýma, křivýma nožkama a zahlaholil:

„Sir, znáte snad muže, který teď stojí před vámi?“

„Hm!“ odpověděl jsem. „Podívám se!“

Přitom jsem ho uchopil za ramena, otočil jím třikrát kolem dokola, prohlížeje si ho ze všech stran, načež jsem řekl:

„Zdá se, že je to skutečně Sam Hawkens, jestli se nemýlím!“

„Yes, mylord! Nemýlíte se. Jsem to já ve své vlastní osobě a životní velikosti. Pozorujete něco?“

„Zbrusu nový oblek!“

„To si myslím!“

„Od koho?“

„Z medvědí kůže, kterou jste mi daroval!“

„To vidím, Same. Jestliže se však ptám od koho, tedy chci znát osobu, která vám to kožené pouzdro ušila.“

„Osobu? Hm! Ach tak? Ano, osobu, sir! To je zvláštní věc. Vlastně to není žádná osoba.“

„Copak tedy?“

„Osůbka.“

„Jak to?“

„Nu, neznáte hezkou Kliuna-aj?“

„Ne! Kliuna-aj znamená měsíc. Je to děvče nebo žena?“

„Obojí, vlastně žádná z obou.“

„Tedy babička?“

„Nesmysl! Když je ženou i děvčetem, či vlastně ani ženou ani děvčetem, může to být patrně jen vdova. Je to ubohá squaw po jednom z Apačů, který padl v posledním boji s Kiowy.“

„A kterou chcete potěšit?“

„Well, sir!“ přikyvoval. „Já ji ani v nejmenším nenávidím; hodil jsem po ni okem, ba vlastně oběma očima.“

„Ale, Same, představte si – Indiánka!“

„Co dál? Oženil bych se i s černoškou, kdyby nebyla černá. Ostatně Kliuna-aj je výtečnou partií.“

„Proč?“

„Protože vydělává z celé vesnice nejlépe kůže.“

„Chcete se dát vydělat, Same?“

„Nedělejte žerty, sir! Myslím to docela vážně. A bude to roztomilá domácnost – věřte mi! Ona má takový plný, kulatý obličej – jako měsíc.“

„V první či v poslední čtvrtině?“

„Vyprošuji si ještě jednou, abyste si z měsíce tropil úšklebky! Je to úplněk, a já si ji vezmu za ženu, jestli se nemýlím.“

„Doufejme, že z toho nebude nová čtvrtina! Jak jste se vlastně seznámili?“

„Při vydělávání kůže! Dotazoval jsem se na nejlepší koželužku, totiž k vůli medvědí kůži; byla mně doporučena Kliuna-aj. Zanesl jsem jí tam kožich, a hned jsem zpozoroval, že s velikou rozkoší pohlížela – – –“

„Na kožich?“

„Nesmysl! Na mne, to je jasné!“

„To svědčí o tom, že má dobrý vkus, milý Same!“

„Ano, ten má! Ó, ona není nevzdělaná! To dokázala již tím, že nevydělala jen kůži, nýbrž z ní zhotovila i oblek. Jak se vám líbím, sir, he?“

„Dokonalý švihák!“

„Gentleman, je to pravda?“

„Yes, gentleman! Byla u vyjevení, když jsem to na sebe oblékl. Věřte mi, sir, já se s ní ožením!“

„Kam jste dal váš starý oblek?“

„Zahodil jsem jej.“

„Tak, tak! Ale jednoho krásného dne jste řekl, že není váš kabát na prodej ani za deset tisíc dolarů!“

„To bylo tehdy. Tehdy ještě nebyla Kliuna-aj. Časy se mění. Well!“

Malý mužíček v medvědí kůži se otočil a vyšlapoval hrdě odtud. Lidumilný pocit, který choval pro indiánskou vdovu, mi nepůsobil žádné mravní bolesti a pochyby. Ohromně velká chodidla, tenké křivé nožky, pak ta tvář, ó běda! Podobal se mužské Pastraně se supím zobákem v tváři. To bylo i pro Indiánku velmi divoké.

Sam Hawkens se vzdálil na několik kroků, pak se ještě obrátil a zvolal:

„Je to přece jen zvláštní věc, ten nový habitus, sir! Jsem jako znovuzrozený! Starý již nechci ani vidět. Sam je ženich, hihihi!“

Příštího dne jsem ho potkal dole u puebla. Tvářil se velice vážně.

„Jaké astronomické myšlenky probíhají vaší hlavou, milý Same?“ tázal jsem se ho.

„Astronomické? Proč právě ty?“

„Protože se tváříte, jako byste chtěl objevit novou vlasatici nebo mlhovinu.“

„Je to téměř takové! Myslel jsem, že je to vlasatice, bude to však asi nějaká mlžina.“

„Kdo?“

„Inu, ona. Kliuna-aj.“

„Ach tak! Úplněk je dnes již zamlžen! Proč?“

„Tázal jsem se jí, chce-li se opět provdat.“

„Nu a? Co odpověděla?“

„Odpověděla velmi zkrátka. Prý ne.“

„To vám nesmí bránit, abyste nepohlížel důvěřivě do budoucnosti. Ani Řím nebyl za jeden den vystavěn.“

„A můj nový oblek také nebyl za jednu hodinu ušitý. Máte pravdu, sir; jsem dosud ženich!“

Potom lezl vzhůru po schodech, aby navštívil Kliuna-aj.

Příštího rána jsem osedlal ryzáka, abych si vyjel s Vinnetouem na lov bizonů. Najednou přišel ke mně Sam a otázal se:

„Smím s vámi, sir?“

„Na lov bizonů? Ne, ne! Vy přece teď honíte ušlechtilejší zvěř!“

„Ona však nevyčkala!“

„Tak?“

„Ano. A klade požadavky.“

„Jaké?“

„Byl jsem opět u ní. Najednou mi řekla, že můj oblek musela zhotovit na Vinnetouův rozkaz.“

„Ne tedy z lásky k vám?“

„Nezdá se. Pak řekla, že prý vydělání kůže jsem objednal u ní já; co prý jí za to dám?“

„Tedy žádá zaplacení?“

„Yes! Je to znamení velké lásky?“

„Nevím. Nemám v takových věcech zkušenost. Děti milují své rodiče a přece za ně musí všechno zaplatit. Snad je to právě důkaz lásky vašeho úplňku.“

„Úplněk? Hm! Možná, že je to jen poslední čtvrtina. Vy mne tedy nevezmete s sebou na lov?“

„Vinnetou chce jet se mnou sám.“

„Samozřejmě! Pak ovšem nemohu nic namítat.“

„Ostatně byste si poškodil svůj nový lovecký kabát, milý Same!“

„To je pravda. Krvavé skvrny nejsou dobré pro tak jemnou kůži.“

Poodešel, obrátil se však ještě jednou a ptal se:

„Nemyslíte, sir, že můj starý oblek byl mnohem praktičtější?“

„Možná.“

„Nejen možná, nýbrž zcela jistě!“

Tím byla pro dnešek věc odbyta.

Příští dny se stával Sam stále zamyšlenější a zamlklejší.

Patrně měsíce stále ubývalo! – Až jednoho rána jsem ho viděl vyjít z puebla – ve starém obleku.

„Co je to, Same?“ tázal jsem se ho. „Myslel jsem, že jste tento starý habitus odložil, nebo úplně zahodil, jak jste se sám vyjádřil.“

„Bylo tomu tak.“

„A opět jste jej vyhledal?“

„Yes.“

„Ze zlosti.“

„Ovšem! Jsem téměř rozzuřený!“

„Na poslední čtvrtinu?“

„Stala se z ní nová. Nemohu a nechci Kliunu-aj už ani vidět!“

„Tedy jsem vám prorokoval správně?“

„Ano. Stalo se právě to, co jste řekl. Udála se však při tom věc, která mne rozdivočelá.“

„Napínáte mou zvědavost. Mluvte přece – – –“

„Ano, vám to řeknu. Byl jsem včera opět u ní. Zacházela se mnou v posledních dnech velmi špatně, nepohlédla téměř na mne a odpovídala mi vždy jen zkrátka. Sedím tedy včera u ní a opřu se při tom hlavou o dřevěný sloup. Mé vlasy se při tom asi zachytily o nějakou třísku, a když jsem povstal, abych odešel, ucítím na své ctihodné lebce mocné trhnutí; obrátím se, a co spatřím, sir – co spatřím?“

„Svou paruku, nemýlím-li se.“

„Ano, má paruka zůstala viset na třísce, klobouk byl stržen a sletěl k zemi.“

„To se ovšem z úplňku stala nová čtvrtina?“

„Naprosto. Napřed zůstala stát jako strnulá, vyvalenýma očima na mne hleděla – jako – jako, no jako na člověka, který nemá na hlavě vlasy.“

„A pak?“

„Pak křičela a vyla, jako by sama měla holou lebku.“

„A potom?“

„Potom? Nu, konečně se z ní stala nová čtvrtina. Utekla, už jsem ji neviděl.“

„Možná, že dnes opět vyjde jako úplněk!“

„Sotva! Ona mi totiž něco vzkázala.“

„Co?“

„Abych k ní nechodil. Chce – představte si tu umíněnost – jen takového muže, který má na hlavě vlasy. Není to nanejvýš pošetilé?“

„Hm!“

„Tomu „hmhm“ málo rozumím, sir! Myslím, že když se žena vdává, může jí být zcela lhostejné, má-li muž vlasy na hlavě či na paruce, jestli se nemýlím. Ba je to mnohem vzácnější mít vlasy na paruce, neboť ty stály mé poctivé peníze, zatímco k oněm přijde člověk ani sám neví jak!“

„Chuti jsou různé, milý Same, a já si proto přece raději nechám své obyčejné vlasy.“

„Nejctihodnější sir, ďas vás vezmi! Já hledám v žalu své lásky a v svízelích ženitby u vás útěchu, a dostává se mi jen výsměchu. Přál bych si, abyste měl také paruku a rudou vdovu, která vás vyhodí ze dveří. Mějte se dobře!“

Zuřivě odběhl.

„Same Hawkensi!“ volal jsem za ním. „Ještě otázku!“

„Co?“ ptal se, když zůstal stát.

„Kam jste jej dal?“

„Koho?“

„Nový oblek!“

„Poslal jsem jej vdovičce zpět. Nechci jej už ani vidět. Chtěl jsem v něm slavit sňatek; jelikož však ze svatby nebude nic, nechci ani svatební kabát. Howgh!“

Tak skončilo přátelství malého Sama s Kliuna-aj, stále ubývajícím rudým měsícem. Ostatně Sam měl zakrátko opět dobrou náladu a přiznal, že ho dokonce těší, že zůstal panicem.

Svému starému kabátu prý již nikdy nedá košem, neboť je prý lepší, praktičtější a pohodlnější než všechny lovecké kabáty od všech indiánských švadlen.

Stalo se tedy, jak jsem předpokládal. Sam jako manžel byl nevyhovující.

KAPITOLA OSMNÁCTÁ Cesta na východ

Večer toho dne jsem večeřel jako obvykle s Inču-čunou a Vinnetouem. Ten po večeři odešel a já chtěl také odejít, tu však začal náčelník hovořit o Samově dobrodružství s Kliuna-aj a přivedl rozmluvu na sňatky bělochů s Indiánkami. Zpozoroval jsem, že mne chce zkoušet.

„Pokládá můj mladý bratr Old Shatterhand takový svazek za správný či nesprávný?“ otázal se.

„Byl-li uzavřen z lásky a stala-li se Indiánka předtím křesťankou, nevidím v tom nic nepravého,“ odpověděl jsem.

„Můj mladý bratr by si nikdy nevzal za ženu rudou dívku tak jak je?“

„Ne.“

„A je těžké stát se křesťankou?“

„Ne, vůbec.“

„Smí taková squaw svého otce i potom ctít, i když není křesťanem?“

„Nejen smí, ale i musí! Naše náboženství žádá od každého dítěte, aby milovalo své rodiče.“

„Jaké squaw by dal můj mladý bratr přednost, rudé nebo bílé?“

Mohl jsem říci bílé? Ne, protože bych ho urazil. Proto jsem odpověděl:

„To nemohu hned zodpovědět. Neznám dosud hlas svého srdce. Promluví-li jednou, uposlechnu, ať má squaw jakoukoliv pleť. Před Velkým Duchem jsou si všichni lidé sobě rovni, a ti, kteří se k sobě hodí a jsou si určeni, jistě se najdou.“

„Howgh! Najdou se, hodí-li se k sobě. Můj mladý bratr mluví správně; on mluví vždy spravedlivě a moudře.“

Tím byl hovor prozatím skončen tak, jak jsem si přál. Že se musí Indiánka, než se stane squaw bělocha, stát křesťankou, jsem řekl úmyslně. Přál jsem Nšo-či nejlepšího, nejšlechetnějšího muže a náčelníka; já jsem však nepřišel na Divoký západ proto, abych si vzal rudou squaw, neboť ani na bílou jsem nepomýšlel. Můj životní plán, jak jsem si jej tehdy vybudoval, dosud nepočítal s ženitbou.

Jaký výsledek měla moje rozmluva s Inču-čunou, jsem se dozvěděl příští den. Inču-čuna mne zavedl dolů do prvního poschodí, kde jsem dosud nikdy nebyl. Ležely tam ve zvláštní skříni naše zeměměřičské přístroje.

„Prohlédni si ty věci, jestli snad něco nechybí,“ vyzval mne náčelník.

Přehlédl jsem přístroje a shledal jsem, že jsou všechny. Nebyly ani poškozeny, až na některé pokřiveniny, které jsem mohl sám lehce opravit.

„Tyto věci byly naší medicínou,“ řekl. „Proto byly tak dobře uschovány a opatřeny. Můj mladý bílý bratr si je vezme; patří opět jemu!“

Chtěl jsem mu za tento velice vítaný dar poděkovat; on tomu však zabránil se slovy:

„Ty věci byly tvoje, a my jsme je vzali, protože jsme tě považovali za nepřítele; nyní však, když víme, že jsi náš bratr, musíš dostat zpět všechno, co je tvé. Netřeba děkovat. Co s těmi věcmi uděláš?“

„Až odtud půjdu, vezmu je s sebou, abych je opět vrátil lidem, kterým patří.“

„Kde bydlí?“

„V St. Louisu.“

„Znám jméno toho města a vím, kde leží. Vinnetou, můj syn, tam byl a vyprávěl mi o něm. Ty tedy chceš od nás odejít?“

„Ano, třebaže ne hned.“

„To je nám líto. Ty ses stal bojovníkem našeho kmene a já ti dal moc a čest apačského náčelníka. Domnívali jsme se, že u nás zůstaneš navždy, jako Klekí-petra až do své smrti u nás zůstal.“

„Mé poměry jsou jiné, než byly jeho.“

„Znáš je?“

„Ano, on mi o nich vypravoval.“

„Velice ti důvěřoval, ačkoliv tě spatřil poprvé.“

„Víš už, že jsme pocházeli ze stejné země?“

„Nejen proto! On s tebou mluvil ještě i při své smrti. Nerozuměl jsem slovům, protože řeč, kterou jste mluvili, neznám; ty jsi nám však řekl, co znamenala. Ty ses stal podle vůle Klekí-petry Vinnetouovým bratrem a přece ho chceš opustit. Neodporuje si to?“

„Ne. Bratři nemusí být stále pohromadě, když mají vyplnit různé úkoly. Často se rozcházejí.“

„Ale opět se shledají?“

„Ano. Vy mne opět spatříte, neboť mne srdce povede zpět k vám.“

„To má duše ráda slyší! Kdykoli k nám přijdeš, zavládne u nás velká radost. Lituji, že jsi mluvil o jiném úkolu. Nemohl by ses cítit u nás šťastný?“

„To nevím. Jsem zde tak krátký čas, že na tuto otázku nemohu odpovědět. Bude to asi tak, jako když sedí dva ptáci ve stínu jednoho stromu. Jeden z nich se živí ovocem toho stromu a zůstane; druhý však potřebuje jinou potravu a nemůže tedy dlouho setrvat; musí odletět.“

„A přece víš, že bychom ti dali všechno, co bys chtěl.“

„To vím; avšak když jsem mluvil nyní o potravě, nebyla tím myšlena potrava, která je potřebná tělu.“

„Ano, rozumím ti; vím, že vy bledé tváře mluvíte také o potravě ducha; slyšel jsem to od Klekí-petry. I jemu se u nás této potravy nedostávalo; proto býval někdy smutný, ačkoliv to zevně nedal znát. Ty jsi mladší než byl on, proto bys ještě dřív a spíš toužil odejít. Proto jdi; ale prosíme tě, vrať se zas. Možná, že pak změníš svůj názor, že uznáš, že se ti i u nás může líbit. Ale rád bych věděl, co budeš dělat, až se vrátíš do měst bledých tváří.“

„To dosud nevím.“

„Zůstaneš u bělochů, kteří zamýšlejí stavět cestu ohnivému oři?“

„Ne.“

„Dobře uděláš. Stal ses bratrem rudých mužů a nesmíš pomáhat bělochům, když nás zamýšlejí oloupit o naši půdu a o náš majetek. Avšak tam, kam se chceš odebrat, se nemůžeš živit lovem jako zde. Musíš mít peníze, a ty, jak mi řekl Vinnetou, nemáš. Ty bys obdržel peníze, kdybychom vás nebyli přepadli; proto mne můj syn prosil, abych ti dal náhradu. Chceš zlato?“

Při té otázce na mne pohlížel tak ostře a zpytavě, že jsem se varoval odpovědět kladně. Chtěl mne zřejmě jen zkoušet.

„Zlato?“ opáčil jsem. „Vy jste mi žádné nevzali a nemohu je proto od vás žádat.“

Byla to diplomatická odpověď, ani ano, ani ne. Věděl jsem, že mnozí Indiáni znají naleziště drahých kovů, avšak bělochům je nevyzradí. Snad Inču-čuna také znal taková místa, a nyní se mne ptal: „Chceš zlato?“

Který běloch by teď odpověděl přímo „ne“! Já jsem nikdy nebažil po pokladech, které žere rez a ničí moli; přece však má zlato pro každého cenu jako prostředek k dobrým účelům, cenu, kterou nepopírám. Ten názor by však náčelník Apačů sotva pochopil.

„Ne, neuloupili jsme ti je,“ odpověděl, „avšak ty jsi neobdržel, co jsi obdržet měl, za to tě chci odškodnit. Říkám ti, v horách leží zlato ve velkém množství. Rudí muži znají místa, kde je možné je nalézt; je třeba tam jen jít a odnést je. Přeješ si, abych ti je přinesl?“

Sto jiných by bylo ten návrh přijalo a – – nebyli by dostali nic; to jsem vyčetl z pátravého náčelníkova zraku; proto jsem řekl:

„Děkuji ti! Bohatství získané bez namáhání mne neuspokojuje; jen to, co si člověk vydělal a nabyl svou vlastní prací, má pravou cenu. Jsem-li chudý, není to ještě příčina k domněnce, že po návratu k bledým tvářím zemřu hladem.“

V tom okamžiku zmizelo napětí z jeho tváře; podal mi ruku a řekl skutečně dobrosrdečným hlasem:

„Tvá slova mi dosvědčila, že jsme se v tobě nemýlili. Zlatý prach, po němž baží zlatokopové, je smrtonosným prachem; kdo jej nalezne, díky jemu zahyne. Nesnaž se, abys ho získal, neboť nezabíjí jen tělo, nýbrž i duši! Chtěl jsem tě zkoušet. Zlato bych ti nedal, avšak peníze obdržíš, ony peníze, se kterými jsi počítal.“

„To není možné.“

„Já to chci, proto je to možné. Pojedeme do krajiny, kde jste pracovali. Ty tam svou práci dokončíš a zasloužíš si pak mzdu, která vám byla slíbena.“

Pohlédl jsem na něho s údivem a beze slova. Žertoval snad? Ne, takových žertů není indiánský náčelník schopen. Nebo to snad měla být opět zkouška? Ani to nebylo pravděpodobné.

„Můj mladý bílý bratr neodpovídá,“ pokračoval Inču-čuna. „Není mu snad má nabídka vhod?“

„Je mi nadmíru vítaná. Ale nemohu věřit, že bys mluvil vážně.“

„Proč ne?“

„Mám dokončit to, co jsi na mých bílých spolupracovnících trestal smrtí? Mám dělat to, co jsi při našem prvním setkání tak přísně odsuzoval?“

„Jednal jsi tehdy bez dovolení těch, kterým patří země; nyní však dovolení obdržíš. Nabídka nepochází ode mne, nýbrž od Vinnetoua. Řekl mi, že nám to nebude na škodu, když dokončíš započaté dílo.“

„To je omyl. Dráha bude stavěna; běloši přijdou zcela jistě!“

Zasmušile před sebe pohlížel a po malé chvíli přiznal:

„Máš pravdu. Nemůžeme zabránit, aby nás opět a opět neolupovali. Napřed vyšlou malé čety, jako byla vaše; ty můžeme zničit; to však nic nezmění, neboť později přijdou v houfech, před nimiž musíme ustoupit, nechceme-li, aby nás umačkali. Avšak ani ty to nezměníš. Nebo se snad domníváš, že nepřijdou, když se vzdáš dalšího vyměřování?“

„Ne, to nemyslím. Ať uděláme cokoliv, ohnivý oř bude zanedlouho projíždět těmito krajinami.“

„Přijmi tedy mou nabídku! Sobě pomůžeš a nám neuškodíš. Já jsem se již s Vinnetouem domluvil. Pojedeme s tebou, on a já, a třicet našich bojovníků nás doprovodí. To je dost mužů ke tvé ochraně při práci a k pomocným pracem. Pak nás naši bojovníci zavedou tak daleko na východ, až najdeme bezpečnou cestu a až budeme moci parní kánoí jet do St. Louisu.“

„Co říká můj rudý bratr? Rozuměl jsem mu správně? On chce jet na východ?“

„Ano, s tebou, Vinnetouem a Nšo-či.“

„Nšo-či také?“

„Má dcera také. Ráda by spatřila velká bydliště bledých tváří a zůstala by tam ráda tak dlouho, až se stane takovou, jako jsou bílé squaw.“

Při těch slovech jsem se zajisté netvářil duchaplně, neboť dodal, pohlížeje na mne s úsměvem:

„Můj mladý bílý bratr – zdá se – je překvapen. Nebo snad má něco proti tomu, abychom ho doprovodili? Ať to řekne upřímně!“

„Něco proti tomu? Vůbec ne! Naopak, jsem tím velice potěšen. Ve vašem průvodu se dostanu bez nebezpečí zpět na východ; už to mi musí být milé. A kromě toho se těším, že u mne zůstanou ti, které jsem si zamiloval.“

„Howgh!“ přisvědčoval spokojeně. „Ty dokončíš svou práci, a pak se odebereme na východ. Najde tam Nšo-či lidi, u nichž bude moci bydlet a učit se?“

„Ano. O to se sám velmi rád postarám. Avšak náčelník Apačů musí při tom uvážit, že bledé tváře nemohou poskytovat pohostinství jako rudí muži.“

„Vím to. Když bledé tváře přijdou k nám jako přátelé, dostanou všechno, co potřebují, aniž nám za to musí platit; vyhledáváme-li však my je, musíme platit dvakrát tolik jako bílí poutníci. A ještě potom dostaneme všechno špatnější a podřadnější. Nšo-či bude tedy platit.“

„To je, bohužel, pravda. Neměj však starosti. Umožní-li mi tvá šlechetná nabídka dokončit vyměřovací práce, bude mi vyplaceno mnoho peněz, a vy pak budete mými hosty!“

„Uff! Co si myslí můj mladý bílý bratr o Inču-čunovi a Vinnetouovi, náčelnících Apačů! Přece jsem ti řekl, že rudí muži znají četná místa, na nichž lze nalézt zlato. Jsou hory, které jsou protkány zlatými žílami, jsou údolí, v nichž leží naplavený zlatý prach pod tenkou vrstvou země. Půjdeme-li do měst bělochů, nebudeme sice mít peníze, zato budeme mít zlato, tolik zlata, že nám nemusí nikdo darovat ani kapku vody. A kdyby tam měla Nšo-či zůstat i několik sluncí (Let), přece bych jí zanechal více zlata, než by jí bylo zapotřebí. Jen nepohostinnost bělochů nás nutí, abychom vyhledali naleziště zlatého prachu, jinak si ho ani nevšimneme, ani jej neupotřebíme. Kdy bude můj mladý bratr připraven k odchodu?“

„Kdykoliv se vám bude chtít.“

„Nebudeme tedy otálet, neboť je již doba pozdního podzimu (Konec listopadu), po níž rychle následuje zima. My bychom mohli vyrazit již zítra, jestliže jsi ty připraven.“

„Jsem připraven! Není třeba než říci, co máme vzít s sebou, kolik koní a – – –“

„O to se postará Vinnetou,“ přerušil mne. „On již myslel na všechno, a můj mladý bílý bratr se nemusí o nic starat.“

Opustili jsme poschodí, v němž jsme byli, a vrátili se zase nahoru. Když jsem chtěl vkročit do svého bytu, vyšel z něho Sam Hawkens.

„Musím vám sdělit něco nového, sir,“ řekl s netajenou radostí.

„Budete žasnout, nadmíru žasnout, jestli se nemýlím.“

„Nad čím?“

„Nad zprávou, kterou vám přináším. Nebo to snad již víte?“

„Řekněte, co míníte, milý Same!“

„Jdeme odtud pryč!“

„Ah! To ovšem už vím.“

„Vy to víte? Chtěl jsem vám tou zprávou způsobit radost; přicházím tedy pozdě.“

„Právě jsem se to dozvěděl od Inču-čuny. Kdo vám to řekl?“

„Vinnetou. Setkal jsem se s ním dole u vody, kde vybíral vhodné koně. I Nšo-či s námi jede. Víte i to?“

„Ano.“

„Je to zvláštní nápad, mně však lhostejný. Má, jak se zdá, být dána na východě do nějakého penzionátu; proč a k čemu, je mně nepochopitelné, jestliže – – –“

Tu se uprostřed věty zarazil, změřil si mne výmluvně svýma malýma očkama a pak pokračoval:

„Jestliže – – jestliže – – hm! Nšo-či se snad má stát vaší Kliuna-aj. Nemyslíte, milovaný sir a Shatterhande?“

„Mojí Kliuna-aj – mým měsícem? Takové historky ponechám vám, Same. Co mně prospěje měsíc, jehož stále ubývá, až konečně úplně zmizí? Ani mě nenapadne ztratit u Indiánky svou paruku.“

„Vaši paruku? Poslyšte, to nebylo dobré. Byl to velice bídný vtip, na němž si nesmíte zrovna zakládat. Ostatně je dobře, že má láska k tomu ubývajícímu měsíci byla nešťastná.“

„Proč?“

„Protože bych ji zde nemohl zanechat, ale musel bych ji vzít s sebou. Kdo však jede s novou čtvrtinou rád po prérii? Hihihi! Při každém neštěstí je i kus štěstí! Jen jedno mne při tom mrzí!“

„Co?“

„Krásná medvědí kůže! Kdybych ji zpracoval sám, byl bych nyní oblečený ve skvostném loveckém kabátě; takto však je kabát i kůže u ďasa!“

„Bohužel! Doufejme však, že se příště zase naskytne příležitost skolit medvěda. Pak vám jeho kůži zase daruji.“

„Vy mně? Spíše já vám! Nesmíte si myslet, že šedí medvědi jen proto pobíhají prérií, aby se dali ledajakým greenhornem zabít. Tehdy to byla náhoda, na které si nesmíte příliš zakládat, nebo ještě méně, než na před chvílí spáchaný vtip. Ostatně si nebudeme přát medvědy, alespoň pro nejbližší dobu, kdy nás čeká práce. Je to kolosální myšlenka, že máte dál vyměřovat! Ne?“

„Šlechetná, Same, velmi šlechetná.“

„Yes! Tím přijdete ke svým penězům a my obdržíme též, co nám patří. Možná – thunder-storm! Přál bych vám, abych správně hádal!“

„Co?“

„Abyste dostal všechny peníze, všechny!“

„Nerozumím vám.“

„Dá se to velmi snadno pochopit. Když se práce udělá, musí být zaplacena. Ostatní byli zabiti; již nežijí, proto musí být jejich peníze vyplaceny vám.“

„To si nemyslete, Same. Budou si dávat pozor, aby neudělali to, co vy tak moudře předpovídáte.“

„Všechno je možné, všechno! Musíte jen věc popadnout za pravý konec, musíte žádat všechno. Vždyť jste přece téměř celou práci vykonal sám. Je to tak?“

„Ne. Nemohu se zesměšnit tím, že požádám více, než mi patří. Nestojím o peníze svých nešťastných spolupracovníků.“

„Greenhorn a zase greenhorn! Říkám vám, že váš evropský útlocit je v této zemi na nepravém místě. Já s vámi smýšlím dobře; proto poslouchejte, co vám řeknu: myšlenku, stát se westmanem, nechte plavat, neboť něco podobného se z vás nikdy nestane. Nemáte k tomu potřebné vlohy. Vy musíte pomýšlet na jinou životní dráhu, a k tomu je zapotřebí peněz a zase peněz. Nyní byste mohl, budete-li chytrý, získat hezkou sumičku a bude vám na delší dobu pomoženo. Neuposlechnete-li však mé rady, poplave vaše hůl obráceně po řece dolů, a vy zahynete jako ryba, která se dostane na souš.“

„Na to počkáme. Nepřešel jsem Mississippi, abych se stal zálesákem, a nestanu-li se jím, nebudu bědovat nad ztracenou nadějí. V tom případě byste byl jen vy k politování.“

„Já? Proč já?“

„Protože jste se tolik namáhal, abyste ze mne něco udělal. Slyším již předem, jak mne litují, že jsem měl tak bídného učitele, který sám ničemu nerozumí.“

„Ničemu nerozumí? Já? Sam Hawkens a ničemu nerozumět, hihihi! Já rozumím všemu, všemu; já rozumím i tomu, nechat vás zde na holičkách, sir!“

Potom odešel, po několika krocích se však obrátil a řekl:

„Pamatujte si však tohle: nebudete-li požadovat všechny peníze vy, budu je žádat já a vpravím vám je násilím do kapsy! Howgh!“

Po těch slovech odešel krokem, který měl být vážný, ale vypadal docela obráceně. Ten milý chlapík, mi přál všechno dobré, tedy i odměnu za celou naši zeměměřičskou společnost, na což ovšem nebylo ani pomyšlení.

Co řekl Inču-čuna, se osvědčilo: rudý bojovník nepotřebuje ani k nejdelším cestám velké přípravy. Život v pueblu byl i dnes klidný a průběh dne obyčejný, aniž z něho bylo možné soudit na náš blízký odjezd. I Nšo-či, která nás při jídle obsluhovala, měla vzezření docela klidné. Jaké rozčilení a jaké předběžné přípravy je zapotřebí u bílé ženy, která chce podniknout třeba jen malý výlet! Tato Indiánka měla před sebou dlouhou a nebezpečnou jízdu, aby poznala vyhlášené skvosty civilizace, a přece u ní nebylo možné pozorovat žádné změny. Mne se rudoši ani na nic netázali, ani nežádali rady. Jediným mým úkolem bylo zabalit zeměměřičské nástroje do množství měkkých vlněných pokrývek.

Seděli jsme jako obyčejně celý večer pohromadě, aniž kdo promluvil jediné slovo o zamýšlené jízdě, a když jsem ulehl, nepřišlo mi ani v nejmenším na mysl, že mám před sebou dalekou cestu.

Klid a chladnokrevnost Indiánů nakazily i mne. Ráno jsem se neprobudil sám, nýbrž byl jsem vzbuzen Samem Hawkensem, který mi řekl, že všechno je připraveno k odjezdu. Bylo ráno pozdního podzimu, a jeho chlad dokazoval, že je už načase cestu neodkládat.

Po krátké snídani nás provázeli všichni obyvatelé osady, „malí i velcí“, k řece, kde se měl vykonat obřad, který jsem dosud neviděl: medicinman měl předpovědět, bude-li cesta šťastná nebo nešťastná.

K tomuto slavnostnímu obřadu se dostavili všichni Apačové, kteří bydleli nablízku. Náš volský vůz stál dosud zde; nemohli jsme jej vzít s sebou, protože byl příliš těžkopádný a byl by nás zdržoval při rychlém pochodu. Nyní ten vůz tvořil svatyni „medicinmana“, který jej zastřel pokrývkami, za nimiž se ukryl.

Okolo vozu byl utvořen veliký kruh. Když byl uzavřen, začal pro rudochy „posvátný obřad“, který jsem však v duchu nazval „komediantským představením“ s vrčením a funěním, vycházejícím z vozu, což znělo asi tak, jako by se několik psů a koček zamýšlelo rvát.

Stál jsem mezi Vinnetouem a jeho sestrou. Jejich velká podobnost byla dnes zvlášť nápadná, protože Nšo-či neměla ženský, nýbrž mužský oblek. Ten se podobal úplně Vinnetouovu oděvu. Ani ona neměla na hlavě pokrývku, vlasy měla svázané do vrkoče jako on. U pasu měla zavěšeny sáčky s různým obsahem; za pasem vězel nůž a revolver; na rameni nesla pušku. Její oblek byl nový a okrášlený pestrými třásněmi a vyšíváním. Byl to nadmíru bojovný zjev a přece tak dívčí a rozkošný, že všechny zraky na ni byly upřeny. Protože i já jsem měl oděv, který jsem dostal darem, byli jsme my tři téměř stejně oblečeni.

Při funění a prskání, které se ozývalo, jsem se jistě netvářil vážně, neboť mně Vinnetou řekl:

„Můj bratr tento náš zvyk ještě nezná; bude se nám v duchu smát.“

„Mně není žádný náboženský obřad směšný, i když bych mu nerozuměl,“ odpověděl jsem.

„To je správné slovo: náboženský. To, co zde spatříš a uslyšíš, není pohanským mumrajem, nýbrž každý pohyb a každá medicinmanova hláska mají svůj význam. To, co nyní slyšíš, jsou hlasy spolu se hašteřícího Dobrého Ducha se Zlým Duchem.“

Stejným způsobem mi vysvětloval i další průběh tance indiánského lékaře či medicinmana. Po prskání následovalo stále se obnovující vytí, střídající se později s jemnějšími zvuky. Vytí zaznívalo v těch okamžicích, když medicinman, pohlížející do budoucnosti, viděl zlá znamení, a něžnější zvuky zazněly, když předvídal dobré. Když to trvalo delší dobu, vyskočil pojednou zázračný muž z vozu a pobíhal jako zuřivý koldokola, vyrážeje při tom ze sebe divoký řev. Ponenáhlu se jeho krok zvolnil, řvaní přestalo; strach, který tak dobře představoval, se utišil, a potom začal pomalý, vážný tanec, který byl tím zvláštnější, protože tanečník měl tvář pokrytou hroznou škraboškou a tělo měl ověšeno různými podivnými, zčásti i nestvůrnými předměty. Svůj tanec provázel jednotvárným zpěvem. Obojí, zpěv i tanec, byly napřed pohnutější, ponenáhlu se však uklidnily, až konečně přestaly, a „lékař“ usedl, aby strčil hlavu mezi kolena, a zůstal dlouhou dobu nehybně a mlčky sedět. Pojednou se vymrštil vzhůru a oznámil výsledek svého vidění hlasitými slovy:

„Slyšte, slyšte, synové a dcery Apačů! Toto vám oznamuje mými ústy Manitou, Velký dobrý Duch: Inču-čuna a Vinnetou, náčelníci Apačů, a Old Shatterhand, který je naším bílým náčelníkem, odjíždějí se svými rudými a bílými bojovníky, aby doprovodili Nšo-či, mladou dceru našeho kmene, k obydlím bledých tváří. Dobrý Manitou je ochoten je chránit. Zažijí několik dobrodružství, aniž při nich utrpí úraz, a navrátí se opět šťastně k nám. I Nšo-či, která zůstane delší dobu u bledých tváří, se šťastně navrátí, ale jen jediného z nich již nespatříme.“

Při tom umlkl a svěsil hlavu, aby dal výraz svému smutku nad tou poslední událostí.

„Uff, uff, uff!“ volali rudoši zvědavě a s politováním; avšak žádný z nich se neodvážil ptát, koho tím čaroděj míní.

Protože setrval delší dobu v mlčení, došla mému malému Samovi trpělivost a on se otázal:

„Kdo je ten, co se nevrátí? Ať to muž medicíny řekne!“

Vyzvaný pohnul odmítavě rukou, ačkoli právě čekal jen na tu otázku. Čekal ještě chvíli, pak pozvedl hlavu, upřel oči na mne a zvolal:

„Lépe by bylo, kdyby se nikdo netázal. Nechtěl jsem ho jmenovat; nyní mne však Sam Hawkens, zvědavá bledá tvář, přinutil, abych to řekl. Old Shatterhand se již nevrátí. Smrt ho zakrátko dostihne. Ti, jimž jsem předpověděl šťastný návrat, ať se mu vyhýbají, nechtějí-li pozbýt životy spolu s ním! Jsou-li blízko něho, jsou v nebezpečí, vzdáleni se však nemají čeho bát. To praví Velký Duch – Howgh!“‚

Po těch slovech se vrátil do vozu. Rudoši na mne vrhali, pohlížejíce ostýchavě na mne, výrazy politování. Od dnešního dne jsem byl pro ně asi proklatec, jemuž je nutno se vyhýbat.

„Co to tomu chlapovi napadlo?“ zabručel Sam Hawkens ke mně. „Vy že zemřete? Jinému, kromě tomu beranovi, to zajisté ani nenapadne! Ta myšlenka vyšla jen z jeho vyschlého mozku. Jak se k ní dostal?“

„Ptejte se raději, jaký při tom měl úmysl! On mi nepřeje. Žádný indiánský medicinman se nestane přítelem křesťana; tenhle zde ke mně nikdy nepromluvil ani slovo a já jsem mu platil stejnou mincí. Nebyl pro mne na světě. On se obává mého vlivu, který se může rozšířit na celý kmen, proto se nyní chopil vhodné příležitosti, aby tomu předešel!“

„Mám k němu jít a zasadit mu několik mravných ponaučení do jeho rudého obličeje, sir?“

„Nedělejte hlouposti, Same! Věc nestojí za rozčilení.“

Inču-čuna, Vinnetou a Nšo-či, když uslyšeli medicinmanovo proroctví, na sebe zaraženě pohlíželi. Ať již proroctví věřili nebo ne, bylo lhostejné; avšak oni znali jeho účinek na své bojovníky. Třicet mužů mělo s námi jet; jestliže ti uvěří, že má přítomnost přináší záhubu, tedy z toho mohly být různé nepříjemnosti. Jelikož výrok „lékaře“ se nedal změnit, mohlo se mu čelit jen tím, zůstanou-li náčelníci stejného názoru, jaký měli dříve, a jestliže to svým lidem hned ukáží. Proto mne oba uchopili za ruce a Inču-čuna řekl tak hlasitě, že to slyšeli všichni:

„Moji rudí bratři a sestry, poslyšte má slova! Náš bratr medicinman má dar vnikat do tajů budoucnosti. Velmi často se stalo to, co předpovídal. My jsme však poznali, že se také může mýlit. V dobách velkého sucha přivolával déšť, který se však nedostavil. Před posledním tažením proti Komančům nám zvěstoval, že získáme velkou kořist, avšak vítězství, kterého jsme dosáhli, nám přineslo jen několik starých koní a tři špatné pušky. Když nám v předminulém podzimu řekl, že musíme táhnout k řece Toyah, chceme-li ulovit mnoho bizonů, jednali jsme podle jeho slov, avšak přivezli jsme tak málo masa, že v zimě téměř vypukl hladomor. Mohl bych vám uvést ještě další příklady, které dokazují, že jeho zrak bývá občas zatemněný. Proto je také velmi snadno možné, že se i teď v případě bílého bratra Old Shatterhanda zmýlil. Já jeho slova beru tak, jako by nebyla vyřčena, a vyzývám své bratry a sestry, aby učinili totéž. Vyčkáme, jestli se uskuteční.“

Najednou předstoupil malý Sam Hawkens a zvolal:

„Ne, my čekat nebudeme; my nepotřebujeme čekat, neboť máme možnost dozvědět se hned, jestli měl medicinman pravdu.“

„Kterou možnost míní můj bílý bratr?“ dotazoval se náčelník.

„Nejen rudí muži, nýbrž i běloši mají své medicinmany, kteří umějí prorokovat budoucnost. Já, Sam Hawkens, jsem z nich nejslavnější!“

„Uff, uff!“ volali Apačové udiveně.

„Ano, divíte se! Vy jste mne dosud pokládali za obyčejnou bledou tvář, protože mne dosud neznáte; avšak já umím víc než jíst třešně, a vy mne poznáte! Ať vezmou někteří z mých rudých bratrů své tomahawky a vykopou úzkou, ale hlubokou díru do země.“

„Chce můj bílý bratr nahlédnout do nitra země?“ tázal se Inču-čuna.

„Ano, neboť budoucnost leží ukryta v klínu země nebo i ve hvězdách. Jelikož teď za bílého dne hvězdy nevidím, jichž bych se tázal, musím se obrátit k zemi.“

Několik Indiánů uposlechlo vyzvání, a v malé chvíli byla do země vykopána dost hluboká jamka.

„Nedělejte humbuk, Same,“ šeptal jsem mu. „Jestliže rudoši zpozorují, že děláte nesmysl, zhoršíte věc, namísto abyste ji napravil!“

„Humbuk? Nesmysl? Co dělal jejich medicinman? Také nesmysl! Co on může a smí, to mohu a smím já také, jestli se nemýlím, vážený sir! Vím, co dělám. Nestane-li se nic, budou lidé, které s sebou vezmeme, vždy ochotni se vzbouřit. Na to se můžete spolehnout.“

„O tom jsem přesvědčen i já, ale přece vás prosím, nepodnikejte nic směšného!“

„Ó, je to vážné, velmi vážné. Nemějte starost!“

Přes toto ujištění mi nebylo příliš lehce. Znal jsem Sama dobře. Byl to šibal trojnásobně liškou podšitý. Proto bych mu byl rád ještě domluvil, on mne však nechal stát a odebral se k Indiánům, aby jim sdělil, jak hluboká díra musí být.

Když byla hotová, zahnal je a svlékl svůj starý kožený lovecký kabát. Když jej opět zapjal a postavil na zemi, stál kabát tak pevně, jako by byl z plechu nebo ze dřeva. Postavil kabát, který tvořil jakousi rouru, na díru, při čemž se tvářil nadmíru důležitě. Pak zvolal:

„Muži, ženy i děti Apačů uvidí, co budu dělat a co zjistím, a budou nad tím žasnout. Až vyřknu čarovná slova, otevře se země tak, že spatřím všechno, co se v příští době s námi stane.“

Potom se vzdálil kousek od díry a kráčel zvolna a slavnostním krokem kolem ní, přičemž k mému zděšení odříkával násobilku počínaje jedničkou. Naštěstí se to dělo tak rychle, že rudoši nemohli porozumět, co mluví. Když byl hotov s devítkou, staly se jeho kroky stále rychlejšími, až konečně skákal úprkem okolo kabátce, přičemž hlasitě vyl a pohyboval rukama jako lopatkami větrného mlýna. Když se dost vyběhal a vyrval, přistoupil ke svému kabátu, udělal několik hlubokých poklon a vstrčil pak do něho nahoře hlavu, aby jím pohlédl dolů do díry.

Chvěl jsem se před výsledkem toho dětského šprýmu. Ohlížel jsem se rozpačitě v kruhu, ale zpozoroval jsem ke svému uspokojení, že všichni rudoši na věc pohlížejí zcela vážně. I tváře obou náčelníků jevily spokojenost, ačkoliv jsem byl přesvědčen, že Inču-čuna dobře věděl, že je Samovo počínání jen klam.

Hlava malého mužíka vězela jistě pět minut v límcovém otvoru jeho kabátu. Mezitím pohyboval chvílemi rukama tak, jako by chtěl naznačit, že má před sebou něco důležitého a podivuhodného. Konečně vytáhl zase hlavu na denní světlo. Jeho tvář byla nadmíru vážná. Rozepjal opět kabát, oblékl jej a rozkázal:

„Moji rudí bratři zasypou opět díru, neboť dokud je otevřena, nesmím nic říci!“

Když mělo jeho vyzvání žádoucí účinek, zhluboka Sam vydechl, jako by se cítil unavený, a pak zvolal:

„Váš medicinman viděl špatně, neboť se stane právě opak toho, co řekl. Já jsem se dozvěděl všechno, co nám přinesou příští dny; avšak bylo mně zakázáno vám to sdělit. Jen něco smím říci. Viděl jsem pušky a slyšel výstřely; proděláme tedy boj. Poslední výstřel vyšel z pušky Old Shatterhanda. Kdo má poslední ránu, nemohl padnout a být mrtev, ale musel zůstat vítězem. Mým rudým bratrům hrozí nebezpečí. Ujdou mu jen tehdy, zůstanou-li nablízku Old Shatterhanda. Udělají-li však to, co od nich žádal medicinman, zahynou. Howgh!“

Účinek tohoto proroctví byl alespoň v tomto okamžiku takový, jaký Sam zamýšlel. Rudoši mu uvěřili; bylo to na nich patrné. Pohlíželi plni očekávání k vozu. Zajisté mysleli, že z něho medicinman vyjde, aby se hájil. On se však neukázal, a proto rudoši mysleli, že se cítí poražený. Sam Hawkens však zamířil přímo ke mně, blýskl lstivě svýma malýma očkama a tázal se:

„Nuže, sir, jak jsem provedl svou věc?“

„Jako pravý a dokonalý šejdíř!“

„Well! Tedy dobře? Ne?“

„Ano. Vypadá to tak, jako byste dosáhl svého účelu.“

Vinnetouův pohled na nás spočinul klidně, avšak výmluvně. Jeho otec řekl Samovi:

„Můj bílý bratr je moudrý muž; on odňal slovům našeho medicinmana sílu, a má kabát, v němž vězí důležitá proroctví. Tento drahocenný kabát se stane věhlasným od jedné velké vody až k druhé. Avšak Sam Hawkens šel se svým předpovídáním příliš daleko.“

„Příliš daleko? Proč?“ vyzvídal trapper.

„Bylo by postačilo, kdyby řekl, že nám Old Shatterhand nebude škodit. Proč Sam Hawkens dodal, že nás očekává zlé?“

„Protože jsem se to dozvěděl v díře.“

Nato pohnul Inču-čuna odmítavě rukou:

„Náčelník Apačů ví, co na věci je; Sam Hawkens o tom může být přesvědčen. Nebylo třeba mluvit o zlu a naplňovat naše lidi obavami!“

„Obavami? Bojovníci Apačů jsou přece muži, kteří se nebudou bát.“

„Oni se nebojí; to dokážou, jestliže nás naše pouť svede dohromady s nepřáteli. Vydáme se na ni hned.“

Přípravy byly skončeny. Inču-čuna odevzdal vedení kmene na dobu své nepřítomnosti podnáčelníkovi jménem Entčar-ko, Velký Oheň. Byl to statečný válečník, jen o několik roků starší než Vinnetou. Seznámil jsem se s ním v poslední době velmi dobře a věděl jsem, že vedení kmene je tedy ve spolehlivých rukou.

Byli přivedeni koně, mezi nimi i řada nákladních koní, z nichž někteří nesli mé nástroje; ostatní byli obtíženi zásobami a jinými potřebami. Vyrazili jsme.

U Indiánů bylo zvykem, že bojovníci, kteří odjížděli, bývali doprovázeni těmi, kteří zůstali doma, značný kus cesty. To se dnes nestalo, Inču-čuna to nechtěl. Těch třicet rudochů, kteří jeli s námi, se ani neloučilo se ženami a svými dětmi. Jistě to udělali již dříve, neboť veřejně jim to nedovolovala bojovnická čest.

Jeden jediný se loučil slovy, totiž Sam Hawkens. Spatřil stát mezi ženami také Kliuna-aj, tedy k ní s koněm zajel a tázal se:

„Slyšel ‚Měsíc‘, co jsem viděl v zemi?“

„Ty jsi mluvil, a já slyšela,“ odpověděla.

„Byl bych mohl říci mnohem více, například také o tobě.“

„O mně? Byla jsem i já v té díře?“

„Ano. Viděl jsem celou tvou budoucnost před sebou. Mám ti ji prozradit?“

„Ano, udělej to!“ žádala kvapně a horlivě. „Co mně přinese budoucnost?“

„Nepřinese ti nic, ale sebere ti něco, co je ti velmi, velmi drahé.“

„Co je to?“ dotazovala se s úzkostí.

„Tvé vlasy! Ty je za několik měsíců pozbudeš, a budeš mít ohromnou lysinu, právě tak jako měsíc, který také nemá žádné vlasy. Pak ti Sam Hawkens pošle svou paruku. Žij blaze, ty smutná měsíční záři, ty!“

Následuje román „RUDÝ GENTLEMAN“

DOBRODRUŽSTVÍ Z CELÉHO SVĚTA – 7. SVAZEK

KAREL MAY

WINNETOU

I. část – Indiánské léto

Translation by O. Flögl

Adaptation by Petr Dorňák

Illustration and cover

by ak. malíř Zdeněk Burian

Graphic design by Jiří Hanák

Nezkrácené vydání

Vydal R. Suchánek – nakladatelství NÁVRAT, Brno

jako svou 107. publikaci v roce 1993

Z nové sazby vytisklo SPEKTRUM Brno, Vídeňská 113

Tematická skupina 13

Dop. cena vč. DPH 69 Kč

ISBN 80-7174-072-1

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai