Vinnetou II.díl Rudý gentleman

Karel May

(2012)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Dobrodružné

Nejprve jsme svědky prvních kroků budoucího Old Shatterhanda v Americe, kde působí v St. Louis jako učitel v jedné německé rodině. Vybaven medvědobijkou puškaře Henryho, odjíždí však mladík brzy jako zeměměřič na divoký západ v doprovodu Sama Hawkense a jeho kamarádů Dicka Stona a Willyho Parkera vytyčit trasu vlaku. Ta však vede přes území Apačů, což je zdroj budoucího tragického konfliktu. Brzy získává své bojové jméno, když pěstí skolí opilce Rattlera.Apačové přicházejí jednat se zeměměřiči o ukončení prací. V indiánské delegaci je apačský náčelník Inču-čuna, jeho syn Vinnetou a „bílý otec Apačů“ Klekí-petra. Ten je zastřelen opilým Rattlerem, když skočí do rány určené Vinnetouovi. Zbylí Apačové urychleně opustí tábor a zeměměřičů se zmocní obavy z pomsty.Zeměměřiči se spojí proti očekávanému útoku Apačů s Kiowy, které vede náčelník Tangua. Pomsta Apačů nedá na sebe dlouho čekat. Nejprve však padnou do léčky, kterou jim připravil traper Sam Hawkens za asistence Kiowů. Inču-čuna a Vinnetou jsou zajmuti a stráženi Kiowy. Old Shatterhandovi se podaří oba - bez toho, aby vědeli komu poděkovat - tajně vysvobodit, předtím ale odřízne Vinnetouovi pramínek vlasů. V odvetním útoku nově zformovaných Apačů jsou Kiowové zajmuti a zeměměřiči až na Rattlera, Sama Hawkense, Dicka Stona, Willa Parkera a Old Shatterhanda pobiti. Vinnetou bodne v osobním souboji Old Shatterhanda nožem do tváře a jazyka.V pueblu Apačů ošetřuje Old Shatterhanda Vinnetouova sestra Nšo-či (Krásný den), aby vydržel smrt u mučednického kůlu. Apačové rozhodnou, že bude s Inču-čunou bojovat o svobodu svojí a svých druhů. V tomto boji Old Shatterhand zvítězí, poté bojuje s Tanguou a prostřelí mu obě kolena. Rattler je zastřelen, když se u mučednického kůlu projeví jako zbabělec. Old Shatterhand prokáže pramínkem Vinnetouových vlasů, že jej skutečně osvobodil a z obou se stanou pokrevní bratři, jak si již přál umírající Klekí-petra.Nšo-či se zamiluje do Old Shatterhanda a chce kvůli němu jet na východ a učit se zvyky bělochů. Při vybírání zlata na hoře Nugget-tsil, kterým chce Nšo-či zaplatit své vzdělání, jsou Inču-čuna a Nšo-či zavražděni bělochem Santerem (hlavním padouchem celého cyklu). Tomu se za pomoci Kiowů podaří prchnout. Dočasně do zajetí padne Sam Hawkens, ale je vyměněn za Pidu, syna Tanguy. Z Pidy se stane Old Shatterhandův přítel. Vinnetou pohřbí své příbuzné a vydává se po Santerově stopě.(wikipedia.cz)

Karel May

VINNETOU

II. DÍL

Rudý gentleman

NAKLADATELSTVÍ NÁVRAT ● BRNO 1993

KAREL MAY

© Translation by O. Flögl

© Adaptation by Petr Dorňák – 1993

© Ilustrations by Eva Hochmanová-Burianová – 1993

© Cover by Eva Hochmanová-Burianová – 1993

Ilustrations and Cover akademický malíř Zdeněk Burian

© Editions by NÁVRAT – 1993

ISBN 80-7174-276-7

KAPITOLA PRVNÍ Smrt Krásného Dne

Nšo-či jezdila na koni po způsobu mužů. Jezdila vůbec, což jsem věděl již dříve a jak se ukázalo i za této naší jízdy, výtečně a vytrvale.

Rovněž tak dobře uměla zacházet se zbraněmi. Kdyby nás byl někdo potkal, byl by ji musel pokládat za Vinnetouova mladšího bratra; bystrému zraku však nemohla při tom ujít ženská jemnost jejích rysů. Byla krásná, skutečně krásná i v mužském oděvu.

Za tři dny jsme dosáhli místa, kde byl zavražděn bílý učitel Apačů Klekí-petra, a tam jsme se utábořili. Apačové snesli kameny k prostému pomníku na památku svého nezapomenutelného přítele a učitele.

Vinnetou byl na tomto místě ještě vážnější než obvykle. Na jeho přání vypravoval jsem zde jemu, jeho otci Inču-čunovi a jeho sestře Nšo-či všechno, co mně Klekí-petra kdysi řekl o svém dřívějším životě.

Čtvrtého dne jsme přišli do krajiny, kde někdejší družina surveyorů vyměřovala terén pro vybudování železniční trati a kde naše práce dosud čekala na své dokončení. Kůly vězely dosud v zemi a já mohl započít ihned s prací. Dal jsem se do ní hned příštího jitra.

Mimo bojovníky, kteří mi pomáhali při vyměřování jako nosiči a figuranti, zúčastnil se mé práce i Vinnetou. Nšo-či, jeho krásná sestra, se ode mne ani nehnula. Byla to nyní docela jiná práce než před řadou týdnů, kdy jsem jako surveyor měl co dělat s nesympatickými lidmi. Rudoši, jež jsem nezaměstnával, se potloukali po okolí a přinášeli vždy večer bohatou loveckou kořist.

Práce mi šla rychle kupředu. Přes všechny překážky půdy se mi podařilo spojení s nejbližší sekcí již za tři dny; potřeboval jsem nyní již jen den k doplnění výkresů a poznámek. Pak jsem byl hotov, a to bylo dobře, neboť zima se kvapem blížila. Noci se již staly citelně chladnými, takže jsme museli po celou noc udržovat ohně.

Když jsem řekl, že mi Apačové pomáhali, nechtěl jsem tím říci, že to činili rádi. Poslouchali jen rozkazy svých náčelníků a bez jejich přičinění by mne sotva asi byli podporovali. Na každém z mých rudých pomocníků bylo patrno, že je rád, když jeho pomoci již nebylo zapotřebí. A když jsme se večer utábořili, pak třicet Apačů ulehlo od nás vždy dále, než vyžadovala úcta k náčelníkům. Ti to velmi dobře pozorovali, mlčeli však. Sam Hawkens si toho též povšiml a řekl mi:

„Nechce se jim nějak, těm rudochům. Je a zůstane pravda: rudoch je statečný lovec a bojovník, jinak však dokonalý lenoch. Práce mu nevoní.“

„To, co pro nás dělají, není možno nazývat prací,“ řekl jsem. „Jejich nechuť k vyměřování má zcela jinou příčinu.“

„Tak? Jakou?“

„Vzpomínají asi na proroctví svého medicinmana, který jim předpověděl zlý osud. Zdá se, že přece jen věří jemu než vašemu prorockému duchu, milý Same.“

„Možná, to by však od nich bylo náramně hloupé.“

„A pak je jim má práce jistě odporná. Zdejší krajina jim patří a já ji vyměřuji pro jiné bělochy, pro stavitele železnic, tedy pro jejich nepřítele. To, Same, musíte též uvážit!“

„Ale jejich náčelník s tím souhlasí.“

„Ovšem. To však nepředpokládá, či vlastně z toho nevyplývá, že by s tím byli srozuměni. V duchu jsou proti tomu. A když je vidím, jak sedí pohromadě a tiše spolu hovoří, tu pozoruji na jejich tvářích, že hovoří o mně. Není to asi nic, co by mne potěšilo, kdybych to slyšel.“

„Mně se to také zdá. Může nám to však být lhostejné. Jak myslí a mluví, to nám nemůže škodit. Jednáme s Inču-čunou, Vinnetouem a Nšo-či, a na ty si jistě nemusíme stěžovat!“

Měl pravdu. Vinnetou a jeho otec byli mně ve všem ochotně nápomocni, byli ke mně vpravdě bratrsky úslužní. A krásná Indiánka mi téměř vyčetla z očí každé mé přání. Připadalo mi, jako by uhodla každou mou myšlenku. Dělala vždy, co jsem chtěl, aniž jsem to musel říci, a dbala i na takové maličkosti, kterých si nikdo nevšimne. Byla dobrou pozorovatelkou a pozornou posluchačkou a poznal jsem brzy, že jsem se s úmyslem či bezděky, stal jejím učitelem, od něhož se dychtivě učila. Mluvil-li jsem, lpěl její pohled na mých rtech, a co jsem dělal, dělala později právě tak, i když to odporovalo zvykům jejího plemene. Zdálo se, že je zde jen pro mne; pečovala o mé pohodlí a blaho víc než já sám, jenž nikdy nemyslel na to, abych se měl lépe než druzí.

Čtvrtého dne jsem byl konečně hotov a zabalil jsem nástroje do pokrývek. Připravili jsme se na cestu a vyrazili ráno pátého dne. Náčelníci se rozhodli pro tutéž cestu, kterou mne Sam do této krajiny přivedl.

První den cesty uplynul bez jakékoli příhody, druhého dne jsme se však dočkali nepříliš vítaného setkání s cizinci.

Byli jsme v ploché, travnaté, tu i tam křovinami porostlé krajině, která nám poskytovala dobrý rozhled, což je při cestování vždy na prospěch. Nevíme, s jakými lidmi se můžeme setkat, a potom je dobře, když je vidíme již z dálky. Spatřili jsme přijíždět čtyři jezdce; byli to běloši. Spatřili nás též a zastavili se, rozpakujíce se, mají-li v cestě pokračovat či se nám vyhnout. Potkat třicet rudochů není příjemné pro bělochy, jsou-li jen čtyři, zvláště když nevědí, ke kterému kmeni Indiáni přísluší. Avšak zpozorovali též nás, bělochy, a to zapudilo jejich obavy, neboť popohnali koně stejným směrem dál.

Byli ozbrojeni puškami, noži a revolvery a oděni jako cow-boyové (Pasáci krav). Když se k nám přiblížili na dvacet kroků, vzali pušky do rukou, a jeden z nich zvolal:

„Goodday, meššúrs! Je třeba držet prst na spoušti či ne?“

„Goodday, gentlemen,“ odpověděl Sam Hawkens. „Odložte klidně své bouchačky! Nemáme v úmyslu vás sníst. Je dovoleno se tázat, odkud přicházíte?“

„Od starého Mississippi.“

„A kam se ubíráte?“

„Nahoru do Nového Mexika a odtud do Kalifornie. Slyšeli jsme, že je tam třeba cowboyů a že jsou lépe placeni než tam, odkud přicházíme.“

„Možná, že máte pravdu, sir; musíte však ještě vykonat dalekou cestu, než dostanete tak skvostné postavení, jakého zasluhujete. My přicházíme tam zdola a chceme do St. Louis. Je cesta čistá?“

„Ano. Alespoň jsme o ničem neslyšeli. Nepotřebujete se však v žádném případě obávat; je vás hezká hrstka. Či snad nejedou rudí gentlemani s vámi?“

„Jen tito dva bojovníci s jejich dcerou a sestrou. Jsou to Inču-čuna a Vinnetou, náčelníci Apačů.“

„Co pravíte, sir? Rudá lady, která zamýšlí navštívit St. Louis? Je možné znát i vaše jména?“

„Proč ne? Jsou to jména poctivá a nemusíme je tajit. Jsem Sam Hawkens, zde je Dick Stone a Will Parker. Tuhle vedle mne vidíte Old Shatterhanda, který zabodne šedého medvěda nožem a nejsilnějšího člověka srazí k zemi pěstí. Nyní nám snad laskavě sdělíte i vy svá jména, že ano?“

„Rádi. O Samu Hawkensovi jsem již slyšel, o ostatních však dosud ne. Já se jmenuji Santer a nejsem tak slavný zálesák jako vy, nýbrž jen prostý, chudý cowboy.“

Pak řekl i jména tří svých společníků, která jsem si nezapamatoval. Po několika slovech jeli zase dále. Když odjeli, zeptal se Vinnetou Sama Hawkense:

„Proč podal můj bratr těm lidem tak podrobné zprávy?“

„Měl jsem jim je snad odepřít?“

„Ano.“

„Nevěděl bych proč. Byli jsme zdvořile otázáni, a proto jsem musel zdvořile odpovědět. Tak to alespoň vždycky dělá Sam Hawkens.“

„Zdvořilosti bledých tváří já nedůvěřuji. Byli zdvořilí, protože je nás osmkrát tolik, co jich. Není mně milé, že jsi jim řekl, kdo jsme.“

„Proč? Myslíš, že nám to bude na škodu?“

„Obávám se toho.“

„Jak by nám mohli škodit?“

„Různým způsobem. Bledé tváře se mi nelíbily. Oči muže, jenž s tebou hovořil, nebyly dobré.“

„To jsem nezpozoroval, avšak kdyby tomu i tak bylo, nám to nevadí. Odjeli, my jedeme sem a oni tam. Jistě jim ani nenapadne obrátit a obtěžovat nás.“

„A přesto chci vědět, co udělají. Ať moji bratři jedou zvolna dále; já se s Old Shatterhandem vrátím a budu bledé tváře kus cesty sledovat.“

Zatímco ostatní pokračovali v cestě, jel se mnou Vinnetou zpět po naší stopě, kterou se vydali čtyři cizinci. Mně se ten Santer také příliš nelíbil a jeho tří průvodci rovněž ne. Jen to jsem nechápal, co by nám mohli udělat, i kdyby patřili k nej-horším lidem. Co by je k tomu pohnulo? I kdyby u nás očekávali dobrý lup, nebylo pravděpodobné, že by se na nás odvážili. Byli jen čtyři a nás třicet sedm a dobře ozbrojených. Když jsem se na to otázal Vinnetoua, odpověděl:

„Jsou-li to zloději, nebudou dbát na naši přesilu, neboť takoví lidé nezamýšlejí nikoho napadnout otevřeně. Budou nás sledovat tajně a vyčkají příhodného okamžiku, kdy se někdo z nás oddělí od ostatních.“

„Na koho by měli namířeno? Vždyť z nás nikoho neznají.“

„Na toho, u něhož tuší zlato.“

„Zlato? Jak mohou vědět, jestli je s sebou máme a kdo je u sebe nese? Museli by být vševědoucí.“

„Ne! Potřebují jen přemýšlet, aby to mohli říci určitě. Sam Hawkens jim zcela zbytečně a neopatrně řekl, že jsme náčelníci a že zamýšlíme navštívit St. Louis. Více nepotřebují vědět.“

„Ah, již tuším, co můj rudý bratr míní! Ubírají-li se rudí muži na východ, potřebují peníze; protože však nemají ražené mince, berou s sebou zlato, jehož naleziště znají. A jsou-li to náčelníci, tedy znají ta místa tím spíše a vezmou s sebou mnoho zlata.“

„Můj bratr Old Shatterhand uhodl. Na náčelníky by obrátili běloši zřetel, zamýšlejí-li krádež nebo lup. Teď by u nás ovšem nenalezli nic.“

„Ne? Ale vy se přece hodláte zásobit zlatem!“

„Uděláme to až zítra. Nač je nosit s sebou, když je nepotřebujeme? Dosud jsme nemuseli platit za nic a stane se to, až když zavítáme do pevnůstek, které leží na naší cestě. Proto si vezmeme zlato teprve teď – snad již zítra.“

„Naleziště tedy leží nablízku naší cesty?“

„Ano. Je to hora zvaná Nugget-tsil, avšak to jméno známe jen my; pro jiné lidi, kteří nevědí, že je tam zlato, má hora jiné jméno. Dnes večer dorazíme blízko k ní a přineseme si, co potřebujeme.“

Přiznávám, že jsem se podivil a že se mne zmocnila trochu závist. Všichni rudoši věděli o nalezištích drahého kovu a vedli při tom život bez požadavků civilizovaného světa. Neměli ani tobolky, ani sáčky na peníze, avšak všude, kam přišli, měli skryté pokladny, do nichž potřebovali jen sáhnout, aby si naplnili kapsy zlatem. Kdyby to tak měl někdo jiný!

Museli jsme být opatrní, neboť Santer nesměl zpozorovat, že je sledujeme; proto jsme použili každé vyvýšeniny půdy a každého keře k zákrytu. Ale skupina jezdců klusala klidně dál svou cestou; zdálo se, že spěchají, aby se co nejrychleji dostali k cíli, a že nepomýšlejí na návrat.

Zastavili jsme se. Vinnetou je pozoroval, až zmizeli našemu zraku, a pak řekl:

„Nemají zlé úmysly a můžeme být proto klidni.“

Netušil stejně jako já, jak se mýlil. Ti lidé měli zlé úmysly. Byli to však, jak jsem později zjistil, nadmíru chytří lidé, kteří tušili, že je pozorujeme, a proto se tvářili, jako by měli naspěch. Později se však vrátili a sledovali nás.

Obrátili jsme a dohonili tryskem svůj doprovod. Teprve večer jsme zastavili. Zvyklí opatrnosti, prohledali náčelníci napřed okolí, než nařídili, abychom se utábořili.

Blízko místa, kde jsme zastavili, vyrážel ze země pramen. Trávy tu bylo dost, a protože místo bylo obklopeno stromy a křovím, mohli jsme zapálit ohně, které nebylo zdálky vidět. Kromě toho postavil Inču-čuna dvě stráže, a tak se zdálo, že je o naši bezpečnost dostatečně postaráno.

Apačové se utábořili jako obyčejně v jisté vzdálenosti od nás, aby pojedli sušené maso. My ostatní jsme seděli na pokraji křoví kolem ohně. Seděli jsme tam proto, poněvadž jsme tak byli chráněni před chladným větrem, který večer vál.

Po večeři jsme zahájili rozhovor. V průběhu rozmluvy prohodil Inču-čuna, že příštího dne vyrazíme později než obyčejně, totiž až v poledne, a tázán Samem Hawkensem na příčinu, řekl s přímostí, které jsem později hluboce litoval:

„Mělo to vlastně zůstat tajemstvím, avšak našim bílým bratřím to mohu svěřit, slíbí-li mi, že nebudou dále pátrat.“

Když jsme to slíbili, pokračoval:

„Potřebujeme peníze, a proto půjdu zítra se svými dětmi, abychom přinesli nuggets (Zlatý písek a kousky zlata). Vrátíme se až k poledni.“

Stone a Parker vykřikli údivem a Sam Hawkens, neméně překvapen se zeptal:

„Je zde nablízku zlato?“

„Ano,“ odpověděl Inču-čuna. „Nikdo to netuší, ani moji bojovníci. Dozvěděl jsem se to od svého otce, jemuž to řekl jeho otec. Taková tajemství přecházejí z otců na syny a považují se za svatá. Ani nejlepšímu příteli se nesdělují. Teď jsem o tom sice mluvil, avšak místo nikomu nevyzradím. Zastřelil bych každého, kdo by se odvážil mne následovat, aby je objevil.“

„I nás bys usmrtil?“

„I vás! Vám sice důvěřuji, ale kdybyste mne podvedli, zasloužili byste smrt. Já však vím, že toto ležení neopustíte, dokud se nevrátíme.“

Zakončil svou řeč krátce varovným hlasem a rozmluva se pak otočila k jiným tématům. Po chvíli byla přerušena Samem Hawkensem. Já, Inču-čuna, Vinnetou a Nšo-či jsme seděli obráceni k houští; Sam, Dick a Will seděli na protější straně. Uprostřed zábavy Sam vykřikl, sáhl po pušce, namířil a vyslal kouli do houští. Výstřel ovšem vzbouřil celé ležení. Indiáni k nám přiběhli. I my jsme byli hned na nohou a vyptávali se Sama, proč vystřelil.

„Viděl jsem oči, jež za Inču-čunou vyhlížely z houští,“ vysvětloval.

Hned se rudoši chopili oharků z ohňů a vnikli do křovin. Jejich hledání však bylo marné. Až za chvíli se všechno utišilo a my zase usedli.

„Sam Hawkens se jistě mýlil,“ řekl Inču-čuna. „Při plápolajícím ohni je takový omyl velmi snadno možný.“

„To by bylo divné; zdá se mi, že jsem ty oči zcela určitě viděl.“

„Vítr asi obrátil dva listy a můj bílý bratr spatřil jejich spodní strany, které jsou jasnější, a považoval je za oči.“

„To by snad bylo možné; zastřelil jsem tedy listy – hihihi!“

Zasmál se svým zvláštním způsobem. Vinnetou však nebral věc ze směšné stránky, nýbrž řekl vážně:

„Můj bílý bratr udělal rozhodně chybu, které ať se příště vyvaruje!“

„Chybu? Já? – Proč?“

„Neměl střílet!“

„Ne? Skrývá-li se v houští vyzvědač, mám právo poslat mu kouli do čela, jestli se nemýlím!“

„Nemluvím o právu, ale ví Sam Hawkens, zda má vyzvědač zlé úmysly? Zpozoruje-li cizinec oheň, připlíží se, aby zjistil, kdo to je. Později snad by vyšel sám, aby nás pozdravil.“

„Hm, to je pravda,“ doznal trapper.

„Výstřel byl pro nás nebezpečný,“ pokračoval Vinnetou. „Buď se Sam Hawkens zmýlil a neviděl žádné oči; pak byl výstřel zbytečný a může jen přilákat nepřítele, který je snad nablízku. Anebo to byl skutečně člověk, jehož oči Sam Hawkens viděl; i pak nebylo správné po něm střílet, protože lze skoro jistě předpokládat, že koule netrefí.“

„Oho! Sam Hawkens je jistý svou ranou! Rád bych viděl toho, kdo mně může dokázat chybnou ránu!“

„Já umím také střílet, podle všeho bych však též nikoho nezasáhl. Vyzvědač přece vidí, že na něho mířím; podle toho pozná, že je zpozorován, a udělá rychlý pohyb, aby se uhnul hlavni mé pušky. Střela jde mimo a muž zmizí ve tmě.“

„Ano, ano, ale co by tedy byl můj rudý bratr udělal na mém místě?“

„Buď bych použil výstřelu zespodu, anebo bych se odtud tiše vzdálil, abych se vyzvědači dostal do zad.“

Výstřel „zespodu“, jemuž zálesáci říkají „kolenní“ výstřel, je nejtěžší střelba vůbec. Mnozí výteční střelci jej nesvedou. Já jsem o něm ani nevěděl, až mne na něj upozornil Vinnetou, od něhož jsem se jej naučil.

Dejme tomu, že bych ležel sám nebo ve společnosti u ohně v táboře. Tu zpozoruji oči, které na mne z úkrytu vyhlížejí. Tvář vyzvědače vidět nemohu, neboť je ve tmě, oči však vidím, není-li zvěd tak opatrný, aby se díval sklopenými brvami. Oči mají mdlý, fosforeskující lesk, který je tím patrnější, čím více člověk napíná zrak. Není nic lehkého rozeznat dvě otevřené oči mezi milióny listů. Tomu se nelze naučit, k tomu je třeba mít vrozený bystrozrak.

Jsem-li tedy přesvědčen, že mám před sebou nepřátelského vyzvědače, musím ho, chtěje zachránit sebe, učinit neškodným, musím ho usmrtit, a to kulí, která ho zasáhne mezi oči. Na ty musím mířit, neboť jsou to jediné, co z něho vidím. Nasadím-li však pušku jako obyčejně, totiž přiložím-li ji k líci, pozná zvěd, že na něho mířím, a okamžitě zmizí. Musím tedy namířit tak, aby to nezpozoroval. K tomu je kolenní výstřel.

Ohnu při něm pravou nohu tak, že se koleno pozvedne a stehno utvoří přímku, jejíž prodloužení by zastihlo oči, které vidím. Pak sáhnu zdánlivě bezděky, jako hravě, po pušce, kterou položím na stehno tak, aby hlaveň tvořila jeho prodloužení. Po zamíření spustím. Je to těžké, velmi těžké, a to tím víc, že je k tomu možno použít jen pravou ruku, poněvadž při použití obou by byl vyzvědač varován. Jednou rukou namířit, pevně jí pušku přitisknout k stehnu a pak spustit – to umí jen málokdo. Přitom ještě nutno uvážit, že terčem jsou dva nejisté body uprostřed spousty listí, ozářeného plápolajícím ohněm.

Na to tedy myslel Vinnetou, když mluvil o kolenním výstřelu, v němž sám byl mistrem. Pro mne ten výstřel býval proto nesnadný, protože má medvědí kulovnice je zbraň velmi těžká, proto jsem ji jen obtížně mohl jednou rukou ovládnout. Stálým cvikem jsem se však i v tom dopracoval jakési zručnosti.

Po prohlédnutí houštiny byli všichni uspokojeni, jen Vinnetou ne. Opět povstal a vzdálil se, aby pátral sám. Uplynula téměř hodina, než se vrátil.

„Není zde nikdo,“ řekl. „Sam Hawkens se jistě zmýlil.“

Přesto však postavil místo dvou strážců čtyři a nakázal jim, aby byli obezřelí a často prozkoumávali okolí. Teprve pak jsme ulehli ke spánku.

Nespal jsem dlouho. Často jsem procitl, neboť mne trápily nepříjemné sny. Byl to vysvětlitelný následek námahy posledních dnů, ráno jsem však byl velice znepokojen a marně jsem se snažil sám sobě věc vymluvit.

Po snídani se vydali Inču-čuna, Vinnetou a Nšo-či na cestu. Než odešli, požádal jsem je, abych je směl kus cesty doprovodit. Abych je přesvědčil, že příčinou mého přání není zlato, řekl jsem jim, že mně nejde z mysli Santer. Nabyl jsem dnes ráno skoro přesvědčení, že se vrátil se svými lidmi. Byl to jistě následek mých snů.

„Můj bratr nemusí mít o nás obavy,“ odpověděl Vinnetou. „Abych ho upokojil, budu ještě jednou pátrat po stopách. Vím, že můj bratr netouží po zlatě, avšak kdyby šel jen krátký kus cesty s námi, vytušil by místo a snad by se ho pak zmocnila horečka, která touží po smrtícím prachu a která bělocha neopustí, dokud ho tělesně i duševně nezničí. Prosím tě tedy, ne snad z nedůvěry, ale z lásky a opatrnosti, abys s námi nešel!“

Tím jsem se musel spokojit. Vinnetou pak prošel ještě jednou celé okolí a zase bez výsledku.

Poté odešli všichni tři. Z toho, že nejedli, jsem usoudil, že místo, které chtěli vyhledat, není příliš vzdálené.

Ulehl jsem do trávy, zapálil si dýmku a bavil se živě s přáteli jen proto, abych se zbavil tíživých myšlenek. Klidu jsem však nenabyl; vstal jsem opět, neboť mne stále cosi pudilo odtud. Přehodil jsem proto pušku přes rameno a odešel. Doufal jsem, že naleznu zvěř, která mé myšlenky obrátí jinam.

Inču-čuna odešel jižním směrem a proto jsem se ubíral opačným směrem, aby se nezdálo, že jdu po zakázané cestě.

Když jsem šel asi čtvrt hodiny, narazil jsem k svému překvapení na stopy tří lidí. Měli mokasíny. Rozeznal jsem dvě velké, dvě prostřední a dvě menší nohy. Odešli na jih, zahnuli však potom na sever, asi proto, aby nás oklamali. Měli jsme se domnívat, že naleziště zlata leží na jihu.

Směl jsem jít dále? Ne! Možná, že mne viděli a jistě při návratu najdou mou stopu, a já v nich nechtěl vzbudit domněnku, že jsem šel tajně za nimi. Avšak do ležení zpět jsem jít nechtěl a proto jsem kráčel dále na východ. Již zakrátko jsem se musel opět zastavit, neboť jsem našel druhou stopu. Pátráním jsem zjistil, že pochází od čtyř mužů, kteří měli boty s ostruhami.

Vzpomněl jsem si hned na Santera. Bylo to možné? Stopa vedla směrem, jímž se podle mého názoru vydali náčelníci, a zdálo se, že vychází z nedalekého houští. Tam jsem se musel nejdříve podívat.

Měl jsem pravdu: stopa vycházela z houští, a když jsem do něho vnikl, spatřil jsem tam uvázané čtyři koně. Poznal jsem je; patřili Santerovi a jeho lidem. Země byla zdupána tak, že bylo zřejmé, že zde ti chlapi přenocovali. Přece jen se tedy vrátili! Proč? Jistě jen kvůli nám! Snad neměli tu nešťastnou myšlenku, které se včera obával Vinnetou? A tu mne něco napadlo. Co když se Sam Hawkens včera večer nemýlil? Viděl skutečně dvě oči, avšak nerozumným výstřelem zahnal vyzvědače dříve, než mohl být chycen.

Byli jsme tedy pozorováni – to bylo jisté. Čtyři cowboyové se Santerem v čele nás vyslídili, aby mohli chytit toho, na nějž měli namířeno. Avšak toto místo bylo příliš vzdáleno od ležení. Jak nás mohli pozorovat?

Prohlédl jsem stromy. Byly sice vysoké, ale ne silné, takže bylo snadné na ně vylézt. Jeden z nich měl v kůře trhliny, jež nemohly být způsobeny ničím jiným než ostruhami. Někdo tedy vylezl nahoru a mohl z té výše nejen pozorovat ležení, nýbrž i vidět každého, kdo z něho odcházel.

Nebesa! Jaká myšlenka mi v té chvíli napadla! O čem jsme včera večer mluvili předtím, než Sam spatřil ty oči? O tom, že Inču-čuna dnes chce odejít, aby se svými dětmi přinesl zlato! Zvěd to jistě slyšel. Dnes ráno vylezl na dub a viděl jít tři očekávané osoby mimo. Krátce nato se vydal se třemi druhy za nimi. Vinnetou byl v nebezpečí! Nšo-či a její otec též! Musel jsem za nimi co nejrychleji, abych zákeřníky předstihl. Nesměl jsem se ani vrátit do ležení, abych udělal poplach.

Rychle jsem odvázal jednoho z koní, vyvedl jej z houští, vyhoupl se na něho a hnal se za lotry po jejich vlastní stopě, jež se zakrátko spojila se stopou náčelníků. Ano, sledovali je!

Při tom jsem hledal v mysli ony stopy, podle nichž bych mohl najít naleziště, kdybych ztratil stopu na zemi. Vinnetou mluvil o hoře, zvané Nugget-tsil. Místo tedy leželo vysoko. Prohlížel jsem si zkoumavě krajinu, kterou jsem se hnal. Severně ležely vrchy, porostlé lesy. Jeden z nich musel být ten hledaný, to bylo nepochybné.

Stará herka, na níž jsem jel, neběžela dost rychle; urval jsem proto prut a tím jsem ji popoháněl. Běžela, co jí síly stačily, rovina za mnou mizela a hory se rozevíraly. Stopa vedla mezi dvěma z nich, avšak zakrátko jsem ji už nerozeznal, neboť horské vody sem zanesly mnoho kamení ze skal. Neslezl jsem však, neboť jsem byl přesvědčen, že se náčelníci vydali tudy dál, vzhůru údolím.

Později se však rozevřela postranní rokle, jejíž půda byla rovněž tak kamenitá. Nyní šlo o to zjistit, zda zabočili vlevo nebo šli přímo dále. Seskočil jsem ze sedla a prohlížel si kamení. Stopa tu nebyla lehce k nalezení, ale přece jsem ji našel; vedla do rokle. Skočil jsem opět na koně a sledoval jsem stopu v divoké jízdě.

Zakrátko se však cesta zase dělila a musel jsem opět slézt z koně. Jak bylo možno očekávat, opakovalo se to ještě několikrát, a nakonec jsem zjistil, že kůň mi tu je jen na obtíž. Uvázal jsem ho tedy ke stromu a běžel pěšky dál po stopě.

Pádil jsem úzkým skalnatým žlebem, v němž nyní nebyla voda. Úzkost mne poháněla tak, až jsem ztrácel dech. Když jsem vyběhl po příkrém svahu, musel jsem se zastavit, abych si oddechl. Pak jsem se hnal dále dolů, až konečně stopa zahnula do lesa. Neběžel jsem, nýbrž hnal se skokem mezi stromy. Napřed byly hustě pohromadě, pak řídly, až jsem konečně nabyl přesvědčení, že mám před sebou mýtinu. Ještě jsem k ní nedorazil, když jsem zaslechl několik výstřelů. Následoval výkřik, který mnou pronikl jako dýka; byl to smrtelný výkřik Apače.

Teď jsem již neběžel, nýbrž hnal se divokými skoky jako dravec, který se chce vrhnout na kořist. Opět výstřel a zas druhý – to byla Vinnetouova dvojka, znal jsem její zvuk. Bohudík! Ještě tedy žil, neboť střílí, není mrtev. Ještě několik málo skoků a dorazil jsem na mýtinu. Zůstal jsem za posledními stromy stát, neboť to, co jsem spatřil, mne přimrazilo k zemi.

Mýtina nebyla veliká. Asi uprostřed ní leželi Inču-čuna a Nšo-či. Zda ještě žili, jsem nemohl poznat. Nedaleko nich byl skalní balvan, za kterým stál Vinnetou; nabíjel právě pušku. Vlevo ode mne stáli dva muži, krytí stromy a připravení k výstřelu, až se jim Vinnetou ukáže. Vpravo ode mne se plížil třetí mezi stromy, aby Vinnetoua obešel zezadu. Čtvrtý ležel přede mnou mrtev, byl střelen do hlavy.

Ti dva byli v tom okamžiku Vinnetouovi nebezpečnější než třetí. Namířil jsem medvědobijku a střelil jsem oba; pak jsem se hnal za třetím, aniž jsem se zdržoval nabíjením pušky. Muž uslyšel mé dva výstřely a rychle se obrátil. Spatřiv mne, namířil a střelil. Byl jsem v té chvíli ve skoku – střela mne nezasáhla. Tu viděl, že je pro něho vše ztraceno a prchal proto do lesa. Já za ním – byl to Santer; chtěl jsem ho chytnout. Avšak byl vzdálen, že jsem ho sice viděl na pokraji mýtiny, v lese jsem ho však již nespatřil. Musel jsem se řídit jen podle jeho šlépějí, a proto jsem za ním nemohl tak rychle, jak bych si byl přál. Dohonit ho nebylo možné. Proto jsem se vrátil, neboť jsem si vzpomněl, že mne Vinnetou snad bude potřebovat.

Když jsem dorazil zpátky na mýtinu, klečel u svého otce a sestry, úzkostlivě hledaje, jsou-li dosud živí. Když mne spatřil přicházet, povstal ze země. Jeho oči měly výraz, na který nikdy nezapomenu. Mluvila z nich šílená bolest a vztek.

„Můj bratr Old Shatterhand vidí, co se stalo. Nšo-či, nej-krásnější a nejlepší z apačských dcer, nepůjde již do měst bledých tváří! Je v ní ještě trochu života, avšak oči snad již neotevře.“

Nebyl jsem schopen slova, nemohl jsem nic říci ani se na nic ptát. Ostatně, nač bych se také tázal? Viděl jsem oba. Leželi vedle sebe ve velkém tratolišti krve, Inču-čuna s prostřelenou hlavou, Krásný Den s prostřelenou hrudí. Náčelník byl mrtev hned, jeho dcera však ještě dýchala, těžce a zoufale kvílela. Krásná bronz její tváře stále více bledla. Plné tváře zapadaly, smrtelný výraz se prostíral po jejích, mně tak milých rysech.

Tu sebou pohnula. Obrátila hlavu tam, kde ležel její otec, a otevřela zvolna oči. Spatřila zde Inču-čunu v kaluži krve a hrozně se ulekla, avšak její mdloba jí nedovolovala zdvihnout hlavu do výše. Zdálo se, že přemýšlí; pak si uvědomila to, co se stalo, a sáhla malýma rukama k srdci. Ucítila teplou, řinoucí se krev; hluboce a chrčivě vzdychla.

„Nšo-či, má dobrá, jediná sestro!“ řekl Vinnetou zlomeným hlasem, který nelze slovy popsat.

Pozvedla k němu zrak.

„Vinnetou – bratře –!“ zašeptala. „Pomsti mne – – –“

Pak utkvěl její pohled na mně. Smutný, rychle zmírající úsměv se zjevil na jejích rtech.

„Old Shatter – – hand!“ vydechla. „Ty – jsi – zde! Nyní zemřu – – tak – – –“

Víc jsme neslyšeli; smrt jí nenechala domluvit. Bylo mi, jako by mně srdce muselo puknout. Chtěl jsem ulehčit plícím, vyskočil jsem, neboť jsme až dosud u ní klečeli, a vyrazil hlasitý dlouhý výkřik, jehož ozvěna se odrážela od sousedních hor.

Vinnetou zvolna vstal, zvolna, jako by ho tlačilo k zemi ohromné břímě. Objal mne oběma rukama a řekl:

„Jsou mrtvi! Největší, nejšlechetnější náčelník Apačů Inču-čuna a Nšo-či, má předrahá sestra, která ti věnovala svou duši. Zemřela s tvým jménem na rtech. Nezapomeň na to, můj bratře!“

„Nikdy, nikdy na to nezapomenu!“ zvolal jsem.

Tu jeho tvář nabyla zcela jiného výrazu a jeho hlas zněl jako daleký, hrozivý rachot hromu, když promluvil:

„Slyšel jsi její poslední prosbu ke mně?“

„Ano.“

„Pomstu! Já ji mám pomstít! Ano, já ji pomstím tak, jak dosud nebyla pomstěna žádná vražda. Víš, kdo byli vrazi? Tys je viděl. Bledé tváře to byly, jimž jsme neublížili. Tak bylo odjakživa a tak to bude vždy, dokud poslední rudoch nevykrvácí. A kdyby i zemřel přirozenou smrtí, vražda je to, vražda, která se páchá na mém národu! Chtěli jsme jít do měst prokletých bledých tváří; Nšo-či se chtěla stát takovou, jako jsou bílé squaw, neboť tě milovala. Věřila, že získá tvé srdce, osvojí-li si vědomosti a mravy bílých dívek. Zaplatila to svým životem! Ať vás nenávidíme, ať vás milujeme, je to vždy totéž; kam šlápne noha bledé tváře, tam následuje naše zkáza. Všemi kmeny Apačů zazní kvílení, a výkřik pomsty se rozlehne všude, na každém místě, kde je dnes příslušník našeho plemene. Oči Apačů budou nyní pohlížet na Vinnetoua, aby viděly, jak pomstí smrt svého otce i sestry. Můj bratr Old Shatterhand nechť slyší, co zde u obou mrtvých slibuji! Přísahám u Velkého Ducha a všech svých předků, kteří jsou shromážděni ve velkých prériích smrti, že od této chvíle každého bělocha, kterého potkám, zastřelím puškou, která vypadla mému otci z mrtvé ruky – –“

„Zadrž!“ vpadl jsem mu s hrůzou do řeči, neboť jsem věděl, že to míní vážně a neodvratně. „Zadrž! Můj bratr Vinnetou ať nyní nepřísahá – nyní ne!“

„Proč ne nyní?“, tázal se téměř hněvivě.

„Přísaha vyžaduje klidnou mysl.“

„Uff! Má duše je v tomto okamžiku klidná jako hrob, do něhož vložím oba tyto mrtvé. Právě tak jako je hrob více nevydá, právě tak nevezmu zpět slova své přísahy. Přísahám – – –“

„Nemluv – prosím!“ přerušil jsem ho opět.

Tu na mne jeho oči hrozivě zajiskřily a zvolal:

„Chce mně Old Shatterhand bránit v konání mé povinnosti? Mají staré ženy na mne plivat, mám být vyvržen ze svého národa, protože nemám odvahu pomstít, co se zde dnes událo?“

„Ne, ne, jsem vzdálen od toho, abych něco podobného od tebe žádal! I já chci potrestání vraha! Tři byli již souzeni a čtvrtý uprchl, avšak neunikne nám!“

„Jak by mohl uniknout?“ utrhl se na mne prudce. „Avšak není jen jeden, s nímž budu jednat. On jednal jako syn bílého plemene, které nám přináší zkázu a které je odpovědné za to, čemu ho naučilo. Proto má pomsta platí celé bílé rase a mstitelem budu já, Vinnetou, nyní první a nejvyšší náčelník Apačů!“

Stál přede mnou hrdě a vysoko vzpřímen, muž, který se cítil přes své mládí králem. Ano, byl mužem schopným provést, co chtěl. Jemu by se snad bylo podařilo spojit bojovníky všech rudých kmenů pod svou vládu a podniknout s bělochy obrovský boj, boj zoufalý, o jehož konci nebylo možno pochybovat, který by však přes svou beznadějnost pokryl daleký Západ statisíci padlými. Nyní, v tomto okamžiku se muselo rozhodnout, zda se rozzuří sekera smrti či ne. Uchopil jsem ho vřele za ruku a řekl jsem:

„Musíš učinit a učiníš, co chceš; napřed však vyslechni prosbu, která snad bude mou poslední! Nesplníš-li ji, nikdy již neuslyšíš hlas svého přítele a bratra. Zde leží Nšo-či, tvá sestra. Řekl jsi sám, že mne milovala, že zemřela s mým jménem na rtech. I tebe milovala, mne jako přítele, tebe jako bratra, a tys její lásku bohatě splácel. Při této lásce tě prosím, nevyslov přísahu, kterou máš nyní na mysli, nýbrž vyslov ji teprve pak, až se zavře hrob nad nejšlechetnější dcerou Apačů!“

Pohleděl na mne vážně, téměř zachmuřeně, a pak upřel svůj pohled dolů na mrtvou dívku. Zpozoroval jsem, že se rysy jeho tváře uvolnily, potom obrátil pohled opět ke mně a řekl:

„Můj bratr Old Shatterhand má velkou moc nad srdci všech, s nimiž se stýká. Nšo-či by mu jeho prosbu jistě splnila a proto tak učiním i já. Teprve potom, až mé oko tyto dva mrtvé již nespatří, pak se rozhodne, má-li řeka Mississippi a všechny její přítoky odnášet krev bílých a rudých národů do moře. Howgh!“

Bohudíky! Podařilo se mi aspoň prozatím odvrátit velké zlo. Stisknul jsem mu ruku a řekl jsem:

„Můj rudý bratr pozná hned, že nechci prosit o milost pro vraha; toho ať stihne trest tak těžce a přísně, jak si zasloužil! Musí být postaráno o to, aby nemohl uniknout. Nesmíme mu popřát čas k útěku. Vinnetou mi řekne, co se má stát!“

„Mé nohy jsou spoutány,“ řekl smutně. „Zvyky mého lidu přikazují, abych zůstal u těchto mrtvých, protože jsou úzce se mnou spřízněni do té doby, dokud nebudou pohřbeni. Až potom teprve bude pro Vinnetoua možné nastoupit cestu pomsty.“

„A kde je pohřbíš?“

„O tom se poradím se svými bojovníky. Buď je pohřbím na místě, kde zemřeli, nebo je dopravíme do puebla, kde s námi bydleli. Avšak i tehdy, když místo jejich odpočinku bude zde, uplyne několik dnů, než se učiní zadost všemu, co vyžaduje pohřeb tak velkého náčelníka.“

„Ale pak nám vrah unikne!“

„Ne, neboť když ho Vinnetou nemůže stíhat sám, může za ním poslat jiného. Můj bratr ať mně vysvětlí, jak se to stalo, že sem přišel!“

Nyní, když šlo o jiné věci, byl zase klidný jako obyčejně. Řekl jsem mu, co chtěl vědět, a pak nastal okamžik přemýšlení. V té chvíli ticha jsme zaslechli hluboký vzdech, který přicházel ze strany, kde leželi oba muži, o nichž jsem se domníval, že jsem je zastřelil. Šli jsme rychle k nim. Jednomu vnikla koule přímo do srdce, druhý však byl zasažen právě tak jako Nšo-či. Byl dosud naživu a nabyl právě vědomí. Pohlížel na nás tupě a mručel slova, kterým jsem nerozuměl. Sklonil jsem se k němu a zvolal jsem na něho:

„Chlape, vzpamatujte se! Víte, kdo je teď u vás?“

Namáhal se patrně, aby se vzpamatoval. Jeho oči se vyjasnily a uslyšel jsem tichou otázku:

„Kde – kde je – Santer?“

„Uprchl,“ odpověděl jsem, neboť jsem nechtěl umírajícího obelhat, ačkoli to byl vrah.

„Kam? – – Kam?“

„To nevím, doufám však, že se od vás něco dozvím. Ostatní vaši kumpáni jsou mrtvi, a také vy budete žít jen několik okamžiků. Budete jistě u brány smrti jednat lépe než dosud! Odkud pochází Santer?“

„To – nevím!“

„Jmenuje se skutečně Santer?“

„Má – četná – jiná jména.“

„Kdo je to vlastně?“

„Ani to nevím.“

„Máte zde nablízku známé, snad v některé z pevnůstek?“

„Ne – ne.“

„Kam jste se ubírali?“

„Ni – nikam. Tam, kde jsou pení – ze – kořist –“

„Byli jste tedy skuteční lupiči. To je hrozné! Jak vám mohlo napadnout přepadnout oba Apače a dívku?“

„Nuggety.“

„Přece jste o jejich nuggetech nemohli nic vědět!“

„Chtěli jsme – – na – –“

Umlkl. Odpověď pro něho byla těžká. Já však uhodl, co chtěl říci, a ptal jsem se dále:

„Slyšeli jste, že se Apačové míní odebrat na východ, a z toho jste usoudili, že mají s sebou zlato.“

Přisvědčil.

„Proto jste si umínili, že je přepadnete; protože jste si však mysleli, že jsme opatrní a že vás budeme pozorovat, jeli jste značný kus cesty dál a vrátili jste se až tehdy, když jste se mohli domnívat, že ztratíme podezření?“

Opět přisvědčil.

„Pak jste se vrátili a jeli za námi. Večer jste nás vyslechli?“

„Ano – – Santer.“

„Tedy Santer to byl? Slyšeli jste, co u nás vyzvěděl?“

„Apačové – Nugget-tsil – pro nuggety – ráno.“

„Zcela tak, jak jsem si myslel! Pak jste se ukryli v houští a ze stromů jste nás pozorovali. Chtěli jste poznat místo, odkud Apačové berou zlato?“

Zavřel oči a neodpověděl.

„Nebo jste je zamýšleli přepadnout při jejich návratu, aby – – –“

Tu mne Vinnetou přerušil:

„Můj bratře, neptej se již na nic, neboť tato bledá tvář ti nemůže odpovědět! Je mrtvá. Bílí psi chtěli zjistit naše tajemství, přišli však pozdě. Vraceli jsme se již, když nás uslyšeli přicházet. Tak se skryli za stromy a vystřelili na nás. Inču-čuna a Nšo-či byli zasaženi, klesli na zem, u mne zasáhla koule jen tento rukáv. Vystřelil jsem na jednoho z nich, který však, právě když jsem spustil, skočil za strom; proto jsem ho nesrazil. Ale druhá má koule zasáhla jiného. Pak jsem hledal ochranu za tímto kamenem, který by mi však nemohl zachránit život, kdyby byl nepřišel můj bratr Old Shatterhand. Dva mne tísnili odtud a třetí se chtěl připlížit na druhou stranu, kde jsem nebyl kryt; jeho koule by mne byla jistě zasáhla. Pak jsem však zaslechl silný hlas medvědobijky a byl jsem zachráněn. Nyní ví můj bratr všechno a dozví se též, jak Santera dopadneme.“

„Komu připadne ten úkol?“

„Old Shatterhand jej vykoná; najde jistě stopu uprchlíka.“

„Ovšem, avšak než ji naleznu, uplyne dlouhá doba.“

„Ne. Můj bratr ji nepotřebuje hledat, neboť povede jistě ke koním, na které jé nutno nejdříve dohlédnout. Tam, kde Santer v noci tábořil se svými lidmi, je tráva a Old Shatterhand snadno pozná, kam se vrah vydal.“

„A pak?“

„Pak můj bratr vezme deset bojovníků a bude vraha pronásledovat. Ostatních dvacet pošle sem ke mně, aby se mnou zpívali písně smrti.“

„Stane se tak! Doufám, že důvěru, kterou můj bratr ke mně má, nezklamu.“

Nato mně podal ruku; potřásl jsem jí, sklonil jsem se ještě jednou k tvářím obou mrtvých a odešel jsem. Na pokraji mýtiny jsem se obrátil. Vinnetou právě zahaloval jejich hlavy a vyrážel ze sebe ony žalostné zvuky, jimiž začínají rudoši své úmrtní písně. Jak smutno mně bylo u srdce! Ale neměl jsem kdy oddávat se citům. Musel jsem jednat a rychle jsem spěchal zpět cestou, kterou jsem sem přišel.

Byl jsem přesvědčen, že Vinnetouova předpověď se splní; když jsem se však nyní hnal po horském hřbetě, začal jsem pochybovat.

Santer musel především pomýšlet na rychlý útěk z naší blízkosti, avšak byl by docílil pravý opak, kdyby se odebral do svého ležení. Tam by byl šel jen s úmyslem opatřit si koně, na němž jsem přijel já? Jistě prchal stejnou cestou, která ho zavedla sem. A tehdy musel koně rozhodně spatřit.

Tato myšlenka zrychlila mé kroky. Běžel jsem z kopce dolů v dychtivém očekávání, zda se mé tušení splní. Jak jsem se zlobil, když jsem dosáhl ono místo a spatřil je prázdné! Jen na okamžik jsem se zastavil a pak jsem spíše letěl, než běžel roklinou. Zde jsem mohl ještě spěchat, protože pátrání po stopě v tomto kameništi by bylo stejně úplně bezvýsledné. Když jsem však dorazil dolů do údolí, zastavil jsem se, abych prozkoumal stopu co nejpečlivěji. Hned se mně podařilo ji najít, ačkoli zde ještě byla tvrdá půda. Deset minut později se stala půda měkkou a bylo snadné poznat v ní otisky kopyt a nohou.

Tu mne však čekalo úplné zklamání. Ať jsem hledal vpravo, vlevo, ať jsem napínal zrak a ostrovtip sebevíc – Santer tudy nejel. Jel jistě dál nahoře místy, kde na skále nezůstaly stopy, a opustil roklinu. Co dělat? Měl jsem se vrátit a hledat místo, kde se to stalo? Tím bych ztratil snad celé hodiny a takovou ztrátu času jsem si nemohl dovolit. Bylo rozhodně lépe spěchat do ležení a vyhledat tam pomoc. Udělal jsem to. Byl to běh, jaký jsem dosud nikdy nevykonal, vytrval jsem však v něm, protože mne Vinnetou naučil, jak nutno běžet, abychom se neudýchali a předčasně neunavili. Klademe totiž váhu těla vždy jen na jednu nohu, a je-li tato unavena, přesuneme ji zase na druhou nakloněním těla buď na tu či onu stranu. Tím způsobem je možné klusat bez velké námahy po celé hodiny; člověk musí mít ovšem dobré a zdravé plíce.

Když jsem se přiblížil k svému cíli, zabočil jsem nejdříve k Santerovu ležení. Koně tam dosud byli. Odvázal jsem je, vysedl na jednoho z nich, vzal druhé za uzdu a jel jsem pak k našemu ležení. Když jsem tam dorazil, bylo již po poledni. Sam na mne volal:

„Kde se potloukáte, sir? Zmeškal jste oběd a já –“, tu se v řeči zarazil, prohlédl si udiveně koně a pokračoval pak:

„Hrome! Pěšky jste odešel a koňmo se vracíte! Snad jste se nestal zlodějem koní?“

„Ne! Ty koně jsem ukořistil.“

„Kde?“

„Nedaleko.“

„Komu jste je vzal?“

„Prohlédněte si je! Já je poznal hned a vy přece máte také dobré oči.“

„Mám. Poznal jsem už také, komu patří, nemohl jsem to však pochopit. Jsou to koně toho chlapíka Santera a jeho kumpánů; jeden však chybí.“

„Toho musíme najít i s mužem, který na něm sedí.“

„Ale jak – – –?“

„Same Hawkensi,“ přerušil jsem ho, „stalo se něco velmi důležitého a velmi truchlivého. Musíme ihned odtud!“

„Odtud? Proč?“

Místo odpovědi jsem svolal Apače, z nichž někteří byli vzdáleni, a podal jsem jim stručnou, ale nesmírně bolestnou zprávu o smrti Inču-čuny a Nšo-či. Chtěl jsem mluvit mužně a pevně, ale nevím, zda to tak dopadlo.

Po mých slovech zavládlo hluboké, všeobecné mlčení. Nechtěli tomu uvěřit; zpráva byla příliš ohromující. Tu jsem jim vypravoval vše, co se událo, obšírně, a dodal jsem, nyní již s úmyslem vyvolat reakci po jejich strnulém mlčení:

„Nechť mně nyní moji rudí bratři sdělí, kdo lépe předpovídal budoucnost, Sam Hawkens, nebo váš medicinman! Inču-čuna a Nšo-či zemřeli, protože se ode mne vzdálili, a jen Vinnetou byl zachráněn. Přináší Old Shatterhand smrt nebo život?“

Nyní již nemohli pochybovat a zaznělo vytí, které bylo jistě slyšitelné na míle daleko, ovšem na míle anglické. Rudoši se tvářili strašlivě, čímž chtěli dát výraz svému hněvu. Teprve po chvíli se mi tu vřavu podařilo překřičet.

„Nechť bojovníci Apačů mlčí!“ rozkázal jsem. „Vytí nepomůže. Musíme se vydat po stopách vraha!“

„Pryč, ano, za ním, za ním!“ křičeli, ženouce se k svým koním.

„Tiše!“ rozkázal jsem opět. „Stůjte! Moji bratři dosud nevědí, co mají dělat. Já jim to povím!“

Nyní se kolem mne zase tak tísnili, že jsem se musel bránit, aby mne nestrhli k zemi. Kdyby zde byl Santer, byli by ho rozsápali. Sam, Dick a Will stáli zde zdrceni, mlčky. Zpráva je ohromila. Nyní se přiblížili a Sam Hawkens řekl:

„Je mi, jako bych byl omráčen. Nemohu tu věc pochopit. Je to hrozné, hrozné! Ta milá, krásná, dobrá, nadaná rudá miss! Chovala se ke mně vždy tak přívětivě a nyní – povídáte – je mrtvá? Milý sir, mně je – je mi právě tak, tak –“

„Jak vám je, ponechte si teď pro sebe, milý Same!“ řekl jsem. „Musíme za vrahem! Mluvením nic nedokážeme.“

„Well! Souhlasím. Ale víte, kde je?“

„Teď to ještě nevím.“

„To jsem si myslel! Vždyť jste neviděl jeho stopy. Jak je nyní najdeme? Zdá se, že to bude nadmíru těžká věc.“

„Není to těžké, nýbrž velmi lehké.“

„Myslíte? Hm! Chcete snad říci, že musíme nahoru do rokle, kudy upláchl? To bude dlouhé hledání!“

„O rokli není řeči.“

„Ne? Jsem opravdu zvědav, co jste vymyslel. Ano, někdy sice může mít greenhorn myšlenku, avšak – – –“

„Same, prosím vás, mlčte dnes se svým greenhornem! Krvácí mi srdce, a proto si vtipy ponechte pro sebe!“

„Vtipy? Haló! Kdo se domnívá, že mám náladu žertovat, ten ode mne dostane štulec, že poletí odtud až do Kalifornie! Nemohu jen pochopit, jak chcete nalézt Santera, aniž vyjedeme z místa, kde se ztratila jeho stopa.“

„Stopu bychom museli dlouho hledat. A kdybychom ji našli, museli bychom po ní přes hory a doly a hustým lesem, a to by šlo velmi zvolna. Proto chci jednat jinak. Když se dívám tam na hory, tvrdil bych, že spolu nesouvisí, nýbrž že jsou přerušeny – – –“

„To je správné. Znám trochu tuto krajinu. Zde máme rovinu a na druhé straně opět rovinu. Tyto hory nepatří k žádnému pásmu, stojí v prérii zcela osaměle.“

„Prérie? – Je tam tedy tráva?“

„Ano, kolem dokola, právě tak jako zde.“

„Nato jsem spoléhal. Ať jde Santer po horách anebo mezi horami, je nám to lhostejné, avšak jakmile je opustí, octne se na otevřené prérii a musí v trávě zanechat stopu.“

„To se rozumí samo sebou, vážený sir!“

„Poslyšte tedy! Utvoříme dvě čety a objedeme hory – my čtyři běloši z pravé a deset Apačů, které mně Vinnetou přidělil, z levé strany. Na druhé straně se opět sejdeme a dozvíme se tak, která z čet narazila na stopu. Jsem přesvědčen, že to zjistíme a pak ji budeme sledovat.“

Malý Sam na mne pohlédl úkosem, zatvářil se nepříliš moudře a zvolal:

„Lack-a-day! Kdo by si to pomyslel? Že mně to nenapadlo! To je nejjednodušší a nejjistější, co se může stát; to musí uznat každé dítě, jestliže se nemýlím!“

„Jste s tím tedy srozuměn, Same?“

„Úplně sir, úplně! Vyberte si jen rychle těch deset rudochů!“

„Vyvolím si ty, kteří mají nejlepší koně. Kdo ví, jak dlouho lotra budeme honit! Proto se musíme opatřit co nejlépe zásobami. Znáte-li trochu tuto krajinu, víte snad, jak dlouho může trvat, než dorazíme na druhou stranu hor.“

„Pospíšíme-li si, bude to trvat více než dvě hodiny.“

„Nebudeme tedy otálet.“

Rychle jsem určil deset Apačů, kteří se nad mou volbou velice radovali, neboť pronásledovat vraha jim bylo milejší než zpívat u mrtvých žalozpěvy. Ostatních dvacet jsem informoval o cestě, vedoucí k Vinnetouovi, a poslal je k němu.

KAPITOLA DRUHÁ Po stopě zlého činu

A již vyrazilo mých deset Apačů, aby objeli končinu po levé straně, tedy v oblouku táhnoucím se k západu, kdežto naše cesta vedla kolem hor k východu.

Když jsme i my vsedli na koně, zajel jsem nejdříve k Santerovu ležení a vyhledal tam místo, kde vniklo kopyto koně, na kterém jel, do země. Ten otisk jsem si nakreslil přesně na papír. Sam Hawkens nad tím vrtěl hlavou a podotkl:

„Patři též k umění surveyorů obkreslovat kopyta koní?“

„Ne, ale zálesák by to měl umět.“

„Ten? Proč?“

„Protože mu to může být někdy velmi prospěšné.“

„Tak? Jděte!“

„Později to poznáte. Najdu-li stopu koně, porovnám ji s tímto výkresem.“

„Ah! Hm! Skutečně? To není špatné! Máte to také ze svých knih?“

„Ne.“

„Odkud tedy?“

„Ta myšlenka mi přišla sama.“

„Jsou tedy skutečně myšlenky, kterým činí potěšení přicházet k vám? To bych si nebyl myslel – hihihi!“

„Pshaw! U mne se myšlenky mají jistě lépe než pod vaší parukou, Same! Proč by tedy nepřicházely?“

„To je dobře, to je dobře!“ zvolal Dick Stone. „Nedejte si od něho nic líbit, sir! Vidíme už delší dobu, že jste Sama nadobro předstihl.“

„Mlč!“ zakřikl ho Sam a zatvářil se hněvivě. „Co ty tomu rozumíš? Je to urážka, že mne stále chytáte za paruku, a já už to dlouho trpět nebudu!“

„A co proti tomu uděláš?“

„Daruji ti ji; tak se paruky zbavím a ty se pak dozvíš, jaké myšlenky se pod ní rodí. Ostatně jsem uznal, že názor našeho greenhorna není tak špatný, jenže měl těm deseti Apačům, kteří jedou po druhé straně hor, dát s sebou také takový obrázek.“

„Neudělal jsem to, protože jsem to považoval za zbytečné,“ odpověděl jsem.

„Zbytečné? Proč?“

„Nemyslím, že by uměli porovnat otisk kopyta s tímto výkresem. Jsou to dosud divoši, kterým bych marně dával výkres do rukou. A ostatně jsem přesvědčen, že na Santerovu stopu nepřijdou!“

„A já tvrdím opak toho! Ne my, nýbrž oni najdou stopu. Rozumí se samo sebou, že Santer pojede na západ.“

„Já to nepokládám za tak jisté.“

„Ne? Jeho směr, když jsme se s ním setkali, byl na západ; týmž směrem se vydal i nyní.“

„Pochybuji. Je to prohnaný chlap, jak jsem už poznal, a hned si pomyslí, že přijdeme na nápad, který jste nyní vyslovil. Proto bude prchat jiným směrem podle všeho východním. To je jasné!“

„Když to tak učeně vyložíte, lze to lehce pochopit. Doufejme, že se nemýlíte!“

Pobídli jsme svá zvířata a hnali se prérií, jedouce stále tak, aby nám osudné hory zůstávaly po levé straně. Ovšemže jsme hleděli, abychom jeli stále po měkké půdě, kde musel Santer, jestliže tudy jel, zanechat patrnou stopu. Při tom byl náš pohled stále upřen k zemi, neboť čím rychleji jsme jeli, tím více jsme museli dávat pozor, aby nám stopa neušla.

Tak minula hodina a ještě půl a již jsme půlkruh kolem hor skoro objeli, když jsme konečně spatřili tmavý pruh, který se před námi táhl trávou. Byla to stopa, a to stopa jednoho jezdce, tedy podle všeho ta, kterou jsme hledali. Sesedli jsme a já šel značný kus, abych našel zřetelnější otisk. Když se mi to podařilo, porovnal jsem jej přesně s výkresem a obojí bylo tak stejné, že to musel být Santer, jenž stopu zanechal.

„Takový výkres je skutečně náramně praktická věc,“ podotkl Sam. „Zapamatuji si to.“

„Ano, jen si to zapamatuj!“ přizvukoval Parker. „A k tomu si zapamatuj ještě něco!“

„Co?“

„Že věc dospěla tak daleko, že učitel, jímž jsi kdysi byl, se musí teď učit od svého žáka.“

„Ty mně chceš asi dopálit, starý Wille! To se ti ale nepodaří, hihi!“ zasmál se Sam. „Vždyť je ctí pro učitele, když přivede svého žáka tak daleko, že ten se stane moudřejším a zručnějším než učitel sám. U tebe se ovšem vzdávám naděje na takový výsledek. Jak mnohá, dlouhá léta jsem se namáhal udělat z tebe zálesáka, ale všechno bylo marné. Ty nebudeš moci ve stáří nic zapomenout, protože ses v mládí ničemu nepřiučil.“

„To vím. Nazval bys mne rád greenhornem, protože bez toho slova nemůžeš žít, a k Old Shatterhandovi s ním už nesmíš přijít.“

„Jsi jím, jsi stále greenhornem! Totiž starým greenhornem, který se musí před tímto mladým stydět, protože mladý tě daleko předstihl, jestli se nemýlím!“

Přes tuto slovní půtku jsme všichni souhlasili, že Santerova stopa není starší více než dvě hodiny. Rádi bychom ji hned sledovali, museli jsme však čekat na deset Apačů.

Čekání, bohužel, trvalo tři čtvrtě hodiny. Pak jsem poslal jednoho z Apačů k Vinnetouovi, aby mu sdělil, že jsme našli stopu, načež jsme jeli dále. Do večera chyběly už jen dvě hodiny, a proto jsme si museli pospíšit. Šlo o to, abychom do noci urazili značný kus cesty, poněvadž pak bylo nutno čekat až do rána. Nemohli jsme jet dále, protože bychom nespatřili stopy.

Zato bylo možno očekávat, že Santer pojede celou noc, aby se dostal hodně daleko, neboť jistě věděl, že bude pronásledován. Ráno nás čekal perný den, jelikož naše jízda byla obtížnější proto, že jsme museli pozorovat stopu, kdežto on jel bez ustání. Naštěstí musel být, jel-li celou noc, ráno unaven a musel pak nejen sobě, nýbrž ještě více svému koni popřát oddechu a to delšího. Tím nám ovšem umožňoval, abychom ho dohonili.

Hory mizely v dálce za námi a měli jsme před sebou jen prérii, místy křovinatou a travnatou. Stopa byla velmi zřetelná, neboť Santer jel stále rychle; následkem toho byly i otisky kopyt hlubší.

Když se začalo stmívat, sesedli jsme a sledovali stopu pěšky, a to tak dlouho, dokud jsme viděli. Pak jsme se utábořili na místě porostlém trávou. Zde se mohli koně napást. Zabalili jsme se do pokrývek a ulehli jsme tak, jak jsme sestoupili z koní.

Noc byla chladná a já zpozoroval, že moji přátelé častěji v noci procitli. Násilná smrt Inču-čuny a Nšo-či ani mně nedala spát, a když jsem chvílemi zavřel oči, tu jsem viděl postavy obou zavražděných, jejich těla ležící v krvi a slyšel jsem poslední slova milé rudé dívky. Dělal jsem si nyní výčitky, že jsem se k ní nechoval laskavěji. Bylo mi, jako bych ji byl sám vehnal do náruče smrti.

K ránu se ještě více ochladilo a já vstal, abych se rozehřál chůzí. Sam Hawkens to viděl a ptal se:

„Mrazí vás, vážený sir? Měl jste si s sebou vzít na Západ ohřívadlo. Greenhorni se rádi opatřují takovými pomůckami. To já si pochvaluji svůj kabát; tím nepronikne ani indiánský šíp, ani zima. Mám vám jej zapůjčit, hihihi?“

Ranní chlad probudil i ostatní před svítáním, a tak jsme, sotva jsme mohli stopu trochu rozeznat, pokračovali v pronásledování. Naši koně byli odpočinutí a vymrzlí; proto statně vykračovali, takže jsme je nemuseli ani pobízet.

Jeli jsme dál prérií, jež se stávala vlnitou. Na hřbetech vln byla tráva suchá a tvrdá, v dolinách zelenější a měkčí. Místy byla kaluž vody, kde jsme dali koním pít.

Pak jsme zpozorovali, že stíhaný náhle změnil směr své cesty. Zatímco dosud šla stopa téměř přímo na východ, zahýbala nyní k jihu. Když to Sam Hawkens spatřil, povážlivě se ušklíbl. Otázal jsem se ho na příčinu a tu mi odpověděl:

„Jestliže je to opravdu takové, jak si myslím, pak bude naše namáhání marné.“

„Proč?“

„Ten chlap má za ušima. Chce se podle všeho uchýlit ke Kiowům.“

„To snad neudělá!“

„Proč ne? Myslíte, že pro vaše krásné oči zůstane stát pěkně uprostřed prérie, abychom ho mohli pohodlně popadnout? Co si myslíte? Ten udělá všechno možné, aby se zachránil. Protože tuší, že ho brzy dohoníme, připadl na myšlenku hledat ochranu u Kiowů.“

„Myslíte, že ho přijmou přátelsky?“

„O tom nelze pochybovat! Může jen říci, že zastřelil Inču-čunu a Nšo-či, a uvítají ho s jásotem. Pospíšíme si, abychom ho ještě před večerem dostali.“

„Jak staré jsou asi tyto stopy?“

„Na tom nezáleží. Tuto zanechal v noci. Musíme čekat, až přijdeme tam, kde tábořil. Pak uvidíme, jak stará je jeho nová, dnešní stopa. Čím déle odpočíval, tím dříve ho dostihneme.“

K poledni jsme dorazili k místu, kde Santer přenocoval. Bylo vidět, že si kůň lehl; byl velmi unaven, jak jsme poznali podle stop již dříve. Jezdec sám nebyl jistě znaven méně, neboť jsme odhadli stopu na méně než dvě hodiny starou; jistě spal déle, než si přál. Náskok, který nabyl noční jízdou, byl tedy vyrovnán, byli jsme mu dnes o půl hodiny blíž než včera, kdy započalo stíhání.

Jeho stopa směřovala teď ještě více na jih. Zdálo se, že chce opustit území Canadianu a přiblížit se k Red Riveru. Nechali jsme koně jen chvílemi oddechnout, neboť jsme Santera chtěli dohonit ještě před večerem.

Odpoledne jsme jeli opět zelenou prérií a později jsme přišli i na křoviny. Po pečlivém ohledání stopy jsme zjistili, že stíhaný je před námi nanejvýše ještě půl hodiny. Obzor vpředu se zatemňoval.

„To je les,“ vysvětloval Sam. „Myslím, že dorazíme k přítoku severního ramene. Přál bych si, abychom měli před sebou ještě déle prérii; bylo by to pro nás lepší.“

Ovšemže by to bylo lepší, neboť na savaně je všechno vidět, kdežto v lese je možno dostat se do léčky. A při rychlosti, jakou jsme jeli, nebylo možné prohlížet okolí a prozkoumávat je.

Sam Hawkens měl pravdu. Před námi byla říčka, která však byla právě vyschlá, majíc jen tu a tam v prohlubni vodu. Na březích rostly křoviny a stromy, nebyl to však vlastně les, nýbrž větší a menší skupiny stromů, které rostly místy na březích.

Krátce před večerem jsme se k pronásledovanému přiblížili tak, že jsme každou chvíli očekávali, že se před námi vynoří. To ještě více zvýšilo naši horlivost. Jel jsem vpředu sám, protože se můj ryzák nejlépe držel a své síly dosud nevyčerpal.

Avšak i něco jiného mne pudilo kupředu. Viděl jsem před sebou zavražděné a chtěl jsem mít vraha. Nebyla to pomstychtivost, byla to jen žádost vidět vraha potrestaného.

Opět jsme jeli skupinou stromů. Když jsem dorazil k posledním, viděl jsem, že stopa zahýbá vpravo, tedy do vyschlého řečiště. Zastavil jsem se, abych to řekl ostatním, a to bylo mé štěstí, neboť čekaje několik okamžiků na ně a sleduje řečiště, učinil jsem objev, který mne hned přinutil, abych se vrátil rychle do lesíka a skryl se.

Od lesíka asi na pět set kroků byla nová skupina stromů, ležící na pravém břehu. Před ní se proháněli na koních Indiáni. Spatřil jsem kůly, zaražené v zemi a spojené spolu řemeny; viselo na nich maso. Kdybych byl jel jen o několik kroků dál, byli by mne rudoši spatřili. Sestoupil jsem z koně a ukázal našim lidem obraz před námi.

„Ano, Kiowové,“ přizvukoval Sam. „Ďábel musí toho Santera mít velmi rád, když mu ještě v posledním okamžiku pomohl. Již jsem po něm natahoval všech deset drápů. Ale přece nám nesmí ujít!“

„To není příliš silný oddíl Kiowů,“ poznamenal jsem.

„Hm! My vidíme jen ty, kteří jsou na této straně lesíka; na druhé straně budou asi ještě jiní. Byli na lovu a suší nyní maso.“

„Co uděláme, Same? Vrátíme se hodně daleko zpět?“

„Ani pomyšlení! Zůstaneme zde.“

„To je nebezpečné!“

„Není.“

„Jak lehce sem může přijít nějaký rudoch!“

„Žádnému z nich to nenapadne. Předně jsou na protějším břehu a za druhé se ihned setmí; a pak se již nevzdálí z ležení.“

„Avšak čím větší obezřelost, tím lepší jistota!“

„A čím větší strach, tím větší greenhorn! Říkám vám, že jsme před těmito Kiowy v bezpečí, jako bychom seděli v New Yorku. Ti sem nepřijdou, ale my půjdeme k nim. Musím Santera dostat, kdybych si měl pro něho dojít mezi tisíc Kiowů!“

„Vy jste dnes neopatrný, třebaže z neopatrnosti vždycky káráte mě.“

„Jak? Co? Neopatrný? Sam Hawkens neopatrný? K smíchu! To mi dosud žádný člověk neřekl! Sir, vy přece jindy nemíváte strach a odvážíte se i na šedého medvěda s nožem; proč se dnes bojíte?“

„Není to strach, nýbrž opatrnost. Jsme zde příliš blízko nepřátel.“

„Příliš blízko? K smíchu! Já myslím, že se k nim ještě více přiblížíme. Počkejte, až se setmí!“

Sam byl dnes opravdu jako vyměněný. Smrt krásné Indiánky ho tak rozhořčila, že žíznil po pomstě. Apačové mu dali za pravdu, Parker a Stone mu též přizvukovali a proto jsem nic nepořídil. Když jsme uvázali koně, usedli jsme, abychom vyčkali soumraku.

Přiznávám, že se Kiowové chovali tak, jako by se cítili úplně bezpečni. Projížděli se nebo pobíhali po prérii, volali na sebe, zkrátka jednali tak nenucené, jako by byli doma v bezpečné a dobře střežené vesnici.

„Vidíte, že nic netuší!“ řekl Sam. „Ti dnes nemají ani jedinou zlou myšlenku.“

„Jestli se nemýlím – to jste zapomněl říci!“

„Pshaw! Já bych vám mohl dokázat opak. Mám jakési tušení.“

„Tušení! Staré ženy mívají tušení, ale jinak nikdo. Pamatujte si to, vážený sir! Jaký účel by to všechno mělo?“

„Přilákat nás.“

„To není třeba, protože přijdeme i bez lákání.“

„Jste přesvědčen, že Santer tam je?“

„Ovšem. Když dojel sem, zpozoroval je a jel přes řečiště k nim.“

„A myslíte, že jim vypravoval, co se stalo a proč u nich hledá ochranu?“

„Jaká je to otázka? To se rozumí, že jim to řekl.“

„Tedy jim jistě též sdělil, že jsme mu v patách.“

„To je nepochybné.“

„Divím se, že se tedy nepřipravili.“

„Tomu se vůbec nemusíte divit. Považují prostě za nemožné, že bychom byli tak blízko a očekávají nás až zítra. Jakmile se setmí, přikradu se k nim a podívám se. Pak se rozhodne, co uděláme. Já Santera dopadnout musím!“

„Nu dobře, já půjdu s vámi!“

„To není zrovna nutné.“

„Já to mám za nutné!“

„Když jde na zvědy Sam Hawkens, nepotřebuje pomocníka. Já vás s sebou nevezmu! Znám vás i vaši lidskost. Jistě chcete zase zachránit vrahovi život.“

„To mi ani ve snu nenapadlo!“

„Nepřetvařujte se!“

„Mluvím, jak myslím. I já chci mít Santera; chci ho chytit živého a odevzdat Vinnetouovi. A jakmile uvidím, že je nemožné dostat ho živého, vrazím mu do hlavy kouli. O tom můžete být přesvědčen.“

„To je právě to, kouli do hlavy! Nechcete, aby byl mučen. Ani já nejsem přítelem takových poprav, tomu lotru však přeji zvlášť hroznou smrt. My ho chytíme a přivedeme k Vinnetouovi. Především však musíme zjistit, kolik Kiowů zde je, neboť že jich je víc, než nyní vidíme, to je jisté.“

Raději jsem mlčel, neboť Samova slova vzbudila nedůvěru Apačů. Věděli, že jsem se přimlouval za Rattlera, a proto si mysleli, že zamýšlím totéž i zde. Proto jsem se tvářil, jako bych se Samovi podvolil a natáhl jsem se vedle svého koně na zem. Slunce zašlo a soumrak se skláněl nad krajinou. Kiowové zapálili několik ohňů. Jejich plameny mocně plápolaly. To není zvykem u opatrných rudochů, a proto jsem byl ve svém podezření ještě více utvrzen. Měli jsme si myslet, že naši přítomnost vůbec netuší a měli jsme je přepadnout. Kdybychom to udělali, vběhli bychom jim přímo do rukou.

Když jsem tak přemýšlel, zdálo se mi, jako by se ozval šum, který nebyl způsoben námi; bylo to za mnou, kde nikdo z našich neležel, protože jsem sám zaujal nejkrajnější místo.

Naslouchal jsem – šum se opakoval. Bylo to, jako by někdo hýbal větvemi, na nichž bylo suché listí, či jako by někdo vytahoval z trnitého křoví prut; šramot byl přerušovaný.

Ihned jsem věděl, kde je nutno hledat příčinu. Za mnou mezi třemi stromy stojícími těsně u sebe byl ostružinový keř, s jehož jedním prutem bylo hnuto. Mohlo to být nějaké malé zvíře, avšak naše postavení vyžadovalo opatrnost. Mohl to být člověk, a to jsem musel zjistit, musel jsem to vidět na vlastní oči. Vidět? V této tmě? Ano, za každou cenu!

Řekl jsem, že Kiowové rozdělali mohutné ohně, které sice nevrhaly zář až k nám, avšak umožňovaly mi vidět každý předmět, který by se octl mezi nimi a mnou. Toho jsem mohl dosáhnout, kdybych se nepozorovaně přikradl za ostružinový keř. Vstal jsem tedy a loudal se zvolna odtud, avšak ne směrem, kterým jsem se vlastně chtěl ubírat. Když jsem byl dost daleko, obrátil jsem se a blížil se k lesíku zezadu. Pak jsem ulehl na břicho a plížil se zvolna, zvolna k ostružinovému keři, který jsem dostihl, aniž mne moji vlastní lidé spatřili. Ležel právě přede mnou; mohl jsem na něj dosáhnout rukou a v tomtéž směru také hořely ohně. Viděl jsem sice několika místy, jinak však byl keř příliš hustý. Tu – ano, skutečně, opět se ozval šramot, ale ne uprostřed, nýbrž po straně keře. Vklouzl jsem tam a spatřil, co jsem tušil.

V keři byl ukryt Indián a chtěl se nyní odplížit. To ovšem muselo způsobit šramot, ale Indián si počínal tak mistrovsky, že se místo jediného hlasitého šelestu ozýval po chvílích tichý šust, který byl slyšen jen mnou. Celé jeho tělo bylo již téměř venku, jen jedno rameno s rukou, krk a hlava vězely dosud v křoví.

Přilezl jsem až k němu. Když mu zbývalo už jen vytáhnout ruku, poklekl jsem, uchopil ho levou rukou za krk a pravou pěstí jsem ho udeřil několikrát do hlavy, až ztratil vědomí.

„Co to bylo?“ tázal se Sam. „Neslyšeli jste nic?“

„Kůň Old Shatterhanda hrabe,“ odpověděl Dick.

„On sám je ale pryč. Kde je? Snad neprovedl zase nějakou hloupost?“

„Hloupost? Ten? Ten dosud žádnou neprovedl a také neprovede!“

„Oho! Je schopen vyhledat tajně Kiowy, aby je vzbouřil a tím Santera zachránil!“

„Nesmysl; to neudělá! Raději vraha uškrtí, než by ho nechal utéct. Smrt té dívky ho nadmíru dojala; to jsi přece na něm musel pozorovat.“

„Možná. Ale já ho přece jen, až půjdu na návštěvu ke Kiowům s sebou nevezmu. Chci ty chlapy spočítat a vidět místo, a pak se rozhodneme, jak podnikneme útok. On sice často provede svou věc na greenhorna velmi dobře, avšak připlížit se při takovém osvětlení ke Kiowům, to nesvede. Ti chlapi vědí, že přijdeme; jsou opatrní a nastavují uši, takže se k nim dostane jen zkušený stopař. Jeho by jistě uviděli a uslyšeli.“

„To se mýlíte, Same,“ řekl jsem. „Myslíte, že jsem pryč, a já jsem zde. Umím se připlížit nebo ne?“

„Hrome!“ odpověděl. „Jste zde skutečně? Vždyť vás nikdo nezpozoroval!“

„To je důkaz, že se vám nedostává to, co se prý podle vašich slov nedostává mně. Ostatně jsou zde, aniž o tom víte, také ještě jiní lidé než já!“

„Kdo? Koho tím míníte?“

„Jděte tam k tomu ostružinovému keři a tam ho už spatříte, Same!“

Povstal, aby uposlechl mé vyzvání, a ostatní za ním.

„Haló!“ vzkřikl přidušeně. „Tady leží chlap, Indián! Jak se sem dostal?“

„Ať vám to řekne sám!“

„Vždyť je mrtev!“

„Není. Jen jsem ho omráčil.“

„Kde? Snad ne zde? Vy jste byl pryč, někde jste ho překvapil, zasadil jste mu jednu ze svých loveckých ran a pak jste ho sem přinesl.“

„To ne! Ležel zde ukrytý v ostružinovém keři a já ho tu našel. Když lezl ven a chtěl se odplížit, zasadil jsem mu ránu. Slyšeli jste ji také a považovali jste ji za hrabání koně.“

„U ďábla, to souhlasí! Byl tedy zde schován v křoví a slyšel všechno, co jsme mluvili. Jaké neštěstí by to bylo pro nás, kdyby se byl nepozorovaně dostal odtud! Spoutejte ho a dejte mu roubík, jestli se nemýlím! Ale proč nezůstal u ostatních? Co zde hledal? Vždyť zde musel být dříve než my!“

„Mne nazýváte greenhornem a sám se takto ptáte? To jsou pravé greenhornské otázky! Ovšemže zde byl dříve než my! Kiowové věděli, že přijdeme; předpokládali, že budeme sledovat Santerovu stopu a že přijedeme sem. Chtěli nás uvítat, a aby nezmeškali příhodnou chvíli, postavili sem stráž, která je měla uvědomit. Protože jsme však jeli příliš rychle, a protože se neměl dobře na pozoru, nebo snad protože sem právě přišel, když jsme přijeli my, překvapili jsme ho, takže se musel ukrýt v křoví.“

„Vždyť mohl uprchnout!“

„K tomu mu nezbýval čas, neboť bychom ho byli viděli utíkat a byli bychom uhodli, že Kiowové o nás vědí. Také je možné, že byl již předem odhodlán ukrýt se zde a naslouchat.“

„To je všechno možné! Ať je to už tak či jinak, štěstí pro nás, že jsme ho dopadli. Nyní se nám musí vyzpovídat.“

„To sotva udělá. Nedostaneme z něho nic.“

„Možná. Ostatně není ani třeba, abychom se namáhali. Víme již všechno, co potřebujeme, a co dosud nevím, to zjistím, neboť se nyní odeberu ke Kiowům.“

„Abyste se již nevrátil!“

„Proč?“

„Protože si vás tam Kiowové ponechají. Vždyť jste sám řekl, že při těch četných velkých ohních je přiblížení k nim těžké.“

„Ano, pro vás, pro mne však ne. Stane se, jak jsem řekl; já tam půjdu a vy zůstanete zde!“

Řekl to tak určitě, že jsem se mu vzepřel.

„Vy jste dnes úplně k nepoznání, milý Same! Nedomníváte se přece, že mně můžete udílet rozkazy! Či snad ano?“

„Ovšemže ano.“

„Nu, tak vám musím sice přátelsky, ale velice rozhodně říci, že se mýlíte. Jako surveyor vás nemusím poslouchat, neboť jste nám přidělen jen jako ochranná stráž. Dále víte, že jsem byl za souhlasu celého kmene prohlášen Inču-čunou za náčelníka. Ať tedy pohlížíte na svůj poměr ke mně z kterékoli strany, vždy mám právo rozkazovat já.“

„Mně nemá co rozkazovat žádný náčelník,“ tvrdil. „A kromě toho jsem starý zálesák, kdežto vy jste greenhorn a můj žák. To byste neměl zapomenout, nechcete-li být považován za nevděčníka. Při tom také zůstane: já teď půjdu a vy zde zůstanete!“

A odešel. Apačové mlčeli, Stone však mrzutě řekl:

„Sam je dnes skutečně jako vyměněný. Jaký je to nesmysl vyčítat vám nevděk! Máme vám co děkovat za mnohé; bez vás bychom dokonce již nežili. Zachránil vám Sam také někdy život?“

„Jen ho nechte!“ řekl jsem. „Hawkens je znamenitý chlapík. Je to dobrák a právě jeho dnešní chování svědčí o dobrém srdci. Má vztek nad smrtí Inču-čuny a Nšo-či. Ve svém rozčilení se může dopustit kousku, který by v obyčejné náladě neprovedl. Zůstaňte zde, a i kdybyste slyšeli rány, neodcházejte! Jen tehdy, kdybych vás přímo volal, přijďte nám na pomoc!“

Nato jsem odešel; nevzal jsem s sebou ani svou pušku, stejně tak jako Sam zde zanechal svou Liddy.

Viděl jsem, že malý lovec hned od nás se vydal přímo řečištěm; chtěl se tedy připlížit z druhé strany. Považoval jsem to za nesprávné a umínil jsem si jednat jinak. Kiowové věděli, že nás mohou čekat od řeky směrem vzhůru a obrátili asi pozornost v tu stranu; proto jednal Sam špatně, když se k nim chtěl přiblížit z té strany. Umínil jsem si to udělat z opačné strany.

Proto jsem šel po protějším břehu dále, avšak tak daleko od vody až mne jas plápolajících ohňů nemohl zastihnout. Na konci lesíka už nebyly ohně a stínily tam stromy. Byla taková tma, že jsem mohl bez obav vejít do řečiště a dostat se na protější stranu. Nyní jsem již byl pod stromy, a proto jsem ulehl na zem a plížil se vpřed.

V táboře hořelo osm ohňů. Tolik jich nebylo třeba, neboť jsem napočítal jen čtyřicet rudochů; zapálili je tedy jen proto, aby nám ukázali, kde táboří.

Seděli pod stromy ve skupinách a měli pušky připraveny k výstřelu. Běda nám, kdybychom byli tak nepozorní a vběhli do připravené léčky! Ta však byla nastrojena tak hloupě a průhledně, že do ní mohli vběhnout jen docela nezkušení lidé. Koně Indiánů se pásli venku na prérii.

Byl bych velmi rád vyslechl rozmluvu některé z těch tábořících skupin, nejraději oné, u níž byl náčelník, protože bych tam nejjistěji slyšel, co jsem si přál vědět. Kde však jsem měl hledat náčelníka? Nejspíš u skupiny – uvažoval jsem – u níž je Santer. Proto jsem se plazil od stromu ke stromu, abych to vypátral.

Po delším hledání jsem ho spatřil; seděl pohromadě se čtyřmi Indiány, z nichž žádný neměl náčelnický odznak; to mě však nezmýlilo, neboť podle zvyků rudochů musel být náčelníkem nejstarší. Bohužel jsem se nemohl připlížit tak blízko, jak bych chtěl, neboť zde nebylo mlází, které by mne krylo. Stály zde však stromy, v jejichž stínu jsem byl přece jen poněkud skryt.

K mé radosti mluvili všichni rudoši velice hlasitě, nechtějíce se před námi skrývat a tajit. Doplazil jsem se do stínu a zůstal jsem ležet asi dvanáct kroků od nich. Bylo k tomu třeba nemalé odvahy, neboť jsem od ostatních skupin mohl být mnohem spíše zpozorován než touto skupinou.

Slyšel jsem, že Santer má slovo. Vypravoval o hoře Nugget-tsil a vyzýval rudochy, aby tam s ním táhli a vyzvedli zlato.

„Zná můj bílý bratr přesně ono místo, kde leží zlato?“ tázal se nejstarší ze čtyř Indiánů.

„Ne. Chtěli jsme je vypátrat, avšak Apačové se vrátili příliš rychle. Domnívali jsme se, že tam zůstanou tak dlouho, až budeme všechno vědět.“

„Tedy bude hledání marné. Mohlo by tam jít desetkrát sto mužů a nenašli by nic. Rudí muži dovedou taková místa velmi dobře ukrýt. Protože však můj bratr zastřelil našeho největšího nepřítele a jeho dceru, jsme ochotni jet tam a pomůžeme mu hledat. Nejdříve však musíme chytit tvé protivníky a pak Vinnetoua.“

„Vinnetoua? Ten možná půjde s nimi.“

„Ne, neboť se nesmí vzdálit od mrtvých a ponechá u sebe větší část svých bojovníků. Menší oddíl jel za tebou, veden asi Old Shatterhandem, tím bílým psem, který rozdrtil našemu náčelníkovi kolena. Ten oddíl dnes zničíme.“

„A pak hned pojedeme na horu, kterou nazývají Apačové Nugget-tsil, abychom chytili Vinnetoua a našli zlato.“

„To není tak snadné, jak si můj bratr myslí. Vinnetou musí pohřbít svého otce a sestru a při tom nesmí být rušen; to by nám Velký Duch nikdy neodpustil. Ale až bude hotov, přepadneme ho. Nyní již nepotáhne do měst bílých tváří, nýbrž se vrátí domů. My se ukryjeme do zálohy nebo ho přilákáme tak, jak se to děje dnes s Old Shatterhandem, který je zcela určitě zde. Čekám jen, až se vrátí můj vyzvědač, který se tam skryl. Ani stráže, které jsem rozestavil daleko venku, mi dosud nepřinesly zprávy.“

Když jsem to uslyšel, ulekl jsem se. Před lesem tedy ležely hlídky. Jestliže je Hawkens nezpozoruje a octne se mezi nimi!

Sotvaže jsem to domyslel, zaslechl jsem krátké výkřiky. Náčelník vyskočil a naslouchal. I ostatní Kiowové umlkli a naslouchali. Příčinu křiku zjistili brzy.

K lesíku se blížila skupina čtyř rudochů, kteří vlekli bělocha. Běloch se vzpouzel, avšak marně; nebyl sice spoután, byl však ohrožován čtyřmi noži svých průvodců. Ten běloch byl – neopatrný Sam Hawkens. Mé obavy se tedy splnily. Sam byl zajat a mne teď čekala těžká úloha. Nesměl jsem ho opustit, i kdyby při tom šlo o život.

„Sam Hawkens!“ zvolal Santer, který zajatce poznal. „Vítám vás, sir! Zajisté jste si nepomyslel, že se zde se mnou shledáte!“

„Lotře! Lupiči! Vrahu!“ odpověděl mu malý trapper bez bázně a skočil mu rovnou na hrdlo. „Dobře, že tě mám; teď se ti dostane odměny, jestliže se nemýlím.“

Napadený se bránil. Rudoši se chopili Sama a odtrhli ho. Toho okamžiku jsem využil. Vytrhnul jsem oba revolvery z pasu, skočil jsem doprostřed Indiánů, kteří uhnuli, a zvolal jsem na Sama:

„Pryč! Za mnou! Rychle za mnou!“

Zdálo se, jako by zděšení rudochy ochromilo; stáli strnule, ačkoliv jsem na ně střelil, ovšem úmyslně tak, abych nikoho nezasáhl. Uchopiv Sama za ruku, strhl jsem ho s sebou do lesa a hnal jsem se dolů do řečiště. To se dělo tak rychle, že od mého útoku až po tuto chvíli neuplynulo víc než několik vteřin.

„U všech ďáblů, přišel jste v pravý čas!“ mínil Sam, když jsme se octli dole. „Byl jsem těmi lotry –“

„Nemluvte a pojďte!“ přerušil jsem ho a pustil jeho ruku a obrátil se vpravo, abych běžel dolů řečištěm, neboť nejdříve šlo o to, abychom se dostali z dostřelu.

Teprve teď se rudoši vzpamatovali ze svého překvapení. Jejich vytí zaznělo za námi tak prudce, že jsem již neslyšel Samovy kroky. Pronikavé výkřiky se rozléhaly a výstřely hřměly; byla to vpravdě pekelná vřava.

Proč jsem neprchal řečištěm vzhůru, přímo k našemu ležení, nýbrž dolů, na opačnou stranu? Z důležitého důvodu. Rudoši nás nemohli zpozorovat a poženou se nepochybně vzhůru, protože budou mít zato, že jsme prchli tím směrem. Běžíce dolů byli jsme tedy v bezpečí a mohli jsme se oklikou vrátit do našeho ležení.

Když jsem myslel, že jsem již dost daleko, zastavil jsem se. Vytí rudochů k nám dosud zaznívalo, avšak tam, kde jsem stál, se nic nehnulo.

„Same!“ zvolal jsem přitlumeně.

Žádná odpověď.

„Same, neslyšíte?“ tázal jsem se hlasitěji. Ani teď mi neodpověděl. Kde byl? Vždyť běžel za mnou! Upadl snad a poranil se? Hnal jsem se totiž přes rozervané, vyschlé bahno a hluboké kaluže vody. Vyňal jsem z pasu náboje, nabil opět revolvery a vrátil se pak volným krokem, pátraje po Samovi.

Pekelná vřava Kiowů dosud trvala; přesto jsem se však odvážil blíž a blíž, až jsem opět stál na tom místě, kde jsem vyzval Sama, aby mne následoval. Ten byl jistě jiného názoru než já a vylezl hned na druhý břeh, nedbaje mých slov. Tam ho však musely ozářit plameny ohňů a byl vydán nejen očím, nýbrž i koulím Kiowů.

Jaká to byla neopatrnost od toho malého, svéhlavého chlapíka! Opět mi bylo o něho úzko, poněvadž jsem však již podruhé sám nemohl nic podniknout, běžel jsem oklikou zpět do ležení.

Tam jsem našel všechny v neobyčejném rozčilení. Rudí i bílí se ke mně tlačili a Dick Stone vyčítavě volal:

„Sir, proč jste nám zakázal jít za vámi, i když padnou rány? Čekali jsme s dychtivostí, že nás přivoláte. Bohudík, že jste zde aspoň vy, a jak pozoruji, nezraněn.“

„Kde je Sam? Není zde?“ dotazoval jsem se.

„Zde? Jak se můžete ptát? Neviděl jste, jak se mu vedlo?“

„Jak?“

„Když jste odešel, čekali jsme. Po delší době jsme uslyšeli výkřiky několika rudochů a pak bylo opět ticho. Pojednou slyšíme rány z revolverů a hned nato děsné vytí. Zahřměly výstřely z ručnic a my spatřili Sama.“

„Kde?“

„Dole u lesíka na tomto břehu.“

„To jsem si myslel! Sam byl dnes tak zbrklý jako snad ještě nikdy. Dál, dál!“

„Utíkal k nám, avšak za ním se hnala celá smečka rudochů, kteří ho dohonili a chytili. Viděli jsme to, protože ohně jasně hořely; chtěli jsme mu přispěchat na pomoc, avšak než jsme dorazili na místo, byli s ním již za řečištěm a zmizeli mezi stromy. Měli jsme sto chutí je napadnout a vysvobodit Sama, vzpomněli jsme si však na váš zákaz a nechali jsme toho.“

„To jste dobře udělali! Je vás jen jedenáct a nebyli byste stejně ničeho dosáhli.“

„Ale co uděláme? Sam je zajat!“

„Bohužel a to už podruhé!“

„Podruhé – – –?“

„Ano, poprvé jsem ho vyrval rudochům; potřeboval mne jen poslechnout a byl by zde tak jako já, ale on má vždycky svou hlavu.“

Vypravoval jsem, co se událo. Když jsem skončil, řekl Will Parker:

„Vaší vinou to není, sir! Udělal jste víc, než by se kdokoli jiný odvážil udělat. Náš milý přítel se namočil sám, ale přesto ho nesmíme opustit!“

„Ne, musíme ho dostat ven! Teď to ovšem bude mnohem těžší než poprvé, neboť si můžeme být jisti, že Kiowové svou pozornost zdvojnásobí.“

„To je jisté. Ale snad bude přece jen možné dostat ho ještě jednou z jejich rukou.“

„Hm, možné je ledacos, ale dvanáct mužů proti padesáti, kteří jen čekají na to, aby byli napadeni! A při tom to podle všeho bude jediný způsob, neboť za dne se nesmíme odvážit útoku na lesík.“

„Well, napadneme je tedy ještě dnes v noci!“

„Zvolna, zvolna! To si musíme rozmyslet.“

„Rozmyslíme si to, sir, avšak dovolte mně aspoň, abych se tam vplížil, a zjistil, jak věc stojí!“

„To udělejte, ne však teď, nýbrž až později, až uplyne nějaká doba a pozornost rudochů se zmenší! A pak nepůjdete sám, neboť vás doprovodím a možná, že vezmeme s sebou i všechny ostatní.“

„Dobře, velmi dobře, sir! To si dám líbit! Vzít ostatní hned s sebou, to vypadá jako přepadení. My vykonáme svou povinnost. Šest nebo osm Kiowů si vezmu na starost sám a Dick neméně. Že ano, starý Dicku?“

„To jsi uhodl, starý Wille,“ odpověděl tázaný. „O několik Kiowů více či méně, na tom nesejde, půjde-li o to, vysekat Sama. Hawkens je jinak starý chytrák, ale dnes měl nešťastný den.“

Vskutku, dnes měl Sam Hawkens opravdu nešťastný den! Uvažoval jsem v duchu, jakým způsobem bychom ho nejlépe vysvobodili. Svůj život jsem se mohl pro něho odvážit riskovat, ale byl jsem oprávněn za něho obětovat i životy Apačů? Snad bude možné dosáhnout účelu snáze a s menším nebezpečím lstí. To všechno se muselo ukázat teprve pak, až budeme na druhé straně. Pro každý případ jsem chtěl vzít Apače s sebou. Snad se ukáže, že náhlé přepadení nám poskytne výhodu, které bychom mohli využít.

Nyní jsme však museli čekat, neboť jsme viděli, že naproti je ještě velmi živo. Zakrátko však zavládl klid, který byl rušen jen silnými, daleko se rozléhajícími ranami sekyry. Rudoši sekali dříví; podle všeho tedy měli v úmyslu udržovat ohně až do rána v dosavadním rozsahu.

Pak přestaly i tyto rány. Hvězdy ukazovaly k půlnoci, když jsem myslel, že je načase začít. Napřed jsme se postarali o to, aby koně, které jsme zde museli zanechat, byli dobře uvázáni, aby se nemohli utrhnout; pak jsem ještě jednou prohlédl pouta a roubík zajatého Kiowy. Nato jsme vyšli z ležení a vydali se stejnou cestou, kterou jsem se předtím ubíral k řečišti.

Když jsme se octli pod lesíkem, rozkázal jsem Apačům, aby zde zůstali pod vedením Dicka Stonea a vystříhali se každého hluku. Sám jsem lezl s Parkerem tiše, velmi tiše vzhůru ke stromům. Když jsme dorazili na vrchol břehu, ulehli jsme a naslouchali. Koldokola panoval hluboký klid.

Lezli jsme zvolna dál vpřed. Osm ohňů dosud vysoko plápolalo. Spatřil jsem, že na ně byly vhozeny spousty silných větví. To mne zarazilo. Plazili jsme se s veškerou opatrností dál a neviděli jsme nikoho. Konečně jsme se přesvědčili, že lesík je – prázdný. Nebyl zde ani jediný Kiowa!

„Jsou pryč, skutečně pryč! Tajně zmizeli!“ řekl Will Parker s údivem. „A při tom rozdělali takové ohně!“

„Aby kryli svůj odchod. Dokud hoří ohně, měli jsme myslet, že jsou dosud zde!“

„Ale kam odešli? Nadobro pryč?“

„Já to tuším. Sam je pro ně příliš dobrou kořistí, kterou chtějí dopravit do bezpečí. Ovšem možné je též, že zamýšlejí nějakou čertovinu.“

„Jakou?“

„Přepadnout nás, tak jak jsme my chtěli přepadnout je.“

„Hrome, to je ovšem možné! Tomu musíme rychle předejít, sir!“

„Ano, musíme do ležení, abychom uvedli koně do bezpečí, třeba se to snad ukáže zbytečné. Čím dříve, tím lépe.“

Sešli jsme dolů k Apačům a spěchali pak k našemu ležení, kde jsme však našli všechno v pořádku. Kiowové mohli ovšem přijít i později. Proto jsme skočili na koně a zajeli značný kus cesty do prérie, kde jsme se utábořili. Kdyby Kiowové přišli, nenajdou nás již na starém místě a musí vyčkat dne, aby našli naši stopu. Zajatce jsme ovšem vzali s sebou.

Nyní také nám nezbylo nic jiného než vyčkat rána. Kdo mohl spát, spal, kdo nemohl, ten bděl. Tak minula noc, a když začalo svítat, vyskočili jsme na koně a zajeli ještě jednou zpět k našemu ležení. Nebyl tam nikdo a neměli jsme tedy důvod k odchodu, avšak nevadilo to. Pak jsme jeli přes řeku naproti k lesíku. Ohně již dohořely, zanechavše po sobě hromady popela, jediné stopy života, který zde včera panoval.

Pak jsme prohlíželi stopy. Od místa, kde jsem viděl stát koně Kiowů, vedla společná cesta nepřátel; vzdálili se jihovýchodním směrem. Bylo jasné, že se vzdali úmyslu pustit se s námi do boje, který jim nemohl přinést užitek, neboť již neměli možnost nás znenadání přepadnout a překvapit.

A Sam Hawkens? Toho vzali s sebou. Dickem a Willem tato skutečnost nadmíru hnula. I mně bylo milého chlapíka líto a byl jsem odhodlán udělat vše, abych ho vysvobodil.

„Jestliže ho nevyprostíme,“ naříkal Dick, „umučí ho!“

„Ne,“ těšil jsem je. „Vždyť máme také zajatce, záruku za Sama.“

„Ovšem! Sam byl jistě tak chytrý a řekl jim to. Jak budou jednat oni s ním, tak naložíme i my se svým zajatcem.“

„Ale za Kiowy musíme jet ať tak či onak!“

„Ne.“

„Cože? Chcete snad Sama opustit?“

„Ani mě nenapadne!“

„Ale jak se to tedy shoduje?“

„Tak, že se nedám od těch rudých chlapíků vodit za nos po prérii.“

„Za nos? Nerozumím vám!“

„Tedy se podívejte na jejich stopu! Jak je asi stará?“

„Podle všeho odjeli před půlnocí.“

„To si myslím i já. Od té doby až do této chvíle uplynulo asi deset hodin. Myslíte, že ten jejich náskok dnes vyrovnáme?“

„Ne.“

„Či snad zítra?“

„Také ne.“

„A kam myslíte, že jeli?“

„Do své vesnice.“

„Dorazí tam tedy dříve, než je dostihneme. Jste snad toho názoru, že se může nás dvanáct lidí odvážit do dalekého území Kiowů, abychom přepadli jednu z vesnic a vysvobodili zajatce?“

„To by bylo šílenství.“

„Správně. Jsme tedy téhož názoru: nepojedeme za nimi.“

Tu se Dick Stone poškrábal za uchem a bručel rozpačitě a zlostně.

„Avšak Sam, Sam, Sam! Náš starý Sam, co se s ním stane? Vždyť ho nemůžeme opustit!“

„To také neuděláme! Naopak, vysvobodíme ho!“

„Vezmi vás ďas, sir! Neumím luštit vaše hádanky. Jednou řeknete, že nebudeme rudochy pronásledovat, a hned nato, že zajatec musí být vysvobozen. To je právě tak, jako byste nazval osla velbloudem a hned nato opicí! Ať to chápe, kdo chce, já tomu nerozumím!“

„Je to něco jiného, neboť vaše přirovnání trochu pokulhává. Kiowové se totiž nezamýšlejí odebrat do své vesnice.“

„Ne? Kam tedy?“

„Neuhodnete?“

„Ne.“

„Hm. Takový starý, zkušený westman! To si pochvaluji greenhorny, kteří louskají takové oříšky, aniž si při tom vylámou zuby! Rudoši totiž zamýšlejí dorazit na Nugget-tsil.“

„Na – behold! Skutečně, sir!“

„Ano, tím si můžete být jistý!“

„Schopni toho jsou!“

„Ano, zcela určitě.“

„Ale vždyť přece nesmějí rušit pohřeb!“

„To také nechtějí. Prostě vyčkají, až bude po něm. Kiowové jsou nepřáteli Apačů a žízní po pomstě. Proto jim byl Santerův příchod vítaný. Dozvěděli se o smrti Inču-čuny a Nšo-či a radovali se nad tím. Jak rádi by nám a Vinnetouovi připravili týž osud. Přisoudili nám jej, když uslyšeli, že Santera stíháme. My jsme však kromě našeho milého Sama byli opatrní a nevlezli jim do léčky. Nyní to zkoušejí jinak. Chovají se, jako by zamýšleli jet do své vesnice, což nás podle jejich názoru zdrží od pronásledování. Domnívají se, že se vrátíme k Vinnetouovi. Až však zajedou dál na východ, přičemž se k nim přidá snad ještě více bojovníků, zahnou k Nugget-tsilu, kde se od nich máme dát přepadnout a povraždit.“

„Pěkně řečeno, ano, velmi pěkně! My se však postaráme o to, aby byl výsledek trochu jiný.“

„Na to se spolehněte! Pravděpodobné je, že jim tu myšlenku našeptal Santer, který chce té chvíle využít, aby se zmocnil zlata. Krátce a dobře, jsem přesvědčen, že hůl poplave tak, jak jsem to právě vysvětlil. Chcete se ještě pustit za Kiowy?“

„Ani mě nenapadne! Váš výpočet se zdá trochu odvážný, ale pokud vás znám, nikdy jste se nezmýlil, nýbrž měl jste vždycky pravdu; proto si myslím, že ji máte i teď. Co o tom soudíš ty, starý Wille?“

„Myslím, že je to právě tak, jak řekl Old Shatterhand. Musíme pryč, okamžitě pryč, abychom mohli Vinnetoua včas varovat. Jste s tím srozuměn, sir?“

„Ano.“

„A zajatce vezmeme s sebou?“

„Ovšem. Přivážeme ho na Samova mezka, což ovšem nebude pro něho požitkem. Až bude o to postaráno, vyrazíme. Především však vyhledáme dole v řečišti nějakou kaluž a napojíme koně.“

Půl hodiny nato jsme již byli na cestě, nevalně spokojeni s výsledkem své vyjížďky. Místo, abychom zajali Santera, ztratili jsme Sama Hawkense, ovšem jeho vlastní vinou. Jedinou naději jsme měli v tom, že se mé předpoklady splní, a pak jsme mohli s jistotou počítat, že Sama vysvobodíme a Santera zajmeme.

Když jsme byli dříve nuceni sledovat Santerovu stopu, velmi jsme si zajížděli. Nyní jsem od původního směru odbočil a jel tupým úhlem, zkratkou. Rozhodl jsem se přerazit tuto zajížďku a získat tím čas. To jsme také udělali a krátce před polednem druhého dne jsme dorazili k rokli, vedoucí nahoru k mýtině, kde Santer se svými společníky přepadl Apače a provedl dvojí vraždu.

Zanechali jsme dole koně pod ochranou jednoho z Apačů a stoupali jsme vzhůru. Na pokraji mýtiny stála stráž, která nás přivítala tichým pokynem ruky. První pohled nám ukázal, že si Apačové pospíšili, aby připravili pohřeb svému náčelníkovi a jeho dceři. Množství štíhlých stromů leželo skáceno na zemi a určeno k postavení lešení. Byly zde i hromady kamenů sem dovlečených. K pracujícím se ihned přidali Apačové, kteří byli se mnou. Dozvěděl jsem se, že pohřeb se má konat příští den.

Stranou byla postavena prozatímní chata, do níž byli položeni oba mrtví. Vinnetou byl s nimi uvnitř. Bylo mu oznámeno, že jsme přijeli a proto vyšel ven.

Zarazil jsem se při pohledu na jeho tvář. Tento Indián byl vždy vážný a jen zřídkakdy přelétl úsměv jeho tvář; že by se hlasitě smál, to jsem nikdy neslyšel. Přesto však se prostíral na jeho mužné krásné tváři při vší té vážnosti stále výraz dobroty a jasné pohody a jeho tmavé aksamitové oči uměly časem hledět i nadmíru přívětivě. Jak často spočívaly na mně s láskou a něžností, jakou jsem vídal jinak jen u žen!

Dnes však po tom všem nebylo ani stopy. Jeho tvář byla jako zkamenělá a jeho pohled strnulý a zasmušilý. Vážně a těžkopádně ke mně přistoupil, pohlédl smutně a pátravě kolem sebe, stiskl mně mdle ruku a pohleděl mi do očí s výrazem, který mi rozrýval duši.

„Kdy se můj bratr vrátil?“

„Právě teď.“

„Kde je vrah?“

„Unikl nám.“

Přiznávám upřímně, že jsem při té odpovědi sklopil oči. Řekl bych téměř, že jsem se při těch slovech zastyděl.

I on pohlížel k zemi. Kdybych tak mohl nahlédnout do jeho duše! Až teprve po delším mlčení se tázal:

„Ztratil můj bratr jeho stopu?“

„Ne, dosud ji mám. Přijde sem.“

„Old Shatterhand ať mi sdělí všechno!“

Usedl na kámen; já učinil totéž a podal mu věrnou, podrobnou zprávu. Vyslechl ji mlčky až do konce a tázal se pak:

„Můj bratr tedy neví, zda byl Santer zasažen kulemi z revolveru?“

„Ne; mám však zato, že jsem ho nezranil.“

Zvolna pokynul hlavou a řekl:

„Můj bratře – odpusť mi otázku, zda ‚ztratil jeho stopu!‘ Old Shatterhand učinil všechno, co mohl učinit a jednal velice moudře. Sam Hawkens bude litovat, že jednal neopatrně; my mu to však odpustíme a vysvobodíme ho. Soudím tak jako můj bratr: Kiowové sem přijdou, najdou nás však připravené. Se zajatcem ať se nejedná hrubě, ať je však přísně střežen! Zítra se mají zavřít hroby nad Inču-čunou a Nšo-či. Bude můj bratr při tom?“

„Velmi by mne bolelo, kdyby to Vinnetou nedovolil.“

„Nedovoluji ti to, nýbrž tě o to prosím! Tvá přítomnost zachrání možná život mnohým synům bledých tváří. Zákon pomsty žádá smrt mnohých bílých lidí, avšak tvé oko je jako slunce, jehož žár rozpouští tvrdý led a proměňuje jej v občerstvující vodu. Víš, koho jsem ztratil? Buď nyní ty mým otcem a mou sestrou; prosím tě o to, Šarlí!“

V jeho očích se zaleskla slza. Styděl se za ni, za slzu, kterou kromě mne nesměl nikomu ukázat. Spěchal odtud a zmizel u mrtvých v chatě. Tehdy poprvé mne nazval mým křestním jménem. Jméno Karel, anglicky Charlie, nevyslovil Vinnetou od té chvíle jinak než teď – Šarlí – – –

Měl bych nyní vypravovat o pohřbu, který se konal s veškerou indiánskou okázalostí; vím také, že by podrobné vylíčení té slavnosti čtenáře zajímalo. Vzpomenu-li však na ony truchlivé hodiny a prociťuji-li dosud bolest tak žhavou, jako bych ji byl prožil teprve včera, tu mi jejich líčení připadá jako znesvěcení. Ne snad znesvěcení náhrobků na Nugget-tsilu, nýbrž znesvěcení pomníku, který jsem jim postavil ve svém srdci; proto prosím, aby mi líčení bylo prominuto.

Mrtvé tělo Inču-čuny bylo přivázáno na jeho koně. Potom bylo nasypáno na oba tolik hlíny, že se zvíře nemohlo hnout a pak bylo ranou z pušky zastřeleno. Hromada hlíny byla navršena tak, až úplně zakryla jezdce i se zbraněmi a „medicínou“, a obložena až po vrchol kameny. Jen otcovu stříbrnou pušku si Vinnetou ponechal jako dědictví.

Nšo-či dostala na mou žádost jiný hrob. Nechtěl jsem, aby byla jen tak prostě zahrabána do země. Posadili jsme ji proto u stromu a nahromadili kolem ní kameny do pevné, duté pyramidy, z jejíhož vrcholu vyčnívala koruna stromu.

Později jsem s Vinnetouem několikrát navštívil ty hroby, a našli jsme je vždy nedotknuté – – –

KAPITOLA TŘETÍ Kdo s koho

Jen já sám vím, jak nezměrnou bolest pociťoval Vinnetou nad ztrátou svého otce a své sestry. V průběhu pohřbu jí mohl dát výraz, ale pak ji musel uzavřít v sobě, jak to přikazovaly indiánské zvyky. Kromě toho bylo teď nutno věnovat všechnu pozornost příchodu Kiowů. Nyní Vinnetou již nebyl trpkou ztrátou zdrceným synem a bratrem, nýbrž náčelníkem bojovníků, s nimiž chtěl odrazit útok nepřítele a zajmout vraha. Pokud šlo o to, měl jistě Vinnetou již promyšlený plán, neboť hned po pohřbu rozkázal Apačům, aby se připravili k odjezdu a přivedli koně, kteří dosud byli dole v údolí.

„Proč dal můj bratr tento rozkaz?“ tázal jsem ho. „Povaha půdy není příznivá a bude těžké sem přivést koně.“

„To vím,“ odpověděl; „musí se to však stát, protože chci Kiowy přelstít. Ujali se vraha, a proto budou muset všichni zemřít – všichni!“

Jeho tvář při těch slovech nabyla až hrozivého výrazu. Věděl jsem, že jestliže se jeho úmysl zdaří, budou Kiowové ztraceni. Já ovšem neměl tak mstivé úmysly jako on. Kiowové byli sice našimi nepřáteli, nebyli však vinni smrtí Inču-čuny a Nšo-či. Směl jsem však projevit svůj názor? Musel jsem se bát, že tím uvalím na sebe jeho hněv, avšak příležitost byla příliš příznivá k podobné prosbě, protože jsme byli jen sami dva na mýtině. Apačové totiž na jeho rozkaz ihned odešli a Stone i Parker s nimi. Proto nemohl již nikdo slyšet urážlivou odpověď, která mne snad očekávala.

Projevil jsem mu tedy svůj názor a k mému překvapení se nestalo to, co jsem očekával. Vinnetou na mne pohlédl svýma velkýma očima a odpověděl klidně:

„To jsem od svého bratra očekával; nepokládá za slabost, vyhne-li se nepříteli.“

„Tak jsem to nemínil a o vyhýbání není řeči. Sám jsem již přemýšlel, jak bychom se ho zmocnili. Avšak Kiowové nezavinili to, co se zde stalo a bylo by nespravedlivé trestat je stejně jako Santera.“

„Kiowové se ujali vraha a přijdou sem, aby nás přepadli. Není to dostatečný důvod, abychom s nimi jednali bez slitování?“

„Ne, aspoň pro mne ne. Lituji, slyším-li, že můj bratr Vinnetou chce opět upadnout do chyby, která zavinila zkázu rudých národů.“

„Jakou chybu myslí Old Shatterhand?“

„To, že se Indiáni vzájemně potírají, místo aby si vzájemně pomáhali proti společnému nepříteli (Slova stále časová, jež platí i pro jiné národy. Máme na mysli především evropské národy – Pozn. překl.). Dovol mi mluvit upřímně! Kdo myslíš, že je lstivější a chytřejší, rudý muž nebo bledá tvář?“

„Bledá tvář. Říkám to, protože je to pravda. Běloši mají více vědomostí a zručnosti než my; převyšují nás ve všem.“

„To je správné; my vás převyšujeme. Ty však nejsi jako jiní tvého plemene. Velký Duch ti dal dary, které i mezi bělochy zřídkakdo má a proto bych chtěl, abys smýšlel jinak než obyčejný rudý muž. Tvůj rozum je bystrý a tvůj zrak sahá daleko, mnohem dál než zrak obyčejného rudého bojovníka. Jak často byl mezi vámi vyhrabán válečný tomahawk! Jistě uznáš, že je to nepřetržitá, děsná sebevražda, kterou rudý muž sám na sobě provádí; ten, kdo jedná stejným způsobem, stává se spoluviníkem té sebevraždy. Inču-čuna a Nšo-či nebyli zavražděni rudochy, nýbrž bělochy; jeden z nich uprchl ke Kiowům a přemluvil je, aby nás přepadli. To je důvod, proč zde čekáme a proč s nimi chceme bojovat. To tě však neospravedlňuje, abys dal Kiowy postřílet jako vzteklé psy. Jsou to tvoji rudí bratři, rozvaž si to dobře!“

Takovým způsobem jsem mluvil dlouho. Vyslechl mne klidně, a když jsem domluvil, řekl:

„Old Shatterhand je upřímným přítelem všech rudých mužů a má pravdu, když mluví o sebevraždě. Učiním, co si můj bratr přeje; zajmu Kiowy a pak je propustím na svobodu. Zadržím jen vraha.“

„Zajmeš? To bude těžké, neboť přijdou v přesile. Nebo snad zamýšlíš totéž co já?“

„Co zamýšlíš?“

„Přilákat Kiowy na místo, kde se nebudou moci bránit.“

„Ano, to je mým úmyslem.“

„Mým též. Znáš zdejší krajinu a chci se tě otázat, je-li zde podobné místo.“

„Ano a není odtud daleko. Je to úzká skalní roklina. Do ní chci nepřítele vlákat.“

„Doufáš, že se ti to podaří?“

„Ano. Podaří se to. Octnou-li se v roklině, kterou nelze po stranách zlézt, napadneme je zepředu i zezadu a pak budou nuceni složit zbraně, nebudou-li se chtít dát bez obrany postřílet. Já jim daruji život a spokojím se se Santerem.“

„Děkuji ti! Můj bratr Vinnetou má pro dobré slovo vždy otevřené srdce. Snad smýšlí stejně mírně i o jiné záležitosti!“

„Co tím myslí můj bratr Old Shatterhand?“

„Chtěl jsi všem bělochům přísahat pomstu a já jsem tě žádal, abys tak neučinil hned, nýbrž abys s tím počkal až po pohřbu. Smím vědět, co ses rozhodl učinit?“

Pohlížel chvíli k zemi; pak upřel své oči jasným pohledem na mne, pohlédl k chatrči, v níž leželi mrtví, a odpověděl:

„Minulou noc jsem probděl tam u mrtvých a bojoval v sobě vnitřní boj. Pomsta mi našeptávala velkou, odhodlanou myšlenku. Chtěl jsem svolat všechny bojovníky rudých kmenů a chtěl jsem s nimi táhnout proti bělochům. Byl bych snad přemožen. Avšak dnes v noci, v boji se sebou, jsem zůstal vítězem.“

„Vzdal ses tedy oné velké myšlenky?“

„Ano! Tázal jsem se tří osob, které miluji, dvou mrtvých a jedné živé, a ty mně radily, abych tu myšlenku nechal padnout. Rozhodl jsem se poslechnout té rady.“

Tázavě jsem na něho pohlédl.

„Můj bratr neví, o kterých osobách mluvím?“ pokračoval. „Míním Klekí-petru, Nšo-či a tebe. Vás tří jsem se v duchu tázal a obdržel jsem trojnásobnou, avšak stejně znějící odpověď.“

„Ano, kdyby dosud oba žili a ty ses jich mohl otázat, řekli by ti jistě totéž, co ti radím já. Úmysl, který jsi měl, byl veliký a ty jsi snad jediný muž, který by jej mohl provést, avšak – – –“

„Nechť můj bílý bratr o mně smýšlí i mluví skromněji!“ přerušil mne Vinnetou. „Kdyby se skutečně některému rudému náčelníkovi podařilo shromáždit bojovníky všech kmenů (Podařilo se to pouze jedenkrát: Tekumtha (Tecumseh), náčelník Shawneeů soustředil četné rudé kmeny k odboji proti Američanům. Ačkoli byl podporován Angličany, jeho odboj skončil v krvi), nemohlo by se to nikdy stát tak rychle, jak by si přál. Bylo by zapotřebí dlouhého lidského věku a nadlidské námahy k dosažení cíle. A pak, na konci života, by snad bylo již příliš pozdě k boji. Jeden jediný, třeba sebevětší a slavnější rudý muž ten úkol neprovede a po jeho smrti se nenajde důstojný nástupce, který by byl schopen v díle pokračovat a dokončit je.“

„Jsem rád, že můj bratr Vinnetou došel k názoru, který je jedině správný. Jednotlivec nepostačí a nástupce by bylo těžko najít. Avšak kdyby se to i mělo stát, skončil by boj rudochů proti bělochům nešťastně.“

„Vím to; urychlilo by to jen naši zkázu. I kdybychom ze všech bojů vyšli jako vítězi, je přece jen bělochů takové množství, že by stále a stále proti nám vysílali nové muže, kdežto pro nás by nebylo možné ztráty nahradit. Vítězství by nás ničila právě tak jistě jako porážky. To jsem si řekl, když jsem v noci seděl u mrtvých a rozhodl se vzdát se provedení toho úmyslu. Chtěl jsem se spokojit jen se zajetím vraha a pomstou na těch, kteří mu pomohli a nyní s ním přicházejí, aby nás přepadli. Avšak i to mně můj bratr vymluvil a proto ať stihne má pomsta jen Santera! Howgh!“

„Tvá slova mne naplňují pýchou nad přátelstvím, které nás pojí: já ti je také nikdy nezapomenu. My oba jsme, ač to určitě tvrdit nemůžeme, přesvědčeni o tom, že Kiowové přijdou. Nyní jde o to, vyzvědět dobu jejich příchodu.“

„Den jejich příchodu je dnes,“ pronesl tak určitě, jako by to byla hotová věc.

„Jak to můžeš říci tak určitě?“

„Soudím to z toho, co jsi mi řekl o své poslední vyjížďce. Kiowové táhli jen zdánlivě do své vesnice, aby vás přilákali za sebou, zamýšlejí však vlastně jet sem; zajeli si tedy, jinak by sem byli přišli již včera. Avšak zdržely je ještě jiné věci.“

„Které?“

„Sam Hawkens. Toho sem nepřivedou, neboť ho poslali ke svým; k tomu však museli vyčkat na příhodný okamžik a snad i příležitost, která se jim náhodou naskytne. Také bylo třeba vyslat posla, který měl oznámit váš příchod.“

„Ah! Myslíš, že nám bojovníci z vesnice měli jet vstříc?“

„Ano. Oddíl, s nímž jste se setkali, vás chtěl táhnout za sebou, protože však zamýšleli jet sem, nezbyl jim potřebný čas, aby se mohli s vámi utkat. Proto vyslali jednoho nebo několik poslů domů, aby vám vytáhli vstříc. Těm poslům byl svěřen Sam Hawkens. Pak, když se to stalo, Kiowové odbočili a vydali se cestou k hoře Nuggetů. Tento jejich krok jste však neměli zpozorovat, a proto se to muselo stát na místě, na němž nemohly zůstat stopy. Taková místa jsou v okolí vzácná; zpravidla neleží na cestě a musí být zvlášť vyhledána. I to způsobí ztrátu času. Proto nebylo možné, aby zde Kiowové již včera byli. Dnes však sem jistě dorazí.“

„Jak víš, že zde dosud nejsou?“

Ukázal k nejbližšímu horskému vrcholu. Les, který jej pokrýval, byl převyšován velmi vysokým stromem. Tam byl nejvyšší bod Nugget-tsilu a kdo seděl na onom stromě a měl ostrý zrak, mohl přehlédnout prérii na míle daleko.

„Můj bratr neví,“ odpověděl, „že jsem tam nahoru vyslal bojovníka, který má pozorovat příchod Kiowů. Ten muž má sokolí oči. Jakmile Kiowy spatří, sleze dolů a oznámí mi to.“

„To je dobře. Zpráva dosud nedošla, oni zde tedy ještě nejsou. A myslíš, že dnes určitě přijdou?“

„Ano. Déle ani nesmějí otálet, chtějí-li nás zde zastihnout.“

„Neměli však v úmyslu jet až k Nugget-tsilu, nýbrž chtěli se nablízku položit do zálohy a přepadnout tě až při návratu.“

„To by se jim snad podařilo, kdybys je nebyl vyslechl; protože to však nyní vím, nebude ze zálohy nic, zato já je přilákám sem. Zpáteční cesta by mne byla vedla na jih a v tom směru by byli museli položit zálohu; nyní však budu jednat tak, jako bych táhl severně a přilákám je všechny pěkně za sebou.“

„Budou-li tě ovšem sledovat!“

„Určitě. Musí pro každý případ vyslat zvěda, aby zjistili, jsme-li vůbec zde. Tomu ovšem neublížíme, nýbrž dovolíme mu, aby se neobtěžován vrátil. Kvůli němu jsem dal rozkaz přivést sem nahoru koně. Je to více než třicet zvířat a proto i na tvrdé půdě musí zpozorovat jejich stopu. Bude ji sledovat jen několik kroků, aby se přesvědčil, že jsme skutečně pryč a pak se rychle vrátí, aby oznámil, že jsme netáhli jižně, nýbrž severně. Stane se, jak jsem řekl. Souhlasí s tím můj bratr?“

„Ano. Budou nuceni vzdát se zamýšlené zálohy a s určitostí lze očekávat, že pak přijdou sem a odtud pojedou za námi.“

„To udělají, jsem o tom přesvědčen. Vrah Santer, jehož musím dostat, se ještě dnes octne v mých rukou.“

„Co s ním učiníš?“

„Prosím svého bratra, aby se mne na to netázal! Zemře; to postačí.“

„Kde? Zde? Nebo ho dopravíš do puebla?“

„To dosud nevím. Doufám, že není takový zbabělec, jakým byl Rattler, jemuž jsme museli popřát smrt psí skety. Stůj! Slyším dupot našich koní. Odejdeme odtud a vrátíme se sem zase až se svými zajatci.“

Koně zde opravdu byli. Můj ryzák i Samova Mary byli mezi nimi. Sednout jsme na ně ovšem nemohli, protože se k tomu nehodila cesta; každý musel vést koně za uzdu.

Vinnetou šel v čele. Zavedl nás severně od mýtiny do lesa, který tvořil dosti strmý svah. Dole byla louka. Sedli jsme na koně a jeli jsme přes ni ke skalní stěně, která se vypínala do výše jako kolmá zeď, rozpolcená úzkou roklinou. Vinnetou na ni ukázal a řekl:

„To je past, o níž jsem mluvil. Nyní tudy projedeme.“

Název past byl vskutku případný. Budou-li Kiowové tak hloupí a vjedou do ní, zatím co obsadíme oba vchody do rokliny, bylo by od nich šílenstvím, kdyby se bránili.

Cesta nevedla přímo, nýbrž oklikami a trvalo téměř čtvrt hodiny, než jsme dorazili k východu. Tam jsme zastavili a sesedli z koní. Sotva se to stalo, již jsme viděli přicházet Apače, který byl na stromě a vyhlížel Kiowy.

„Přišli,“ oznamoval. „Chtěl jsem je spočítat, nemohl jsem však, neboť nejeli jednotlivě a byli příliš vzdáleni.“

„Jeli směrem k údolí?“ dotazoval se Vinnetou.

„Ne. Zastavili venku na prérii a utábořili se pod stromy. Pak se od nich oddělil bojovník; byl to dobrý chodec a ubíral se k údolí.“

„To je vyzvědač. Zbývá nám právě tolik času, abychom otevřeli past a pak ji zavřeli. Můj bratr Old Shatterhand vezme s sebou Dicka Stonea, Willa Parkera a dvanáct mých bojovníků. Jděte tam vlevo okolo hory! Až můj bratr spatří silnou, vysokou břízu, nechť vnikne do lesa, který zvolna stoupá a na druhé straně opět tvoří svah. Když tam můj bratr dorazí, octne se v prohloubeném údolí, z něhož jsme vystoupili na Nugget-tsil. Půjde-li tím údolím dolů, dorazí k místu, na němž jsme zanechali koně; další cesta je mu známa. Nesmí však jít otevřeným údolím, nýbrž musí se skrývat po jeho straně v lese. Bude pak na té straně lesa, z něhož vede na druhé straně naše roklina vzhůru. Tam uvidí nepřátelského vyzvědače, nebude mu však v ničem bránit. Spatří přibíhat nepřítele a nechá jej vniknout do rokliny.“

„To je tedy tvůj plán,“ pokračoval jsem v jeho řeči. „Ty zde zůstaneš, abys obsadil východ pasti, a já se vrátím oklikami, které jsi mně právě popsal, k úpatí Nugget-tsilu. Tam budu nepřítele očekávat a budu ho tajně sledovat, až vnikne sem, do pasti?“

„Ano, tak to myslím. Neudělá-li můj bratr Old Shatterhand žádnou chybu, tedy se nám lov podaří.“

„Budu co nejopatrnější. Má snad Vinnetou pro mne ještě nějaké pokyny?“

„Ne. Všechno ostatní ponechávám tobě.“

„Kdo bude jednat s Kiowy, až je obklíčíme?“

„Já. Old Shatterhand nemá na práci nic jiného, než nepustit je z rokliny, až zpozorují mne s mými bojovníky a budou se chtít vrátit k východu. Avšak pospěšte si! Odpoledne již minulo a Kiowové nebudou čekat do zítřka, nýbrž budou nás chtít přepadnout ještě dnes, dokud se nesetmí.“

Slunce již téměř končilo svou odpolední dráhu a do večera nebylo daleko. Vydali jsme se na cestu pěšky.

Po čtvrthodině jsme skutečně spatřili břízu a vnikli pak do lesa. Krajina byla zcela taková, jak mně ji vylíčil Vinnetou; na druhé straně jsme dorazili na místo, kde se dříve pásli naši koně. Naproti nám se rozevírala roklina, táhnoucí se nahoru k oběma hrobům.

Odtud, když jsme usedli pod stromy, jsme mohli vidět Kiowy – jestliže totiž přijdou – a nemuseli jsme se obávat, že jimi budeme zpozorováni, neboť se nebudou ubírat přímo k nám, nýbrž budou sledovat roklinu na druhé straně!

Apačové zachovali klid; Stone a Parker spolu tiše hovořili. Slyšel jsem, že jsou úplně přesvědčeni, že se Kiowové i Santer octnou v našich rukou. Já jsem si tou věcí nebyl tak jist. Zbývalo nám ještě nanejvýš dvacet minut dne a Kiowové ještě nepřicházeli; proto jsem se domníval, že teprve příští den přinese rozhodnutí. Zdálo se mně to pravděpodobné tím více, že po zvědovi, kterého nepřátelé vyslali do údolí, nebylo dosud ani potuchy.

Šepot Parkera se Stonem ustal; větřík ovíval vrcholy stromů a působil jednozvučné šumění, od něhož však bylo možno odlišit každý jiný zvuk. Tak i teď.

Náhle se mně zdálo, jako by se za mnou něco táhlo po travnaté lesní půdě. Naslouchal jsem pozorněji; ano, něco se tam hýbalo. Co to bylo? Čtyřnohé zvíře by se nebylo odvážilo tak blízko. Nějaký plaz? Ne, ne! Obrátil jsem se rychle, lehl jsem na zem, abych zespodu mohl lépe pozorovat. To se stalo právě včas, abych zpozoroval temný předmět, který za mnou ležel a nyní se odtud mezi stromy proplétal. Vyskočil jsem a spěchal jsem za ním. Jako temný stín v jasnějším polostínu viděl jsem jej před sebou a sáhl po něm, až jsem pocítil v ruce kus látky.

„Away!“ zvolal ulekaný hlas, a látka mně byla vytržena. Stín již nebylo vidět; zůstal jsem stát a naslouchal, abych jej alespoň slyšel. Avšak moji přátelé zpozorovali mé rychlé pohyby a uslyšeli výkřik. Vyskočili ze země, a tázali se, co se děje.

„Tiše! Tiše!“ zasykl jsem a znovu naslouchal. Neslyšel jsem však již nic.

Nějaký člověk nás poslouchal a byl to běloch, jak dokazoval anglický výkřik. Snad to byl sám Santer, protože kromě něho nebyl u Kiowů jiný běloch. Musel jsem neprodleně za ním, přes všechnu temnotu!

„Usedněte a čekejte, dokud se nevrátím!“ nakázal jsem lidem a pádil odtud.

Kterým směrem mám jít, o tom nebylo pochyby; ovšem ven na prérii, kde byli Kiowové. Slídič spěchal k nim a nikam jinam.

Šlo o to zmenšit rychlost jeho útěku, a proto jsem zvolal:

„Stůj, nebo střelím!“

Několik vteřin nato jsem vystřelil na dotvrzení hrozby dvě rány z revolveru. Nebyla to chyba, protože naše přítomnost byla již stejně prozrazena. Nyní jsem si mohl být jistý, že uprchlík vnikne ze strachu hlouběji do lesa, kde jeho útěk bude pomalejší, neboť již byla tma. Já však, chtěje mu nadběhnout, hnal jsem se skokem k pokraji lesa, kde bylo ještě vidět a běžel jsem podle něho dál. Chtěl jsem tak běžet celým údolím až k jeho ústí do prérie a tam se skrýt. Vyjde-li pak ten muž z lesa, musí mimo mne a já ho chytím.

Plán byl sice velmi dobrý, nemohl však být proveden, neboť právě v okamžiku, když jsem chtěl oběhnout záhyb údolí a zahnout podle skupiny stromů, spatřil jsem před sebou lidi a koně. Zbylo mi právě jen tolik času, abych se skryl za stromy.

Kiowové zde tedy rozbili svůj tábor. Proč? To nebylo těžké uhodnout.

Dříve tábořili venku na prérii a vyslali zvěda. Ten neměl těžkou práci, jak jsem později zjistil. Santer totiž, znaje místo, jel daleko vpředu, aby krajinu prozkoumal a hned při příchodu jim podal zprávu; když však přijeli, Santer zde dosud nebyl, a proto vyslali rudého vyzvědače, který mohl jen sledovat Santerovu stopu a nemusel se obávat nebezpečí, neboť v tom případě by se byl Santer vrátil. Vyzvědač tedy sešel do údolí tak daleko, jak se mu zdálo být nutné, nenašel žádného Apače a vrátil se, aby to oznámil. Protože údolí poskytovalo v noci lepší úkryt než prérie, odhodlali se Kiowové přenocovat v údolí. Santer je nemohl při svém návratu minout, nýbrž musel na ně narazit, ačkoliv z opatrnosti nezapálili ohně.

Nyní bylo jisté, že je dnes již do rukou nedostaneme, ba ani zítra ne, byl-li Santer dosti prozíravý, aby uhodl náš plán. Co dělat? Měl jsem se vrátit na své stanoviště a čekat tam, půjdou-li Kiowové zítra ráno do pasti? Nebo jsem měl vyhledat Vinnetoua, oznámit mu svůj objev a požádat o další pokyny? Byla ještě třetí věc, kterou jsem mohl udělat, totiž – zůstat zde. Pro nás bylo velice důležité zjistit, na čem se rudoši usnesou, až Santer poví, co se stalo. Kdybych je tak mohl vyslechnout! Byla to velká, velká sázka – mohl jsem prohrát všechno, totiž hlavu. Santer jim jistě pověděl, že jsem mu byl v patách a to mohlo, ba muselo vést k mému objevení. Přesto však jsem se rozhodl odvážit se toho, budu-li vidět i jen dost malou možnost zdaru. Kiowové nerozdělali ohně, aby nebyli zpozorováni, a to ovšem chránilo i mne.

Pod stromy ležely velké balvany, porostlé mechem a obklíčené kapradím; snad jsem se mohl za některým z nich skrýt.

Většina rudochů se dosud zabývala koňmi, které uvazovali ke kůlům, aby nemohli uprchnout a vyzradit ležení; ostatní Indiáni usedli nebo ulehli na pokraji lesa. Na jednom místě se ozývaly přitlumené rozkazy; tam byl tedy náčelník. Tam jsem se musel dostat, bude-li mně k tomu poskytnuta nejskromnější možnost.

Leže na zemi, plazil jsem se tím směrem vpřed. Zákryt jsem nemusel příliš hledat, neboť teď již byla úplná tma a rudoši leželi většinou naproti místu, k němuž jsem se chtěl přikrást. Vyzrazen jsem mohl být prozatím jen v tom případě, kdyby mně přišel některý z nich do cesty a klopýtl o mne. Naštěstí se to nestalo a dostal jsem se nepozorován tam, kam jsem chtěl. Ležely tu vedle sebe dva balvany, jeden dlouhý a vysoký a druhý nižší; nahoře jistě nikdo nebude tušit nepovolaného pozorovatele. Vylezl jsem tedy z malého balvanu na velký a natáhl se na něm. Ležel jsem ve výši dvou metrů dosti bezpečně, neboť nebyl důvod, který by rudochy přiměl, aby tam za mnou lezli.

Tábořící spolu rozmlouvali, sice tlumeně, přece však tak, že jsem slyšel každé slovo. Bohužel jsem jim nerozuměl. Jak často jsem se při svých potulkách na Západě mezi Indiány a na svých cestách jinými zeměmi připlížil k ležením, abych poznal lidi v nich se nacházející. Té opatrnosti děkuji za četné výsledky, ba často za život. Ale co platno, umím-li se připlížit k ležení Indiánů, beduínů nebo Kurdů, když neumím jejich řeč a nemohu zjistit, o čem mluví! A zpravidla je obsah té řeči mnohem důležitější než všechno ostatní. Proto jsem se vždy snažil naučit se řeči národa, s nímž jsem měl co dělat. Vinnetou ovládal šestnáct indiánských dialektů a byl mi dobrým učitelem. Proto se mi také později jen zřídkakdy stalo, abych nerozuměl aspoň zčásti řeči těch, k jejichž ležení jsem se odvážil.

Uplynulo asi deset minut od chvíle, kdy jsem vylezl na kámen, když jsem zaslechl volání stráže, po němž následovala pro mne žádoucí odpověď:

„To jsem já, Santer. Moji rudí bratři sešli sem do údolí?“

„Ano. Můj bratr, když půjde dál, spatří hned rudé bojovníky!“

Těm slovům jsem rozuměl, protože byla pronesena západoamerickým slangem, hantýrkou, sestávající ze slov indiánských a anglických, kterou jsem tehdy už dobře znal. Santer se přiblížil, náčelník ho k sobě zavolal a řekl:

„Můj bílý bratr byl vzdálen mnohem déle, než bylo určeno. Jistě k tomu měl důležité důvody.“

„Důležitější, než tušíš. Od které doby jste zde?“

„Od doby, kterou bledé tváře nazývají půlhodinou.“

„Našli jste mého koně?“

„Ano, sledovali jsme tvou stopu. Tam, kde byl kůň uvázán, jsme zastavili, a když jsme pak jeli sem, vzali jsme koně s sebou.“

„Měli jste zůstat venku na prérii! Zde není bezpečno.“

„Proto jsme tam nezůstali, poněvadž se zde lépe táboří a my se domnívali, že zde není pro nás nebezpečí; jinak by ses vrátil a varoval nás.“

„Naopak; zůstal jsem zde proto tak dlouho, protože je tu pro nás velmi nebezpečno a já potřeboval mnoho času k tomu, než jsem příčinu nebezpečí zjistil. Old Shatterhand je zde.“

„To jsem si myslel. Viděl ho můj bratr?“

„Ano.“

„My ho chytíme a přivedeme našemu náčelníkovi, jemuž rozdrtil nohy. Kde je nyní?“

Kiowové nás tedy nechtěli přilákat do své vesnice, nýbrž očekávali, že se vrátíme k Vinnetouovi.

„Chytnete-li ho, není dosud jisté,“ odpověděl Santer.

„Stane se tak, neboť ti psi mají s sebou jen třicet bojovníků, nás však je pětkrát deset a oni nevědí, že jsme zde. My je úplně překvapíme.“

„V tom se velice mýlíš. Vědí, že přijdeme a snad i vědí, že jsme již zde, neboť nám vyslali vstříc své zvědy.“

„Uff! Oni to vědí?“

„Ano.“

„Tedy je nemůžeme překvapit?“

„Ovšemže ne.“

„Napadneme-li je tedy, dojde k boji, při němž bude téci krev naše i jejich. Vím, že Vinnetou i Old Shatterhand vydají každý za deset bojovníků.“

„Ano. Smrt Inču-čuny a Nšo-či je naplnila zuřivostí; touží po pomstě a budou se bránit jako dravci. Ale my je přece dostaneme! Vinnetoua se musím zmocnit v každém případě.“

„Proč právě jeho?“

„Ví, kde jsou nuggety. Nyní je podle všeho jediný, kdo zná naleziště.“

„A neprozradí je nikomu na světě.“

„Ani tehdy ne, když ho zajmeme?“

„Ne!“

„Budu ho mučit tak dlouho, dokud nevyplivne své tajemství.“

„Bude se smát tvému mučení. Ten mladý apačský pes se vysměje všem mukám. A bude-li vědět, že přijdeme, pak bude dávat pozor, aby nám nepadl do rukou.“

„Padne! Vím, jak musíme jednat, abychom ho dostali.“

„Když to víš, pověz nám to!“

„Je zde nutno užít chytře pasti, kterou nám oni nastavili.“

„Past nám nastavili? Jakou?“

„Chtějí nás vlákat do úzké rokle, v níž není místa k obraně, a tam nás chtějí zajmout.“

„Uff! Ví to můj bratr Santer jistě?“

„Ano.“

„Zná onu roklinu?“

„Byl jsem v ní.“

„Vypravuj, jak jsi to zjistil!“

„Bylo to nadmíru odvážné. Kdybych byl zpozorován, byl bych propadl nejhroznější smrti; proto jsem po čertech rád, že se to tak šťastně odbylo. Za dobrý výsledek děkuji tomu, že jsem cestu na Nugget-tsil již jednou konal a že znám místo, kde hroby stojí.“

„Hroby? Vinnetou pohřbil své mrtvé tam nahoře?“

„Ano. To mně bylo velmi na prospěch, neboť tím byla ode mne odvrácena pozornost Apačů. Řekl jsem si, že budou tam nahoře na mýtině a proto jsem se měl na pozoru. Tak opatrný jako dnes jsem nebyl dosud nikdy. Nešel jsem otevřeným údolím, nýbrž lesem, po jeho svahu. Tam, kde se zahýbá do rokle, měli ti chlapi své koně. Nebyla to maličkost dostat se nahoru postranními cestami, přece však se mi to podařilo. Nahoře jsem opatrnost musel ještě zdvojnásobit a sebrat dohromady všechnu chytrost. Nepovažoval jsem za možné dostat se nepozorovaně až k mýtině, avšak Apačové měli zrak a sluch jen pro pohřeb. Proto jsem se odvážil až za skálu, ležící na pokraji mýtiny. Odtud jsem mohl všechno pozorovat.“

„Můj bílý bratr byl velmi odvážný; za to, že ještě žije, děkuje však jen pohřbu.“

„Vždyť jsem to řekl! Když bylo po pohřbu, poslal Vinnetou své lidi, aby přivedli koně.“

„Tam nahoru? Není to těžké?“

„Velmi namáhavé!“

„Tedy k tomu musel mít nějaký zvláštní důvod!“

„Ovšem. Až spatříme, že se dostali s koňmi nahoru, měli jsme lézt za nimi a sledovat jejich stopu, která vede do pasti.“

„Proč se tak domníváš?“

„Já se nedomnívám, já to vím, poněvadž jsem to slyšel.“

„Od koho?“

„Od Vinnetoua. Když poslal své lidi pro koně, zůstal s Old Shatterhandem sám. Nestáli daleko od mého úkrytu a vyslechl jsem proto, co spolu rozmlouvali.“

„Uff! Pak se stal velký zázrak! Vinnetou vyslechnut! To se mohlo stát jen proto, že jeho myšlenky nebyly u nás, nýbrž u jeho otce a sestry.“

„Ne, jeho myšlenky byly i u nás. Nahoře totiž, na vrcholu, seděl na stromě jím vyslaný vyzvědač, který měl pozorovat náš příchod.“

„Zpozoroval jej?“

„Ne, aspoň o tom nevím. Z toho vidíš, jak bylo dobře, že jsem jel sám napřed; jako osamělý jezdec jsem ušel zraku zvěda.“

„Ano, jednal jsi velmi moudře. Vypravuj dál!“

„Když Apačové přivedli koně, opustili mýtinu, aby sešli do údolí. Na jeho druhé straně je úzká, dlouhá rokle, na jejíž strany není možné vylézt: do té máme být vlákáni.“

„Vinnetou tedy zamýšlí vchod a východ obsadit?“

„Ano. Ovšem teprve pak, až mu do pasti vlezeme.“

„Musí tedy rozdělit své lidi. Jedna část projede roklí a na jejím konci na nás bude čekat, kdežto druhá četa zůstane a skryje se a pak nás bude sledovat.“

„To jsem si myslel také.“

„Je tam půda kamenitá nebo travnatá?“

„V roklině je skalnatá a před ní v údolí je tráva.“

„Pak druhý oddíl Apačů, i když se ukryje, musí zanechat stopy, které zpozorujeme. Nebyli bychom nikdy vlezli do té pasti.“

„To si nemysli! Apačové jsou prohnanější, než si myslíš. Druhý oddíl vjel s ostatními také do rokle.“

„Uff! Jak nás tedy chtějí zepředu a zezadu zavřít?“

„Na to jsem se tázal také. Byla na to jediná odpověď, totiž ta, že jeden oddíl se chce jinou cestou dostat nám do zad a chce do rokliny vniknout znovu za námi.“

„V tom můj bratr opět soudil velmi moudře. Objevil i tuto cestu?“

„Ano. Vnikl jsem též do rokliny, ač to bylo velmi nebezpečné; musel jsem ji však prohledat. Úplně jsem ji projít nemohl, neboť bych narazil na Apače na druhém konci. Proto jsem se velmi brzy vrátil, nevyšel jsem však ještě, když jsem zaslechl kvapné kroky. Naštěstí tam ležely četné vysoké kameny, za něž jsem se mohl rychle skrčit; šel tudy Apač, který mne však nespatřil.“

„Byl to zvěd?“

„Ano.“

„Viděl nás blížit se a spěchal to oznámit Vinnetouovi.“

„Snad. Možná však, že Vinnetou, opouštěje ležení u hrobů, mu vzkázal, aby přišel za nimi.“

„Ne, neboť by zde byli Apačové dva. Zpozoroval náš příchod a spěchal to říci Vinnetouovi. Jak je dobře, že ti bylo ještě umožněno skrýt se! Co jsi dělal potom?“

„Rozmýšlel jsem se. Jestliže se nám chtěli dostat Apačové do zad, mohlo se to stát nejlépe tak, kdyby na nás skrytě čekali na vhodném místě, podle něhož jsme museli jít. Kde to mohlo být? Dozajista jen v tomto údolí a to v jeho západní části, odkud se táhne rokle do výše. Ukryjí-li se tam mezi stromy, musí nás vidět přicházet, mohou nás nepozorovaně sledovat do pasti a za námi ji zavřít. Tak jsem soudil. Vraceje se pak sem, plížil jsem se tam, kde jsem je doufal nalézt, jestliže totiž bude můj výpočet správný.“

„A nalezl jsi je?“

„Ne hned, neboť jsem tam byl dříve než oni. Sotva jsem tam však přišel, přicházeli i oni.“

„Kdo? Viděl jsi je a spočítal si je?“

„Byl to Old Shatterhand s oběma bělochy a asi deset Indiánů.“

„Druhý oddíl tedy vede Vinnetou?“

„Přesně tak. Odvážil jsem se dnes k tak nebezpečným věcem a měl jsem při tom štěstí; proto jsem se také ještě odvážil připlížit se k Old Shatterhandově skupině a vyslechnout ji.“

„Co mluvili?“

„Nic. Když jsem ještě u nich nebyl, bavili se oba běloši spolu, avšak ne dost hlasitě; když jsem se však octl blízko nich, umlkli. Apačové byli tiše a Old Shatterhand také nepromluvil ani slovo. Ležel jsem tak blízko za ním, že bych na něho mohl dosáhnout rukou! Jak by asi zuřil, kdyby to věděl!“

Santer měl pravdu. Zuřil jsem a jak! Ten ničema byl skutečně chytrý a odvážný chlapík! Vyslechnout Vinnetoua! Sledovat nás do rokle, uhodnout náš plán a konečně čekat na nás tam, kam nás Vinnetou vyslal! A já jsem ho již držel za kabát! To byla ostuda, ohromná ostuda, tak veliká ostuda, jako bylo jeho dnešní štěstí. Kdybych ho mohl zadržet, byly by věci vzaly zcela jiný obrat; a možná, že by byl celý můj život vzal jiný směr. Tak závisí často osud člověka na okamžiku, nepatrném skutku, přehmatu nebo přehlédnutí, avšak jen zdánlivě, neboť přes všechnu svůdnost filozofie deterministů věřím, že nad každým ze svých dětí bdí Vládce všehomíra.

Při zlosti, kterou jsem pociťoval, bylo pro mne malým zadostiučiněním aspoň to, že jsem zde teď tolik vyslechl, kdežto Santer u nás nezjistil nic.

„Tak blízko jsi byl tomu psovi?“ zvolal Kiowa. „Proč jsi mu nevrazil zezadu do srdce nůž?“

„To jsem nemohl.“

„Proč ne?“

„Protože bych tím byl všechno pokazil. Jaký řev by to bylo způsobilo! Apačové by byli běželi k Vinnetouovi a ten by byl věděl, že je vše prozrazeno. Pak by nebylo možné se ho zmocnit a nedostal bych nuggety.“

„Ty je vůbec nedostaneš! Je Old Shatterhand dosud tam, kde jsi ho opustil?“

„Doufám, že ano.“

„Ty to jen doufáš? Je tedy možné, že již odešel? Myslím, že na nás chce čekat!“

„To chtěl, ale nyní se toho úmyslu nepochybně vzdal.“

„Z jakého důvodu?“

„Ví, že byl pozorován.“

„Uff! Jak to mohl zjistit?“

„Prozradila to díra, prokletá díra, která byla v zemi vyhrabána nějakým zvířetem.“

„Co říkáš? Mohou díry mluvit?“

„Za jistých okolností ano. Tato aspoň promluvila. Chtěl jsem se odplížit a odvrátit se od Old Shatterhanda. Při tom jsem musel celou tíhou spočinout na rukou a probořil jsem se pravicí měkkou půdou do díry, což způsobilo šramot, který zaslechl Old Shatterhand. Okamžitě se obrátil a musel mne spatřit, neboť když jsem rychle vyskočil a chtěl pryč, byl už stejně rychle za mnou. Stačilo jen málo a bylo se mnou zle, neboť mne chytil za kabát; já jsem se mu však vytrhl a uskočil. Křičel za mnou, že střelí, nezůstanu-li stát, ale mně ani nenapadlo provést tu hloupost. Naopak, hnal jsem se tím rychleji do lesa, kde mně temnota poskytovala bezpečí, a tam jsem usedl, abych vyčkal, až nebezpečí mine.“

„Co dělali jeho lidé?“

„Chtěli asi hledat s ním, on jim to však zakázal. Rozkázal jim, aby čekali až do jeho návratu a hledal pak dále sám. Slyšel jsem ještě chvíli jeho plíživé kroky a pak bylo ticho.“

„Odešel tedy?“

„Ano.“

„Kam?“

„To nevím. Daleko však neběžel a jistě se vrátil, když poznal, že mne nenalezne.“

„Poznal tě?“

„Sotva, na to byla příliš tma.“

„Snad přišel až sem a nyní tu někde je, aby nás pozoroval.“

„To je nemožné! Nemohl vidět, kam jdu. Ne! Jistě se vrátil na své místo. Já jsem se pak odplížil z lesa ven, kde bylo možno lépe utíkat. Tu na mne zavolala tvá stráž a zjistil jsem, že jste zde.“

Nastala chvíle ticha. Náčelník věděl, co vědět musel a začal o tom uvažovat. Po chvíli se otázal:

„Co chce nyní dělat můj bílý bratr?“

„Chci napřed vědět, co uděláš ty.“

„Jak vidím, vzala věc jiný obrat. Kdyby se nám podařilo Apače překvapit, byli by upadli živí či mrtví do našich rukou bez krveprolití. Nyní nás však očekávají. Old Shatterhand tě zpozoroval; ví, že je vše prozrazeno a bude nanejvýš opatrný. Nejlépe bude, když tuto krajinu opustíme.“

„Opustit ji? Proč chceš? Co tě to napadá! Bojíš se té hrstky Apačů?“

„Můj bílý bratr mne snad chce urážet? Neznám strach! Avšak mohu-li se zmocnit nepřítele s krveprolitím nebo bez něho, pak zvolím raději to poslední. Udělá to každý moudrý bojovník, i kdyby byl sebeudatnější!“

„Myslíš snad, že bělochy a Apače chytíš, když tento kraj opustíme?“

„Ano.“

„To není tak jisté.“

„Je to jisté! Vinnetou se musí na tobě pomstít, když ví, že jsi u nás; proto neopustí ani na okamžik naši stopu. Uděláme ji tak zřetelnou, že bude lehce k poznání a pojedeme pak přímo do naší vesnice, kam jsem poslal zajatou bledou tvář.“

„A domníváš se, že nás Apačové budou stopovat?“

„Ano a to velmi rychle.“

„Ah! Aby mne chytili? Má mně to snad způsobit radost? Mám se opět dát od nich štvát, zatímco zde mám nejlepší příležitost k dosažení cíle?“

„Ty zde nedosáhneš ničeho, vůbec ničeho a při našem návratu nebudeš ani v nejmenším nebezpečí.“

„Jestliže nás však dohoní, bude pro mne nebezpečí možná to největší!“

„Oni nás nedohoní, neboť půjdeme tak daleko, že budeme před nimi úplně v bezpečí. Vyrazíme odtud ihned a oni nás budou moci pronásledovat až tehdy, když zpozorují, že jsme pryč: to se však sotva stane před zítřkem.“

„Nyní chceš pryč? A ihned? To nedopustím! Co řekne váš náčelník, až zjistí, že ses vzdal tak krásné příležitosti, aniž jsi byl k tomu nucen? Uvaž to!“

Náčelník tu výstrahu přijal, aniž odpověděl; hnula jím tedy. Santer to jistě zpozoroval a pokračoval:

„Ano, my jsme zde v takové výhodě, jakou bychom jinde sotva měli. Potřebujeme jen past obrátit, aby se tam ocitli Apačové.“

„Uff! Jak to ale udělat?“

„Napadneme oba oddíly, které nás mají v roklině uzavřít, jednotlivě, takže my zaskočeni být nemůžeme.“

„Pak bychom museli napřed napadnout oddíl Old Shatterhanda. Nemyslíš?“

„Ano.“

„Potáhneme tedy podle něho a budeme se tvářit, jako bychom neviděli, že táhne za námi.“

„Ne. Tak dlouho čekat nemusíme, neboť jej zničíme ještě dnes.“

„Uff! Můj bílý bratr nechť mně řekne, jak to chce provést!“

„Je to tak prosté a zřejmé, že by vlastně nebylo ani třeba to vysvětlovat. Znám velmi dobře místo, na němž je Old Shatterhand se svými lidmi nyní. Oči Kiowů jsou uvyklé temnotě a jejich pohyby jsou podobné plazení hada, jehož není slyšet, když se v lese vine po mechu. My je obklíčíme a na znamení je přepadneme. Nemůže nám z nich uniknout ani jediný. Skolíme je noži dříve, než se budou moci bránit.“

„Uff, uff, uff!“ přizvukovali někteří z posluchačů. Santerův návrh se jim patrně líbil.

Jejich náčelník však nebyl tak ukvapený ve svém rozhodování a řekl po krátké úvaze:

„To se může podařit, budeme-li hodně opatrní.“

„Nejen může, nýbrž musí se to podařit! Hlavní věcí je, abychom je neslyšně obklíčili, a to není těžké. Kořist bude náležet vám; já z ní nechci nic. Pak se pustíme do Vinnetoua.“

„Také ještě v noci?“

„Ne, nýbrž ráno. Jeho osoba je pro mne tak důležitá, že ji musím mít při útoku před sebou, a to v noci není možné. Uděláme to tak, jako to udělali Apačové – rozdělíme se. Jeden oddíl zavedu ještě v noci do rokliny. Tam zůstaneme, až se začne rozednívat, pak vnikne dál, až bude na konci rokle napaden Vinnetouem, který se bude domnívat, že Old Shatterhand se svými lidmi jde za ním. Druhý oddíl potáhne za svítání tou cestou, po níž se vrátil Old Shatterhand do údolí; já ji bezpečně najdu. Jsem přesvědčen, že napřed vede přímo lesem a pak podle úpatí hory k východu rokle, kde stojí Vinnetou. Ten bude pozorovat jen vnitřek rokle a uvidí náš první oddíl. Tím mu ujde, že se k němu blížíme zezadu. Bude tedy obklíčen tak, jak chtěl obklíčit nás a protože má s sebou jen patnáct nebo i méně mužů, musí se vzdát, nebude-li chtít být zničen i se svými lidmi. To je můj plán.“

„Bude-li možno provést jej tak, jak to můj bratr vymyslel, tedy je dobrý.“

„Souhlasíš s ním tedy?“

„Ano. Chci dostat Vinnetoua živého a přivést ho k náčelníkovi a dále nic a podle tvého návrhu toho můžeme dosáhnout bez dalšího čekání.“

„Neotálejme tedy s provedením!“

„Obklíčit Old Shatterhanda v lesní temnotě, aniž to zpozoroval, je velmi těžké. Zvolím k tomu ze svých bojovníků ty, kteří i v noci bystře vidí a jsou nejobratnější.“

Pak začal jmenovat jména oněch mužů a tu byl už nejvyšší čas, abych se vrátil ke svým lidem, jež bych jinak, kdyby Kiowové rychle vyrazili, nemohl varovat. Sjel jsem tedy z kamene na zem a plížil se odtud. Když jsem měl houští za sebou, vyšel jsem z lesa ven a pádil za svitu hvězd údolím vzhůru, až jsem se octl rovnoběžně se svými lidmi. Potom jsem přeběhl okraj lesa a našel je v dychtivém očekávání.

„Kdo přichází?“ tázal se Dick Stone, když uslyšel mé kroky. „Jste to vy, sir?“

„Ano,“ odpověděl jsem.

„Kde jste tak dlouho vězel? Byl zde nějaký chlap, že ano? Jistě rudý Kiowa, který na nás náhodou narazil?“

„Ne, byl to Santer.“

„Hrome! Ten? A my jsme ho nedostali! Chlap nám vběhne do rukou a my ho pustíme! Je to možné?“

„Stalo se toho více, co by vlastně nemělo být možné. Nyní však nemám kdy vám to vykládat; musíme rychle odtud!“

„Pryč? A proč?“

„Kiowové nás přijdou přepadnout.“

„Myslíte to vážně, sir?“

„Náramně vážně! Vyslechl jsem je. Chtějí nás zde pobít a zítra napadnout Vinnetoua. Znají celý náš plán. Proto rychle pryč!“

„Kam?“

„K Vinnetouovi.“

„Tmavým lesem? To bude nárazů hlavou a boulí!“

„Vezměte oči do hrsti! Jen pryč!“

Noční chůze neschůdným pralesem je ovšem kráse lidského obličeje velmi nebezpečná. Museli jsme opravdu „vzít oči ho hrsti“, to znamená, museli jsme spoléhat více na hmat než na zrak. Dva tápali rukama vpředu a ostatní je následovali tak, že se každý držel svého předchůdce.

Trvalo déle než hodinu, než jsme se octli venku z lesa; nejtěžší při tom bylo neztratit směr. Když jsme byli na volném prostranství, šlo se nám lépe a rychleji. Obešli jsme horu a obrátili jsme se k roklině, u jejíhož východu tábořil Vinnetou.

Ten sice ze strany, odkud jsme přicházeli, neočekával nepřítele, ale přesto tam postavil stráž, která nás zastavila. Odpověděl jsem hlasitým výkřikem a Apačové, když poznali můj hlas, všichni skokem povstali.

„Můj bratr Old Shatterhand přichází?“ tázal se Vinnetou udiveně. „Pak se jistě něco stalo! My jsme Kiowy čekali marně.“

„Zamýšlejí přijít až zítra ráno, ne však roklinou, nýbrž také z této strany, aby tvůj oddíl zničili.“

„Uff! Aby se o to mohli pokusit, museli by dříve přemoci tebe a vůbec by museli vědět, co zamýšlíme udělat.“

„Oni to vědí.“

„To je nemožné!“

„Vědí to skutečně. Santer byl nahoře u hrobů a vyslechl všechno, co jsi řekl, když jsme byli sami.“

Vinnetouovu tvář jsem ve tmě nerozeznal. Chvíli neodpověděl a právě to jeho mlčení svědčilo o jeho ohromném údivu. Nato usedl, vyzval mne, abych si sedl vedle něho a řekl:

„Když to víš, musel jsi ho též vyslechnout.“

„Ovšem.“

„Naše výpočty jsou tedy zmařeny. Vypravuj vše, co se událo!“

Poslechl jsem. Apačové se tísnili kolem nás, aby jim neušlo ani jediné slovo. Často bylo mé vypravování přerušeno výrazem údivu; Vinnetou však mlčel, dokud jsem neskončil. Nato se otázal:

„Můj bratr Old Shatterhand považoval tedy za těch okolností za nejlepší opustit své postavení?“

„Ano. Mohl jsem ovšem učinit ještě dvojí, ale nic z toho by nás nevedlo bezpečně k cíli.“

„Co to mohlo být?“

„Předně jsme mohli odtáhnout jinam a vyčkat rána, namísto abychom táhli sem.“

„To by bylo nesprávné, neboť ráno byste měli proti sobě více než padesát nepřátel a náš úmysl by byl přesto zmařen. A druhé?“

„Mohli jsme zůstat. Když mne ta myšlenka napadla, byl bych ji velmi rád provedl. Santer k nám měl Kiowy zavést; plížil se tedy napřed a musel být první, kdo k nám dorazí. Kdybych byl dal pozor, byl bych ho slyšel blížit se, mohl jsem ho omráčit ranou pěsti a pak se s ním odklidit.“

„Můj bratr je bojovník, který se neleká statečného činu, avšak taková odvaha by mu přinesla jen zkázu. Se Santerem na rukou bys nemohl rychle utíkat a byl bys přemožen a usmrcen.“

„To jsem mohl ovšem očekávat a pak nebylo tak jisté, že Santer bude skutečně v čele. Mohl také Kiowy jen zavést poblíž a pak mohl v pozadí čekat, až Kiowové vykonají práci sami. Proto jsem považoval za nejlepší vyhledat tě.“

„Jednal jsi velmi dobře. Můj bratr jedná vždy tak, jako bych jednal já na jeho místě.“

„Ostatně jsem si řekl, že bude radno jít za tebou, protože se nyní můžeme poradit, co se má dále stát.“

„Co se má stát? Co můj bratr navrhuje?“

„Nemohu nic navrhovat, pokud nevíme, co podnikli Kiowové, když zpozorovali, že již nejsme na svém místě.“

„Je to třeba zjistit? Není to možné uhodnout?“

„Ano, uhodnout to lze, avšak domněnka neposkytuje takovou jistotu jako zrak a sluch, jako skutečné vědění. Je možné zmýlit se.“

„Zde ne. Kiowové nejsou děti, nýbrž zkušení bojovníci; ti učiní ze všeho možného to nejmoudřejší a to je jen jedno.“

„Odjedou do své vesnice?“

„Ano. Nenašli tě a vědí, že Santerův úmysl nemohou provést. Proto provede náčelník svůj dřívější úmysl. Jsem přesvědčen, že se vzdali myšlenky nás zde přepadnout.“

„Santer je však bude hledět přemluvit.“

„To snad učiní, ale nikdo ho neposlechne. Kiowové odjedou.“

„A my? Co uděláme my? Pojedeme, jak očekávají, za nimi?“

„Raději je předjedeme.“

„Také dobře! Předjedeme je a můžeme je překvapit.“

„Ano, to bychom mohli, ale je tu ještě něco jiného. Musíme dostat Santera a zachránit Sama Hawkense. Naše cesta nás tedy povede k Tanguově vesnici, kde je vězněn Sam Hawkens; nemusíme však jít toutéž cestou jako Kiowové. Té se musíme vyhnout, protože nás na ní očekávají. Musíme zůstat nepozorováni.“

„Zná můj bratr Tanguovu vesnici?“

„Ano.“

„A ví přesně, kde leží?“

„Vím to tak dobře, jako znám polohu vlastního puebla. Leží na Salt Forku, přítoku severního ramene Red Riveru.“

„Tedy jihovýchodně odtud?“

„Ano.“

„Kiowové nás budou očekávat od severozápadu a museli bychom se k nim tedy přiblížit od jihovýchodu.“

„To také chci! Můj bratr Old Shatterhand má opět stejné myšlenky jako já. Je tomu tak, jak řekl můj otec: ‚Duše žije v krvi. Duše obou těchto mladých bojovníků ať splynou tak, aby tvořily jen jedinou duši! Myšlenky Old Shatterhanda buďte myšlenkami Vinnetouovými a vůle Vinnetouova vůlí Old Shatterhanda!‘ Tak to řekl a tak se i stalo. Jeho oko nám pohlíželo do srdcí a vidělo naši budoucnost před sebou. Zajisté to bude Inču-čunovi ve věčných lovištích působit radost a zvýší to jeho blaho, když spatří, že se jeho předpověď plní. Howgh!“

Pak pohnut, umlkl. Ctil jsem jeho mlčení a nepřerušil jsem je. Byl to výraz úcty, věnovaný synem zemřelému otci. Až po chvíli povstal a řekl spěšně, jako v rozpacích nad pohnutím, kterému se poddal:

„Ano, my vyhledáme Tanguovu vesnici, avšak nepojedeme přímou a nejkratší cestou, nýbrž objedeme území Kiowů, abychom přišli z opačné strany. Ta je nestřežena a tam se nám může snadněji podařit to, co zamýšlíme. Otázkou je, kdy odtud vyrazíme. Co o tom soudí Old Shatterhand?“

„Můžeme odjet ihned; cesta je daleká, a čím dříve se na ni vydáme, tím dříve dorazíme k cíli. Přesto neradím, abychom tak učinili.“

„Proč ne?“

„Protože nevíme, kdy Kiowové opustí tuto krajinu.“

„Nepochybně již dnes večer.“

„I já to považuji za pravděpodobné, avšak je možné, že se tak stane teprve zítra. Nepovažuji za vyloučené ani to, že jim opět napadne, aby nás přepadli. Dozajista však musíme při svém odchodu být připraveni, že Kiowové naši stopu objeví a že po ní pojedou. Pak zpozorují nebo uhodnou, co zamýšlíme a zmaří to.“

„Můj bratr pronáší opět mé myšlenky. My zde musíme zůstat, dokud neodjedou; jen tak si budeme jisti, že nám již neuškodí. Avšak na místě, kde jsme, nesmíme zůstat přes noc, neboť nutno počítat i s možností, že nás zde budou hledat.“

„Měli bychom se tedy odebrat na místo, z něhož můžeme při rozednění roklinu pozorovat!“

„Podobné místo znám. Moji bratři nechť vezmou koně a následují mne!“

Vzali jsme koně, kteří se pásli nablízku, a šli jsme za ním do prérie. Po několika stech kroků jsme dorazili k malé skupině stromů, za níž jsme zastavili. Zde jsme mohli tábořit, aniž nás mohli Kiowové nalézt. A za svítání jsme mohli pozorovat východ rokliny a co se tam děje.

Noc byla chladná jako všechny ostatní noci; proto jsem vyčkal, až můj kůň ulehl, a pak jsem se k němu přikrčil, abych se zahřál. Zvíře leželo tak tiše, jako by vědělo, co od něho žádám a já se za celou noc probudil jen jednou.

Když se rozednilo, nevyšli jsme hned ven ze stromoví, nýbrž pozorovali jsme déle než hodinu roklinu. Nic se tam nehýbalo. Pak teprve jsme považovali za vhodné pátrat po Kiowech. Pro případ, že by zde ještě byli, bylo třeba velké obezřelosti. Proto jsem Vinnetouovi navrhl:

„Přišli prérií k Nugget-tsilu a opustí jej toutéž cestou. Proč bychom tedy po nich namáhavě pátrali? Pojedeme-li okolo hor až k místu, kde je tvůj vyzvědač včera spatřil, musíme vidět, jsou-li pryč či ne. Proč obětovat mnoho času na něco, co lze zjistit dřív a bez namáhání?“

„Můj bratr mluví správně. Budeme jednat podle jeho slov.“

Skočili jsme na koně a jeli půlkruhem podle hor k jihu a pak na západ. Byla to cesta, kterou jsme jeli, když jsme hledali Santerovu stopu.

Když jsme dosáhli prérie jižně od Nugget-tsilu, spatřili jsme dvě široké, hluboké stopy; jednu včerejší, jež vedla do údolí a dnešní, vedoucí z něho. Kiowové tedy byli pryč; o tom nebylo pochyby. Přesto jsme si zajeli, abychom byli úplně bezpečni do údolí a prohledali je tak daleko zpět, až nás i tamní stopy přesvědčily, že je Kiowové opustili.

Pak jsme se vydali po jejich nové stopě, vedoucí do prérie a splývající s onou, jež se táhla z prérie. Byla tak zřejmá, že nemohla mýlit. Snad právě chtěli, abychom jeli za nimi a snažili se proto, aby i na místech, na nichž by jinak stopa nevznikla, zanechali patrné otisky. Vinnetouovi se mihl na rtech úsměv, když řekl:

„Kiowové by nás přece měli znát a právě proto měli zakrývat svou stopu. Protože tak nečiní, vzbuzují nedůvěru. Chtějí jednat velmi chytře, činí však pravý opak toho, protože nemají v hlavách žádný mozek.“

Řekl to tak hlasitě, že to slyšel i zajatý Kiowa, kterého jsme stále měli při sobě. Obrátiv se přímo k němu, dodal Apač:

„Ty snad budeš muset zemřít, neboť jestliže nevysvobodíme Sama Hawkense nebo jestliže zjistíme, že byl umučen, usmrtíme tě; avšak v případě, že se tak nestane a my ti dáme svobodu, řekni svým lidem, že jednají jako malí chlapci, kteří se ještě ničemu nenaučili a napodobují úmysly velkých! Nepřijde nám ani na mysl, abychom je sledovali.“

Podle svých slov odbočil ze stopy vedoucí na jihozápad a obrátil se přímo k východu. Byli jsme mezi prameny jižního Canadianu a ramenem severního Red Riveru; Vinnetou měl úmysl vyhledat druhý tok.

Koně Apačů, kteří se mnou pronásledovali Santera, byli dosti unaveni; proto naše jízda nebyla tak rychlá, jak jsme si přáli. K tomu se ještě přidružilo, že naše zásoby byly u konce a zůstali jsme odkázáni na lov. Tím jsme ovšem mařili čas ke své škodě, neboť každá hodina nám byla vzácná. Také jsme nemohli být při lovu tak opatrní, jak to nutnost vyžadovala; byli jsme nuceni zanechat stopy, což bychom jinak byli jistě neudělali.

Naštěstí jsme odpoledne spatřili malé stádo bizonů. Byli to opozdilci stád, která již dokončila svá putování na jih. Zastřelili jsme dvě krávy a získali z nich tolik masa, že jsme byli zásobeni na celý týden. Od té chvíle jsme mohli pomýšlet jen na účel své jízdy.

KAPITOLA ČTVRTÁ Sam Hawkens vysvobozen

Příštího dne jsme dorazili k severnímu ramenu Red Riveru, které jsme sledovali dolů. Nemělo mnoho vody, avšak břehy byly zelené, zatímco dosud jsme jeli jen po suché bizoní trávě. Naši koně měli krmivo.

Salt Fork teče od západu a ústí od západu do Red Riveru. V úhlu, utvořeném soutokem řek, ležela tehdy ves Kiowů, jejímž náčelníkem byl Tangua. My byli na druhém břehu Červené řeky (Red River = Červená řeka) a mohli jsme proto jistě doufat, že nebudeme zpozorováni; přesto však, když jsme dorazili ke vtoku Salt Forku, zajeli jsme velkým obloukem, abychom se po půldenní jízdě pod ním opět k Red Riveru vrátili. Z důvodů opatrnosti jsme k tomu použili noci a bylo časně zrána, když jsme opět před sebou spatřili řeku. Byli jsme tam, kde jsme být chtěli, totiž na opačné straně směru, odkud nás Kiowové očekávali a našli jsme si skryté místo, abychom si po noční jízdě odpočinuli. Jen pro Vinnetoua a pro mne nebylo kdy na zotavení, neboť můj rudý přítel chtěl vyzvídat a vyzval mne, abych ho doprovodil.

Zatímco naše dosavadní cesta nás vedla po řece dolů, musela být výzkumná cesta podniknuta po řece vzhůru, a to na protějším břehu. Museli jsme tedy přes řeku, což nebylo těžké, poněvadž nebyla rozvodněna.

Ovšem, nechtěli jsme přejít řeku blízko našeho ležení, protože to mohlo být snadno zpozorováno, kdyby byl někdo později našel naši stopu a sledoval ji. Zajeli jsme tedy kus cesty po řece dolů, až jsme dorazili k přítoku Red Riveru, do něhož jsme vehnali koně. Tam naše stopy zmizely. Po půlhodině cesty proti proudu jsme opustili řečiště přítoku a hnali koně do prérie, abychom se zase vrátili k Red Riveru na místě, ležícím několik anglických mil nad naším ležením.

Tato oklika, spojená se zakrýváním stop, nás stála mnoho času, avšak naše námaha byla odměněna rychleji, než jsme se nadáli. Byli jsme ještě na prérii, když se nám vynořili před očima dva jezdci, kteří měli s sebou ještě asi půl tuctu nákladních zvířat. Nejeli přímo proti nám a byli by nás nepochybně minuli. Jeden z nich jel vpředu, druhý vzadu za hodně obtíženými mezky. Ačkoliv jsme nerozeznali jejich tváře, museli jsme podle jejich oděvu soudit, že to jsou běloši.

Spatřili nás také a zastavili se. Bylo by jim asi velmi nápadné, kdybychom se jim nyní vyhnuli. Kromě toho jsme od nich mohli zjistit mnoho prospěšného, neboť jistě přicházeli z vesnice Kiowů. Škodit nám nemohli a hledat naši stopu, aby zjistili, odkud jsme přišli, jim jistě ani nenapadne, neboť museli dorazit k malému přítoku mnohem severněji, než kde jsme jej opustili my. Proto jsem se tázal Vinnetoua:

„Půjdeme k nim?“

„Ano,“ odpověděl. „Jsou to bledé tváře, obchodníci, kteří udělali s Kiowy výměnný obchod. Nesmějí však tušit, kdo jsme.“

„Dobře. Já jsem zmocněnec indiánského agenta a musím proto ke Kiowům, nerozumím však jejich řeči; proto jsem tě vzal s sebou. Ty jsi pawneeský Indián.“

„Dobře. Můj bratr ať s nimi promluví!“

Pak jsme jeli k nim. Když nás viděli přijíždět, chopili se pušek a zvědavě na nás pohlíželi!

„Odložte pušky, gentlemen!“ vyzval jsem je, když jsme se přiblížili. „Nemáme v úmyslu vás zakousnout.“

„Také byste si tím neposloužili,“ odpověděl jeden z nich. „My totiž umíme také kousat. Pušky nebereme do ruky ze strachu, nýbrž proto, že je to zvykem, a protože se nám zdáte podezřelou dvojicí.“

„Podezřelou? A proč?“

„Nu, když dva gentlemani, z nichž jeden je bílý a druhý rudý, jezdí sami prérií, tak jsou to obyčejně darebáci. K tomu také ještě váš hábit je úplně indiánský. Divil bych se opravdu, kdybyste byli poctivci.“

„Děkuji za vaši upřímnost! Člověku je vždy na prospěch, ví-li, jak o něm jiný smýšlí. Mohu vás však ujistit, že se mýlíte.“

„Možná. Darebáckou tvář nemáte, to je pravda. Ostatně je mně lhostejné, budete-li dříve či později někde pověšen, neboť řemen se octne na vašem krku a ne na mém. Snad budete tak laskaví a řeknete nám, odkud přicházíte?“

„Velmi rádi. Nemáme důvod se s tím tajit. Přicházíme sem od Washita Riveru.“

„Hm. A kam zamýšlíte?“

„Trochu ke Kiowům.“

„Ke kterým?“

„Ke kmeni, jehož náčelníkem je Tangua.“

„To není odtud daleko.“

„Vím to. Vesnice leží mezi Red Riverem a Salt Forkem.“

„Správně. Avšak chcete-li přijmout dobrou radu, vraťte se a neukazujte se žádnému Kiowovi!“

„Proč?“

„Tangua má báječný úmysl zabít každého bělocha, který upadne do jeho rukou, ba dokonce i každého rudocha, který není zrovna Kiowa.“

„Vskutku? Je to tedy náramně dobromyslný gentleman! Řekl vám to sám?“

„Ano a to ne jednou!“

„Šprýmař!“

„Ono! Mínil to náramně vážně!“

„Skutečně? Jak jsem tedy přišel k potěšení, že vás tu vidím před sebou tak živého a při dobrém zdraví? Tangua chce každého bělocha sníst i s chlupy, jak tvrdíte, a já jsem vás považoval také za bělochy. Či snad byste byli jen obílení černoši?“

„Nedělejte hloupé vtipy, sir! Nám Tangua neublížil, s námi udělal výjimku, protože jsme jeho staří známí a byli jsme již mnohokrát v jeho vesnici. Jsme tradeři (Trader = překupník), jak jste snad již uhodl a to poctiví tradeři, a ne takoví lotři, kteří rudochy svým zbožím okradou a pak se u nich již neobjeví. Proto jsme všude vítáni. Rudoši potřebují naše zboží a nebudou tak hloupí, aby sáhli poctivému chlapovi, na něhož se mohou spolehnout, na hrdlo. Že však vám zakroutí krkem, na to se spolehněte!“

„Myslím, že mi zůstane hlava na krku jako dosud, neboť i já s nimi smýšlím poctivě a přicházím k nim, abych jim přinesl užitek.“

„Tak? Hm. Řekněte nám, kdo jste a co u nich chcete!“

„Jsem z indiánské agentury.“

„Z agentury? Poslyšte, to je ještě horší! Nemějte mně za zlé, ale řeknu vám otevřeně, že právě na agenty mají rudoši silně spadeno protože – protože –“

Další se ostýchal říci, a proto jsem doplnil jeho větu:

„Protože od nich byli tak často okradeni. To míníte? Ostatně to uznávám i sám.“

„Těší mne nesmírně, že to slyším z vašich vlastních úst, že jste vy agenti darebáci!“ smál se. „Právě Kiowové byli při posledních dodávkách velkolepě napáleni. Máte-li úmysl dát se trochu umučit k smrti, tedy jen jděte dál! Vaše přání bude brzy splněno.“

„Já o umučení zrovna nestojím, sir. Pravím vám však, že ačkoli mne snad Kiowové nepřivítají zrovna dobře, budou mít tím větší radost, až zjistí, co u nich chci. Prosadil jsem totiž, že bude učiněná chyba napravena. Dostanou náhradu za to, oč byli ošizeni, a já jim přináším zprávu, kde mají převzít různé zboží.“

„Hrome, vy jste bílá vrána!“ zvolal udiveně. „V tom případě vám ovšem dají milost. Ale proč máte s sebou rudocha?“

„Protože neznám nářečí Kiowů. Je to můj tlumočník, Pawnee, kterého Tangua dobře zná.“

„Well! Tedy je všechno v pořádku a má výstraha byla zbytečná. Ale myslel jsem to s vámi dobře, neboť Tangua hrozně zuří na všechno, co není Kiowa.“

„Proč?“

„Nabyl v poslední době proklatě špatných zkušeností. Apačové vpadli na jeho území a ukradli mu několik set koní. Pronásledoval je; že však měli třikrát až čtyřikrát více bojovníků než on, byl poražen. To by se prý nebylo stalo, kdyby Apačům nebyla pomohla tlupa nějakých bílých darebáků. Jeden z nich náčelníka udělal mrzákem. Ten chlap se nazývá Old Shatterhand a srazí prý nejsilnějšího muže k zemi pěstí. Myslím, že se mu to nevyplatí.“

„Ne? Chtějí se mu rudoši mstít?“

„A jak! Tanguovi byla prostřelena obě kolena, hrozný osud pro indiánského náčelníka! Vztekem soptí a neustane asi, dokud toho člověka, řečeného Shatterhand, a náčelníka Vinnetoua nedostane do spárů.“

„Vinnetoua? Kdo je to?“

„Mladý apačský náčelník, který s malou četou bojovníků tábořil asi dva dny cesty odtud. Běloši jsou s ním a tlupa Kiowů tam jela, aby chlapy vlákala do své vesnice.“

„Hm! Jen budou-li ti lidé tak hloupí, aby vlezli do léčky.“

„Zdá se, že ano. Tangua je o tom docela přesvědčen a dal už cestu obsadit. Ti lidé jsou ztraceni. Mne se věc ovšem netýká, protože jsou však při tom běloši, raději jsem se uklidil. Byl bych zůstal u Kiowů ještě několik dní, ale dívat se, jak jsou běloši mučeni na smrt, to není pro můj vkus.“

„Nemohl byste jim snad pomoci?“

„Ne, ani tehdy ne, kdybych měl nejlepší vůli. Ale prosím vás, proč bych měl své zdravé ruce, které potřebuji, strkat do cizího ohně a pálit si je? Jsem, takříkajíc, obchodním přítelem Kiowů a ani mne nenapadne, abych si to s nimi pokazil tím, že bych se ujal jejich nepřátel. Byl jsem tak dobromyslně hloupý, že jsem se odvážil jen malé domluvy, ale musel jsem toho rychle nechat, neboť Tangua na mne zaštěkal jako vzteklý pes.“

„Domluva není nic platná, dokud běloši nejsou zajati. Měl jste s ní počkat, až je Kiowové dopadnou.“

„No, jeden je už zajat, jeden běloch z Old Shatterhandových lidí. Zvláštní chlapík, stále se směje, jako by mu ani na mysl nepřišlo, že má smrt před očima.“

„Viděl jste ho?“

„Viděl jsem ho nejméně hodinu ležet na zemi v táboře. Pak byl dopraven na ostrov.“

„Na ostrov?“

„Ano. Na ostrov v Salt Forku, několik kroků od vesnice. Je tam dobře střežen.“

„Mluvil jste s tím ubožákem? Je asi zdrcen, že?“

„Ani ne. Ptal jsem se ho, jestli pro něho mohu něco udělat. Smál se na mne přívětivě a řekl, že by měl velkou chuť na podmáslí. Bláznivý chlap! Řekl jsem mu, že jeho postavení není zrovna k smíchu, a tu se na mne zašklebil a řekl, abych se o něho nestaral; k tomu prý jsou zde jiní lidé. Pak jsem se za něho u náčelníka přimlouval a byl jsem striktně odmítnut. Ostatně se s ním nezachází zle, neboť ten běloch Old Shatterhand má prý u sebe zajatého Kiowu jako rukojmí. Jen Santer se přičiňuje, aby ztrpčil zajatci poslední chvíle života.“

„Santer? Kdo je to? Byli kromě vás ještě jiní běloši u Kiowů?“

„Jen ten jeden, který se jmenuje Santer. Odporný chlap, hnusný až běda! Včera přijel s rudochy, kteří přilákali náčelníka Apačů, a pustil se hned do zajatce. Však ho poznáte!“

„Co ten vlastně u Tanguy chce?“

„Nevím. Já jsem ho sice pozdravil, ale pak jsem si ho už nevšímal; asi se mu má přítomnost nelíbila právě tak jako jeho mně. Mohl jsem to sice od rudochů vyzvědět, neptal jsem se však. Do čeho mi nic není, o to se nestarám; to je má zásada, s níž se dostanu nejlépe vpřed.“

„Hm! A ten Santer je hostem náčelníka? Nebo má zvláštní stan?“

„Byl mu jeden vykázán, ale ne hned vedle náčelníkova stanu, což je obyčejně vyznamenáním pro vítané hosty. Rudí mu dali starou koženou chajdu téměř na konci vesnice. Chlap asi není u náčelníka ve velké přízni.“

„Víte snad, jak se jmenuje ten bílý zajatec?“

„Sam Hawkens. Při vší směšnosti je to téměř slavný muž. Je mi líto, že má zahynout, nemohu mu však pomoci. Snad vás náčelník spíše poslechne než mne, když se za něho přimluvíte.“

„Zkusím to. Můžete mi popsat polohu stanu, v němž Santer bydlí?“

„K čemu? Uvidíte jej, když tam přijedete. Je v pořadí čtvrtý nebo pátý, počínaje vzhůru po řece. Nemyslete si, že se vám ten chlap bude líbit! Má šibeniční tvář. Chraňte se před ním! Vy jste přes svůj úřad ještě velmi mladý a nezazlívejte mně snad dobrou radu. Teď musím dál. Žijte blaze a hleďte, ať se odtud dostanete se zdravou kůží!“

Měl jsem ho zdržet, abych zjistil víc? Pak bych mu musel upřímně říci, kdo jsme a co chceme a to se mi přece jen nechtělo. Vinnetou byl asi téhož názoru, neboť popojel a řekl tlumeným hlasem:

„Dosti řečí! Můj bratr nechť se dále neptá, neboť by jim to bylo nápadné – a jsou to přátelé Kiowů!“

„Myslím, také, že jsme už zjistili dost. Víme aspoň přibližně, kde je uvězněn Hawkens a kde Santer, a nalezneme oba. Jak daleko ještě pojedeme?“

„Tak daleko, až zmizíme oběma traderům z očí; pak se vrátíme do ležení. Naše setkání s nimi nám velmi prospělo. Byli bychom se museli vydat do velkého nebezpečí, abychom zjistili to, co jsme od nich slyšeli. Nyní víme, na čem jsme, a přikrademe se dnes večer k vesnici Kiowů.“

Oba tradeři nám zmizeli pomalu z dohledu. Jeli zvolna, protože měli s sebou nákladní mezky. Později jsem zjistil, že se jim to stalo osudné. Rovněž tak jsem se dozvěděl, že u Kiowů vyměnili kůže různých zvířat. Ten, jenž s námi mluvil, byl sám trader, druhý byl jeho pomocníkem. Nyní, když byli pryč a již nás neviděli, vrátili jsme se toutéž cestou, kterou jsme přijeli, k našemu ležení a všemožně jsme se namáhali, abychom zahladili stopy.

Dick Stone a Will Parker byli s výsledkem našeho průzkumu velmi spokojeni. Zvláště je těšilo, že se jejich malému Samovi daří poměrně dobře a že neztratil svůj nezničitelný humor. Prosili nás, abychom je večer vzali s sebou, avšak Vinnetou jejich prosbu odmítl. Řekl:

„Moji bílí bratři dnes ještě zůstanou zde, neboť při této naší cestě sotva budeme moci Sama Hawkense vysvobodit. To se podle všeho stane až zítra a pak budou i oni při tom.“

Náš úkryt byl dosti dobrý, ale vzhledem k tomu, že jsme byli uprostřed nepřátelského území a náhoda mohla snadno zavést jednoho nebo více Kiowů k místu, na němž jsme tábořili, navrhl Vinnetou:

„Znám ostrov, ležící kousek cesty dolů uprostřed řeky. Je porostlý stromy a křovinami a poskytne nám úkryt. Tam nikdo nepřijde. Moji bratři se tam odeberou se mnou!“

Opustili jsme ležení a jeli po řece dolů, až jsme spatřili ostrov. Voda zde byla hluboká a měla značný spád, přesto však jsme se přes ni na koních šťastně přeplavili.

Vinnetou měl pravdu: ostrov byl velký a porostlý stromy tak, že byl nám i koním bezpečným útočištěm.

Zřídil jsem si v houští lože a spal, neboť jsem mohl očekávat, že příští noc spát nebudeme. Ne snad, že bychom k tomu neměli čas a příležitost, nýbrž kvůli vodě.

Sam Hawkens byl vězněn na malém ostrově, k němuž jsem se chtěl přikrást. Pak jsem musel do vody. Ba, již dříve budu nucen s Vinnetouem přeplavat z našeho ostrova na břeh, přičemž jsme se museli nadobro promočit. Bylo to uprostřed prosince (Asi na 35. stupni severní šířky) a voda byla studená; kdo by mohl v mokrém oděvu spát?

Když se setmělo, vzbudili nás, neboť i Vinnetou spal. Bylo načase odebrat se do vsi. Odložili jsme zbytečné části oděvu, zanechali jsme zde všechno, co jsme měli v kapsách. Ze zbraní jsme vzali jen nože. Nato jsme skočili do řeky a přeplavili se na druhý břeh, protože jen odtud jsme se mohli dostat k Salt Forku.

Když jsme šli asi malou hodinu podél břehu vzhůru, dorazili jsme k místu, kde Salt Fork ústil do Red Riveru, a tam stačilo sledovat přítok již jen několik set kroků nalevo a spatřili jsme ohně vesnice. Ležela na levém břehu Salt Forku, kdežto my jsme byli na pravém břehu. Museli jsme tedy opět na druhou stranu.

To jsme však neudělali ihned, nýbrž kráčeli jsme zvolna podél celé vesnice. Slovo „vesnice“ zde není totožné s evropským výrazem, neznamená totiž skupinu pevných domů, při nichž a kolem nich jsou zahrady a pole. Po zahradách a polích tu nebylo ani stopy a obydlí se skládala jen z kožených stanů. V létě obývají rudoši stany plátěné.

Téměř před každým stanem hořel oheň, kolem něhož seděli lidé, aby se ohřáli a připravili si večeři. Největší stan stál uprostřed vesnice. Vchod byl ozdoben oštěpy a na nich navěšenými orlími pery a různě utvořenými „medicínami“. U hořícího ohně seděl Tangua, náčelník, s mladým, asi osmnáctiletým hochem, a dva chlapci, ve věku asi dvanácti a čtrnácti let.

„Ti tři jsou jeho synové,“ řekl mi Vinnetou. „Nejstarší je jeho miláček. Bude statečným bojovníkem. Jeho běh je tak rychlý, že dostal jméno Pida, to znamená Jelen.“

I ženy tu přecházely sem a tam, avšak u Indiánů není ženám a dívkám dovoleno, aby jedly společně s muži. Jedí později a musí se spokojit s tím, co zbude, ačkoli ženy u Indiánů musí konat všechny, i ty nejtěžší práce.

Pátral jsem po ostrově. Nebe bylo plné mraků. Ani hvězda se neukázala. Jen ohně mi umožnily rozeznat tři ostrovy, ležící nedaleko od sebe v řece.

„Na kterém z nich je asi Sam?“ tázal jsem se.

„Chce-li to můj bratr zjistit, ať si vzpomene na to, co řekl trader!“ odpověděl Vinnetou.

„Že ten ostrov leží nablízku břehu? První a třetí jsou blíže k nám a bude to tedy prostřední ostrov, jenž je od nás nejdál a tudíž nejblíže onomu břehu.“

„Snad. A tady vpravo je dolní konec vesnice, kde bydlí ve čtvrtém nebo pátém stanu Santer. Nezůstaneme pohromadě, nýbrž rozejdeme se. Já mám namířeno na vraha svého otce a sestry a vypátrám, kde je. Sam Hawkens je tobě bližší než mně a proto půjdeš za ním ty.“

„A kde se sejdeme?“

„Zde. Na místě, kde se rozcházíme.“

„Nestane-li se nic neobyčejného, ano; avšak kdyby jeden z nás náhodou byl zpozorován, nastane velký poplach, a pak musíme určit jiné místo, od vesnice vzdálenější.“

„Souhlasím. Náš záměr není snadný a tvůj úkol je ještě těžší než můj, neboť ty musíš přeplavat na ostrov, kde tě mohou strážci snadno zpozorovat. Kdyby tě při tom chytili, přispěchám ti na pomoc; jinak, unikneš-li jim, vrátíš se na náš ostrov, ovšem oklikami, aby nezpozorovali směr, jímž jsi uprchl.“

„Ale zítra ráno uvidí naše stopy!“

„Ne, neboť přijde velmi brzy déšť, který stopy zahladí.“

„Dobře. Kdyby tě stihlo nějaké neštěstí, přijdu za tebou.“

„To se nestane, nedostaví-li se zlá náhoda. Pohleď tam! Před pátým stanem nehoří oheň; ten je asi Santerův. On sám není nikde vidět, leží nepochybně uvnitř a spí. Zjistit, co s ním je, je velmi snadné.“

Po těchto slovech odešel vpravo podél řeky dolů, aby za vesnicí přeplaval a na druhé straně se tajně vrátil ke stanům.

Já musel jednat jinak. Můj cíl byl v dosahu záře plamenů, a to bylo zlé. Nesměl jsem se ukázat na povrchu vody, musel jsem doplavat na ostrov pod vodou. To byl také těžký úkol. Plavat pod vodou až k protějšímu břehu bych dokázal, avšak co potom, vynořím-li se právě před některou stráží?

Ne, napřed jsem musel na sousední ostrov, na němž asi nikdo nebyl. Tento první ostrov ležel asi dvacet metrů od druhého, prostředního, na který jsem chtěl. Z něho jsem snad mohl zjistit, co se děje na druhém.

Šel jsem tedy po řece vzhůru a pozoroval bystře nejblíže ležící ostrov. Nebylo tam vidět ani nejmenší hnutí; podle všeho byl ostrov prázdný. Vstoupil jsem zvolna do vody, ponořil se a plaval na druhou stranu. Dorazil jsem tam šťastně a vystrčil z vody napřed jen hlavu až po ústa, abych nalapal vzduchu. Byl jsem na horním konci prvního ostrova a zpozoroval jsem, že mohu svou věc ještě lépe provést, než jsem zamýšlel dříve.

Ostrov, u jehož okraje jsem stál ve vodě, byl asi dvacet metrů vzdálen od břehu, kde byla celá řada kánoí. Ty čluny mi mohly poskytnout výtečný zákryt. Proto jsem se opět ponořil a plaval k prvnímu člunu, od toho k druhému, třetímu a tak dále, až jsem mohl zcela přehlédnout prostřední ostrov.

Ležel blíže břehu než oba druhé ostrovy a byl porostlý nízkým houštím, převyšovaným jen dvěma stromy. Zajatce a jeho strážce jsem tam nikde nespatřil. Chtěl jsem se právě opět ponořit, abych tam doplaval, když jsem za sebou na vysokém břehu uslyšel kroky. Pohlédl jsem vzhůru. Nějaký Indián scházel k vodě. Později jsem se dozvěděl, že to byl Pida, náčelníkův syn. Naštěstí scházel šikmo dolů, k dále zavěšené kánoi, takže mě nespatřil. Skočil do člunu, odvázal jej a vesloval k prostřednímu ostrovu. Nemohl jsem jej tedy ještě dosáhnout, musel jsem čekat.

Po chvíli jsem uslyšel hlasy lidí a poznal mezi nimi hlas našeho malého Sama. Chtěje slyšet, co spolu mluví, rozhodl jsem se pod vodou doplavat k vzdálenější kánoi. Bylo jich zde snad tolik, kolik dospělých mužů ve vesnici.

Když jsem se vynořil a skryt za kánoí naslouchal rozmluvě, slyšel jsem zřetelně mluvit náčelníkova syna:

„Tangua, můj otec, to chce vědět!“

„Ani mě nenapadne, abych to řekl!“ odpověděl Sam.

„Pak musíš vytrpět desateronásobná muka!“

„Nechtěj, abych se ti vysmál! Sam Hawkens a vytrpět muka, hihihi! Tvůj otec mne již jednou chtěl dát mučit, tam na Rio Pecos, u Apačů, a co se stalo? Můžeš mi to říci?“

„Old Shatterhand, ten pes, ho zmrzačil!“

„Well! Takové to asi bude i nyní. Také teď mně nemůžete nijak ublížit.“

„Myslíš-li to vážně, tedy se v tvé hlavě uhnízdilo šílenství. Držíme tě pevně a nemůžeš nám uprchnout! Nezapomeň, že celé tvé tělo je svázáno řemeny, takže nemůžeš hnout ani prstem!“

„Ano, za to jsem zavázán vděčností dobrému Santerovi, ale mám se při tom úplně dobře.“

„Trpíš bolestmi, vím to, avšak ty to nechceš přiznat. Kromě toho, že jsi spoután, jsi ještě přivázán ke stromu a ve dne i v noci u tebe sedí čtyři strážci. Jak chceš uprchnout?“

„To je má věc, milený hochu. Dosud se mně u vás líbí, ale počkej, až budu chtít odtud! Pak mne neudržíte!“

„My bychom tě propustili, kdybys nám řekl, kam půjdeš.“

„Nic vám neřeknu! Ostatně vím už, co se děje. Dobrý Santer mi vypravoval pohádku, aby mi nahnal strach, to se mu však nepodařilo. Jeli jste k Nugget-tsilu, abyste se zmocnili Old Shatterhanda, který je mým žákem a proto se nikdy nedá chytit – – – hihihi!“

„A ty, jeho učitel, ty ses dal chytit!“

„Jen z dlouhé chvíle. Byl bych rád u vás strávil několik dní, protože vás miluji, jestli se nemýlím. Podnikli jste tedy svou jízdu marně a teď se domýšlíte, že Vinnetou se svými Apači a Old Shatterhand za vámi poběží. Takový nesmysl jsem ještě nikdy neslyšel! Brzy poznáte, že jste se přepočítali. Nepřišli, a vy nevíte, kde jsou. A tak vám má starý Sam Hawkens říci, kam asi Old Shatterhand jel. Domníváte se, že to musím vědět. A já ti upřímně řeknu, že to vím.“

„Nuže kam?“

„Pshaw! Brzy se to dozvíš, aniž ti to řeknu, neboť –“

Vtom byl přerušen hlasitým výkřikem. Slovům jsem sice nerozuměl, avšak podle přízvuku to znělo, jako by někdo u nás volal za uprchlíkem: „Chyťte ho, chyťte ho!“ a při tom řvali jméno Vinnetou.

„Slyšíš, kde jsou!“ zvolal jásavě Sam Hawkens. „Kde je Vinnetou, tam je i Old Shatterhand. Jsou zde – jsou zde!“

Řev ve vesnici se zdvojnásobil. Slyšel jsem Indiány běžet. Spatřili Vinnetoua, ale dosud ho asi neměli. Pak jsem uviděl, že náčelníkův syn se na ostrově vysoko vzpřímil a pohlížel kupředu. Pak skočil do svého člunu a zvolal na strážce:

„Držte pušky v rukou, a kdyby tohoto bělocha chtěl někdo vysvobodit, střílejte!“

Potom se chystal rychle veslovat zpět ke břehu.

Chtěl jsem vysvobodit Sama pokud možno dnes; to se ovšem již stát nemohlo. Tu mi však napadla jiná myšlenka ještě rychleji, než mohl Pida dosáhnout břehu. Byl náčelníkovým miláčkem. Kdybych ho dostal do svých rukou, mohl jsem ho vyměnit za Sama. Ta myšlenka byla téměř šílená, ale – na dlouhé uvažování nebyl čas. Šlo jen o to dostat mladého náčelníka do rukou tak, aby to nikdo nepozoroval.

Jediný pohled mi ukázal, že příležitost je příznivá. Vinnetou uprchl k Red Riveru, tedy nalevo, kdežto naše ležení bylo vpravo dole na ostrově. To bylo od Vinnetoua moudré, neboť tím oklamal stihatele. Ze strany, kam prchal, se ozýval křik rudochů, kteří se za ním hnali, a tam byla též obrácena pozornost strážců; byli ke mně téměř otočeni zády.

Indián dorazil s lodicí ke břehu, chtěl ji uvázat a pak od-kvapit; sklonil se. Tu jsem se u něho vynořil; úder pěstí ho porazil do člunu, skočil jsem pak sám k němu a vesloval odtud proti proudu, těsně při břehu.

Šílený čin se podařil. Nahoře ve vesnici nebylo člověka, který by mne spatřil, a stráže dosud pohlížely opačným směrem.

Napjal jsem všechny síly, abych se dostal co nejrychleji z dosahu vesnice, a pak, když mne záře ohňů již nedosahovala, zavesloval jsem k pravému břehu Salt Forku, kde jsem omráčeného náčelníkova syna položil do trávy. Potom jsem odřízl řemen, kterým se kánoe uvazovala, abych jím zajatce spoutal, a strčil jsem do kánoe tak, že odplavala. Nesměla se stát mým zrádcem.

Když jsem Pidovi pevně přivázal ruce k tělu, vzal jsem ho na ramena a nastoupil pochod k našemu ostrovu. Byl to těžký kus práce, ne snad proto, že pro mne břemeno bylo těžké, nýbrž proto, že Pida, který mezitím nabyl vědomí, se mi vzpíral. Musel jsem mu pohrozit nožem. Zbraně jsem mu ovšem dávno odňal.

„Kdo jsi?“ tázal se konečně zuřivě. „Bídná bledá tvář, které se Tangua, můj otec, již zítra zmocní a kterou zničí.“

„Tvůj otec mne nechytne, když nemůže ani chodit,“ odpověděl jsem.

„Má však nesčetné bojovníky, které za mnou vyšle.“

„Vašim bojovníkům se směji. Každému z nich se může stát to, co tvému otci, když se odvážil se mnou bojovat.“

„Uff! Tys s ním bojoval?“

„Ano.“

„Kde?“

„Tam, kde se svalil, když mu má koule roztříštila kolena.“

„Uff, uff! Ty jsi Old Shatterhand!“ zvolal vyděšen.

„Jak se můžeš ptát? Kdo jiný než Vinnetou nebo Old Shatterhand se mohl odvážit doprostřed vaší vesnice a vynést odtud náčelníkova syna?“

„Uff! Tedy zemřu, avšak neuslyšíte z mých úst ani hlásku bolesti!“

„My tě neusmrtíme. Nejsme takoví krvežíznivci jako vy. Vydá-li tvůj otec obě bledé tváře, které jsou u něho, pustíme tě na svobodu.“

„Santera a Hawkense?“

„Ano.“

„Vydá je, neboť jeho syn má pro něho větší cenu než desetkrát deset Hawkensů, a o Santera se vůbec nebude starat.“

Od té chvíle se již nebránil a šel se mnou klidně.

Proroctví Vinnetouovo se vyplnilo, neboť začalo pršet, a to tak silně, že bylo nemožné nalézt ono místo na břehu, které leželo naproti našemu ostrovu. Proto jsem vyhledal silně listnatý strom, abych pod ním vyčkal buď konce deště nebo rána.

Byla to těžká úloha pro mou trpělivost. Déšť neustával a ráno se nechtělo přiblížit. Jedinou útěchu jsem však měl, že jsem již více promoknout nemohl, než jsem byl, totiž až na kůži. Mokro bylo tak chladné, že jsem chvílemi vstával a provozoval prostocviky. Litoval jsem přitom mladého Indiána, který musel tiše ležet; rudoch byl však mnohem otužilejší než já.

Konečně byla vyplněna najednou obě má přání; déšť ustal a začalo se rozednívat. Na všem se rozprostírala hustá, těžká mlha. Nebylo už nyní těžké nalézt hledané místo na břehu. Zavolal jsem proto hlasitě.

„Halóó!“ odpověděl ihned hlas Vinnetouův. „Je to můj bratr Old Shatterhand?“

„Ano.“

„Pojď tedy! A proč napřed voláš?“ dodal již tišeji. „Je nebezpečí, že nás někdo uslyší.“

„Mám zajatce. Pošli sem dobrého plavce a několik řemenů.“

„Přijdu sám!“

Jak mne těšilo, že Vinnetou nepadl do rukou Kiowů! Za chvíli jsem spatřil jeho hlavu, vynořující se z mlhy a vody. Když vstoupil na břeh a spatřil Indiána, pravil s údivem:

„Uff! To je Pida, náčelníkův syn! Kde se ho můj bratr zmocnil?“

„Na břehu řeky, nedaleko Hawkensova ostrova.“

„Viděl jsi tedy Hawkense?“

„Ano, slyšel jsem ho hovořit s tímto Pidou. Byl bych s ním promluvil a snad ho i vysvobodil, ale tys byl vyzrazen a musel jsem zmizet.“

„Byla to zlá náhoda, kterou jsem zavinil sám. Byl jsem již téměř u Santerova stanu, když přicházelo několik Kiowů, kteří chtěli tudy projít. Nesměl jsem se postavit, odkutálel jsem se proto stranou. Zůstali stát a hovořili spolu; přitom padl pohled jednoho z nich na mne – a pak šli ke mně. Musel jsem ovšem vstát a zmizet. Záře ohňů jim ukázala mou postavu; poznali mne. Prchal jsem vzhůru místo dolů, abych je oklamal, přeplul jsem řeku a unikl jim. Avšak Santera jsem nespatřil.“

„Spatříš ho zakrátko, neboť tento mladý bojovník svolil tomu, aby byl vyměněn za Santera a Sama. Je přesvědčen, že náčelník k tomu svolí.“

„Uff! To je dobré; to je velmi dobré! Můj bratr Old Shatterhand jednal odvážně, ba šíleně, avšak nejlepší, co mohl učinit, bylo zajetí Pidy.“

Řekl-li jsem, že Santera záhy spatříme, mělo se to stát ještě dříve než jsem myslel. Uvázali jsme zajatce mezi sebe tak, že se jeho ramena dotýkala našich, a jeho hlava musela zůstat nad vodou. Při plavání nám mohl nohama pomáhat. Tak jsme vlezli do řeky. Pida neodporoval a dokonce statečně plaval nohama stejným tempem jako my.

Mlha ležela tak hustě na vodě, že jsme neviděli ani na délku šesti mužů, avšak, jak známo, je v mlze lépe slyšet. Ještě jsme nebyli od břehu příliš vzdáleni, když řekl Vinnetou:

„Tiše! Slyším něco! Jsou to údery vesel do vody.“

„Zastavme se tedy!“

„Ano – slyš!“

Nyní jsme dělali jen malé pohyby, jichž bylo třeba k udržení nad vodou a nezpůsobili jsme žádný hluk. Ano. Vinnetou dobře slyšel; někdo vesloval dolů po řece. Měl asi naspěch, vesloval rychle, ačkoliv zde měla řeka dost silný spád.

Blížil se k nám. Měli jsme se ukázat či ne? Mohl to být nepřátelský vyzvědač; mohlo nám však i prospět, kdybychom zjistili, kdo to je. Pohlédl jsem tázavě na Vinnetoua; porozuměl mi a odpověděl tiše:

„Zůstaňme zde! Chci vědět, kdo to je. Nespatří nás, protože ležíme zcela tiše na vodě.“

Mohli jsme ovšem očekávat, že zůstaneme nepozorováni, neboť nám nad vodu vyčnívaly jen hlavy. Neplavali jsme tedy zpět. Pida byl též ve velkém napětí; mohl nás výkřikem o pomoc prozradit, neučinil to však, protože zatím nevěděl, co by tím získal.

Nyní se ozvalo veslování zcela nablízku a z mlhy se vynořila indiánská kánoe. V ní seděl – – – kdo? Chtěli jsme se zachovat tiše, když však Vinnetou toho muže spatřil, vyrazil ze sebe výkřik:

„Santer! – On prchá!“

Můj jindy tak klidný přítel byl náhlým zjevem vraha své sestry tak rozčilen, že se rukama i nohama vší mocí rozehnal, aby se dostal ke kánoi, byl však zdržen tím, že byl s námi, totiž s Pidou spoután.

„Uff! Musím se vyprostit; musím za ním, chci ho dostat!“ zvolal, vytasil nůž a přeřízl řemen, jenž jej poutal k Pidovi.

Santer ovšem zaslechl Vinnetouův výkřik; obrátil tvář k nám a zpozoroval nás.

„Goddam!“ vykřikl zděšeně. „Tady jsou – –“

Náhle umlkl. Výraz zděšení z jeho tváře zmizel a ustoupil škodolibosti. Poznal naši situaci, hodil veslo do kánoe, uchopil pušku a namířil na nás volaje:

„Vaše poslední projížďka, vy psi!“

Naštěstí spustil právě v tom okamžiku, když se Vinnetou od nás odtrhl a mocnými rozmachy se hnal k člunu; tím jsem utrpěl s Pidou náraz, který nás od bodu, na nějž Santer mířil, poněkud vzdálil, takže koule šla mimo.

Co teď Vinnetou činil, nebylo plavání, nýbrž spíše skákání po vodě. Nůž svíral mezi zuby a mocnými rozmachy létal kupředu jako po hladině mrštěný kámen. Santer měl druhou hlaveň dosud nabitou, namířil na Apače a zvolal výsměšně:

„Pojď sem, rudá kůže! Pošlu tě k ďasu!“

Myslel, že mu stačí jen spustit, avšak zmýlil se ve Vinnetouovi, neboť ten se okamžitě ponořil, aby se dostal zdola ke kánoi a převrátil ji. Kdyby se to stalo, pak Santerovi puška nemohla pomoci a došlo by k zápasu, v němž mrštný Apač musel zůstat vítězem. To Santer uznal, hodil rychle zbraň do člunu a chopil se vesla. Měl nejvyšší čas, neboť sotva začal veslovat, objevil se Vinnetou na místě, na kterém kánoe před okamžikem stála. Santer se vzdal útoku, několika mocnými údery vesla odrazil z nebezpečného sousedství svého úhlavního nepřítele a křičel:

„Máš mne, pse? Schovám svou kouli pro naše příští shledání!“

Vinnetou všemožně pracoval, aby ho dohnal, avšak marně. Žádný plavec by nebyl dohonil člun, který byl hnán vesly dolů po vodním spádu.

Celý děj se odehrál v půl minutě, ale přesto se již objevili četní Apačové, kteří zaslechli hlasité volání a výstřel. Někteří skočili do vody, aby nám přispěchali na pomoc. Zavolal jsem na ně, aby mně pomohli dopravit Pidu na ostrov. Když jsme tam dorazili a já dal Kiowu od sebe odvázat, rozkázal Vinnetou svým lidem:

„Moji bratři se rychle připraví! Santer plul na člunu dolů řekou a my musíme za ním.“

Byl tak rozechvěn, jak jsem ho dosud nikdy nespatřil.

„Ano, musíme za ním, hned za ním!“ souhlasil jsem. „Co se však stane se Samem a oběma zajatci?“

„Ty ponechám tobě,“ odpověděl.

„Mám tedy zůstat zde?“

„Ano. Santera, vraha svého otce a sestry, musím dostat já, ty však jsi povinen vysvobodit Sama. Musíme se rozejít.“

„Na jak dlouho?“

Chvíli se rozmýšlel, než řekl:

„Kdy se opět shledáme, nevím. Lidská přání a lidská vůle podléhají Velkému Duchu. Doufal jsem, že zůstanu s bratrem Old Shatterhandem déle, avšak Mannitou rozhodl jinak. Víš, proč Santer uprchl?“

„Mohu si to domyslet. Nepadli jsme do nastavené léčky a tys byl včera viděn. Santer tedy ví, že jsme zde a že neustaneme, dokud se ho nezmocníme a nevysvobodíme Hawkense. Dostal strach a proto se uklidil.“

„Ano, možná však, že je tomu i jinak. Náčelníkův syn zmizel a to ovšem Kiowové uvádějí ve spojení s naším příchodem; předpokládají, že upadl do našich rukou. Následkem toho je Tangua rozvzteklen a vylil si svou zlost na Santerovi, který je vším vinen. Vyhnal ho.“

„I to je možné. Santer nepochybně poznal, že mu Kiowové již útočiště neposkytnou.“

„A proč zvolil cestu po vodě a vzdal se svého koně?“

„Ze strachu před námi. Bál se, že se s námi setká, a i když ne, mohli jsme nalézt jeho stopu a sledovat ji. Proto utekl v člunu, který vyměnil za koně. Zajisté netušil, že jsme zde na ostrově a že právě jeho opatrnost prozradí jeho útěk. Nyní ví, že ho budeme pronásledovat a bude pilně veslovat, aby se dostal co nejdále odtud. Myslíš, že ho dohoníte na koních?“

„Je to sice těžké, ne však nemožné. Musíme překonat záhyb řeky.“

„Ne, to nesmíte! Upozorňuji svého bratra Vinnetoua, že by to bylo chybné.“

„Proč?“

„Protože by mohl opustit řeku a prchat dále po zemi; jistota uniknutí by byla pro něho větší. Protože nevíte, u kterého břehu by přistál, musíte se rozdělit a sledovat Red River po obou březích.“

„Můj bratr soudí správně. Uděláme, co řekl.“

„Přitom musíte dávat bedlivý pozor, aby vám neušlo místo, na němž přistane, a to vyžaduje bohužel mnoho času. Pak také nemůžete přejet záhyby, neboť mezitím, co by jeden oddíl překročil oblouk na jednom břehu, musel by druhý na protějším břehu dělat tím větší zajížďku a následkem toho byste se od sebe vzdálili.“

„Je tomu tak, jak praví můj bratr; budeme nuceni sledovat všechny záhyby řeky. Nesmíme proto již zmeškat ani minutu.“

„Rád bych jel s vámi, ale mou povinností je pečovat o Hawkense. Nesmíme ho opustit.“

„Nechci od tebe žádat věci, které by ti zabránily vykonat povinnost. Nemůžeš jet s námi! Avšak bude-li to vůle Velkého Ducha, shledáme se opět za několik dní.“

„Kde?“

„Až pojedeš odtud, zamiř k soutoku této řeky s Rio Boxo de Natchitoches. Tam, kde začíná společný proud obou toků, na levém břehu, nalezneš jednoho z mých bojovníků.“

„Nezastihnu-li tam však nikoho?“

„Tedy ještě budu Santerovi v patách a nevím, kam prchá; nebudu ti tedy moci podat zprávu, kam máš přijít. Pak se vydej se svými třemi druhy do St. Louis k bledým tvářím, které chtějí stavět ohnivému oři cestu prérií. Avšak prosím tě, aby ses k nám navrátil, jakmile ti to dovolí dobrý Mannitou. Budeš v pueblu na Rio Pecos vždy srdečně vítán, a kdybych tam právě nebyl, dozvíš se, kde mne máš hledat.“

Zatím Apačové připravili koně k jízdě. Vinnetou podal Dickovi a Willovi ruku a obrátil se ještě jednou ke mně:

„Můj bratr ví, jak veselí jsme byli, když jsme započali jízdu od Rio Pecos; ta však přinesla Inču-čunovi a Nšo-či smrt. Až se k nám někdy vrátíš, neuslyšíš již hlas nejkrásnější apačské dcery, která se odebrala do země mrtvých místo do měst bledých tváří. Mne nyní odtud žene pomsta, avšak tebe láska přivede zase k nám. Přál bych si, abych ti mohl při ústí Rio Boxo zanechat zprávu; kdyby to však nebylo možné, pak neprodlévej příliš dlouho v městech na Východě, ale vrať se brzy ke mně zpět! Víš, koho mi máš nahradit! Slíbíš mi, že brzy přijdeš, můj milý Šarlí?“

„Slibuji to! Mé srdce bude s tebou, můj bratře. Víš, jaký slib jsem dal umírajícímu Klekí-petrovi! Já jej dodržím.“

„Velký Mannitou veď tedy tvé kroky a chraň tě na všech cestách! Howgh!“

Nato mne objal a políbil, dal svým lidem krátký rozkaz, skočil na koně a popohnal jej do vody. Apačové se rozdělili; jeden oddíl se přeplavil na pravý a Vinnetou se svými lidmi na levý břeh řeky.

Pohlížel jsem za Vinnetouem, až zmizel v mlze. Zdálo se mi, jako by s ním odešla část mé bytosti.

Stone a Parker chvíli mlčky pozorovali, jaký bol mne svírá. Pak řekl Dick přímo a srdečně:

„Neberte si to tak k srdci, sir! Však my ty Apače opět brzy dohoníme. Pojedeme za nimi, až vysvobodíme Sama. Proto nebudeme s výměnou zajatců otálet. Jak to míníte zařídit?“

„Vyslovte napřed vy svůj názor, milý Dicku! Jste zkušenější než já.“

Ta chvála mu zalichotila. Pohladil si vousy, a řekl:

„Považuji za nejjednodušší poslat zajatého Kiowu nyní hned k Tanguovi se sdělením, kde jeho syn je, a s podmínkami, za kterých jej pustíme na svobodu. Co myslíš ty, starý Wille?“

„Hm!“ mručel Parker. „Ještě nikdy jsi neměl tak hloupou myšlenku, jako je tato.“

„Hloupou? Já? Hrome! Proč hloupou?“

„Když řekneme, kde jsme, pošle sem Tangua své lidi, a ti nám vezmou Pidu, aniž nám vydají Sama. Já bych jednal jinak.“

„Jak?“

„Odjedeme odtud daleko do prérie, odkud přehlédneme krajinu. Pak vyšleme Kiowu do vsi a vymíníme si, že smí přijít jen dva bojovníci, kteří přivedou Sama, za něhož si mohou vzít Pidu. Přijde-li více lidí než dva, snad s úmyslem, aby nás napadli, spatříme je zdaleka a můžeme se zachránit. Nemyslíte, sir, že to bude tak lepší?“

„Já bych jednal ještě opatrněji a nevyslal bych vůbec žádného posla,“ odpověděl jsem.

„Žádného posla? A jak se Tangua dozví, že jeho syn –?“

„On se to dozví,“ přerušil jsem ho.

„Od koho?“

„Ode mne.“

„Zamýšlíte snad jít sám do vsi?“

„Ano.“

„To nedělejte, sir! To je nebezpečná hra. Hned by se vás tam zmocnili.“

„Myslím, že toho zanechají.“

„Zcela jistě vás chytnou – zcela jistě!“

„Pak by byl Pida ztracen. Nemám chuť vyslat posla a ztratit tím rukojmí.“

„To je ovšem správné, avšak proč tam chcete jít právě vy? Vždyť to mohu provést i já!“

„Věřím, že k tomu máte dost odvahy, pokládám však za lepší, když promluvím s Tanguou sám.“

„Uvažte, jaký má na vás vztek! Půjdu-li k němu já, snad spíše přijme podmínky než tehdy, bude-li rozzuřen pohledem na vás.“

„Právě proto chci k němu sám! Chci, aby zuřil; chci, aby se rozzuřil nad tím, že se k němu odvažuji. Pošlu-li jiného, bude se domnívat, že se ho bojím, a takové podezření na sebe nechci uvalit.“

„Dělejte tedy, co chcete, sir! Kde zatím zůstaneme my? Zde na ostrově? Nebo si snad najdeme jiné, lepší místo?“

„Není lepší.“

„Well! Avšak běda zajatcům, jestliže se vám ve vesnici něco stane! V tom případě nebudu mít slitování. Kdy vyrazíte?“

„Dnes večer.“

„Teprve? Není to příliš pozdě? Půjde-li věc dobře, může se uskutečnit výměna v poledne a my pospíšíme hned za Vinnetouem.“

„A Kiowové pojedou za námi a pobijí nás!“

„Myslíte?“

„Inu, Tangua nám Sama rád vydá, aby dostal syna, ale pak, až ho bude opět mít, všemožně se vynasnaží, aby se mohl pomstít. Proto chci výměnu odbýt večer a pak odjedeme, abychom v noci, kdy nás nebude moci pronásledovat, byli již daleko před nimi. Do večera kromě toho náčelníkův strach o syna ještě vzroste. To ho učiní přístupnějším.“

„To je pravda. Budeme-li však již předtím vyzrazeni, Mr Shatterhand?“

„Pak nebude také zle.“

„Budou jistě pátrat po Pidovi, a pak se snad dostanou i sem na ostrov.“

„Na ostrov ne, ale na břehu je možná spatříme. Tam uvidí Vinnetouovu stopu a budou se domnívat, že jsme s Pidou odjeli. To naplní Tanguu ještě většími starostmi. Poslouchejte!“

Ozvaly se lidské hlasy. Mlha se začala zvedat a viděli jsme břehy. Stáli tam četní Kiowové, kteří pronášeli své názory o stopách koní, které nalezli; pak rychle zmizeli, aniž pohlédli na náš ostrov.

„Jsou pryč; zdá se, že mají naspěch,“ řekl Dick Stone.

„Zajisté. Spěchali do vsi, aby Tanguovi podali zprávu o nalezení stopy. Ten hned vyšle četu jezdců, kteří budou stopu sledovat.“

Ta předpověď se vyplnila za necelé dvě hodiny. Po protějším břehu dolů jela četa jezdců, vstoupila na stopu a hnala se po ní tryskem odtud. Že by tito Kiowové dohonili Vinnetoua, nebylo pravděpodobné, neboť jel jistě stejně rychle jako oni.

Mluvili jsme spolu tiše, aby zajatci nezjistili, co zamýšlíme. Neviděli také, co se dělo na druhém břehu, neboť leželi spoutáni v trávě za křovím.

Dopoledne nám slunce způsobilo tu radost, že nás ohřálo svými paprsky; vysušilo nejen naše ležení, nýbrž i nás, což zvýšilo pohodlí, s nímž jsme se oddali odpočinku až do večera.

Krátce po poledni jsme spatřili plout po řece předmět, který se stočil směrem k ostrovu, a byl větvemi stromů zadržen. Byla to kánoe, na které jsem unesl Pidu; ze Salt Forku sem přišla jistě jen proto tak pozdě, že zůstala cestou někde viset.

Byla mně vítána, neboť jsem ji mohl večer použít k přeplavení, aniž jsem se opět musel zmáčet v řece. Vytáhl jsem ji proto na břeh.

Jakmile se setmělo, strčil jsem kánoi do vody a vesloval po řece vzhůru; Stone a Parker mne provázeli svým žehnáním. Řekl jsem jim, aby neměli starost, i kdybych se do rána nevrátil.

Šlo to proti proudu zvolna, takže jsem až po hodině zahnul z Red Riveru do Salt Forku. Když jsem dorazil blíže k vesnici, vesloval jsem ke břehu a uvázal zde kánoi ke stromu, opatřiv ji novým řemenem.

Viděl jsem opět jako včera hořet ohně a u nich sedící muže a pobíhající ženy. Domníval jsem se, že dnes bude vesnice lépe střežena než včera, zmýlil jsem se však. Kiowové našli stopu Apačů a poslali za nimi bojovníky; domnívali se tedy, že jsou v bezpečí.

Tangua opět seděl před svým stanem a měl u sebe oba své mladší syny. Se sehnutou hlavou pohlížel temně do ohně. Dnes jsem byl na levém břehu Salt Forku, na němž ležela vesnice, a plížil jsem se od břehu pravým úhlem a pak za stany vzhůru, až jsem se octl za stanem náčelníka. Měl jsem štěstí, neboť nebylo nablízku člověka, který by mne mohl pozorovat. Ulehnul jsem na zemi a lezl jsem k zadní straně stanu. Když jsem se tam doplížil, uslyšel jsem hluboký, jednotvárný a žalostný zpěv. Náčelník truchlil indiánským způsobem nad ztrátou milovaného syna. Nyní jsem lezl kolem stanu dopředu a postavil se pojednou vedle náčelníka.

„Proč zpívá Tangua písně žalu?“ tázal jsem se. „Udatný bojovník nemá nikdy pronést ani hlásku bolesti. Bědování je jen pro staré squaw.“

Nemohu popsat, jak ho můj zjev polekal. Chtěl mluvit, nevypravil však ze sebe ani slovo; chtěl vyskočit, musel však zůstat sedět, maje ochromené nohy. Pohlížel na mne rozevřenýma očima strnule jako na strašidlo, až konečně zahučel:

„Old – – Old – – Shatterhand – – uff! Jak sem přicházíš – – kde – – vy jste dosud – zde – nejste pryč?“

„Jak vidíš, jsem dosud zde. Přišel jsem, protože si musím s tebou promluvit.“

„Old Shatterhand!“ vyrazil konečně ze sebe hlasitěji mé jméno.

Když oba hoši uslyšeli jméno, uprchli do stanu.

„Old Shatterhand!“ opakoval náčelník ještě jednou, dosud pod vlivem leknutí, ale brzy nabyla jeho tvář výrazu vzteku. Zakřičel, obrácen ke stanům, nějaký rozkaz, kterému jsem nerozuměl, protože jsem neznal jejich nářečí; mé jméno však při tom bylo.

Okamžik nato se ozvalo vesnicí vytí, takže jsem se domníval, že se pode mnou třese země. Všichni přítomní se hnali k nám, mávajíce zbraněmi. Tu jsem vytasil svůj nůž a zvolal Tanguovi od ucha:

„Má Pida zahynout? On mne k tobě posílá!“

Přes panující řev uslyšel má slova a zvedl ruku. Jediný pohyb a zavládlo ticho, avšak Kiowové nás již obklíčili. Svými pohledy mne téměř požírali. Usednuv k Tanguovi, pohlížel jsem mu do strnulé tváře a pak řekl:

„Mezi mnou a Tanguou je smrtelné nepřátelství. Já jsem je sice nezavinil, avšak nenamítám proti němu nic; je mně lhostejné, jestliže se svými přáteli zahubím jednoho z jeho bojovníků nebo všechny. Zda se ho bojím, ať posoudí z toho, že jsem se odvážil do středu jeho vesnice, abych s ním promluvil. Promluvím krátce: Pida je v mých rukou a bude pověšen na strom, nevrátím-li se v určitou dobu.“

Ani slovo, ani jediný pohyb neprozradil dojem, kterým má slova působila. Oči náčelníkovy se jen zaleskly vztekem nad tím, že mně nemohl ublížit, nechtěje obětovat život svého syna. Skřípaje zuby zasyčel:

„Jak – – jak – – se dostal do vaší moci?“

„Byl jsem včera u ostrova, když mluvil se Samem Hawken-sem. Srazil jsem ho k zemi a vzal s sebou.“

„Uff! Old Shatterhand je miláčkem Zlého Ducha, který ho opět chránil. Kde je nyní můj syn?“

„Na bezpečném místě, o němž se nedozvíš. Později ti je ukáže sám. Z mých slov jsi poznal, že nezamýšlím Pidu usmrtit. Máme však s sebou ještě jednoho Kiowu, kterého jsme zajali; vytáhl jsem ho z křoví, v němž naslouchal. Ten muž dostane svobodu právě tak jako tvůj syn, když nám vydáš Sama Hawkense.“

„Uff! Máš jej mít! Přiveď napřed Pidu a mého bojovníka!“

„Přivést? To neudělám! Znám Tanguu a vím, že mu nemohu důvěřovat. Dávám za jednoho dva a jsem tedy slušnější a dobrotivější než vy. Za to žádám, abyste se vzdali každého uskoku.“

„Dokaž mi napřed, že Pida je skutečně u vás!“

„Co tě to napadlo! Říkám to a je to tedy pravda. Old Shatterhand není Tangua. Ukaž mi Sama Hawkense! Jistě již není na ostrově, kde nebyl v bezpečí. Chci s ním promluvit!“

„O čem s ním chceš mluvit?“

„Chci poznat z jeho úst, jak se mu u vás dařilo. Podle toho se pak zařídím.“

„Musím se nejdříve poradit se svými nejstaršími bojovníky. Odejdi k nejbližšímu stanu; pak se dozvíš, co učiníme!“

„Dobře. Ale pospěšte si, neboť zdržíte-li mne a nevrátím-li se v určitou dobu, bude Pida pověšen!“

Být pověšen je pro rudocha nejhanebnější smrt. Je pochopitelné, jak Tangua zuřil.

Odešel jsem k vedlejšímu stanu a usedl tam na zem; byl jsem ovšem právě tak jako předtím obklíčen rudochy. Tangua zavolal své lidi a radil se s nimi. V každých očích na mne upřených viděl jsem vztek, který jen z ohledu na Pidu nevybudil. Přitom jsem však také pozoroval, že má odvaha učinila na všechny značný dojem.

Po chvíli odeslal náčelník jednoho z rudochů pryč; muž zmizel v jednom ze stanů a vyvedl pak mého malého Sama na boží vzduch. Vyskočil jsem a šel jsem mu vstříc. Když mne spatřil, zavolal s jásotem:

„Heigh-day! Old Shatterhand! Vždyť jsem řekl, že jistě přijdete! Chcete si s sebou vzít svého starého Sama Hawkense!“

Přitom mně podával spoutané ruce, aby mne pozdravil.

„Ano,“ řekl jsem. „Greenhorn přišel, aby vám vydal svědectví, že jste největší mistr v připližování, což jste i dokázal. Ať se vám řekne cokoliv, vždycky běžíte na opačnou stranu!“

„Nedělejte mi výčitky, vřele milovaný sir, a řekněte mi raději, žije-li dosud má Mary!“

„Ano, je u nás.“

„A Liddy?“

„Vaše bouchačka? Tu jsme také zachránili.“

„Tedy je všechno all right, jestli se nemýlím. Pojďte a hleďme, abychom se odtud dostali! Já se tu už skoro nudím!“

„Trpělivost, trpělivost, nejmilejší Same! Děláte, jako by to byla hračka dostat se sem a vyvést vás odtud.“

„Vždyť je to hračka, ovšem jen pro vás. Věděl bych rád, co byste vy neuměl provést! Stáhl byste mne i z měsíce, kdybych tam zaběhl – hihihi!“

„Jen se smějte! Pozoruji podle toho, že se vám tu nedařilo zrovna zle.“

„Zle? Co vás to napadá! Dobře jsem se měl, nadmíru znamenitě! Každý Kiowa mne miloval jako vlastní děcko; samým laskáním, objímáním a líbáním jsem div nepozbyl rozum. Jako nevěstu mne krmili, a když jsem chtěl spát, nemusel jsem si ani lehat, protože jsem vůbec stále ležel na zádech.“

„Okradli vás?“

„Ovšem. Vyprázdnili mi kapsy nadobro.“

„Dostanete opět vše, co bude možno nalézt. Zdá se mi, že porada je skončena.“

Objasnil jsem nyní náčelníkovi velmi rozhodně, že už nesmím déle čekat, má-li jeho syn zůstat naživu, a pak začalo krátké, avšak nadmíru rázné vyjednávání, z něhož jsem vyšel jako vítěz, protože jsem ani v nejmenším nepovolil a náčelník měl strach o svého syna.

Bylo rozhodnuto, že mne a Sama doprovodí čtyři bojovníci ve dvou kánoích a převezmou oba naše zajatce. Pro případ, že by nás chtěli tajně sledovat ještě jiní Kiowové, pohrozil jsem Pidovou smrtí.

Požadavek, aby mně byl dán Sam s sebou, byl vlastně navíc, neboť jsem mohl čtyři nás doprovázející Indiány přelstít. Avšak Kiowové mým slovům důvěřovali a věřili Old Shatterhandovi i později. Kam poplujeme, jsem neřekl. Když byl zbaven pout, zamával Sam svýma krátkýma rukama ve vzduchu a zvolal:

„Svobodu, opět svobodu! To vám nikdy nezapomenu, sir! A také již nikdy nepoběžím vzhůru nalevo, když vaše požehnané nohy poběží vpravo dolů.“

Když jsme se chystali k odchodu, ozvalo se tu a tam tlumené mručení. Indiáni se děsně zlobili, že museli pustit zajatce a mne, a Tangua ještě za mnou zasyčel:

„Až do návratu mého syna budeš v bezpečí, avšak pak se za tebou požene celý kmen a bude tě pronásledovat. Najdeme tvou stopu a zmocníme se tě, i kdybys odjel vzduchem!“

Neuznával jsem za nutné odpovídat na tuto naivní hrozbu a vedl jsem Sama a Kiowy k řece, kde jsme po dvou – rozumí se, že já zůstal se Samem – vstoupili do dvou kánoí. V okamžiku, kdy jsme odrazili, ozvalo se na břehu hrozné vytí, které jsme za sebou ještě dlouho slyšeli.

Při plavbě jsem musel Samovi vypravovat, co se od jeho zajetí událo. Litoval sice, že byl Vinnetou nucen odloučit se od nás, příliš se tím však nermoutil, neboť se – jak se mi zdálo – obával Apačových výčitek.

Ač byla tma, přistáli jsme šťastně u břehu ostrova a byli Dickem a Willem radostně přivítáni. Až po mém odchodu si utvořili pravý pojem o odvážnosti mého kousku.

Pak jsme Indiánům vydali oba zajatce, kteří se s námi ani slovem nerozloučili, a čekali jsme, až jsme již neslyšeli údery vesel vracejících se kánoí. Nato jsme se vyhoupli do sedel a přepluli na levý břeh řeky. Šlo nyní o to, abychom jeli co možná nejrychleji po celou noc, a bylo dobře, že Sam krajinu trochu znal. Vedl nás. Dříve však, než jsme vyrazili, vztyčil se v sedle, pozvedl pěst, zahrozil dozadu a řekl:

„Teď jste tam dohromady srazili své makovice, abyste se uradili, jak nás opět dostat do svých předních klepet! Budete se divit! Sam Hawkens nebude již tak hloupý, aby zůstal ještě jednou vězet v díře, z které jej vytáhl greenhorn! Mě už nechytne žádný Kiowa, jestli se nemýlím!“

KAPITOLA PÁTÁ První henryovka

Když jsem se, donucen okolnostmi, rozloučil s Vinnetouem, jenž se hnal za vrahem Santerem, netušil jsem, že potrvá celé měsíce, než svého rudého přítele a bratra opět uvidím. Další průběh událostí byl totiž docela jiný, než jsem si představoval.

Dosáhli jsme, totiž já, Sam Hawkens, Dick Stone a Will Parker, jízdou jako o závod ústí jižního ramene Red Riveru, které Vinnetou nazýval Rio Boxo de Natchitoches. Doufali jsme, že tam najdeme jednoho z jeho Apačů jako posla. Ta naděje se bohužel nesplnila. Našli jsme zde ovšem stopy lidí, avšak jaké! Byly tu mrtvoly obou traderů, kteří nám podali zprávu o vesnici Kiowů. Byli zastřeleni a to Santerem, jak jsem se později dozvěděl od Vinnetoua.

Santerova plavba byla tak rychlá, že dorazil zároveň s oběma obchodníky k ústí řečené řeky, ačkoli opustili Tanguovu vesnici mnohem dříve než on. Když se musel vzdát Vinnetouových nuggetů, byl bez prostředků; zboží traderů ho lákalo a proto nic netušící muže úkladně zastřelil. Poté s mezky zmizel. To vyčetl Vinnetou ze stop, které při svém příchodu na místě nalezl.

Byl to od Santera zoufale odvážný kousek, neboť doprava tolika mezků savanou je pro jednotlivce spojena s velikými obtížemi. K tomu musel ještě spěchat, protože věděl, že je stíhán.

Naneštěstí pro nás nastal několikadenní déšť, který všechny stopy smazal, takže se Vinnetou již nemohl spolehnout na svůj zrak, nýbrž pouze na svůj instinkt. Aby zpeněžil svůj lup, vyhledal Santer jistě jednu z nejbližších osad, a proto Apačům nezbývalo než navštívit osady jednu po druhé.

Po několika promarněných dnech našel Vinnetou opět vrahovu stopu v Gaterově faktorství. Santer zde byl, prodal všechno a koupil si dobrého koně, aby prchl po tehdejší redriverské silnici na východ. Vinnetou propustil všechny své Apače, poslal je domů a vydal se za vrahem sám. Měl u sebe dost zlatého prachu, aby mohl na Východě delší dobu žít.

Jelikož nám na Natchitoches nezanechal žádné zprávy, nevěděli jsme, kde je a nemohli jsme ho tedy sledovat. Obrátili jsme se proto nejpřímější pozemní cestou k St. Louis. Bylo mi to velmi líto, že jsem se se svým rudým přítelem neshledal, avšak nebylo možné nic dělat.

Po dlouhé cestě jsme dorazili jednoho večera do St. Louis. Má první cesta mne vedla k mému starému Mr Henrymu. Když jsem vešel do jeho dílny, seděl při lampě u soustruhu a přeslechl hluk, který způsobilo otvírání dveří.

„Good evening, Mr Henry!“ pozdravil jsem, jako bych ho byl navštívil včera naposledy. „Budete se svou novou opakovačkou už brzy hotov?“

Při tom jsem si sedl na konec lavice, jak jsem to dělával dříve. Vyskočil, pohlížel na mne chvíli strnule a pak radostně vykřikl:

„Vy – vy – – vy jste zde? Domácí učitel – surveyor – a konečně Old Shatterhand, čertův chlapík?“

Uchopil mne do náručí, sevřel, přitiskl k sobě a několikrát políbil na obě líce, až to zamlaskalo.

„Old Shatterhand! Odkud znáte to jméno?“ tázal jsem se, když se trochu uklidnil.

„Odkud? Ještě se ptáte? Vždyť se o vás všude vypravuje, vy čertovo kvítko! Stal jste se westmanem, jak je o tom psáno v knize. Mr White, inženýr nejbližší sekce, byl první, kdo o vás přinesl zprávu; chválil vás do nebe. Korunu vám však nasadil Vinnetou.“

„Jak to?“

„Vypravoval mi všechno – všechno!“

„Cože? Byl snad zde?“

„Ovšem, že zde byl – ovšem!“

„Kdy, kdy?“

„Před dvěma dny. Vy jste mu o mně vypravoval, o mně i o medvědí kulovnici a proto neměl klid, když už byl zde v St. Louis, dokud mně nenavštívil. Řekl mi, jaký se z vás stal muž. Bizoní býci, šedý medvěd a tak dále, a tak dále! Behold! Docela i náčelníkem jste se prý stal!“

Tím způsobem hovořil dlouhou dobu, ač jsem ho několikrát přerušil. Stále a stále mne objímal a nesmírně se radoval, že byl příčinou nového směru mého života, totiž že on sám mne poslal na Západ.

Od onoho faktorství již Vinnetou neztratil Santerovu stopu a sledoval ji rychlými kroky do St. Louis, odkud směřovala k New Orleansu. Jeho spěch byl právě příčinou, že dorazil do St. Louis dříve než já. U Henryho mně zanechal zprávu, že ho mám, budu-li mít k tomu chuť, následovat do New Orleansu, ale kvůli vzrůstající nejistotě na Jihu, že mi to příliš neradí. Bylo to právě před začátkem občanské války. Vinnetou mi po Mr Henrym vzkázal i to, že mi později určitě oznámí, kde ho naleznu. Kdybych snad přece jel za ním, mám ho hledat v jistém hotelu v New Orleansu.

Co dělat? Snad čekat v St. Louis? Nikoli! Nebylo možné vůbec předvídat, kdy Vinnetouova zpráva dojde. Také mne to již táhlo domů, k příbuzným, kteří patrně čekali s obavami na můj návrat a na hmotné přispění. Prostředky jsem k tomu nyní měl.

Předem jsem však musel vyřídit své obchodní záležitosti, což se stalo příštího dne. Již časně zrána jsem seděl s Hawkensem, Stonem a Parkerem za oněmi skleněnými dveřmi, kde jsem byl před nedávnem tak šibalsky podroben zkoušce. Můj starý Henry šel s námi. Zde se vypravovalo, opravovalo a vysvětlovalo a konečně se ukázalo, že ze všech sekcí prožil náš oddíl nejzajímavější a nejnebezpečnější události. Byl jsem z jeho surveyorů jediný, kdo zůstal naživu.

Sam se všemožně namáhal, aby mně vymohl zvláštní odměnu, avšak marně. Svůj honorář jsme obdrželi hned, avšak ani o dolar víc a přiznávám, že jsem své namáhavě zhotovené a zachráněné výkresy neodváděl bez pocitu dosti značného zklamání. Pánové ustanovili pět surveyorů, zaplatili však jen jednomu a zastrčili honorář ostatních čtyř do svých kapes. Pátrat po dědicích padlých jim ovšem ani nenapadlo. Tak jim lacino spadlo do klína ovoce naší společné námahy.

Sam proto spustil ostrou řeč, nedostal však nic a byl s Dickem a Willem s poklonami vyveden ze dveří. Já šel za nimi. Ostatně částka, kterou jsem obdržel, byla na mé poměry značná – a to mně stačilo.

Nyní jsem tedy vážně pomýšlel na cestu domů. Koupil jsem si prádlo a nový oděv, poněvadž jsem ve svém indiánském obleku ovšem do Evropy nemohl. Po dohodě s Mr Henrym jsem mu odevzdal své věci i těžkou medvědobijku. Slíbil, že mi vše dobře uschová. Ponechal jsem si jen svůj kožený a naprosto nepromokavý opasek jako bezpečnou schránku na peníze. Také svého koně jsem ponechal u mistra puškaře v opatrování. Nebylo ani pomyšlení, abych jej vzal s sebou do vlasti.

Rozloučil jsem se s dobrákem Samem a jeho kamarády Willem a Dickem, kteří všichni toužili po důkladném odpočinku v St. Louis, a odebral jsem se na nádraží, kam mě starý Henry doprovodil. Rozhodl jsem se pro cestu na jih, do New Orleansu, abych se přes Vinnetouovu výstrahu přece jen pokusil sejít se s ním podle udané adresy. Abych byl upřímný, byl jsem také zvědav na jihovýchodní část Unie, kterou jsem částečně mohl vidět aspoň z vlaku. Jak poznáme, byla by mně tato zvědavost stála málem život. Na nádraží ze mne vynutil Mr Henry slib, že se do Spojených států vrátím co nejdříve, podle možností ještě tento rok.

Dojel jsem šťastně do New Orleansu, ale po Vinnetouovi jsem půl dne marně pátral. Další nemilou okolností bylo, že jsem nenašel žádnou loď do Evropy a tím méně do New Yorku. Jen jakýsi Yankee plul na Kubu, odkud bylo možno snadněji pokračovat v další cestě. Rychle rozhodnut odebral jsem se na jeho loď právě před odjezdem. Své peníze jsem měl u sebe v opasku; původně jsem zamýšlel vyměnit je za šek, ale jaké bylo tehdy spolehnutí v New Orleansu na bankéře! Nedůvěřoval jsem nikomu ani v klidných dobách, považoval jsem za dobré neodloučit se v této neklidné době od svého těžce získaného majetku ani v noci. Proto jsem v kajutě odložil jen kabát a ponechal si ostatní oděv; připnul jsem si opasek s penězi dobře na tělo pod vestu. Jak se brzy ukázalo, bylo to opatření velmi dobré.

Abych o té trapné události dlouho nemluvil, napíši zkrátka, že jsme byli v noci překvapeni hurikánem. Večer jsme sice měli zamračené a větrné počasí, avšak dobrou plavbu a nic neukazovalo na nebezpečnou smršť. Po půlnoci jsem byl probuzen vytím a hučením bouře; vyskočil jsem z lože na zem a kabina, kterou jsem obýval ještě se třemi cestujícími i s celým svým obsahem se na mne sesypala. Kdo v takové chvíli myslí na kabát a cestovní kufr! Život může záviset na okamžiku a při panující tmě a v tom hrůzném zmatku mohlo trvat dlouhou dobu, než věci najdu. Proto jsem se rychle vymanil z trosek a spěchal – ne, vrávoral – na palubu, neboť loď se děsně kymácela a zmítala.

Venku jsem neviděl nic, byla úplná tma; hurikán mne okamžitě srazil a vlna se převalila přes mé tělo. Zdálo se mi, že slyším křičící hlasy, avšak vytí smrště je přehlušilo. Pak šlehlo za sebou několik blesků a osvětlilo na několik okamžiků okolí. Spatřil jsem před sebou mořský vír a za ním zemi. Loď se totiž vklínila mezi skaliska a mocné vlny zvedaly její záď do výše. Byla ztracena; každým okamžikem mohla být roztržena. Kde byla spása? Jen v plavání! Nový blesk mi ukázal lidi, kteří ležíce na palubě se drželi všech možných předmětům, aby je vlny nespláchly. Já však byl toho názoru, že se musím svěřit právě těm vlnám.

Pak se přivalila vlna vysoká jako dům, zářící ve tmě fosforečnatým leskem. Zasáhla loď, jež příšerně zasténala, takže jsem byl přesvědčen, že se v tom okamžiku rozbije. Pak jsem pustil věc, které jsem se dosud držel. Bože, pomoz mi a zachraň mne! Zdálo se mi, jako by mne moře neslo až k nebi, zavířilo mnou jako míčem, sneslo mne do hloubi a potom opět vzhůru. Nehnul jsem ani údem, neboť v takové situaci byla každá námaha marná; jakmile mne však vlny donesly k zemi, musel jsem pracovat rukama i nohama ze všech sil, abych už nebyl stržen zpět.

Jistě jsem nebyl ani půl minuty v moci vln, ale zdálo se mi, jako by to trvalo půl věčnosti. Pak mne nová mocná vlna přímo vyhodila do vzduchu. Vyvrhla mne a mrštila mnou mezi skály do klidnější vody. Jen aby mne již nezachvátila! Proto jsem nohama i rukama začal plavat tak usilovně jako dosud nikdy v životě. Použil-li jsem výrazu „klidná voda“, mínil jsem to ovšem jen relativně. Voda mne totiž přenesla přes příboj, kde mne již neohrožovaly ohromné vlny, avšak bouře vířila vodu a brázdila ji i zde tak, že jsem byl vzhůru i dolů zmítán jako lehký korek v nádobě se silně přetřásanou vodou. Štěstím pro mne bylo, že jsem již z lodi zpozoroval zemi. Bez této příznivé okolnosti bych byl býval ztracen. Věděl jsem, kterým směrem musím plavat. Ačkoliv jsem mohl v té děsné vzpouře živlů jen zvolna vpřed, dosáhl jsem konečně pobřeží, ač ne tím způsobem, jak jsem si přál. Moře bylo temné a země též; ve tmě jsem nemohl rozeznat jedno od druhého, a protože jsem nemohl nalézt vhodné místo k přistání, narazil jsem hlavou na úskalí tak mocně, jako by mne byl někdo udeřil sekerou do hlavy. Měl jsem ještě tolik duchapřítomnosti, že jsem vylezl na skalisko, ale pak jsem pozbyl vědomí.

Když jsem ho opět nabyl, nebylo dosud po bouři. Hlava mne bolela, avšak na to jsem nedbal. Větší starost mně působilo, že jsem nevěděl, kde vlastně jsem. Ležel jsem na pevnině či na skalisku, vyčnívajícím do moře? Z místa jsem se nesměl hnout. Bylo kluzké a ploché; musel jsem po chvíli napnout všechny síly, abych se na něm udržel, neboť síla bouře byla ještě tak velká, že mně mohla zase smést. Po krátké době jsem však zpozoroval, že se bouře zmírňuje a netrvalo to již dlouho, hurikán rázem ustal a déšť také a na nebi se objevily hvězdy.

Při jejich svitu jsem se mohl orientovat. Byl jsem na pobřeží. Za mnou bouřil příboj, před sebou jsem spatřil několik stromů. Šel jsem k nim; ty přečkaly útok hurikánu, jiné však ležely vyrvány na zemi nebo byly zaneseny daleko odtud. Pak jsem zpozoroval světla, která se pohybovala; museli tam být lidé a já je spěchal vyhledat.

Bylo tu několik stavení, jimž bouře důkladně zahrála; z jednoho byla odnesena i střecha. Jak ti lidé žasli, když mne spatřili! Dívali se na mne jako na strašidlo. Rozbouřené moře dosud zuřilo tak, že jsme museli řvát, chtějíce se domluvit. Byli to rybáři. Bouře nás zahnala k ostrovům Tortugas a to k onomu z nich, na němž leží Fort Jefferson.

Rybáři se mně laskavě ujali a opatřili mne potřebným suchým prádlem i oděvem. Nato udělali poplach, neboť bylo nutno prohledat pobřeží, nejsou-li tam trosečníci. Až do rána jich bylo nalezeno šestnáct, ale jen tři z nich byli naživu; ostatní byli mrtví. Když se rozednilo, spatřil jsem pobřeží pokryté troskami; loď se úplně roztříštila. Příď vězela na úskalí, na něž ji vehnal hurikán.

Byl jsem tedy trosečníkem, ale peníze, které jsem chtěl použít pro svoje příbuzné, jsem ve svém opasku zachránil. Těšil jsem se i myšlenkou, že jsem z hrozného nebezpečí, v němž tolik lidí zahynulo, vyvázl živ a zdráv.

Velitel pevnosti se nás ujal; dostali jsme, co jsme potřebovali a mně vymohl místo na lodi, plující do New Yorku. Když jsem tam dorazil, hledal jsem a ovšem také našel příležitost k odplutí do Evropy. Co jsem doma a jinde dělal, nepatří do tohoto vypravování. Řeknu krátce, že se přání starého Mr Henryho splnilo. Pět měsíců po svém odjezdu ze Spojených států jsem již zase seděl v jeho dílně v St. Louis.

Radoval se z mého návratu a sdělil mi, že Vinnetou byl u něho několikrát a vyprávěl mu o své honbě za Santerem, jehož pronásledoval do New Orleansu, ba až do Vicksburgu, ale tam ve zmatcích doby jeho stopu ztratil. Vzkázal mi však, že na mne bude čekat tři dny od prvního září na severním břehu Yellowstonského jezera, odkud půjdeme spolu na podzimní lov bizonů se Šošony.

Když mi vyřídil tento vzkaz, přistoupil dobrák Henry s tajemnou tváří k jedné ze svých skříní na zbraně.

„Podívejte se, co tu mám!“ řekl.

Otevřel skříň a vyňal z ní – první opakovačku systému Henry! Vysvětlil mi sestrojení závěru zbraně a způsob střelby, dal mi zásobu nábojů a vedl mne na střelnici, abych zbraň vyzkoušel. Byl jsem opakovačkou přímo nadšen, ale upozornil jsem ještě jednou starého mistra-vynálezce, že všeobecným používáním jeho nové pušky by asi vznikly neblahé následky pro stav zvěře i obyvatel Západu.

„Vím, vím,“ přikyvoval, „už jste mi to jednou povídal. Udělám jen několik kusů a tento první dnes daruji vám, rozumíte? Proslavil jste mou starou medvědobijku a přinesl jste mi ji zpět. Ponechte si ji a opakovačku k tomu! Myslím, že je na dalších cestách na druhém břehu Mississippi velmi dobře obě upotřebíte.“

„Ovšem. Nevím však – smím-li je vůbec přijmout –“

„Aby vás čert vzal! Nemluvte tak hloupě! Tady máte pušky a kliďte se! Nechoďte mi dřív na oči, dokud se o mé opakovačce nebude mluvit tak jako o medvědobijce!“

Vtiskl mi obě zbraně do rukou, otevřel rázně dveře, vystrčil mne na ulici a zasunul hned za mnou závoru. Potom vyhlédl oknem, jako by se nic nestalo a pravil nejvlídnějším hlasem:

„Ale večer přijdete ke mně zase na kus řeči, že?“

„Jak by ne!“

„Well! Uvařím pivní polévku, vaše zamilované jídlo. A teď se ztraťte!“

Když jsem o dva dny později odjížděl, ovšem zase na svém známém koni, vynutil na mně Henry slib, že k němu později opět přijdu, nezabrání-li mi v tom snad nepřekonatelné překážky a že mu dopodrobna budu vyprávět, co jsem zažil. Tehdy jsem ani zdaleka netušil, jaký užitek budu mít z obou pušek ve svém neklidném životě. Jim jsem děkoval nejen za svůj westmanský věhlas, ale mnohdy také za svůj život. Kdekoli se později na dalekém Západě vyprávělo u večerních táborových ohňů o stříbrné pušce náčelníka Apačů, tam jistě byla řeč i o těžké Shatterhandově kulovnici a jeho rychlopalné opakovačce.

Po čtrnácti měsících jsem byl opět v St. Louis. Zpráva o našich dobrodružstvích mne ovšem předstihla, ač jsem si ani valně neuvědomoval, že bych byl snad vykonal něco mimořádného. Když jsem o tom utrousil poznámku, zabručel na mě starý dobrák Henry svým drsným způsobem:

„Jste vy to podivný chlap! Zažije za pár měsíců víc než jiní za řadu let (Viz K. May: „Synové Upsaroků“ – „Blizzard“ – „Syn lovce medvědů“ a „Duch prérie“), projde všemi nebezpečími jako kulka pijavým papírem, měří se – greenhorn – s nejzkušenějšími muži savany, obrací naruby staré krvavé zvyklosti prérie tím, že šetří i nejzavilejší nepřátele a potom otvírá hubu údivem, že se o tom mluví! Povídám vám, že jste za tu krátkou dobu předčil věhlasem i Old Firehanda a mé srdce se radostí chvěje, že jsem to byl já, který vás poslal na tuto životní dráhu.“

KAPITOLA ŠESTÁ Old Death

Uplynulo něco více než dva roky. Podnikl jsem několik delších cest do různých končin a mezi jiným jsem pobyl opětovně u Vinnetoua na Západě celých osm měsíců. Poslední výlet mne však zavedl Egyptem vzhůru za Siút až do oázy Dachel, ba až na oázu Selimeh. Vrátiv se z této cesty, shledal jsem, že dosti slušné příjmy, jež jsem měl za uveřejnění zážitků předcházejících cest, se málem nadobro rozplynuly a nebylo tedy divu, že jsem krátce a dobře přišel znovu na nápad hledat štěstí v Americe.

Přeplul jsem oceán s přesvědčením, že se nejspíše uchytím v New Yorku. Každý můj čtenář ví, že nebylo ani pomyšlení na to, abych se snad dožadoval pomoci svého přítele a bratra Vinnetoua. Nebyl bych od něho, právě tak jako od nikoho jiného, přijal ani zrno zlatého prachu, poněvadž tvrdím a prohlašuji, že jen práce vlastních rukou má pro člověka pravou hodnotu a cenu. Toto mínění se mnou sdílel ušlechtilý náčelník Apačů do posledního puntíku.

Můj předpoklad o možnosti najít práci v New Yorku se splnil. Měl jsem štěstí. Seznámil jsem se s ctihodným Mr Josey Taylorem, ředitelem tehdy slovutného soukromého detektivního ústavu a prosil jsem ho o přijetí. Když uslyšel, kdo jsem a čím jsem se v poslední době zabýval, chtěl se mnou udělat pokus, ačkoli jsem byl „z Evropy“. Nepovažoval totiž přistěhovalce za dosti schopné pro svůj obor, mně se však podařilo získat si jeho důvěru několika dobrými výsledky, za které jsem děkoval více náhodě než ostrovtipu. Jeho důvěra ke mně vzrostla tak, že mne dokonce poctil několika případy, které vyžadovaly hodně důvtipu a napětí sil, ale v případě zdaru slibovaly zato i dobrou a bohatou odměnu.

Jednoho dne mne dal k sobě povolat; byl u něho starší ustaraný muž. Při představování ho nazval Mr Ohlertem; byl to peněžník, který se v soukromé záležitosti dožadoval naší pomoci. Případ byl pro něho stejně trapný osobně, jako nebezpečný pro jeho obchod.

Měl jediného syna, Williama. Byl to svobodný pětadvacetiletý mladík a otec ho nedávno jmenoval svým plnoprávným společníkem. Williamova matka byla Němka a rovněž starý Ohlert byl německého původu. Syn, který byl spíše snivé než rázné povahy a zabýval se více vědou a knihami metafyzického obsahu než hlavní obchodní knihou, považoval se nejen za znamenitého filozofa a myslitele, nýbrž i za básníka. V tomto dětinském přesvědčení byl ještě utvrzen uveřejněním několika svých literárních plodů v jednom z newyorských časopisů. Pak ho napadla – Bůh sám ví proč – myšlenka napsat tragédii, jejímž hrdinou měl být muž, vášní vehnaný v šílenství. Aby dokázal napsat toto veledílo, považoval za nutné studovat různé druhy psychózy a zakoupil množství knih, napsaných psychiatry a jednajících o bláznech. Hrozný následek toho byl, že se nešťastný autor se svým hrdinou identifikoval a domýšlel se, že sám na sobě vidí příznaky šílenství. Před nedávnem se jeho otec seznámil s lékařem, který se zabýval úmyslem založit soukromý ústav pro choromyslné. Tento muž předstíral, že byl dlouhou dobu asistentem slovutných lékařů a uměl si získat takovou důvěru, že ho bankéř požádal, aby se s jeho synem seznámil a pokusil se mu napravit hlavu.

Zdálo se, že se mu to podařilo, neboť od toho dne se vyvinulo mezi lékařem a Ohlertem juniorem důvěrné přátelství, které mělo ten zcela neočekávaný výsledek, že oba náhle zmizeli. Pak teprve se dotazoval bankéř důkladně na „lékaře“ a zjistil, že je to šarlatán, jakých je ve Spojených státech na tisíce.

Taylor se ptal, jak se domnělý lékař nazýval a když uslyšel jméno Gibson a zjistil jeho bydliště, ukázalo se, že máme co dělat se starým známým, kterého jsme měli již delší čas pro různé jiné záležitosti na zřeteli. Měli jsme i jeho podobiznu, byla v archívu v kanceláři. Když jsme ji Ohlertovi ukázali, poznal hned pochybného lékaře a přítele svého syna.

Gibson byl podvodník prvního řádu a potloukal se již dlouhou dobu v různých maskách ve Státech a Mexiku. Včera se Ohlert vypravil do jeho bytu a dozvěděl se od majitele domu, že doktor včera zaplatil nájemné a odcestoval – neznámo kam. Bankéřův syn měl s sebou značnou sumu peněz a dnes došel od známého Ohlertova bankéře z Cincinnati telegram, že si u něho William vyzvedl pět tisíc dolarů a že potom jel dále do Louisville, aby si odtud odvedl svou snoubenku. Zpráva o snoubence byla ovšem výmyslem.

Byla příčina k domněnce, že „doktor“ pacienta unesl jen proto, aby se zmocnil peněz. William byl všem vynikajícím peněžníkům osobně znám a mohl od nich obdržet, co chtěl. Proto bylo nutno zmocnit se svůdce a nemocného dopravit domů. Provedení toho úkolu bylo svěřeno mně. Dostal jsem potřebné plné moci a šeky, jakož i fotografie Williama Ohlerta, a pak jsem odcestoval do Cincinnati. Protože mne Gibson znal, vzal jsem s sebou také věci potřebné k přestrojení.

V Cincinnati jsem navštívil známého bankéře a dozvěděl se od něho, že Gibson byl skutečně ve Williamově společnosti. Odtud jsem cestoval do Louisville, kde jsem zjistil, že uprchlíci jsou na cestě do St. Louis. Jel jsem za nimi, našel jsem však teprve po dlouhém a namáhavém pátrání opět jejich stopu. Při tom mně pomáhal můj starý přítel Mr Henry, kterého jsem po svém příchodu ihned navštívil. Byl nemálo udiven, že mne spatřil jako detektiva a donutil mne k slibu, že se po skončení svého nynějšího úkolu vzdám postavení soukromého detektiva a půjdu zase na Západ.

Požádal jsem ho, aby obě mé pušky uschoval až do mého návratu. Byly příliš nápadné, což by bylo můj úkol, zejména ve městech, nemálo ztížilo. Ohlert a Gibson totiž odpluli mississippským parníkem do New Orleansu, kam jsem musel za nimi. Kdybych byl tušil, jak brzy a nutně budu své dobré zbraně v důsledku vývoje událostí potřebovat, v žádném případě bych se nerozhodl zanechat je v St. Louis.

Musím poznamenat, že mi Ohlert senior dal seznam všech obchodních domů, s nimiž byl ve spojení. V St. Louis i v Louisville jsem navštívil místní peněžníky a zjistil jsem od nich, že si i zde William Ohlert vyzvedl peníze. Totéž se stalo u dvou záložen v New Orleansu; ostatní jsem varoval a požádal je, aby mne informovali, kdyby Ohlert přišel ještě jednou.

To bylo vše, co jsem mohl udělat a nyní jsem se nacházel v proudu lidu, který se vlnil neworleanskými ulicemi. Obrátil jsem se i na policii, ale zatím jsem nemohl učinit nic, než čekat na výsledek jejího přispění.

Abych aspoň něco dělal, potloukal jsem se ulicemi, spoléhaje na pomoc náhody.

New Orleans má rozhodně jižní ráz, zvláště jeho staré čtvrti. Jsou tam špinavé, úzké ulice a domy, opatřené loubím a balkóny. Tam se uchyluje onen život, který se štítí denního světla. Je možné tu spatřit všemožné pleti, počínaje churavě žlutou bělostí až k negerské černi. Potulní zpěváci a kytaristé se zde produkují svým srdcervoucím uměním. Muži řvou a ženy kvičí; zde tahá rozhněvaný námořník za sebou spílajícího Číňana, drže ho za cop, jinde se rvou dva černoši, obklopení četnými smějícími se diváky. Na rohu se srazí dva nosiči, odhazují břemena a začnou do sebe bít hlava nehlava. Pak se k nim přitočí třetí, chce věc zprostředkovat a – dostane za to bití od obou.

Lepším dojmem působí četná malá předměstí, utvořená z pěkných vil, obklopených zahradami růží, palem, hrušní, fíkovníků, broskvoní, oranžovníků, citroníků a oleandrů. Tam nalézají obyvatelé klid po denní námaze.

V přístavu je ovšem nejživěji. Hemží se v něm lodi a lodice všech druhů a velikostí. Na hromadách tu leží ohromné balíky vlny a sudy, mezi nimiž se proplétají stovky dělníků. Vypadá to zde jako na trhu vinařů ve Východní Indii.

Toulal jsem se městem s otevřenýma očima – marně. Bylo poledne a velmi horko. Byl jsem v krásné, široké Common Street, v níž mne brzy na sebe upozornil vývěsní štít pivnice. Doušek piva nemohl při panujícím vedru škodit. Vešel jsem dovnitř.

Jak bylo pivo již tehdy oblíbeno, bylo vidět podle četných hostí, kteří v místnosti seděli. Teprve po dlouhém hledání jsem našel prázdnou židli až vzadu v koutě. Stál tam stolek s dvěma židlemi. Jedna již byla obsazena mužem, jehož zevnějšek byl schopen odstrašit kohokoliv od zájmu o druhé místo. Přesto jsem však šel k tomu stolu a požádal o dovolení, abych u něho směl vypít své pivo.

Muž se soucitně ušklíbl. Změřil mne zkoumavým, téměř pohrdavým pohledem a tázal se:

„Máte s sebou peníze, master?“

„Ovšem,“ odpověděl jsem udiven tou otázkou.

„Můžete pivo zaplatit?“

„Myslím, že ano.“

„Well. Proč tedy chcete dovolení, abyste si směl sednout? Podle všeho nejste Američan, ale zato důkladný greenhorn. Čert vezmi toho, kdo by se chtěl odvážit zabraňovat mi, abych si sedl, kde se mi zalíbí! Posaďte se, položte nohy na stůl a tomu, kdo by vám v tom chtěl překážet, dejte jednu za ucho!“

Přiznávám se, že vystupování toho muže u mne vzbudilo trochu úcty. Cítil jsem, že se mé tváře zardívají. Přísně vzato, byla jeho slova pro mne dost urážlivá a měl jsem temný pocit, že si je nesmím dát jen tak líbit. Proto jsem odpověděl:

„Myslíte-li že nejsem Američan, tedy jste uhodl, master, avšak název greenhorn si zakazuji; jinak budu nucen vám ukázat, že jím nejsem. Člověk může mladšího poučit i bez hrubosti a urážek.“

„Pshaw!“ mínil lhostejně. „Nenamáhejte se se zlobením – nevedlo by to k ničemu! Nemyslel jsem to s vámi zle, ale skutečně bych nevěděl, jak byste to chtěl nastrojit, abych vás považoval za něco jiného, než co opravdu jste. Old Death není z těch, kteří se dají hrozbou přivést k jinému názoru.“

Old Death! Ten muž byl Old Death… O tomto známém, ba slavném scoutovi jsem slyšel. Jeho věhlas zazníval u všech ohňů v leženích Mississippi a pronikl i do měst Východu. Kdyby byl jen desátý díl toho, co se o něm vypravovalo, pravda, pak by byl stopařem a lovcem, před nímž musel každý smeknout. Téměř půl století se potloukal na Západě a přes četná nebezpečenství, jimž se vydával, nebyl nikdy zraněn. Proto ho pověrčiví lidé pokládali za nezranitelného.

Jak se vlastně jmenuje, nevěděl nikdo. „Old Death“ bylo jeho válečné jméno; dostal je pro svou nadmíru hubenou postavu. „Stará smrt“! Když jsem ho tu viděl před sebou sedět, vyjasnilo se mi, jak přišel k tomuto zvláštnímu jménu.

Byl dlouhý, velmi dlouhý a zdálo se, že jeho dopředu nakloněná postava skutečně sestává jen z kůže a kostí. Kožené spodky mu plandaly při chůzi kolem nohou. Jeho kožený lovecký kabát se časem tak scvrkl, že mu rukávy nesahaly ani přes lokty. Na předloktí bylo vidět loketní kost i vřeteno tak znatelně jako u kostry. I ruce byly pouhá kost a kůže. Z kabátce vyčníval dlouhý, nesmírně dlouhý krk kostlivce, v jehož kůži viselo hrdlo jako v koženém pytlíku. A ta hlava!

Neměla jistě na sobě ani pět lotů masa. Oči ležely hluboce v důlcích a na lebce nebyl jediný vlas. Příšerně vpadlé tváře, ostrá brada, vyčnívající čelisti, prolomený tupý nos s velikými, zvednutými nozdrami – opravdu to byla hlava kostlivce, který vzbuzoval hrůzu. Pohled na ni působil i na můj nos; zdálo se mi, že cítím zápach uhlovodíku.

Jeho vyčouhlé hubené nohy vězely v pouzdrech, podobných botám, vyřezaných vždy z jednoho kusu koňské kůže. Na nich byly připevněny obrovské ostruhy, jejichž kolečky byla mexická stříbrná pesa.

Vedle něho na zemi leželo sedlo s úplným postrojem a u něho stála opřena jedna z oněch dlouhých kentuckých pušek, které již zřídkakde lze vidět, protože musely ustoupit zadovkám. Jeho ostatní výzbroj se skládala z Bowieova nože a dvou velkých revolverů, jejichž rukojeti vyčnívaly z opasku. Tento kožený opasek byl dutý, tedy jakási široká a plochá kožená trubice, sloužící případně k úschově papírů a peněz. Byl pošitý okrouhlými a jako dlaň velkými výstřižky skalpů, který staroch padlým nepřátelům pravděpodobně sám odňal.

Boardkeeper mi donesl pivo. Když jsem se chtěl napít, nastavil mně scout svou sklenici a řekl:

„Počkat! Ne tak rychle, boy! Napřed si ťukneme! Slyšel jsem, že tam u vás ve staré vlasti je to zvykem.“

„Ano, ale jen mezi dobrými známými,“ odpověděl jsem, úmyslně váhaje vyhovět jeho přání.

„Ale co!“ zavrčel. „Neupejpejte se! Sedíme tu pohromadě a nemáme zapotřebí, abychom si, třeba jen v myšlenkách, lámali krky! Ťukněte si tedy! Nejsem vyzvědač, ani podvodník a můžete to se mnou čtvrt hodiny klidně zkusit.“

To už znělo jinak než dříve; dotkl jsem se tedy jeho sklenice se slovy:

„Za co vás mám pokládat, to vím, sir. Jste-li skutečně Old Death, nemusím se obávat, že jsem ve špatné společnosti.“

„Vy mne znáte? Nemusím tedy o sobě dlouho mluvit. Mluvme o vás! Proč jste vlastně přišel do Států?“

„Z toho důvodu, jenž sem přivádí každého – abych zde našel štěstí.“

„To věřím! Tam ve staré Evropě si lidé myslí, že zde je třeba jen otevřít kapsy a již do nich proudí lesklé dolary. Podaří-li se to jednomu, pak o tom píší všechny časopisy; o těch tisících však, kteří zde v boji se životem utonou a zmizí beze stopy, nemluví nikdo. Našel jste už to štěstí nebo jste mu aspoň na stopě?“

„Mohl bych nanejvýš přisvědčit k tomu poslednímu.“

„Hleďte tedy, abyste tu stopu neztratil! Sám nejlépe vím, jak těžko je takovou stopu sledovat a neztratit. Snad jste slyšel, že jsem scout, který se vyrovná každému westmanovi, a přece jsem dosud štěstí marně hledal. Stokrát jsem myslel, že mohu jen natáhnout ruku, ale sotva jsem tak učinil, zmizelo jako zámek v oblacích, který je lidskou iluzí.“

Řekl to jaksi trudným hlasem a pohlížel chvíli upřeně před sebe do prázdna. Když jsem na jeho slova neodpověděl, vzhlédl a prohodil:

„Nevíte, proč tak mluvím. Vysvětlení je velmi prosté. Vždycky mne zabolí srdce, když spatřím člověka a to mladé- ho člověka, o němž si musím říci, že též – – zahyne. Vězte totiž, že má matka byla také z druhého břehu – z Evropy, myslím. Ta mne před svou smrtí připravila k životu tak, že jsem viděl před sebou ležet štěstí na dosah ruky. Já se však pokládal za chytřejšího a šel jsem nepravým směrem. Master, buďte moudřejší než já! Zdá se mi, že by se vám mohlo dařit právě tak jako mně.“

„Skutečně? Proč?“

„Jste příliš jemný; je z vás cítit mýdlo. Kdyby některý Indián spatřil váš pečlivý účes, zemřel by leknutím. Na vašem oděvu není ani skvrny, ani prášku. To nevěstí nic dobrého pro člověka, který chce hledat štěstí na Západě.“

„Nemám to v úmyslu hledat je právě tam.“

„Tak? Byl byste tak laskav a řekl mně, k jakému stavu nebo zaměstnání náležíte?“

„Studoval jsem.“

Pohlížel na mne chvíli s úsměvem, který na jeho tváři vypadal jako úšklebek kostlivce, pak zavrtěl hlavou a řekl:

„Studoval? To je smutné! Na tom si tedy zakládáte? Právě lidé vašeho druhu jsou nejméně schopni k tomu, aby zde nalezli štěstí. Viděl jsem to často. Máte nějaké zaměstnání?“

„Ano, v New Yorku.“

„Jaké?“

Otázku pronesl s tak zvláštním přízvukem, že mně nebylo možno odepřít odpověď. Protože jsem mu pravdu nesměl říci, pravil jsem:

„Jsem ve službách jistého bankéře, v jehož zájmu jsem zde.“

„Bankéř? Hm! Pak je ovšem vaše životní cesta mnohem urovnanější než jsem si myslel. Držte to místo pevně, sir! Nenalezne každý studovaný místo u bankéře! A k tomu hned v New Yorku? Skutečně, požíváte na své mládí značnou důvěru! Z New Yorku se vyšle na Jih jen takový člověk, na něhož lze spoléhat. Těší mne, že jsem se ve vás mýlil, sir! Je to tedy záležitost peněžní, kterou máte vyřídit?“

„Něco podobného.“

„Hm!“

A opět mne přeměřil ostře očima, usmál se s úšklebkem jako dříve a pokračoval:

„Tak se mi zdá, že uhodnu pravou příčinu vaší přítomnosti.“

„O tom pochybuji.“

„Nemám nic proti tomu, dám vám však dobrou radu. Nechcete-li, aby se vědělo, že jste sem přišel někoho hledat, pak si dejte trochu pozor na oči! Všiml jsem si, že jste si všechny hosty v tomto saloonu důkladně prohlédl a váš pohled lpí neustále na oknech, aby pozoroval mimojdoucí. Někoho hledáte. Uhodl jsem?“

„Ano, master. Hledám člověka, jehož bydliště neznám.“

„Obraťte se tedy na hotely!“

„To bylo marné a stejně i namáhání policie. ‚

Úsměv, který měl být přívětivý, přelétl opět jeho tvář; luskl prsty, tiše se zachechtal a řekl:

„Master, vy jste přece jen greenhorn, pravý a nefalšovaný greenhorn! Nemějte mně to za zlé, ale je tomu skutečně tak!“

V tomto okamžiku jsem ovšem již poznal, že jsem mu řekl příliš mnoho. Potvrdil to v následujících slovech:

„Přicházíte sem v záležitosti, která má něco společného s peněžním obchodem, tak jste to řekl. Muže, jehož se ta věc týká, hledá policie. Vy sám běháte po všech ulicích a hostin- cích, abyste jej našel – – nesměl bych být Old Death, kdybych nevěděl, koho mám před sebou.“

„Nu, koho, sir?“

„Detektiva, soukromého policistu, který má rozluštit úkol více rodinného než kriminálního rázu!“

Ten muž byl skutečně ostrovtipný. Měl jsem přiznat, že hádal správně? Ne! Proto jsem odpověděl:

„Vašemu ostrovtipu všechna čest, sir, ale tentokrát jste naletěl.“

„To nevěřím!“

„Jistě!“

„Well! Vaší věcí je přiznat se nebo ne. Já vás nemohu nutit. Avšak nechcete-li, aby vás i jiní prohlédli, nesmíte jednat tak naivně. Jde o peněžní věc. Úloha je svěřena greenhornovi; chtějí tedy jednat šetrně, a proto je asi stíhaný dobrým známým nebo dokonce členem rodiny poškozeného. Něco kriminálního v tom přece je, jinak by vám zdejší policie nebyla slíbila svou pomoc. Podle všeho má dotyčný nějakého svůdce, který je s ním a chce ho využít. Ano, ano, jen se na mne dívejte, sir! Divíte se, že jsem se do toho tak vžil? Nu, dobrý scout si utvoří ze dvou šlépějí dlouhou cestu, odtud až třebas do Kanady a zřídkakdy se při tom zmýlí.“

„Vaše obrazotvornost je ovšem ohromná, master.“

„Pshaw! Zapírejte si třeba! Mně to nevadí. Vyznám se tady dobře a byl bych vám snad mohl udělit dobrou radu. Ale když myslíte, že se svou cestou dostanete rychleji k cíli, je to od vás sice velmi chvalitebné, zda to však je také moudré, o tom bych pochyboval.“

Vstal a vytáhl z kapsy kožený váček, aby zaplatil své pivo. Domníval jsem se, že jsem ho svou nedůvěrou urazil a řekl jsem, abych ho opět udobřil:

„Jsou záležitosti, do nichž člověk nemůže dát nahlédnout nikomu a nejméně cizinci. Neměl jsem v úmyslu vás urazit, sir.“

„Aj, aj!“ přerušil mne, přičemž položil na stůl peníz. „Po urážce ani stopy. Já to s vámi myslel dobře, neboť váš zevnějšek ve mně vzbudil příchylnost.“

„Snad se ještě setkáme.“

„Sotva! Dnes odjíždím do Texasu a chci pak do Mexika. Nemyslím, že by vaše procházka šla stejným směrem. Proto – farewell, sir! A vzpomeňte si příležitostně, že jsem vás nazval greenhornem! Od Old Deatha to můžete klidně přijmout, neboť tím nechce nikoho urazit. A ještě něco! Žádnému nováčkovi neuškodí, když o sobě smýšlí skromně.“

Nasadil si široké sombrero, které nad ním viselo na zdi, hodil si sedlo a postroj na záda, vzal pušku a šel. Když udělal asi tři kroky, kvapně se obrátil, vrátil se ještě jednou a pošeptal mně:

„Nemějte mi to za zlé, sir! Já jsem totiž také – studoval. Vzpomínám ještě dnes s potěšením na to, jaký jsem byl tehdy hlupák. Good bye!“

Odešel, aniž se ohlédl. Pohlížel jsem za ním, až jeho nápadná a směšná postava zmizela v davu. Rád bych se byl na něho hněval, ale nemohl jsem. Jeho zevnějšek ve mně vzbudil jistý druh soucitu; jeho slova byla drsná, přitom však jeho hlas zněl vážně a dobrosrdečně. Z jeho slov vyznívalo, že se mnou smýšlí opravdu dobře. Zalíbil se mně přes svou ošklivost, avšak svěřit se mu se svými záležitostmi by nebylo jen neopatrné, nýbrž i lehkomyslné, ačkoliv jsem mohl předpokládat, že by mi mohl dát snad dobrý pokyn. Slovo „greenhorn“ jsem mu nezazlíval; Sam Hawkens mne na ně tak uvykl, že mi nebylo ničím neobyčejným. Ostatně neuznal jsem za nutné říci, že se na Západě již také trochu vyznám.

Opřel jsem lokty o stůl, vložil hlavu do dlaně a pohlížel přemýšlivě před sebe. Tu se otevřely dveře, a muž, který vcházel nebyl nikdo jiný než – Gibson.

Zůstal stát u vchodu a prohlížel si zkoumavě přítomné, Když jsem očekával, že jeho pohled padne i na mne, obrátil jsem se rychle zády ke dveřím. Kromě místa, Old Deathem právě opuštěného, tu jiné nebylo. Gibson musel usednout u mne. Již jsem se v duchu připravoval na jeho úlek, až mne spatří.

Nepřišel však. Zaslechl jsem hřmot zavírajících se dveří a obrátil jsem se. Poznal mne tedy a – uprchl. Spatřil jsem ho, jak vychází na ulici a rychlým krokem odchází. V okamžiku jsem měl klobouk na hlavě, hodil boardkeeperovi peníze a vyletěl ven. Tam vpravo běžel, zřejmě se snažil zmizet v davu. Ohlédnul se, spatřil mne a zrychlil kroky. Následoval jsem ho stejně rychle. Když jsem se vypletl z davu, spatřil jsem, že mizí v jedné pobočné ulici. Doběhl jsem tam právě v okamžiku, když zahnul na jejím konci podle rohu. Předtím se však ještě obrátil, smekl posměšně klobouk a zamával jím na mne. To mne rozzuřilo, a proto jsem se dal do klusu, aniž jsem dbal toho, že se mi chodci smějí. Neviděl jsem nikde policistu. Požádat nějakou soukromou osobu o pomoc by bylo marné, nikdo by mi nepomohl.

Když jsem doběhl na konec ulice, octl jsem se na malém prostranství. Po obou stranách stály řady malých domků; naproti jsem spatřil vily se skvostnými zahradami. Lidí zde bylo dost, avšak Gibsona jsem nespatřil.

Zmizel.

Nablízku ve dveřích holírny stál černoch. Zdálo se, že tu již stojí dlouho a že si musel prchajícího Gibsona povšimnout. Přistoupil jsem k němu, smekl jsem klobouk a otázal se, zda tudy nespatřil běžet bílého gentlemana. Černoch, vlídně se na mne usmívaje, vycenil dlouhé žluté zuby a odpověděl:

„Yes, sir! Už ho máme! Běžel rychle, velmi. Tam běžel.“

Při tom ukázal na jednu z malých vil. Poděkoval jsem mu a spěchal k domu. Železná vrata zahrady byla zavřena a zvonil jsem alespoň pět minut, než mně otevřel muž, opět černoch. Přednesl jsem mu svou prosbu; chlapík mi však před nosem zavřel dveře a řekl:

„Napřed se otázat massa. Bez dovolení massa já nikam nic otevřít.“

Nato odešel a já tam stál asi deset minut jako na jehlách. Konečně se vrátil se zprávou:

„Nesmět otevřití. Massa zakázat. Žádný muž dnes nevejít. Dveře stále zavřeny. Vy teď rychle odejít, neboť když snad přeskočit ohradu, massa použít domácí právo a střílet z revolveru.“

Co teď? Násilím jsem dovnitř vniknout nesměl; byl jsem přesvědčen, že by mne v tom případě majitel domu nešetřil, neboť Američan doma nerozumí žertům. Nezbývalo mi než odejít na policii.

Když jsem se rozlícen vracel prostranstvím, přiběhl ke mně jakýsi hoch. Držel v ruce lístek.

„Sir, sir!“ volal. „Počkejte chvíli! Máte mně za tento lístek dát deset centů.“

„Od gentlemana, který právě tam naproti“ – při tom ukázal opačným směrem – „vyšel z domu: Ukázal mi vás a napsal tento lístek. Deset centů a dostanete jej!“

Dal jsem mu peníze a dostal lístek. Hoch odkvapil. Na prožluklém papírku, vytrženém z poznámkového bloku, bylo napsáno:

„Vážený master Dutchman!

Přišel jste snad do New Orleansu kvůli mně? Tuším to, jinak byste za mnou neutíkal. Pokládal jsem Vás sice za blázna, ale za tak hloupého, že byste mne chtěl chytit, jsem Vás přece jen nepovažoval. Vraťte se klidně do New Yorku a pozdravujte ode mne mastera Ohlerta! Postaral jsem se o to, aby na mně nezapomněl, a doufám, že i Vy si někdy vzpomenete na dnešní naše setkání, které ovšem pro vás nebylo zrovna slavné.

Gibson.“

Nebudu povídat, jakou rozkoš jsem pocítil, když jsem tuto milou epištolu četl. Sbaliv lístek, zastrčil jsem jej do kapsy a šel dále. Možná, že mne ten člověk tajně pozoroval a já mu nechtěl poskytnout radost, že mne vidí v rozpacích. Přitom jsem se pátravě rozhlížel po náměstí. Gibsona nebylo nikde vidět. Ani černoch u holírny již nebyl: výrostka jsem také nemohl najít. Jistě mu bylo nakázáno, aby rychle zmizel.

Zatímco jsem vyjednával o vpuštění do vily, měl Gibson dosti času, aby mně napsal docela pohodlně posměšný dopis. Černoch si ze mne tropil žert; Gibson se mi vysmál a výrostek patrně také věděl, že mám být ošizen.

Byl jsem v mrzuté náladě, neboť jsem byl blamován, smrtelně blamován, a policii jsem se nesměl ani zmínit, že jsem Gibsona potkal, aby se mi i tam nevysmáli.

Aniž bych ještě jednou vyšel na volné prostranství, prohledal jsem okolní ulice, ovšem bez nejmenšího výsledku, neboť se rozumí samosebou, že Gibson nebezpečnou čtvrť hned opustil. Mohl jsem očekávat, že použije první příležitosti, aby z New Orleansu zmizel.

Na tu myšlenku jsem připadl přesto, že jsem byl podle Gibsona hlupák. Šel jsem tedy do přístavu, kde byly zakotveny lodi, které měly týž den odplout. Dva jako soukromníci odění policisté mne při tom podporovali – avšak zase marně. Vztek, že jsem byl tak hloupě oklamán, mně nedal klid, tak jsem putoval po všech možných lokálech, tavernách i ulicích až do pozdní noci. Když jsem se cítil unaven, šel jsem do svého lodging-house a ulehl jsem.

Sen mne zavedl do blázince. Blázni, kteří se pokládali za básníky, mi nastavovali své rukopisy, abych je přečetl. Byly to ovšem samé tragédie, jejichž hrdinové byli sami geniální šílenci. Musel jsem číst a číst, neboť Gibson stál vedle mne s revolverem a hrozil, že mne zastřelí, přestanu-li jen na okamžik. Četl jsem a četl, až se mi řinul z čela pot. Chtěje si jej setřít, vytáhl jsem kapesník, přestal na okamžik číst, – a byl jsem za to Gibsonem zastřelen – – –

Rachot výstřelu mne vzbudil – a ta rána nebyla smyšlená, nýbrž skutečná. Rozčilením jsem se na lůžku převaloval a chtěje vyrazit Gibsonovi revolver z ruky, srazil jsem z nočního stolku lampu. Ráno mně ji započítali – stála osm dolarů.

Vymáchán v potu, jsem procitl. Vypil čaj a vyjel jsem si k jezeru Pontchartrain, kde jsem se vykoupal a trochu občerstvil. Pak jsem se pustil znovu do pátrání. Přitom jsem přišel zase do pivnice, v níž jsem se setkal s Old Deathem. Neměl jsem ani tušení, že zde opět naleznu ztracenou stopu.

Místnost v té chvíli nebyla příliš navštívena; dnes zde leželo několik nepoužitých časopisů na stolech a já vzal do ruky první, který se mi naskytl. Byla to americká mutace „Deutsche Zeitung“, která dodnes ještě vychází, ač jistě mezitím, podle amerického způsobu, nesčetněkrát změnila redaktory a majitele.

Mechanicky jsem list vzal, rozevřel jej a můj pohled padl na jakési verše. Verše v časopisech čtu buď naposledy, nebo je vůbec nečtu. Nápis se podobal titulku z nějakého krvavého románu; již to mne příliš nelákalo. Zněl: „Nejhroznější noc.“ Již jsem chtěl obrátit, když padl můj zrak na dvě písmena, jimiž byla báseň podepsána: W. O. To byla začáteční písmena Williama Ohlerta! To jméno mně často probíhalo hlavou, že není divu, že jsem je uvedl hned ve spojení s těmi písmeny. Ohlert jr se přece pokládal za veršotepce. Použil snad svého pobytu v New Orleansu k tomu, aby oblažil zdejší obecenstvo rýmovačkou? Snad došlo k uveřejnění proto tak rychle, že si je sám zaplatil. Je-li má domněnka správná, pak jsem se mohl tou básní snad dostat na stopu hledaných. Četl jsem proto ty verše. Přiznávám, že mne jejich obsah dojal. Báseň, třebaže literárně bezcenná, byla výkřikem mučené duše člověka, který se brání proti temným mocnostem podvědomí, jimž neodvratně propadá. Ano, byl jsem na stopě!

Přemohl jsem rychle své pohnutí; musel jsem jednat. Byl jsem přesvědčen, že Ohlert je autorem té básně a proto jsem vyhledal adresu časopisu a odebral se hned do jeho redakce.

Administrace i redakce byly v tomtéž domě. V prvé jsem si koupil exemplář novin a pak jsem se dal ohlásit v redakci, kde jsem zjistil, že má domněnka byla správná.

Jistý William Ohlert předešlého dne osobně odevzdal rukopis a žádal za bezodkladné jeho uveřejnění. Protože se redaktor choval odmítavě, složil muž deset dolarů s podmínkou, aby věc byla uveřejněna v dnešním čísle a aby mu byla zaslána korektura. Jeho chování bylo velmi slušné, avšak jeho vzhled rozháraný; autor prý několikrát podotkl, že báseň je psána „krví jeho srdce“ – což je pěkná fráze, které rádi používají nadaní i nenadaní spisovatelé. Kvůli korektuře musel udat svou adresu, kterou jsem hned zjistil. Bydlel v novější části města v soukromém domě, o němž se vědělo, že tam lze bydlet dobře, ale také draze.

Tam jsem odešel, když jsem předem důkladně změnil zevnějšek, abych nebyl poznán. Přibral jsem si také dva policisty, kteří měli stát přede dveřmi řečeného domu, pokud bych se nevrátil.

Byl jsem téměř přesvědčen, že se mně podaří zmocnit se hledaného darebáka a jeho oběti, a v dosti dobré náladě jsem zatáhl za zvonek, nad nímž byla mosazná tabulka s nápisem:

„First class boarding establishment for Ladies and Gentlemen“

Dům i penzion byly majetkem jisté dámy. Vrátný otevřel a já mu rozkázal, aby mne ohlásil, odevzdav navštívenku, udávající ovšem cizí jméno. Potom jsem byl zaveden do hovorny, kde jsem dlouho na paní nečekal.

Byla to elegantně oděná, asi padesátiletá dáma. Jak se zdálo, měla v žilách příměs černošské krve, což bylo možné soudit z kadeřavých vlasů a zabarvení jejich nehtů. Činila dojem srdečné ženy a přijala mne velmi zdvořile.

Představil jsem se jako redaktor zábavné části časopisu „Deutsche Zeitung“, ukázal jí číslo listu a oznámil jí, že musím mluvit s autorem veršů, které se všeobecně tak zalíbily, že se redakce cítí povinna vyplatit zvýšený honorář a objednat u básníka další práce.

Vyslechla mne klidně, pozorně a pak řekla:

„Onen pán dal tedy u vás vytisknout verše? Jsou dobré?“

„Obsahem i formou, jak jsem již řekl. Líbily se všeobecně.“

„To mne nadmíru zajímá. Ten pán na mne učinil dojem vzdělaného muže, skutečného gentlemana. Bohužel mnoho nemluvil a s nikým se nestýkal. Jen jedenkrát vyšel z domu, a to jistě jen proto, aby vám odevzdal svůj rukopis.“

„Skutečně? Z krátké rozmluvy s ním jsem seznal, že zde vyzvedl peníze. Musel tedy vyjít častěji.“

„Tedy se to snad stalo za mé nepřítomnosti nebo možná vyřídil tu obchodní záležitost jeho tajemník.“

„Mr Ohlert má tajemníka? O tom nemluvil. Je to tedy jistě zámožný člověk.“

„Zajisté. Dobře platil a jedl co nejlépe. Jeho sekretář, master Clinton, mu spravoval pokladnu.“

„Ah, Clinton! Jestliže se jeho sekretář nazývá Clinton, tedy jsem se s ním sešel v klubu. Je z New Yorku nebo alespoň odtud přišel a je to výtečný společník. Včera jsme se setkali v poledne – –“

„To je možné,“ přikývla. „V tu dobu byl právě mimo dům.“

„A našli jsme v sobě takové zalíbení, že mi věnoval svůj portrét. Svůj jsem neměl u sebe, musel jsem mu jej však určitě slíbit, neboť se chceme dnes opět sejít. Zde je.“

A ukázal jsem jí Gibsonovu podobiznu, kterou jsem měl stále při sobě.

„Ano, to je on,“ pravila, když na ni pohlédla. „Bohužel, už ho tak brzy nespatříte a také od mastera Ohlerta sotva dostanete nové básně, neboť oba odcestovali.“

Ulekl jsem se, ale rychle jsem se vzpamatoval.

„Ah, to je mi velice líto! Patrně se rozhodli velmi náhle odcestovat.“

„Ovšem. Je to velmi, velmi dojemná historie. Master Ohlert o tom sice nemluvil, neboť nikdo rád nerozdírá své rány, ale jeho tajemník se mně svěřil. Chápete, že se těším zvláštní důvěře všech svých hostů.“

„To rád věřím. Vaše způsoby a jednání tomu nasvědčují,“ řekl jsem co nejroztomileji.

„Ó, prosím!“ usmála se nemálo potěšena mou neomalenou poklonou. „Ta historie mně věru dojala až k slzám a jsem ráda, že se nešťastnému mladému muži podařilo ještě včas odtud uprchnout.“

„Uprchnout? To zní skoro tak, jako by byl někým pronásledován.“

„Je tomu skutečně tak.“

„Ah, je to možné, dnes, v takové době? Vysoce nadaný, ba geniální básník a pronásledován! Jako redaktor jsem téměř jeho kolegou a musel bych se Mr Ohlerta veřejně zastat proti každému útisku. Hořím touhou dozvědět se něco bližšího. Noviny reprezentují moc. Možná, že by bylo možné ujmout se ho článkem v novinách. Jaká škoda, že vám ta zajímavá historka byla svěřena jen pod pečetí tajemství!“

Její líce se zarděly. Vyňala z kapsy ne zcela čistý kapesník, aby jej měla při ruce a řekla:

„Sir, následkem odjezdu těch pánů se necítím již zavázána k mlčení. Vím, že novinářství je velmoc a byla bych šťastná, kdybych tomu ubohému člověku dopomohla k jeho právu.“

„Učiním vše, co je v mých silách, avšak musel bych znát podrobnosti jeho případu.“

Přiznávám, že jsem se musel přemáhat, abych utlumil své rozčilení, ale podařilo se mi to.

„Podrobnosti zjistíte, neboť srdce mně říká, abych vám řekla všechno. Jde zde totiž o lásku právě tak věrnou jako nešťastnou.“

„To jsem si myslel! Ano, nešťastná láska je největším, nej-bolestnějším a nejmocnějším žalem všech ušlechtilých srdcí!“

O lásce jsem tehdy ovšem neměl ani potuchy.

„Jak sympatickým jste se mně stal tímto výrokem, sir! Pocítil jste i vy tu bolest?“

„Ještě ne.“

„To jste šťastný člověk! Já jsem jí zažila víc než dost! Má matka byla mulatka. Zasnoubila jsem se se synem francouzského plantážníka, který byl – nu, vždyť víte, co si o sobě myslí ti lidé – kreolem. Naše štěstí však bylo zničeno, protože otec mého snoubence nechtěl přijmout do své rodiny žádnou coloured lady (Míšenka (doslova „barevná dáma“) ). Jako bych jí byla! A jak bych dnes nesympatizovala s ubohým básníkem, který je nešťastný z téhož důvodu!“

„On miluje míšenku?“

„Ano a to mulatku! Otec mu tu lásku zakázal a vylákal chytře reverz, v němž se ona dáma vzdává štěstí být spojena sňatkem s Williamem Ohlertem.“

„Jaký je to krkavčí otec!“ zvolal jsem rozhořčeně, což mně vyneslo vděčný pohled.

To, co jí Gibson napovídal, si ta ubohá žena vzala příliš k srdci. Jistě mu hovorná lady vypravovala o své nešťastné lásce a on podobnou báchorkou vzbudil její soucit. Omluvil tím zároveň rychlost odjezdu. Sdělení, že se nyní jmenuje Clinton, bylo pro mne ovšem velice důležité.

„Ano, pravý krkavčí otec!“ přizvukovala. „William Ohlert jí však zachoval věrnost a uprchl s ní až sem, kde ji dal do penzionátu.“

„Ano, ale nechápu, proč Mr Ohlert nyní opustil New Orleans.“

„Protože sem přišel jeho pronásledovatel.“

„Otec ho dal pronásledovat?“

„Ano, jistým detektivem. Ó, ti detektivové! Jak je nenávidím! Ten bídný detektiv je pronásledoval se zatykačem v ruce od města k městu.“ (Musel jsem se v duchu smát jejímu rozhorlení vůči pánovi, s nímž právě tak důvěrně mluvila.) „Má se Williama zmocnit a zavézt ho zpět do New Yorku.“

„Popsal vám tajemník toho zuřivce?“ tázal jsem se, chtěje o sobě zjistit něco bližšího.

„Velmi důkladně, protože lze předpokládat, že ten surovec objeví Williamův byt a že sem přijde. Ale já ho přivítám! Již jsem si promyslela každé slovo, které mu řeknu. Kam odešel William, to se ode mne nedozví. Pošlu ho právě opačným směrem.“

Nyní toho zuřivce popsala a udala i jeho, totiž mé jméno; popis byl velmi dobrý, třebaže nebyl pro mne příliš lichotivý.

„Očekávám ho co chvíli,“ mluvila dál. „Když jste mně byl ohlášen, myslela jsem, že je to již on. Naštěstí jsem se mýlila. Vy nejste ten nepřítel milujících, ten lupič nejsladšího štěstí, vyvrhel společnosti, propast bezpráví a zrady! Podle vašeho upřímného pohledu lze poznat, že ve svém časopise přinesete článek, v němž zničíte onoho detektiva a vezmete do ochrany pronásledované!“

„Mám-li to učinit, což bych ovšem rád, velmi rád, tedy je pro mne nutné znát, kde nyní William Ohlert je. Musím mu nutně napsat. Doufám, že vám sdělil, kam odjíždí!“

„Kam cestoval, ovšem vím, nemohu však říci, bude-li tam ještě, až váš dopis dojde. Bídného detektiva bych byla poslala na severozápad. Vám však prozradím, že se odebral na jih, do Texasu. Chtěl jet do Mexika a přistát ve Veracruzu, nebyla však loď, která by hned vyplula. Nebezpečí nutilo k největšímu spěchu a proto odplul na lodi Delfín do Quintany.“

„Víte to určitě?“

„Zcela určitě. Musel spěchat. Byl právě ještě čas dopravit zavazadla na palubu. Tam mluvil s kapitánem a zjistil, že Delfín skutečně pluje do Quintany, předtím však přistane jen v Galvestonu. A tím parníkem master Ohlert skutečně odjel, neboť můj vrátný, jenž nesl zavazadla, ho viděl, když loď odjížděla.“

„A jeho tajemník a miss odjeli též?“

„Ovšem. Vrátný však dámu nespatřil, protože se odebrala do kajuty. On se ovšem po ní vůbec neptal, neboť moji sluhové jsou vždy velice diskrétní. Rozumí se však samosebou, že zde William svou nevěstu nezanechal a nevydal ji v nebezpečí, aby byla nalezena tím zuřivcem. Já se vlastně na jeho příchod těším. Bude to zajímavá scéna. Napřed se pokusím pohnout jeho srdce a pak, když se mně to nepodaří, pak na něho spustím takovou blýskavici, že se bude svíjet pod mým opovržením.“

Ta dobrá žena se octla ve skutečném rozčilení. Bylo vidět, že si tu záležitost vzala až příliš k srdci. Nyní povstala ze židle a zahrozila malýma, masitýma rukama ke dveřím:

„Ano, jen přijď, přijď, ty čertův policajte! Mé pohledy tě probodnou, má slova tě zdrtí!“

Věděl jsem již dost a mohl jsem odejít. Jiný by to byl udělal a byl by ji zanechal v klamu. Já však považoval za svou povinnost jí vše vysvětlit. Nechtěl jsem, aby darebáka pokládala za poctivce. Svou přímostí jsem si nemohl již uškodit. Řekl jsem proto:

„Nemyslím, že budete kdy mít možnost s ním jednat.“

„Proč?“

„Protože navlékne věc zcela jinak, než vy si myslíte. Také se vám nepodaří poslat ho na severozápad. Naopak, pojede přímo do Quintany, aby se zmocnil Williama a jeho takzvaného tajemníka.“

„Vždyť neví, kam odjeli!“

„Ví to, neboť jste mu to sama prozradila.“

„Já? Nemožné! Musela bych to přece vědět! Kdy se to stalo?“

„Právě teď.“

„Sir, já vás nechápu!“ zvolala nanejvýš udivena, počínajíc tušit něco hrozného.

„Pomohu vám. Dovolte mi jen provést malou změnu zevnějšku.“

Při tom jsem sňal plnovous a brýle. Ulekaně odskočila.

„Můj Bože!“ zvolala. „Vy nejste redaktor, nýbrž onen detektiv! Vy jste mne oklamal!“

„Musel jsem tak učinit, protože jste byla klamána i jinými. Povídka o mulatce je lež. Dělali si s vámi a s vaším dobrým srdcem žerty. Clinton není Williamovým sekretářem. Nazývá se Gibson a je velmi nebezpečným podvodníkem, kterého musím zneškodnit.“

To už klesla bezmocně do lenošky a zvolala:

„Ne, ne! To je nemožné! Ten milý, přívětivý, uhlazený muž nemůže být podvodníkem. Nevěřím vám!“

„Uvěříte, až mne vyslechnete! Dovolte, abych vypravoval!“

Vyprávěl jsem ji vše podle pravdy a tím jsem ponenáhlu způsobil, že se její sympatie pro „milého, přívětivého, uhlazeného“ tajemníka proměnila v největší hněv. Poznala, že byla oklamána a konečně souhlasila s mým přestrojením.

„Kdybyste to nebyl udělal,“ řekla, „nebyl byste ode mne zjistil pravdu a byl byste odplul do Nebrasky nebo Dakoty. Jednání toho Gibsona nebo Clintona zaslouží nejpřísnější trest. Jsem ráda, že se hned vydáte za ním a prosím vás, abyste mi z Quintany napsal, zda se vám ho podařilo chytit. Při jeho dopravě do New Yorku se s ním u mne musíte zastavit, abych mu mohla říci, jak jím opovrhuji.“

„To bude sotva možné. Není tak snadné zmocnit se v Texasu člověka a dopravit ho do New Yorku. Byl bych velmi spokojen, kdyby se mně podařilo vysvobodit Williama Ohlerta a zachránit část peněz, které oba cestou vyzvedli. Prozatím by mne nadmíru těšilo, kdybych od vás slyšel, že již detektivy nepovažujete za barbary, kteří nemají kouska citu v těle. Bolelo by mne, kdybyste trvale zneuznávala povolání, které je stejně dobré jako každé jiné.“

Odpovědí byla omluva a ujištění, že své mínění změnila. Srdečně jsme se spolu rozloučili a já oběma dole čekajícím policistům oznámil, že záležitost je úspěšně skončena a dal jsem jím spropitné.

Pak jsem ovšem musel hledět, abych se co nejrychleji dostal do Quintany. Hledal jsem tedy loď, která tam pluje. Příležitost nebyla příznivá. Byl zde připraven k odplutí jen parník do Tampika, přímé spojení však nebylo. Konečně jsem našel plachetní rychloloď s nákladem do Galvestonu, která měla odplout po poledni. Tou jsem mohl cestovat. V Galvestonu jsem doufal, že naleznu rychlou dopravu do Quintany. Zařídil jsem své záležitosti a odebral jsem se na palubu.

Bohužel má naděje, že v Galvestonu naleznu loď do Quintany, se nesplnila. Našel jsem jen příležitost odplout až do Matagordy, při ústí východního Colorada. Ujišťovali mne však, že nebude těžké dostat se odtud rychle zpět do Quintany. Nemohl jsem jinak; odhodlal jsem se k té zajížďce, a jak budoucnost ukáže, nemusel jsem toho litovat.

KAPITOLA SEDMÁ V Matagordě

Tehdy byla pozornost washingtonského kabinetu obrácena k Jihu, k Mexiku, které dosud hořelo v krvavých zmatcích boje republiky s císařstvím.

Benito Juarez byl Spojenými státy uznán prezidentem Mexické republiky a Unie nechtěla dopustit, aby Ferdinandu Maxmiliánovi podlehl. Považovali císaře za uzurpátora a začali naléhat na Napoleona III., kterého přinutili konečně k tomu, aby své vojsko z Mexika odvolal.

Texas se při vypuknutí občanské války prohlásil pro secesi a postavil se po bok otrokářských států. Pokoření Jihu nemělo však za následek rychlé upokojení lidu. Zůstalo stále ještě roztrpčení proti Severu, a smýšlení lidu pro jeho politiku bylo nepřátelské. Obyvatelstvo Texasu bylo vlastně republikánského smýšlení. Horovalo se pro Juareze, „indiánského hrdinu“, který se nebál zahájit boj proti Napoleonovi III. a potomkovi mocného rodu Habsburků Ferdinandu Maxmiliánovi. Protože však vláda ve Washingtonu držela s tímto „hrdinou“, pracovalo se tajně proti němu. Tím bylo obyvatelstvo Texasu roztrženo. Jedni hlasovali veřejně pro Juareze, druzí se prohlašovali za jeho odpůrce; ne z přesvědčení, nýbrž z pouhého sklonu odporu vůči severním státům. Následkem toho nebylo cestování Texasem lehké. Všechna opatrnost a snaha ukrýt své smýšlení byla marná; přímé prohlášení pro jednu nebo druhou stranu bylo z každého přímo vynucováno.

Němci usedlí v Texasu nebyli jednotní. Národnostně sympatizovali ovšem s Ferdinandem Maxmiliánem, ale jejich vlasteneckému citu zase nebylo vhod, že přišel do Mexika jako chráněnec Napoleona III. Nadýchali se již dost republikánského vzduchu, aby uznali, že vpád Francouzů do Montezumovy země je nespravedlivý a že sleduje jen ten účel, aby se obnovením francouzské moci v Americe odvrátil zrak Francouzů od vlastních, domácích starostí. Z toho důvodu mlčeli a nepořádali politické demonstrace, a to tím spíše, že se za války secesionistů se severními státy postavili proti otrokářským statkářům.

Takové byly poměry, když se před námi objevila plochá dlouhá kosa, oddělující matagordskou zátoku od Mexického zálivu. Plavili jsme se průlivem Paso Caballo, museli jsme však rychle spustit kotvu, neboť zátoka byla tak mělká, že se větší lodi octly v nebezpečí, že uváznou na suchu.

Za kosou kotvila menší plavidla, před ní v moři pak několik velkých trojstěžníků a jeden parník. Dal jsem se člunem dopravit do Matagordy, abych zjistil, zda se mi nenaskytne příležitost dostat se do Quintany. Bohužel jsem uslyšel, že až za dva dny tam odpluje škuner. Tím získal Gibson náskok čtyř dnů, což mne téměř rozzuřilo. Zbyla mi jediná útěcha, totiž ta, že jsem učinil vše, co jsem mohl.

Protože jsem musel trpělivě čekat, našel jsem si hostinec a dal tam dopravit z lodi zavazadla.

Matagorda byla tehdy ovšem menší než dnes. Leží ve východní části zátoky a je přístavem mnohem menší důležitosti než Galveston. Jako všude v Texasu, tvoří i zde pobřežní pásmo nezdravá nížina, která sice není úplně bahnitá, avšak přesto velmi vlhká. Zcela snadno je zde možné dostat zimnici, a proto mně nebylo příliš milé, že tu mám zůstat tak dlouho.

Můj „hotel“ se podobal evropskému hostinci třetího stupně. Pokoj vypadal jako kajuta a lože zde bylo tak krátké, že jsem musel při spaní buďto vystrčit z lůžka hlavu nebo nohy.

Když byly mé záležitosti uspořádány, vyšel jsem, abych si prohlédl město. Vycházeje ze dveří svého pokoje, musel jsem jít mimo otevřené dveře. Pohlédnuv jimi, viděl jsem, že vedou do místnosti právě tak zařízené, jako byla má. U zdi leželo sedlo a nad ním visela na zdi uzda. V koutě blízko okna stála opřena dlouhá kentucká puška. Bezděky jsem si při tom vzpomněl na Old Deatha; předměty však mohly patřit též někomu jinému.

Vyšel jsem z domu a kráčel jsem zvolna ulicí. Když jsem chtěl zahnout za roh, vrazil do mne muž, který neviděl, že přicházím.

„Good heavens!“ vykřikl na mne. „Dejte pozor, sir, a nelítejte kolem rohů jako zběsilý!“

„Máte-li mou hlemýždí chůzi za lítání, pak je ústřice mississippským parníkem,“ odvětil jsem se smíchem.

Tu na mne pohlédl a zvolal:

„Sʼdeath! Vždyť je to ten evropský greenfish („Zelená ryba“ (opovržlivý výraz) ) který se nechtěl přiznat, že je detektivem! Co hledáte v Texasu a to ještě v Matagordě, sir?“

„Vás ne, master Death!“

„To věřím! Zdá se, že patříte k oněm lidem, kteří nikdy nenajdou, co hledají, zato však vrážejí do lidí, s nimiž nemají co dělat. Máte hlad a žízeň? Pojďte, zakotvíme někde, kde je dobré pivo! Ten váš evropský ležák se roztahuje po světě ještě víc než vaše kultura. I v tomto bídném hnízdě se už čepuje a myslím, že pivo je asi to nejlepší, co je tady možné dostat. Máte byt?“

„Ano, v hotelu Uncle Sam.“

„Dobře! I já jsem tam rozložil svůj wigwam.“

„Snad ne v pokoji, v němž jsem viděl jezdecký postroj a pušku, v prvním poschodí?“

„Ano. Musím vám totiž říci, že mám ten postroj vždy s sebou. Je mně milý. Koně mohu dostat všude, ale dobré sedlo ne. Teď však už pojďte, sir! Právě jsem byl v krčmě, kde je studené pivo – dnes v tomto červnovém vedru pravé dobrodiní. Jsem ochoten vypít ještě jedno, a bude-li třeba, i víc!“

Zavedl mne do hospůdky, v níž se prodávalo lahvové pivo, mimochodem řečeno za obrovskou cenu. Byli jsme jedinými hosty. Nabídl jsem společníkovi doutník, ten však odmítl. Zato ale vyndal z kapsy žvýkací tabák a uřízl z něho kus, který by stačil pro pět námořníků. Vrazil jej do úst, nacpal jej láskyplně za dásně a pak řekl:

„Tak, už jsem vám k službám. Jsem zvědav, uslyším-li, který vítr vás tak rychle za mnou zavál. Příznivý?“

„Ba naopak, velmi protivný.“

„Nechtěl jste tedy sem?“

„Ne, nýbrž do Quintany. Protože tam žádná loď neplula, musel jsem až do Matagordy v naději, že zde spíše najdu plavidlo do Quintany. Bohužel zde musím čekat dva dny.“

„Snášejte to trpělivě, master, a těšte se sladkým vědomím, že jste smolař!“

„Také útěcha! Myslíte, že vám za ni pošlu děkovnou adresu?“

„Ne,“ smál se Old Death. „Své rady udílím vždy zdarma. Ostatně se mi vede stejně jako vám; sedím tu zrovna tak zbytečně jako vy, protože jsem příliš váhal. Chtěl jsem nahoru do Austinu a pak dál, trochu za Rio Grande del Norte. Roční doba je příznivá. Pršelo, a proto má Colorado dostatek vody, aby zaneslo mělký parník do Austinu. Řeka je totiž téměř celý rok vyschlá.“

„Slyšel jsem, že plavbě zabraňuje hráz.“

„To není vlastně hráz, nýbrž mocný nános dřeva, který asi osm anglických mil odtud nutí řeku rozdělit se v několik ramen. Za tím je otevřená, klidná voda až po Austin. Protože se přepažením plavba přerušuje, je radno jít odtud až k němu pěšky a teprve za ním vstoupit na palubu. To jsem chtěl udělat, avšak vaše evropské pivo mně učarovalo. Pil jsem, pil a prodléval v Matagordě příliš dlouho, a když jsem dorazil k přepážce, hvízdl mi parník už jen na rozloučenou. Musel jsem tedy své sedlo zanést zase zpět a teď musím klidně čekat až do rána, kdy odpluje příští loď.“

„Jsme tedy společníci v utrpení a vy se můžete těšit stejnou útěchou, na kterou jste mě předtím upozorňoval. Jste také smolař.“

„Počkat, to právě ne! Já nikoho nestíhám a je mi lhostejné, dorazím-li do Austinu dnes nebo příští týden. Ale k zlosti to je, protože se mi jeden hloupý greenfog (Rosnička) z paluby vysmál. Předstihl mne a hvízdal na mne z paluby, když jsem se vracel se sedlem od břehu. Dostanu-li toho chlapa ještě jednou do prstů, pak ho pohladím docela jinak než na palubě našeho parníku.“

„Vy jste se pral, sir?“

„Pral? Co tím chcete říci, sir? Old Death se nikdy nepere! Avšak na Delfínu, s nímž jsem přijel do Matagordy, byl chlap, který se stále vysmíval mé postavě. Ptal jsem se ho, co ho tak rozveseluje, a když mi odpověděl, že má kostra, dostal tak velkolepý pohlavek, že si hned sedl na zem. Chtěl na mne s revolverem, avšak připletl se k tomu kapitán a rozkázal mu, aby se klidil; stalo se prý mu úplně po právu, jelikož mne urazil. Proto se mně ten darebák vysmíval, když jsem přišel pozdě. Škoda toho společníka, s nímž cestoval! Podobal se slušnému gentlemanovi, jenže byl smutný jako kakabus a díval se jako beze smyslů.“

„Beze smyslů?“ tázal jsem se. „Slyšel jste snad jeho jméno?“

„Kapitán mu říkal master Ohlert.“

Bylo mi, jako by mi někdo dal pořádný štulec. Kvapně jsem se ho vyptával dále:

„Ah! A jeho průvodce?“

„Jmenoval se Clinton, jak se mně zdá.“

„Tady to máme!“ zvolal jsem, a vyskočil ze židle. „Ti dva byli tedy s vámi na palubě?“

Pohlédl na mne s údivem a tázal se:

„Máte v hlavě červa, sir? Vždyť lítáte jako prskavka! Co je vám do těch chlapů?“

„Velmi mnoho! Ty právě hledám!“

Opět se mihl jeho tváří potutelný úšklebek, který jsem již jednou zpozoroval.

„To je báječné!“ přisvědčoval. „Konečně tedy přiznáváte, že hledáte dva muže? A právě tyhle dva? Hm! Jste skutečně greenhorn, sir! Sám jste se připravil o skvostnou kořist!“

„Proč?“

„Protože jste nebyl ke mně v New Orleansu upřímný!“

„Nesměl jsem, sir,“ odpověděl jsem.

„Člověk smí všechno, co vede k cíli, není-li to zrovna proti dobrým mravům a zákonu. Kdybyste se mi byl se svou záležitostí svěřil, byli by ti oba muži teď ve vašich rukou. Já bych je byl poznal a přivolal bych vás nebo bych vás dal přivolat. Uznáváte to?“

„Kdo mohl vědět, že se s nimi setkáte? Ostatně ani nechtěli do Matagordy, nýbrž do Quintany.“

„To jen řekli, ale ani tam nevystoupili na zemi. Chcete-li napravit, co se napravit dá, vypravujte mi svou historii! Možná, že vám mohu pomoci při lovu těch dvou chlapíků.“

Ten muž se mnou smýšlel upřímně. Nechtěl mne urazit a přece jsem se zastyděl. Před několika dny jsem mu odepřel vysvětlení a dnes mne okolnosti donutily mluvit. Samolibost mi našeptávala, abych mlčel, rozum však podržel nadvládu. Vytáhnul jsem obě podobizny, dal jsem mu je a řekl:

„Než vám to povím, prohlédněte si tyto obrázky! Jsou to osoby, které míníte?“

„Ano, jsou to ony!“ přisvědčil, když se na podobizny podíval. „Omyl je nemožný.“

Pak jsem mu všechno upřímně vypravoval. Naslouchal pozorně, zavrtěl hlavou, když jsem skončil, a pak řekl rozvážně:

„Co jsem od vás slyšel, je všechno jasné. Jen jedno nechápu. Je William Ohlert opravdu blázen?“

„Ne. Duševním nemocem sice nerozumím, avšak zde bych soudil nejvýš na monomanii, protože kromě jednoho předmětu je Ohlert úplně pánem svých smyslů.“

„Hm. Tím nepochopitelnější je, že Gibson na něho má tak neomezený vliv. Zdá se, že Ohlert toho člověka ve všem poslouchá. Asi chytrák spekuluje na slabost nemocného a používají k svým účelům. Nu, doufám, že ho dostaneme do prstů.“

„Jste tedy přesvědčen, že jsou na cestě do Austinu? Nebo mají v úmyslu cestou vystoupit?“

„Ohlert řekl, že nevystoupí dříve než v Austinu.“

„Tomu bych se divil, poněvadž přece neřekne, kam se chce odebrat.“

„Proč ne? Ohlert snad ani neví, že je pronásledován a že je na scestí. Snad žije v domněnce, že jedná zcela správně, žije pro svou ideu, a ostatní je Gibsonovou věcí. Choromyslný v tom nespatřoval nic podivného udat Austin za cíl své cesty. A kapitán to zase řekl mně. Co zamýšlíte nyní dělat?“

„Co jiného než rychle za nimi.“

„Až do zítřka musíte čekat; dříve neodpluje žádná loď.“

„A kdy tam dorazíme?“

„Za nynějšího stavu řeky až pozítří.“

„To je věčnost!“

„Musíte uvážit, že se oni pro nízký stav řeky také zdrží. Tomu nelze zabránit, aby loď co chvíli nezůstala vězet na dně, trvá vždy dlouho, než se opět hne dále.“

„Kdybychom jen věděli, co Gibson zamýšlí a kam chce Ohlerta zavléci!“

„To je ovšem hádanka. Nějaký určitý úmysl jistě má. Peníze, které dosud vyzvedl, stačily už k tomu, aby z něho učinily zámožného člověka. Potřebuje si je jen vzít a Ohlerta opustit. Protože to nedělá, je bezpečným znamením, že chce vydírat ještě dál. Já se o tu věc nadmíru zajímám, a protože aspoň zatím pluji stejnou cestou, jsem vám k službám, potřebujete-li mne.“

„S díky přijímám, sir. Mám k vám vskutku velkou důvěru; vaše ochota je mi příjemná a – ostatně, myslím, že mi vaše přispění bude na prospěch.“

Potřásli jsme si rukama a vyprázdnili sklenky. Kéž bych se mu byl již svěřil v New Orleansu!

Když před nás byly postaveny nově naplněné sklenice, zazněla venku pustá vřava. Výskající lidské hlasy a štěkot psů se blížily ke krčmě. Dveře se prudce rozevřely a dovnitř vešlo šest mužů – jak se zdálo – podnapilých. Divoké postavy a tváře, jižní lehký oděv a skvostné zbraně byly u nich nápadné na první pohled. Každý z nich měl pušku, nůž, revolver nebo bambitku, kromě toho měli všichni po boku těžké biče a každý vedl na provaze psa. Tito ohromně velcí psi byli toho druhu, kterého se na Jihu používalo k chytání uprchlých otroků.

Chlapíci se na nás drze dívali a bez pozdravu sebou vrhli lomozně na židle, až zapraskaly, položili nohy na stůl a bubnovali na něm podpatky, čímž hostinského slušně žádali, aby se neobtěžoval k nim zajít.

„Člověče, máš pivo?“ rozkřikl se jeden z nich. „Evropské pivo?“

Vyděšený hostinský přisvědčil.

„Sem s ním, chceme je pít! A co ty, jsi snad prokletý abolicionista, starý šenkýři?“

„Ne.“

„To je tvé štěstí! Pivo pijeme rádi, ale dutchmani ať se smaží v pekle! Ti abolicionisté pomáhali Severu a jsou tím také vinni, že jsme pozbyli svá místa!“

Hostinský rychle odkvapil, aby „vzácným hostům“ posloužil. Já jsem se bezděky ohlédl, abych si prohlédl mluvčího. Jsem přesvědčen, že můj pohled nebyl urážlivý, avšak muž neměl chuť dát se prohlížet, nebo spíše chtěl začít hádku. Proto se na mne obořil:

„Co na mne brejlíš, trumpeto? Myslíš snad, že jsem nemluvil pravdu?“

Odvrátil jsem se od něho beze slova.

„Mějte se na pozoru!“ zašeptal Old Death. „Jsou to rowdies nejhoršího druhu. Asi propuštění dozorci nad otroky, jejichž páni zrušením otroctví přišli na mizinu. Nyní se sešli, aby páchali neplechy. Bude lépe, když si jich nebudeme všímat. Vypijeme a půjdeme.“

Ten šepot se muži asi nelíbil, neboť se na nás osopil:

„Jaképak tajnosti tam projednáváš, stará kostro? Mluvíš-li o nás, mluv hlasitě, jinak ti otevřeme ústa!“

Old Death vzal sklenici a pil, ale neřekl nic. Chlapi dostali pivo a ochutnávali je. Bylo to slušné pivo, hosté však již byli v náladě a vylili je na zemi. Ten, který předtím na mne mluvil, držel plnou sklenici dosud v ruce a zvolal:

„Ne na zem! Tam sedí dva, jimž ty splašky chutnají! Ať si je vezmou!“

Při tom vylil pivo na nás dva. Old Death, kterého jen postříkal, si klidně přejel mokrou tvář rukávem, já však nemohl urážku snést tak klidně. Můj klobouk, límec i kabát, všechno bylo mokré, protože mne zasáhl hlavní proud. Obrátil jsem se, a řekl jsem:

„Sir, snažně vás prosím, abyste to podruhé už nedělal! Dělejte si žerty se svými kamarády; proti tomu nenamítáme nic! Nás však nechte na pokoji!“

„Tak? Co byste udělal, kdybych pocítil chuť vykoupat vás ještě jednou?“

„To byste pak poznal!“

„Poznal bych to? Nu, musíme to hned zkusit, co se ukáže! Hospodo, nové sklenice!“

Ostatní se smáli a řvali na svého druha pochvalná slova. Bylo však zřejmé, že chlap bude svou nestoudnost opakovat.

„Proboha, sir, nezačínejte si nic s těmi chlapy!“ varoval mne Old Death.

„Bojíte se?“ tázal jsem se.

„Ani mě nenapadne! Ale všichni mají po ruce zbraně a proti zákeřné kouli nezmůže nic ani nejzmužilejší člověk. Pohlédněte na jejich psy!“

Rowdies měli psy uvázány u nohou stolu. Abych nebyl opět zasáhnut odzadu, změnil jsem místo a usedl tak, že jsem byl k této společnosti obrácen stranou.

„Haha! On se posadil k ruce!“ zasmál se mluvčí. „Chce se bránit, jakmile se však jen hne, pustím na něj Pluta.“

Přitom odvázal psa a podržel jej za provaz u sebe. Hostinský pivo dosud nedonesl; ještě byl čas položit na stůl peníze a odejít, avšak nevěřil jsem, že by nás ta čeládka byla nechala klidně odejít. Také se mi nechtělo před zpustlíky utíkat. Chvástalové jsou obyčejně největšími sketami.

Sáhnul jsem do kapsy a připravil jsem si revolver k výstřelu. V boji muže proti muži jsem si byl jist; pochybné bylo jen to, podaří-li se mi přemoci psa. Avšak měl jsem již v rukou zvířata, vycvičená na lidi, a jednotlivého psa jsem se nemusel obávat.

Hostinský přišel, postavil sklenice na stůl a řekl prosebně k rozdivočelým hostům:

„Gentlemen, vaše návštěva je mně sice velmi milá, ale prosím vás, abyste ony dva muže nechali na pokoji. Jsou to rovněž moji hosté.“

„Lotře!“ zařval jeden z nich. „Chceš nás učit způsobům? Počkej, my ti tvou horlivost ochladíme!“ A obsah dvou nebo tří sklenic byl na něho vychrstnut s takovou rychlostí, že ubožák považoval za nejrozumnější opustit rychle místnost.

„A teď ten tlučhuba tam!“ zvolal můj protivník. „Ten také dostane svoje!“

Drže psa levicí, vylil obsah sklenice pravou rukou na mne. Já však vyskočil ze židle a uhnul, takže jsem nebyl polit. Pak jsem zvedl pěst, abych na něj skočil a ztrestal ho, on mne však předešel.

„Pluto, go on!“ zvolal a pustil na mne psa.

Měl jsem právě tolik času, abych skočil ke zdi a již udělalo mohutné zvíře na mne opravdu tygří skok. Pes byl ode mne vzdálen asi pět kroků. Tu vzdálenost přelétl jedním skokem. Přitom ji měl tak vyměřenou, že by mne, kdybych byl zůstal stát, uchopil zuby přímo za hrdlo. Avšak právě když chtěl chňapnout, uhnul jsem stranou a pes vrazil čenichem do zdi. Skok byl tak mocný, že zvíře nárazem téměř omráčené se svalilo na zem. Bleskurychle jsem je uchopil za zadní nohy, zakroužil jeho tělem a mrštil jím proti zdi, takže se mu roztříštila lebka.

Nastal děsný lomoz. Psi vyli a trhali sebou, až se chvěly stoly, muži kleli a majitel usmrceného psa se chtěl na mne vrhnout. Tu náhle Old Death vstal, zamířil oběma revolvery a pronikavě velel:

„Stop! Teď je toho právě dost, boys! Ještě krok nebo hmat po zbrani a budu střílet! Vy jste se v nás zmýlili. Jsem Old Death, stopař. Doufám, že jste o mně již slyšeli. A tento sir, můj přítel, se vás bojí rovněž tak málo jako já. Sedněte a pijte slušně své pivo! Žádná ruka k opasku, sice namouduši, střelím!“

Poslední slova platila jednomu z mužů, který svou ruku vztahoval kradmo k pistoli v úmyslu střílet. I já jsem vytáhl zbraň. My dva jsme měli tedy dohromady osmnáct ran. Než by byl některý z těch lidí vytrhl revolver, byl by střelen.

Starý stopař se teď zdál být zcela jiným člověkem. Jeho jindy ohnutá postava byla vzpřímená, oči se mu leskly a na jeho tváři byl výraz nesmírné energie, který nestrpěl odpor. Bylo až směšné pozorovat, jak skromnými se ti dříve drzí lidé pojednou stali. Mručeli sice nesrozumitelné poznámky, avšak usedli a ani majitel usmrceného psa se neodvážil přistoupit k zvířeti, protože by se přitom musel přiblížit k našemu stolu.

Dosud jsme tu oba stáli, hrozivě třímajíce v rukou revolvery, když vstoupil nový host – – Indián.

Měl bíle vypranou a červeným vyšíváním okrášlenou loveckou košili. Legginy byly z téže látky a opatřeny žíněnými třásněmi. Na jeho košili ani na spodkách nebylo ani skvrny, ani nejmenší nečistoty. Jeho malé nohy vězely v mokasínech vyšívaných perlami a okrášlených ostny dikobraza. Na krku mu visela dýmka a trojnásobný řetěz z drápů šedého medvěda, které Indián tomuto nejobávanějšímu dravci Skalistých hor sám odňal. Opásán byl širokým pásem, utvořeným z drahocenné saltillské pokrývky. Z něho vyčnívaly rukojeti nože a dvou revolverů. V pravici držel dvouhlavňovou pušku, jejíž dřevěné části byly pobity stříbrnými hřeby. Hlavu měl nepokrytou. Dlouhé, husté, modročerné vlasy byly uspořádány ve vysoký, přilbici podobný vrkoč a propleteny kůží chřestýše.

Žádné orlí pero, žádný odznak nekrášlil jeho účes a přece bylo na první pohled patrné, že tento dosud mladý muž je náčelníkem a slavným mužem. Rysy jeho vážné, mužně krásné tváře mohly být nazvány římskými; lícní kosti vyvstávaly jen nepatrně, rty zcela bezvousé tváře byly plné a přece jemné a pleť mdle světle hnědá s jemným nádechem bronzu. Jediným slovem – byl to Vinnetou, náčelník Apačů, můj pokrevní bratr a přítel.

Zůstal okamžik stát u dveří. Pátravý, ostrý pohled jeho tmavých očí přelétl místností a na okamžik utkvěl na osobách v ní se nacházejících. Pak usedl poblíž nás, co nejdále od rowdies, strnule na něho pohlížejících.

Chtěl jsem k němu hned přiskočit a pozdravit ho, avšak vůbec si mne nevšiml, ač mne viděl a ovšem i poznal. To mělo jistě svou příčinu – proto jsem opět usedl a tvářil se lhostejně.

Bylo vidět, že Vinnetou velice rychle pochopil situaci. Jeho oči se poněkud málo přivřely, jako opovržlivě, když podruhé pohlédl na naše protivníky, a když jsme opět usedli a zastrčili zase své revolvery, objevil se sotva znatelný úsměv na jeho rtech.

Účinek jeho zjevu byl tak mocný, že při jeho vstoupení zavládlo ticho jako v kostele. To ticho asi hostinského přesvědčilo, že nebezpečí minulo. Strčil do přivřených dveří hlavu, a když zpozoroval, že se není čeho obávat, vklouzl ostýchavě do světnice.

„Prosím o sklenici piva!“ řekl Indián zvučným hlasem nejlepší běžnou angličtinou.

To bylo hrubé společnosti divné. Dali hlavy dohromady a začali si šeptat. Tajné pohledy, jimiž Indiána měřili, dávaly najevo, že o něm nemluví nic dobrého.

Když dostal pivo, zvedl Indián sklenici, prohlížel pivo proti světlu znaleckým pohledem a napil se.

„Well!“ řekl hostinskému, mlaskaje jazykem. „Vaše pivo je dobré. Velký Mannitou bílých mužů je naučil mnohému umění a pivovarnictví není z nich nejmenší.“

„Kdo by řekl, že ten muž je Indián?“ řekl jsem tiše Old Deathovi a tvářil jsem se, jako by mně byl Vinnetou cizí.

„Je to Indián, a jaký!“ odpověděl starý stejně tiše, avšak s důrazem.

„Znáte ho? Setkal jste se s ním už někdy, nebo jste ho viděl?“

„Neviděl. Avšak poznávám ho podle jeho postavy, oděvu a stáří, nejvíce však podle jeho slavné stříbrné ručnice, jejíž koule se nikdy neminou cíle. Jste tak šťastný, že poznáváte nejslavnějšího náčelníka Indiánů Severní Ameriky, Vinnetoua, náčelníka Apačů. Je nejpověstnější ze všech rudochů. Jeho jméno se ozývá v horách i v prériích a u každého táborového ohně. Spravedlivý, moudrý, poctivý, věrný, hrdý, udatný až k neuvěření, mistr v užívání všech zbraní, bez falše, přítel a ochránce všech pronásledovaných, lhostejné, zda rudých či bílých, je známý ve Spojených státech i za hranicemi jako nejčestnější a nejslavnější hrdina Západu.“

„Avšak kde nabral tuto angličtinu a způsoby bílého gentlemana?“

„Má stálé styky s Východem. Vypravuje se, že byl Apači zajat jeden evropský učenec a že s ním tak dobře zacházeli, takže se odhodlal zůstat u nich a vychovávat Indiány. Byl Vinnetouovým učitelem, avšak s filantropickými náhledy jistě u Indiánů nepronikl.“

To mně vypravoval tiše, velmi tiše, takže jsem mu sotva rozuměl. Přesto však se od nás víc než čtyři metry vzdálený Indián obrátil k mému společníkovi a řekl:

„Old Death se mýlí. Bílý učenec přišel k Apačům dobrovolně a dostalo se mu od nich laskavého přivítání. Stal se Vinnetouovým učitelem, učil ho být dobrým, a jak rozeznávat hřích od spravedlnosti, pravdu od lži. Byl nadmíru vážený a nezatoužil nikdy vrátit se k bílým mužům. Když zemřel, postavili mu Apačové pomník a kolem něho nasázeli duby. Odešel do věčně zelených savan, kde se muži navzájem nepotírají a kde z tváře Mannitouovy pijí rozkoš. Tam se s ním Vinnetou opět shledá a zapomene u něho na všechnu nenávist, kterou vidí zde na zemi.“

Old Death byl neskonale šťasten, že ho Vinnetou zná. Jeho tvář zazářila radostí, když se tázal:

„Jakže, sir, vy mne znáte? – Skutečně?“

„Ještě jsem vás nikdy neviděl, avšak poznal jsem vás hned, když jsem vešel. Jste scout, jehož jméno je slavné a známé až k Las Animas.“

Po těch slovech se zase odvrátil. Za řeči se na jeho kovové tváři nehnula ani brva – nyní seděl tiše a zdánlivě v zamyšlení; jen jeho uši se chvílemi pohnuly, jako by se zabývaly něčím vnějším.

Zatím šeptali rowdies stále mezi sebou, pohlíželi na sebe tázavě, kývali hlavami a konečně se k něčemu odhodlali. Indsmana neznali a nemohli poznat, kým je, a chtěli teď asi porážku, kterou utrpěli od nás, vyrovnat tím, že mu chtěli dát najevo, jak hluboce opovrhují rudým člověkem. Přitom se snad domnívali, že mně a Old Deathovi nenapadne rudocha chránit, neboť pokud se nás urážka přímo netýkala, měli jsme se podle panujících pravidel chovat tiše a dívat se, jak je nevinný člověk trýzněn. Onen muž, který si předtím chtěl se mnou zahrát, vstal a kráčel zvolna a vyzývavě k Indsmanovi. Já vytáhl z kapsy revolver a položil jej před sebe na stůl, abych na něj mohl pohodlně dosáhnout.

„Není třeba,“ šeptal Old Death. „Muž jako Vinnetou se nebojí ani dvakrát tolika kluků.“

Rowdy se postavil rozkročmo před Apače, podepřel si rukama boky a řekl:

„Co zde hledáš v Matagordě, rudochu? My ve své společnosti rudochy nestrpíme.“

Vinnetou neuznal muže ani hodného pohledu, nasadil sklenici k ústům, polkl doušek, a mlaskaje spokojeně jazykem, postavil ji opět na stůl.

„Neslyšel jsi, co jsem řekl?“ tázal se rowdy. „Chci vědět, co zde děláš! Plížíš se jako vyzvědač, abys nás vyslechl. Rudoši drží s tím lotrem Juarezem, jehož kožich je také rudý; my však jsme přívrženci imperátora Maxe a pověsíme každého Indiána, který nám přijde do cesty, bezohledně na větev. Jestliže hned nezvoláš: ‚Ať žije císař Max!‘, dáme ti na krk provaz!“

Ani teď nepromluvil Apač slovo. Jeho tvář zůstala ledově klidná.

„Pse, rozumíš? Chci odpověď!“ vzkřikl rowdy, rozzuřen jeho mlčením, a položil Vinnetouovi pěst na rameno.

Tu se svižná Vinnetouova postava bleskurychle vztyčila.

„Zpět!“ zvolal velitelsky. „Nestrpím, aby na mne kojot vyl.“

Kojot je zbabělý vlk prérie, který je všeobecně pokládán za nečisté zvíře. Indiáni používají této nadávky, chtějí-li někomu projevit své nejhlubší opovržení.

„Kojot?“ zvolal rowdy. „To je zatracená urážka, za niž ti pustím žilou, a to okamžitě!“

Přitom vytáhl revolver.

Tu se však událo něco, co nikdo neočekával: Apač mu vyrazil zbraň z ruky, uchopil ho v pase, pozvedl a mrštil jím do okna, které ovšem povolilo a vyletělo i s chlapem ven na ulici.

To vše se událo mnohem rychleji, než lze vypravovat. Řinčení okna, vytí psů, zuřivý řev kumpánů vyhozeného, to vše způsobilo děsnou vřavu, která však byla přehlušena zvučným Vinnetouovým hlasem. Přikročil k mužům, ukázal na okno a zvolal:

„Chce ještě někdo ven touto cestou? Ať to řekne!“

Přitom se přiblížil k jednomu ze psů. Ten po něm chňapl, avšak dostal takový kopanec, že zalezl s kňučením pod stůl. Chlapi úzkostlivě uhýbali. Vinnetou neměl v ruce žádné zbraně a přece z něho šla hrůza, takže žádný z oslovených si netroufal odpovědět. Indián se podobal krotiteli zvěře, který vstupuje do klece a krotí divokost šelem nebojácným pohledem svých očí.

Vtom se rozevřely dveře a dovnitř vpadl muž vyhozený oknem; byl na tváři zle pořezán střepinami skla. Držel v ruce nůž a jedním skokem se vrhl na Vinnetoua. Ten udělal jen lehký pohyb stranou, aby zachytil rychlým hmatem ruku s nožem. Pak uchopil útočníka jako předtím v pase, vyzvedl ho a mrštil jím tak mocně do kouta, že chlap tam zůstal ležet omráčen.

Žádný z jeho kumpánů se neodvážil vrhnout na vítěze. Ten uchopil klidně sklenici, a jako by se nebylo nic stalo, napil se piva. Pak pokynul hostinskému, který se uklidil do dveří zadní místnosti; vytáhl z pasu kožený váček a vyndal z něho malý žlutý předmět, dal jej hostinskému do ruky se slovy:

„Přijměte to za pivo a okno, master Landlord! Vidíte, že Indián svůj dluh platí. Doufám, že i tito gentlemani vám zaplatí. Oni mezi sebou nestrpí žádného ‚rudocha‘. Vinnetou, náčelník Apačů, neodchází proto, že se jich bojí, nýbrž protože se mu nelíbí tato společnost. Jenom kůže, nikoli však duše těchto bledých tváří má jasnou barvu. Nelíbí se mi zde.“

Opustil místnost, uchopiv svou stříbrnou ručnici. Ani se již na nikoho nepodíval, ani na mne ne.

Nyní rowdies opět oživli. Zdálo se, že jejich zvědavost je větší než jejich zlost, stud i starost o omráčeného druha. Zeptali se především hostinského, co dostal.

„Nugget,“ odpověděl, ukazuje jim kousek zlata velikosti lískového oříšku. „Nugget v ceně nejméně dvanácti dolarů. Tím je okno dobře zaplaceno; bylo už staré a shnilé a sklo bylo popraskané. Zdá se, že má nuggetů plný váček.“

Rowdies bouřlivě projevovali vztek nad tím, že rudokožec má takové množství zlata. Nugget putoval z ruky do ruky a byl oceňován. My jsme využili vhodné chvíle, zaplatili a odešli.

„Nu, co soudíte o Apačovi, master?“ tázal se Old Death, když jsme se ocitli šťastně venku. „Je možné, aby byl ještě druhý takový Indsman? Ti lotři před ním couvali jako vrabci před sokolem. Jaká škoda, že ho již nespatřím! Mohli jsme jít za ním, neboť bych velmi rád věděl, co zde dělá, táboří-li za městem, nebo zda bydlí v hostinci. Musí zde přece někde mít svého koně, neboť bez koně Apač nikdy není a Vinnetou již vůbec ne! Ostatně, sir, vy jste svou věc neprovedl zrovna špatně. Byl bych téměř dostal strach, neboť je nebezpečné s takovými lidmi si něco začít; avšak hbitost, s jakou jste obsloužil tu psí bestii, svědčí o tom, že nezůstanete dlouho greenhornem. Nu, už jsme blízko svého sídla. Vejdeme? Já myslím, že ne. Starý trapper jako jsem já nerad zalézá mezi čtyři zdi; mám raději nad sebou volné nebe. Proběhneme se tedy trochu po Matagordě. Nevím, jak bychom čas jinak zabili. Nebo si snad rád zahrajete?“

„Ne. Nejsem hráč a také nemám úmysl se jím stát.“

„Well, mladý muži! Zde však hraje každý a v Mexiku je ještě hůře; tam hrají muž a žena, kočka i myš a nože mívají přitom po ruce. Potěšme se tedy trochu procházkou! Pak povečeříme a časně ulehneme. V této požehnané zemi člověk nikdy neví, zda, jak nebo kde si druhého dne ustele.“

„Tak divoké to snad přece jen není!“

„Je! Nesmíte zapomenout, sir, že jste v Texasu, v zemi, kde politické poměry ještě zdaleka nejsou urovnány. My například zamýšlíme jet do Austinu. Pochybné však je, zda se tam vůbec dostaneme. Události v Mexiku převalily své vlny i přes Rio Grande. Pak se stane ledacos, co by se jinak nestalo a pak také musíme počítat s Gibsonovými nápady. Napadne-li mu plavbu do Austinu přerušit a někde vystoupit, budeme nuceni udělat totéž.“

„Ale jak se dozvíme, že vystoupil z lodi?“

„Dotazem. Parník pluje na Coloradu velmi pohodlně. Nežene se zde tak jako na Mississippi. Na každém místě nám zbude chvíle k pátrání. Dokonce můžeme být připraveni na to, že půjdeme na pevninu i v místech, kde není ani město ani hotel.“

„A co se stane s mým kufrem?“

Old Death se hlasitě zasmál.

„Jakže? Vy máte kufr?“ zvolal s výrazem komické hrůzy. „Tahat se s bednami po světě, to je zbytek předpotopních zvyků, master! Který rozumný člověk s sebou dnes vleče takový kus nábytku? Kdybych chtěl na svých cestách a toulkách vzít s sebou vždycky vše, co jsem potřeboval, to bych se byl daleko nedostal! Vezměte jen to, co právě potřebujete! Copak máte v tom svém vaku tak důležitého?“

„Šaty, prádlo, toaletní potřeby, převleky a podobné věci.“

„To je všechno zcela hezké, ale to můžete dostat všude. A kde ne, tam to není třeba. Košile se nosí, pokud je k potřebě, a pak se zahodí a koupí se nová. Toaletní potřeby? Nezlobte se, sir, avšak hřebeny, kartáče na šaty, pomády a podobné věci muže jen hanobí! Převleky? Ty poslouží snad tam, kde jste dosud byl, zde však ne. Na Západě se nemusíte skrývat pod nepravými vlasy. Takový romantický nesmysl k ničemu není. Zde platí rychle popadnout a dobře držet, až ho totiž, toho svého Gibsona, najdete. A – – –“

Pak zůstal stát, prohlížel si mne od hlavy k patě, zašklebil se vesele a řekl:

„Tak, jak přede mnou stojíte, se můžete objevit v budoáru každé lady nebo v hledišti divadla. Texas se však nepodobá dámskému budoáru ani divadlu. Snadno se vám může stát, že za dva, tři dny z vašeho jemného oděvu budou cáry a že váš krásný cylindr získá podobu tahací harmoniky. Víte snad, kam se Gibson obrátí? Zůstat v Texasu nebude chtít; chce zmizet, a proto musí mít hranice Spojených států co nejdříve za sebou. Že cestuje směrem k Austinu, svědčí o tom, že chce do Mexika. V dnešních zmatcích může v té zemi zmizet a nikdo, ba ani policie vám ho nemůže nalézt!“

„Snad máte pravdu. Já však myslím, že kdyby chtěl vskutku do Mexika, byl by jel přímo do některého z tamějších přístavů.“

„Nesmysl! Byl nucen odejít z New Orleansu tak rychle, že musel použít první odjíždějící loď. Dále jsou teď všechny mexické přístavy v rukou Francouzů. Víte snad, zda je s nimi zadobře? Nemá tedy velký výběr; musí se ubírat po zemi a je jistě dost chytrý, aby se ve větších místech příliš neblýskal. Je možné, že se vyhnul i Austinu a vystoupil již předtím. Pojede ovšem koňmo k Rio Grande, málo obydlenou zemí. Chcete ho tam sledovat s tou svou bednou, s cylindrem a v tomto elegantním obleku? Kdyby to byl opravdu váš úmysl, pak bych se vám vysmál!“

Věděl jsem ovšem, že má pravdu, působilo mi však tajné potěšení tvářit se velmi žalostně a dívat se přitom na svůj oděv. Tu mi poklepal na rameno a řekl:

„Nelitujte toho a rozlučte se klidně s tímhle nepraktickým pouzdrem. Zajděte do store, prodejte všechno své zbytečné haraburdí a kupte si jiné šaty! Musíte mít pevný a trvalý trapperský oděv. Domnívám se, že jste zásoben penězi.“

Přisvědčil jsem.

„Pak je vše v pořádku. Pryč tedy s tím bídným hávem! Umíte jezdit na koni a trochu střílet?“

Přisvědčil jsem.

„Koně mít musíte, ale zde na pobřeží není možné koupit nic kloudného. Zvířata jsou zde drahá a špatná. Uvnitř země vám každý farmář koně prodá, nikoli však sedlo. To si musíte koupit zde.“

„To je ovšem bída! Mám se vléci se sedlem na zádech tak jako vy?“

„A proč ne? Stydíte se snad před lidmi? Co je komu do toho, že nosím sedlo? Nikomu nic! Zalíbí-li se mi, ponesu na zádech třeba pohovku, abych si v prérii nebo v pralese mohl příležitostně odpočinout. Kdo se mi bude smát, dostane pecku, až se mu v očích zajiskří. Stydět se má člověk jen za nepravosti nebo za hlouposti. Stane se například, že Gibson s Williamem někde vystoupí na zemi; potom uvidíte, jak výhodné pro vás bude, budete-li mít po ruce sedlo. Ostatně dělejte, co je vám libo! Přejete-li si skutečně, abych zůstal s vámi, uposlechněte mé rady! Rozhodněte se ale rychle!“

To řekl, a aniž vyčkal mé odpovědi, popadl mne za ruku, otočil mne a ukázal na dům s velkým krámem, nad nímž stálo velikými písmeny: „General store“. Dovlekl mne ke vchodu, strčil do mne, takže jsem vlétl do krámu a vrazil do otevřeného sudu se slanečky, a potom se sám šoural za mnou, líbezně se přitom ušklebuje.

Nápis nelhal. Krám byl velký a obsahoval skutečně vše, nač mohl člověk pomyslet, sedla a pušky nevyjímaje.

Co potom následovalo, to jsem věru nikdy předtím nezažil. Podobal jsem se školáčkovi, který pobývá se svým otcem na výročním trhu, a smí pronášet svá přání jen se strachem a musí brát všechno to, co mu zkušený otec vybere. Old Death vyslovil hned předem podmínku, že majitel krámu musí můj nynější oděv a obsah mé bedny vzít na protiúčet. Muž podmínku rád přijal a poslal hned sluhu, aby přinesl můj kufr. Když kufr přišel, byly odhadnuty mé věci, započal nyní Old Death pro mne vybírat. Dostal jsem: černé kožené spodky, vysoké boty s ostruhami jako vdolek velkými, červenou vlněnou košili, vestu téže barvy s nesčetnými kapsami, černý vlněný šátek na krk, lovecký kabát z nevydělané jelenice, kožený pás, široký na dvě dlaně, uvnitř dutý, sáček na kulky, pytlík na tabák, dýmku a dvacet jiných drobností, ohromné sombrero, vlněnou pokrývku uprostřed s otvorem, aby se jím mohla prostrčit hlava, laso, roh na prach, křesadlo, Bowieův nůž a sedlo s brašnami a uzdou. Pak jsme vybírali pušku. Old Death nebyl přítelem novot. Všechno, co bylo z novější doby, odstrčil nevrle stranou a sáhl po staré rifli, které bych si já ani nevšiml. Prohlédl ji okem znalce, nabil ji, vyšel před krám a střelil do štítu jednoho velmi vzdáleného domu. Koule tam uvízla.

„Well!“ kývl spokojeně. „Bude dobrá! Ta bouchačka byla v dobrých rukou a má větší cenu než všechno to haraburdí, jemuž teď dávají všelijaká pěkná jména. Soudím, že tato puška byla zhotovena velmi dobrým mistrem a doufám, že jí budete dělat čest. Teď ještě formu na koule a budeme hotovi. Olovo zde můžeme také dostat; půjdeme pak domů a ulejeme takovou zásobu kulek, že se toho v Mexiku polekají.“

Když jsem si ještě vybral několik maličkostí, jako například kapesníky, které Old Death pokládal za naprosto zbytečné, musel jsem vejít do vedlejší místnosti a převléci se. Když jsem se vrátil do krámu, prohlížel si mne starý spokojeně a celkem blahosklonně.

V duchu jsem se oddával naději, že sedlo ponese on; to ho však ani nenapadlo, naložil celý ten krám na mne a vystrčil mne ven.

„Tak!“ usmíval se spokojeně. „Teď se na sebe podívejte, zda se máte proč stydět! Každý rozumný muž vás bude mít za rozšafného gentlemana a co řeknou hlupáci, na to nedbejte!“

Byl jsem tedy roven Old Deathovi a musel jsem trpělivě nést své jho do hostince, kdežto on kráčel hrdě vedle mne, směje se asi v duchu, že mi toho naložil jako nějakému soumarovi. Když jsme přišli do hostince, můj společník ulehl; já však jsem se vydal hledat Vinnetoua. Dovedete si představit, jak jsem byl potěšen shledáním. Musel jsem se velmi přemáhat, abych mu nepadl kolem krku. Jak přišel do Matagordy a co zde chtěl? Proč se tvářil, jako by mne neznal? To muselo mít svou příčinu, avšak jakou?

Také on chtěl se mnou promluvit, stejně jako já jsem toužil po tom, dorozumět se zase s ním. Jistě mne někde očekával. Znal jsem jeho zvyky, a proto nebylo těžké jej nalézt. Pozoroval nás, když jsme šli do hostince, a čekal jistě někde nablízku. Šel jsem do zadní části ulice, která ústila do širokého pole. Vskutku! Spatřil jsem ho ve vzdálenosti několika set kroků, stojícího u stromu. Když mne zpozoroval, opustil své místo a šel volným krokem k lesu; já jsem ho následoval. Pod stromy, kde se zastavil a čekal na mne, mi vykročil radostně vstříc.

„Šarlí, můj milý, milý bratře! Jakou radost jsi způsobil mému srdci svým netušeným příchodem! Tak se raduje jitro, když se po dlouhé noci objeví slunce!“

Přitom mne přivinul k sobě a objal. Odpověděl jsem:

„Jitro ví, že slunce musí přijít, my však jsme nemohli tušit, že se zde shledáme. Jak jsem šťasten, že slyším opět hlas svého přítele a bratra!“

„Co zavedlo tvé kroky do tohoto města? Máš zde práci nebo jsi v Matagordě přistál, abys odtud šel k Rio Pecos?“

„Přicházím sem za úkolem, který mám vykonat.“

„Smí se mi můj bílý bratr s tím úkolem svěřit? Bude mi vypravovat, kde byl od té doby, kdy jsme se posledně rozloučili?“

Zavedl mne hlouběji do lesa, kde jsme usedli. Ruku v ruce s ním, vypravoval jsem mu, co jsem zažil. Když jsem skončil, pokynul vážně hlavou a řekl:

„Můj bratr zápasil s nepřízní osudu jako já tehdy při honu za Santerem. Zlý Duch ho chránil a velký, dobrý Mannitou dopustil, aby mi unikl. Dal se k vojákům Jihu, kde mně mezi tisíci zmizel. Avšak mé oko ho opět uzří a pak mi neunikne! Vrátil jsem se k Rio Pecos, aniž jsem vraha potrestal. Naši bojovníci ještě stále truchlí nad smrtí Inču-čuny a mé sestry. Od našeho rozloučení jsem nezažil nic zvláštního, jen jsem musel podniknout mnohé a daleké cesty, abych navštívil kmeny Apačů a zdržel je od přenáhlených kroků. Chtěli táhnout do Mexika, aby se zúčastnili bojů. Slyšel můj bratr o Juarezovi, rudém prezidentovi?“

„Ano.“

„Kdo má pravdu, on nebo Napoleon III.?“

„Juarez.“

„Můj bratr smýšlí stejně jako já. Prosím tě, aby ses mne netázal, co zde v Matagordě dělám. Musím i před tebou mlčet, neboť jsem to slíbil Juarezovi, s kterým jsem se setkal v El Paso del Norte. Ačkoli ses zde se mnou shledal, budeš obě bledé tváře pronásledovat dále?“

„Musím! Je to mou povinností; velice by mne však těšilo, kdybys mne mohl doprovázet. Není to možné?“

„Ne. Mám povinnost, která je tak velká jako tvá. Dnes zde ještě musím zůstat, avšak zítra odpluji lodí do La Grange, odkud půjdu přes Fort Inge na Rio Grande del Norte.“

„I my pojedeme tou lodí, jenže nevím, jak daleko. Zítra tedy ještě zůstaneme pohromadě.“

„Ne.“

„Ne? Proč ne?“

„Protože bych nerad svého bratra zapletl do své věci. Proto jsem se tvářil, jako bych tě neznal. Také kvůli Old Deathovi jsem s tebou nemluvil.“

„Proč?“

„Ví, že jsi Old Shatterhand?“

„Ne. To jméno nebylo mezi námi proneseno.“

„On je však zná. Tys byl dosud na Východě a nevíš tedy, jak často se na Západě o tobě mluví. Old Death jistě o Old Shatterhandovi slyšel, tebe však pokládá za greenhorna!“

„Ovšem.“

„Bude to pro něho překvapení, až uslyší, kdo jsi; to potěšení svému bratrovi nezkazím. Na lodi spolu nebudeme mluvit. Až najdeš Ohlerta a jeho svůdce, pak budeme déle pospolu, neboť přijdeš zajisté k nám?“

„Zcela určitě!“

„Rozlučme se tedy nyní, Šarlí! Jsou zde bledé tváře, které mne očekávají.“

Přitom vstal. Vážil jsem si jeho tajemství a rozloučil jsem se s ním v naději, že je to jen nakrátko – – –.

Druhého dne ráno jsme najali dva mezky, na nichž jsme jeli k přístavu, kde čekal parník na cestující. Sedla jsme naložili na zvířata, takže jsme byli zbaveni nákladu.

Steamer byla mělká lodice, stavěná podle amerického způsobu. Byli na ní již četní cestující. Když jsme, nesouce svá zavazadla, kráčeli po můstku a vstoupili na palubu, zvolal kdosi hlasitě:

„By Jove! Tady přicházejí dva dvounozí osedlaní mezci! Z cesty, lidé! Pusťte je dolů! Takoví soumaři nemohou přece zůstat mezi gentlemany!“

Ten hlas jsme znali. Nejlepší místa první třídy, opatřená skleněnou střechou, byla zabrána našimi dobrými známými od včerejška. Křikloun, který byl podle všeho jejich vůdcem, nás uvítal zde novou urážkou.

Řídil jsem se Old Deathovým příkladem. Protože tato slova klidně snesl, tvářil jsem se i já, jako bych je ani nezaslechl. Usedli jsme naproti těm chlapům a zastrčili svá sedla pod sedadla.

Starý se pohodlně usadil, vytáhl revolver, zkoumavě nahlédl do jeho komor a pak opět zbraň zastrčil do pouzdra, ale tak, aby ji mohl rychle vytrhnout. Já jeho příkladu následoval. Chlapi dali hlavy dohromady a šeptali, neodvážili se však již pronést ani slovo. Své psy, z nichž jeden ovšem chyběl, měli při sobě. Mluvčí si nás prohlížel pohledem nadmíru nepřátelským. Chodil shrben, asi následkem svého výletu oknem a dalšího Vinnetouova laskání. Jeho tvář jevila dosud stopy řezů střepinami.

Když přišel výběrčí, aby se otázal, jak daleko plujeme, udal Old Death místo Columbus a tam až jsme také zaplatili jízdné. Později jsme si mohli doplatit další jízdu. Starý byl toho mínění, že Gibson až do Austinu nedoplul.

Zvon dával již podruhé znamení, když přišel nový cestující – Vinnetou. Přijel na nádherném hřebci, osedlaném indiánským způsobem. Sesedl až na palubě a zavedl svého koně na příď. Tam byla pro koně upravena ohrada z desek do výše ramen. Nato usedl, zdánlivě si nikoho nevšímaje, na okraj lodního zábradlí. Rowdies si ho ostře měřili. Mluvili a hlasitě kašlali, aby jeho pozornost obrátili na sebe, avšak marně. Seděl opřen o hlaveň své stříbrné pušky, napolo od nich odvrácen a nezdálo se, že by si jich všímal.

Zvon zněl potřetí; ještě několik okamžiků čekání, zda snad nepřijde ještě nějaký opozdilec, a potom se kola začala otáčet a loď zahájila plavbu.

Zdálo se, že cesta bude mít zcela dobrý průběh. Na palubě panoval úplný klid až k Whartonu, kde vystoupil jakýsi muž, za něhož přišlo na loď několik jiných cestujících. Old Death odešel na několik minut na pobřeží, aby se poptal na Gibsona. Od stojícího komisionáře zjistil, že zde dva muži popsaného zevnějšku nevystoupili. Stejnou zprávu obdržel v Columbusu a proto jsme si tam koupili lístky až do La Grange. Z Matagordy do Columbusu měla loď asi padesát hodin cesty, kdybychom šli pěšky. Za celou tu dobu opustil Vinnetou své místo jen jednou, aby dal svému koni vodu a kukuřici.

Zdálo se, že rowdies na svůj hněv k němu již zapomněli. Zabývali se nově přibylými cestujícími, kteří se k nim však chovali většinou odmítavě. Honosili se svým antiabolicionistickým smýšlením, dotazovali se každého na jeho politickou příslušnost a spílali všem, kteří nebyli jejich smýšlení. Výrazy, jako „prokletý republikán“, „nigger uncle“, „Yankeeův sluha“ a jiné horší nadávky z jejich úst jen lítaly, a tak se stalo, že se jim všichni vyhýbali a nikdo o nich nechtěl ani slyšet. To bylo jistě také příčinou, že si na nás netroufali. Věděli, že by jim nikdo nepomohl, kdyby vyvolali nějaký spor.

V Columbusu však vystoupilo mnoho slušných cestujících a na palubu přišli jiní, kteří se našim rváčům velice zamlouvali. Mezi jinými přivrávorala na palubu banda asi patnácti nebo dvaceti opilců, od kterých ovšem nebylo možné očekávat nic dobrého. Rowdies je uvítali s bouřlivou radostí. Noví příchozí se k nim přidali a zakrátko bylo patrné, že na lodi je nepokojný živel ve většině. Ničemové zabrali všechna sedadla, aniž se ohlíželi na pohodlí ostatních, vráželi do klidných cestujících a tropili všemožné hlouposti jen proto, aby ukázali, že jsou na lodi pány. Kapitán je nechal klidně řádit; snad myslel, že bude lépe nevšímat si jich. Výraz jeho tváře nebyl yankeeovský. Jeho postava byla plná, což je u Američanů vzácností, a na jeho růžové tváři tkvěl stále dobrosrdečný úsměv, který jistě nebyl amerického původu.

Většina secesionistů se odebrala do restaurace, odkud záhy zazníval pustý výskot. Byly tam rozbíjeny láhve a nakonec odtamtud přiběhl černoch, nepochybně sklepník. Vylezl nahoru ke kapitánovi a s velkým nářkem mu přednášel jakousi žalobu.

Slyšel jsem jen tolik, že byl zbit důtkami a že ho chtějí později pověsit na lodním komíně.

To už se kapitán zatvářil povážlivě. Podíval se, má-li loď správný chod, a sestoupil pak dolů, aby se odebral do restaurace. Tam mu přišel vstříc výběrčí lístků. Blízko nás se oba setkali.

„Captain,“ hlásil výběrčí, „nesmíme k tomu dále klidně přihlížet! Ti lidé zamýšlejí nějaké darebáctví. Odkliďte toho Indiána tam z lodi! Chtějí ho pověsit. Myslím, že s jedním z nich včera něco měl. Kromě toho jsou zde ještě dva běloši, jenže nevím kteří a ti mají být také lynčováni, protože byli včera při tom. Jsou to prý Juarezovi vyzvědači.“

„All devils! To začíná být vážné. Kteří dva to asi jsou?“ ptal se kapitán. Přitom přehlížel pátravě palubu.

„Jsme to asi my, sir,“ odpověděl jsem, přikročiv k němu.

„Vy? Nu, když vy jste Juarezovi vyzvědači, tak sním svou loď k snídani!“ mínil, přičemž si nás změřil pohledem.

„K tomu opravdu nebudete nucen, sir. Nejsme z Jihu a já sám se nestarám ani v nejmenším o zdejší politiku.“

„Je na vás vidět, že sem nepatříte – ostatně ani já nejsem zdejší. První plynoucí vodu jsem spatřil v Neckaru. A pokud jde o ty výtržníky, nedopustím, aby vám bylo ublíženo. Přistanu hned u břehu, abyste se mohli zachránit.“

„S tím nesouhlasíme, sir! Musíme touto lodí cestovat nevyhnutelně dál a já nemám času nazbyt.“

„Skutečně? To je nepříjemné. Počkejte chvíli!“

Nato šel k Vinnetouovi a něco mu řekl. Apač ho vyslechl, zavrtěl opovržlivě hlavou a odvrátil se. Kapitán se k nám vrátil a hlásil mrzutě:

„To jsem si myslel! Rudoši mají železné hlavy. Ani on nechce být vysazen na břeh.“

„Pak je ten rudoch i s těmito oběma gentlemany ztracen, neboť ti chlapi to myslí vážně,“ tvrdil výběrčí. „Nás několik lodníků proti takové přesile nic nezmůže.“

Kapitán pohlížel zamyšleně před sebe. Potom se objevil na jeho tváři úšklebek, jako by mu napadlo něco zvlášť znamenitého. Obrátil se k nám:

„Já těm secesionistům zahraji kousek, na který budou ještě dlouho vzpomínat. Vy se však musíte přesně zachovat podle mého nařízení. Především nepoužijte svých zbraní! Zastrčte pušky tam dolů k sedlům! Odpor by věc jen zhoršil.“

„The devil! Máme se dát klidně lynčovat, master?“ zabručel mrzutě Old Death.

„Ne. Braňte se jen pasivně! V pravém okamžiku začne působit můj prostředek. Dáme jim lázeň. Spolehněte se na mne! Teď nemám kdy vysvětlovat. Již jdou!“

Skutečně! Banda přicházela z restaurace nahoru. Kapitán se rychle od nás odvrátil a udělil výběrčímu nějaké rozkazy. Ten běžel ke kormidelníkovi, u něhož stáli dva lodníci. Krátce nato jsem ho viděl, jak udílí klidným cestujícím nějaká nařízení, nemohl jsem ho však dále sledovat, poněvadž jsem se s Old Deathem musel zabývat secesionisty. Jen tolik jsem zpozoroval v příštích deseti minutách, že mírumilovní cestující se shromáždili na přídi.

Sotva zpití secesionisté opustili restauraci, obklíčili nás. Řídíce se kapitánovým nařízením, odložili jsme pušky.

„To je on! Tenhle!“ zvolal včerejší mluvčí, ukazuje na mne. „Vyzvědač severních států, který drží s Juarezem! Včera ještě byl oděn jako gentleman, dnes se oblékl jako trapper. Proč se převléká? Zabil mi psa a oba nás ohrožovali revolvery.“

„Vyzvědač, to je jisté, vyzvědač!“ volali všichni. „O tom svědčí jeho přestrojení. Utvořte soud! Musí viset! Ať zhynou severní státy i Yankeeové se svými stvůrami!“

„Co to tam tropíte, gentlemen?“ křičel kapitán dolů. „Chci mít na palubě pokoj a pořádek. Nechte cestující na můstku na pokoji!“

„Mlčte, člověče!“ zařval jeden z bandy nahoru. „I my chceme pořádek a také si jej zjednáme. Patří k vašim povinnostem brát na palubu vyzvědače?“

„K mým povinnostem patří dopravovat lidi, kteří zaplatí cestovné. Přijdou-li vůdci secesionistů, mohou jet s námi právě tak jako jejich odpůrci, předpokládaje, že zaplatí a že jsou slušní. To je má loajalita. A budete-li mi kazit živnost, tedy vás vysadím na břeh a můžete se plavit do Austinu po suché zemi.“

Výsměšný, řehtavý smích mu byl odpovědí. Sevřeli mne a Old Deatha tak těsně, že jsme se nemohli ani hnout. Protestovali jsme ovšem, avšak naše slova přehlušoval řev divoké chásky. Vystrčili nás z první paluby ven, až k dýmajícímu komínu, na němž jsme měli být pověšeni. Komín měl nahoře kruhy, jimiž byly provlečeny provazy, tedy podivuhodně pěkný a praktický přístroj k pověšení. Bylo třeba jen provazy spustit, upevnit je na příslušném citlivém místě, totiž na krku, a potom nás pohodlně vytáhnout vzhůru.

Pod komínem byl kolem nás utvořen kruh a sestavila se jury. Bylo to směšné. Myslím, že se ti lotři ani sami sebe neptali, proč se nepokoušíme o odpor, majíce při sobě revolvery. Mohli se přece domyslet, že to muselo mít důvod,

Old Death se mocně přemáhal, aby zůstal naprosto klidný. Jeho ruka zajela častěji k pasu, jakmile však pohlédl na kapitána, který mu tajně dával znamení, přemohl se a zůstal klidný.

„Nu,“ zašeptal Old Death ke mně, „počkám ještě. Avšak omrzí-li mne jejich divokost, octne se v minutě mých čtyřiadvacet kulek v jejich tělech. Jakmile začnu, střílejte i vy!“

„Slyšíte!“ zvolal mluvčí našich nepovolaných soudců. „Šeptají si mezi sebou. Je dokázáno, že to jsou prokletí vyzvědači a že patří k lotrům, kteří Jihu nejvíce škodí. Co chtějí zde v Texasu? Povídám: vyzvědači a zrádci! Jednejte s nimi krátce!“

Všichni začali pochvalně řvát. Kapitán je přísně napomínal, ale vysmáli se mu. Pak se naskytla otázka, má-li být dříve souzen Indián a potom my; rozhodli se pro první. Předseda vyslal dva muže, aby přivedli rudocha.

Protože jsme byli koldokola obklíčeni lidmi, nemohl jsem Vinnetoua vidět. Zaslechli jsme jen výkřik. Vinnetou jednoho vyslance srazil k zemi a druhého hodil přes palubu. Pak vklouzl do kabiny průvodčího, jež byla obita železným plechem. Kabina měla také okénko, kterým nyní trčela hlaveň jeho dvojky.

Toto Vinnetouovo jednání vzbudilo nepopsatelnou vřavu. Všechno běželo k zábradlí lodi a volalo na kapitána, aby spustil člun k záchraně tonoucího. Kapitán poslechl a dal rozkaz jednomu z lodníků. Muž skočil do člunu, odvázal lano, na němž byl člun upevněn, a vesloval k tonoucímu. Ten uměl naštěstí trochu plavat a namáhal se nyní, aby se udržel na vodě.

Zůstal jsem s Old Deathem sám. O věšení zatím nebylo řeči. Viděli jsme kormidelníkovy zraky a ostatních lodníků upřeny na kapitána, který nás přivolal pokynem k sobě a tlumeně nám řekl:

„Pozor, meššúrs! Teď jim dám lázeň! Zůstaňte klidně na palubě, ať se děje cokoliv! Hřmoťte však co nejvíce!“

Rozkázal zarazit páru, takže byla loď zvolna hnána dolů, k pravému břehu. Tam byla mělčina. Řeka vůbec nebyla hluboká. Pokyn kapitánův – kormidelník kývl s úsměvem hlavou a řídil loď přímo k mělčině. Krátký rachot pod námi až všichni zavrávorali, mnozí se i svalili – a loď nehybně seděla. To odvrátilo všeobecnou pozornost od člunu k lodi. Pokojní cestující byli již předtím lodníky poučeni, křičeli však podle ujednání, jako by se octli v smrtelných úzkostech. Ostatní, kteří věřili v skutečnou nehodu, se ovšem dali do opravdového nářku.

Tu se vzadu objevil jeden ze strojníků, přiběhl zdánlivě zděšeně ke kapitánovi a křičel:

„Voda v lodi, kapitáne! Úskalí roztrhlo příď. Za dvě minuty loď klesne ke dnu!“

„Jsme ztraceni!“ zvolal kapitán. „Zachraň se, kdo můžeš! Voda je až ke břehu mělká. Rychle do ní!“

Běžel úprkem ze svého stanoviště, shodil kabát, vestu a čepici, zul s největší rychlostí boty a skočil přes palubu. Voda mu sahala jen po krk.

„Dolů, dolů!“ křičel. „Ještě je čas. Klesne-li loď, pohřbí ve svém víru všechny, kteří ještě budou na palubě!“

Že byl kapitán první, jenž se zachránil a že se předtím napolo svlékl, o tom nikdo nepřemýšlel. Zděšení se zmocnilo všech nezasvěcených. Skákali přes palubu a snažili se dostat ke břehu, aniž dbali toho, že kapitán plul na druhou, opačnou stranu a že tam po spuštěných schůdkách vylezl zase nahoru. Loď byla nyní vyklizena, a tam kde před minutou panovala hrůza, zazníval hlasitý smích.

Právě když první „zachránění“ lezli na břeh, dával kapitán rozkaz k další plavbě. Loď, dole široká a velmi mohutně stavěná, neutrpěla ani nejmenší škodu, a poněvadž vystoupením rváčů se jí značně odlehčilo, poslechla tlaku kol. Mávaje kabátem jako praporem, volal kapitán na břeh:

„Farewell, gentlemen! Až zase dostanete chuť utvořit jury, pověste se sami! Vaše věci, jež jsou dosud na lodi, odevzdám v La Grange. Přijďte si tam pro ně!“

Možno si pomyslet, jakým dojmem ta výsměšná slova působila na přelstěné. Vydali zuřivý řev, vyzývali kapitána, aby je okamžitě vzal na loď, hrozili mu udáním, smrtí a různými strašáky, ba stříleli i na loď z pušek, ovšem bez účinku. Konečně zařval jeden z nich v bezmocném vzteku na kapitána:

„Darebáku! My tady počkáme, až pojedeš zpátky, a pak tě pověsíme na tvém vlastním komíně!“

„Well, sir! Přijďte laskavě na loď! Zatím buďte sbohem a pozdravujte ode mne generály Mejíu a Miramóna!“

Strojník pustil stroje plnou parou a loď se hnala zrychleným tempem dál, aby dohonila ztracený čas – – –

KAPITOLA OSMÁ Kukluxové na obzoru

Ku-klux-klan – – –

To slovo je do dnešního dne hádankou, kterou se rozluštit dosud nikomu nepodařilo. Jméno pověstného Kukluxklanu nebo jinak Ku-klux-klanu je podle některých jen napodobením zvuku, způsobeného při natahování kohoutku pušky. Jiní je sestavují ze slov cuc – výstraha, gluck – kdákat a clan, skotského výrazu pro kmen, rod, tlupu. Ať je to jakkoli, členové Ku-klux-klanu nevěděli jistě sami, odkud to jméno pochází a co znamená, a bylo jim to jistě i lhostejné (Tato tajná organizace existuje v Americe dodnes). Jednomu z nich se snad dostalo to slovo do úst a druzí je pochytili a opakovali, aniž se o jeho smysl či nesmysl vůbec starali.

Účel, který si však vytklo toto sdružení, jež napřed vystupovalo v několika okresech Severní Karoliny, potom se rychle rozšířilo přes Jižní Karolinu, Georgii, Alabamu, Mississippi, Kentucky a Tennessee a konečně vyslalo své členy i do Texasu, nebyl tak nejasný. Spolek slučoval množství zuřivých, na severní státy roztrpčených nepřátel, jejichž cílem bylo bojovat všemi prostředky i nezákonnými a zločinnými, proti pořádku, zavládnuvšímu po skončení občanské války. A kukluxové skutečně udržovali po celou řadu let Jih ve stálém neklidu, činili život i jmění nejistým a zabraňovali vývoji průmyslu i obchodu. Ani nejpřísnější prostředky nedovedly udělat jejich řádění přítrž.

Tajný spolek, který povstal pod tlakem rekonstrukčních zařízení, jež vláda vůči přemoženému Jihu byla nucena zavést, se skládal z lidí, kteří byli přívrženci otroctví a nepřáteli republikánské strany. Členové byli těžkými přísahami vázáni k dodržování tajných předpisů a hrozbou trestu smrti k zachovávání mlčení o celé organizaci. Neštítili se nejhrůznějších skutků, měli pravidelné schůze a objevovali se při páchání nezákonných skutků vždy na koních. Sestřelovali kněze z kazatelen a soudce z jejich stolců a přepadali počestné občany, aby je pak poslali zbičované, s rozdrásanými zády jejich rodinám. Všech rváčů a paličů se nebylo třeba tak bát jako těchto kukluxů, kteří tak řádili, že např. guvernér Jižní Karoliny požádal prezidenta Granta o vojenskou pomoc, protože jinak s tím sdružením nemohl nic svést. Grant předložil záležitost Kongresu USA a ten schválil zákon proti kukluxům, jenž dával prezidentovi diktátorskou moc k zničení této chásky. Již v tom máme doklad, jakým nebezpečím pro lid bylo řádění kukluxů. Klan se stal pekelnou propastí, do níž se vrhaly všechny podvratné živly. Jeden z duchovních, jenž byl zastřelen na kazatelně, se právě modlil po kázání za blaho rodiny, jejíž členové byli za bílého dne povražděni kukluxy. Ve své zbožné horlivosti a také podle pravdy nazval řádění klanu bojem Satanových dětí s dětmi Božími. Tu se objevila na protější straně chrámu zakuklená postava a prohnala mu koulí hlavu. Než se zděšení lidé vzpamatovali, pachatel zmizel.

* * *

Když naše loď dorazila do La Grange, byl již večer a kapitán prohlásil, že pro nebezpečí nízké vody nemůže dnes plout dále. Byli jsme tedy nuceni v La Grange vystoupit. Vinnetou vyjel přes můstek první a zmizel mezi domy ve tmě noci.

I v La Grange čekal na loď komisionář. Old Death se ho zeptal:

„Sir, nevíte, kdy přistála poslední loď z Matagordy a zda z ní vystoupili všichni cestující?“

„Poslední loď sem připlula předevčírem a vystoupili z ní všichni, protože plula dál až příštího jitra.“

„A vy jste zde byl, když ráno cestující opět nastupovali?“

„Ovšem, sir.“

„Můžete mně tedy snad informovat. Hledáme dva přátele, kteří tím parníkem pluli. Rádi bychom věděli, zda ráno pokračovali v cestě.“

„Inu, to není tak lehké. Byla tma a cestující se valili z lodi tak, že nebylo možné jednotlivce pozorovat. Podle všeho odjeli všichni, vyjímaje jistého Clintona.“

„Clintona? Toho právě myslím. Prosím, pojďte sem ke světlu! Můj přítel vám ukáže podobiznu, aby zjistil, byl-li to master Clinton.“

Komisionář skutečně prohlásil se vší určitostí, že je to podobizna muže, o kterém mluvil.

„Víte, kde zůstal?“ otázal se Old Death.

„Určitě ne, avšak podle všeho u seňora Cortesia, neboť jeho lidé odnesli zavazadla. Je to agent pro všechno, rodem Španěl. Myslím, že se nyní zabývá tajnými dodávkami zbraní do Mexika.“

„Doufám, že je to gentleman.“

„Sir, dnes chce být gentlemanem každý, i když nosí sedlo na zádech.“

To ovšem platilo nám, kteří jsme měli sedla na zádech, nebylo to však míněno posměšně. Proto se tázal Old Death dále:

„Je zde v tomto požehnaném místě, kde kromě vaší lucerny, jak se zdá, nehoří žádné světlo, nějaký hostinec, v němž je možno spát, aniž bychom byli obtěžováni lidmi a jiným hmyzem?“

„Jediný. Protože jste však zůstali se mnou tak dlouho stát, předešli vás jistě již ostatní cestující a obsadili všechny místnosti.“

„Hrome, to je nepříjemné!“ odpověděl Old Death, který přeslechl i tuto narážku. „V soukromých domech by se nic nenašlo?“

„Hm, sir, já vás neznám. Sám vás k sobě přijmout nemohu, protože je můj byt malý, ale mám známého, který by vás jistě nevyhnal, jste-li poctivci. Je to kovář, který se přistěhoval z Missouri.“

„Nu,“ odpověděl můj přítel, „můj společník zde je poctivec od kosti a já jsem také slušný člověk. Darebáci nejsme, zaplatit můžeme i chceme, a tak doufám, že by to váš známý mohl s námi zkusit. Nepopsal byste nám cestu k jeho bytu?“

„Není třeba. Já bych vás tam zavedl, ale mám ještě na lodi práci. Master Lange, tak se ten muž nazývá, není teď doma. V tuto dobu sedává vždy v hostinci. Je to zdejší zvyk. Zeptejte se tam jen na mastera Langea z Missouri! Řekněte mu, že vás poslal komisionář! Jděte přímo a pak nalevo podle druhého domu; tam poznáte hostinec podle světla. Okenice jsou jistě ještě otevřené.“

Dali jsme mu drobný peníz za jeho ochotu a pak jsme i s postroji putovali dále.

Hostinec bylo možno snadno poznat nejen podle světla, nýbrž podle hluku, který zazníval z otevřených oken. Nade dveřmi bylo zavěšeno zvíře, podobné obrovské želvě, které však mělo křídla a jen dvě nohy. Pod ním stálo: „Falcon inn.“ Želva představovala dravého ptáka a hostinec byl hostincem „U supa“ nebo „U sokola.“

Když jsme otevřeli dveře, vyrazilo na nás mračno smrduté-ho dýmu. Hosté měli asi výtečné plíce, že se v tomto ovzduší nezadusili. Ostatně dokazovaly výtečnou soustavu jejich plic také řečnické výkony, neboť nemluvili, nýbrž křičeli a to tak, že se zdálo, jako by každý jednotlivec chtěl všechny ostatní překřičet. Zůstali jsme několik minut mezi dveřmi, aby naše oči navykly dýmu a abychom zjistili, kde tu jsou pokoje, větší pro obyčejné a menší pro lepší hosty. To je v Americe zvláštní a nebezpečné zařízení, neboť žádný obyvatel svobodných Států neuznává společenský nebo snad mravní rozdíl mezi sebou a jinými.

Protože vpředu již nezbylo místo, šli jsme do zadního lokálu, do něhož jsme se dostali úplně bez povšimnutí. Stály tam dvě prázdné židle, které jsme obsadili, když jsme svá sedla uložili do kouta. U stolu sedělo několik mužů, kteří pili pivo a horlivě se bavili. Dva z nich na nás vrhli pátravý pohled a mně se zdálo, že při našem příchodu rychle změnili předmět rozmluvy. Na první pohled bylo vidět, že jsou to otec a syn, oba vysoké, silné postavy, s ostrými rysy a mohutnými pěstmi. Jejich tváře svědčily o poctivosti, byly však rozčilením zarudlé, jako by byli rokovali o něčem nepříjemném.

Když jsme zaujali místa u stolu, přisedli oba muži blíže k sobě, takže mezi námi a nimi vznikla mezera. Byl to zdvořilý pokyn, abychom se do jejich hovoru nepletli.

„Zůstaňte sedět, meššúrs!“ řekl Old Death. „Nejsme vám nebezpeční, ačkoli jsme od rána nic nejedli. Snad nám můžete říci, lze-li tu dostat něco k snědku, co by náš milý žaludek příliš nezatížilo.“

Jeden z nich, ten, kterého jsem považoval za otce, přivřel pravé oko a odpověděl s úsměvem:

„Kdybyste měli k večeři zálusk na naše ctihodné osoby, sir, pak bychom se trochu proti tomu ohradili. Ostatně jste podobný Old Deathovi, a ten, pokud vím, není lidožroutem.“

„Old Death? Kdo je to?“ tázal se můj přítel, tváře se zcela naivně.

„Old Death?“ opáčil tázaný. „To je firma jistě slavnější než vy, ctihodný sir! Je to lovec a stopař, který každý měsíc svého potloukání na Západě prožil více než tisíc jiných v celém svém životě. Můj hoch, Will, ho viděl na vlastní oči!“

Tento „hoch“ byl asi dvacet šest roků starý, snědé tváře, a dělal dojem, jako by se uměl postavit i půltuctu mužů. Old Death na něho pohleděl ze strany a otázal se:

„Ten že ho viděl? Kde?“

„V roce dvaašedesátém v Arkansasu, krátce před bitvou u Pea Ridge. Avšak vy o těch událostech sotva co víte.“

„Proč ne? Putoval jsem těmi končinami často a myslím, že jsem v tu dobu nebyl příliš daleko.“

„Tak? Ke komu jste se tehdy hlásil, smím-li se ptát? Poměry jsou teď v našem kraji takové, že je nezbytné znát politickou barvu každého, s nímž sedíme u stolu.“

„Nestarejte se, master! Myslím, že nedržíte s poraženými otrokáři a jsem úplně vašeho mínění. Že ostatně k tomuto druhu lidí nenáležím, jste už mohli poznat podle toho, jak s vámi mluvím.“

„Buďte nám tedy vítáni! Ale neklamete se, sir? Řeč je nespolehlivým vodítkem. V opačném táboře jsou také lidé, kteří mluví velmi slušně a využijí toho, aby se mohli vetřít do naší důvěry. Poznal jsem to dost často. Avšak hovořili jsme o Arkansasu a Old Deathovi. Snad víte, že se tento stát při vypuknutí občanské války chtěl vyslovit pro Unii. Proti všemu očekávání se však stalo jinak. Četní muži, jimž se zošklivilo otrokářství a jednání plantážních baronů, se spolčili a vyslovili se proti secesi. Spodina však, k níž přirozeně počítám i pozemkové barony, se rychle zmocnila veřejné moci; ti rozumní byli zastrašeni a tak se Arkansas vyslovil pro Jih. To ovšem způsobilo mezi pokrokovým obyvatelstvem velké rozrušení. Prozatím však nemohli proti tomu nic dělat a museli se dívat, jak hlavně severní polovina té krásné země nesmírně trpí následky války. Bydlel jsem tehdy v Missouri, v Poplar Bluff, blízko hranic Arkansasu. Můj hoch, který zde sedí před vámi, vstoupil, což je samozřejmé, do jednoho z vojenských pluků. Chtěli přispět unionistům v Arkansasu na pomoc a vyslali proto oddíl na rozvědku. Will byl v tom oddíle též. Náhodou narazili na velkou přesilu a byli po statečném odporu přemoženi.“

„Tedy se stali válečnými zajatci? To tehdy ovšem bylo zlé. Víme, co ti barbaři se zajatci tehdy dělali, neboť ze sta jich zmíralo nejméně osmdesát následkem špatného zacházení. Avšak o život však nešlo?“

„Oho! To se velice mýlíte. Ti stateční hoši vystříleli všechen prach a pak ještě pracovali pažbami a noži. Tím byly secesionistům způsobeny velké škody, a proto se ve vzteku rozhodli všechny zajatce pobít. Will je můj jediný syn a já jsem byl už blízko toho stát se osiřelým otcem. Že jsem se jím nestal, za to jsem právě zavázán Old Deathovi.“

„Jak to, master? Napínáte mou zvědavost. Přivedl ten stopař snad létací sbor, aby zajatce osvobodil?“

„To by byl přišel příliš pozdě, neboť než by pomoc mohl přivést, byli by je odpravili. Jednal jako pravý, odvážný stopař. Osvobodil zajatce sám!“

„Hrome! Takový kousek! Vy přeháníte, sir!“

„Ani slovem! Old Death se vplížil do ležení po břiše, jak se přibližuje k Indiánům, což mu bylo ulehčeno deštěm, který uhasil všechny ohně. Že při tom několik stráží pocítilo jeho nůž, se rozumí samosebou. Secesionisté tábořili v jedné farmě, celý prapor. Důstojníci ovšem bydleli v domě a mužstvo bylo ubytováno podle možnosti; zajatci však, více než dvacet mužů, byli zavřeni do místnosti, kde se lisoval cukr. Tam byli střeženi čtyřmi strážemi, na každé straně stavení jednou. Příští den měli být ubožáci postříleni. V noci, právě při vystřídání stráží, slyšeli zajatci nad sebou na střeše šramot, který nepocházel od padajícího deště. Naslouchali. Pojednou cosi zapraskalo. Šindelová střecha se protrhla. Kdosi neviditelný rozšiřoval otvor, až dovnitř začalo pršet. Pak vše na deset minut utichlo. Po chvíli byl spuštěn do kůlny mladý stromek s větvovými výstupky, tvořícími žebřík. Po něm vylezli zajatci na střechu a z té na zem. Tam spatřili strážce; ti leželi bez hnutí na zemi a zmocnili se proto jejich zbraní. Ochránce pak vyvedl osvobozené velmi chytře z ležení na cestu, vedoucí k hranici, kterou znali. Tam teprve zjistili, že to byl Old Death, stopař, který se s nasazením vlastního života odvážil je osvobodit.“

„Šel pak s nimi?“ otázal se Old Death.

„Ne. Řekl, že má ještě důležitou práci a spěchal do deštivé noci, aniž mu mohli poděkovat. Noc byla tmavá, takže nebylo možno rozeznat lidskou tvář. Will viděl jen jeho dlouhou hubenou postavu. Avšak mluvil s ním a zná dnes ještě každé slovo, které ten statečný muž k němu pronesl. Kdyby se nám někdy Old Death dostal do rukou, pak by poznal, že jsou dosud na světě vděční lidé!“

„To jistě už ví. Myslím, že váš syn není prvním člověkem, kterému ten muž nějak prospěl. Ale, sir, neznáte zde náhodou jistého mastera Langea z Missouri?“

Náš soused překvapeně vzhlédl.

„Langea?“ opakoval. „Proč se po něm ptáte?“

„Obávám se, že v tomto hotelu již nenajdu místo a proto jsem se dotazoval komisionáře u řeky na muže, který by nám snad poskytl přístřeší. Ten nám jmenoval mastera Langea a radil nám, abychom mu řekli, že nás k němu posílá komisionář. Při tom podotkl, že toho výtečného muže najdeme zde.“

Starší z mužů na nás pátravě pohlédl a pak řekl:

„Měl pravdu, neboť já sám jsem Lange. Protože vás posílá komisionář a já vás považuji za poctivé lidi, jste mně vítáni a doufám, že se ve vás nemýlím. Kdo je váš společník, který dosud nepromluvil slovo?“

„Je to přistěhovalec, Sas, studovaný greenhorn, který sem přišel, aby zde našel štěstí.“

„Chudák! Ti dobří lidé za mořem si myslí, že jim zde budou lítat do úst pečení holubi. Říkám vám, sir, že se zde musí mnohem víc a namáhavěji pracovat a zkusit mnoho zklamání, než člověk něčeho dosáhne. Avšak nemějte mi to za zlé! Přeji vám dobrý výsledek a vítám vás!“

Při tom mně podal srdečně ruku. Old Death mu stiskl pravici ještě jednou a řekl:

„A pochybujete-li ještě nyní, zasluhujeme-li vaší důvěry nebo ne, pak se obrátím na vašeho syna, který se za nás jistě rád zaručí!“

„Můj syn Will?“ tázal se Lange udiveně.

„On a žádný jiný. Řekl jste, že mluvil s Old Deathem a že si dosud pamatuje každé jeho slovo. Chtěl byste mi říci, mladý muži, co se tam tehdy mluvilo? Mne to velmi zajímá.“

Will, jemuž otázka platila, odpověděl živě:

„Když nás Old Death vedl na cestu, kráčel jsem napřed. Měl jsem střelnou ránu v ruce, která mne velmi bolela, neboť mne neobvázali a rukáv se lepil na ránu. Šli jsme houštím. Old Death pustil silnou větev, která mne udeřila do bolestivého místa. Bolelo to tak, že jsem vykřikl a – – –“

„A stopař vás za to nazval oslem!“ dodal Old Death.

„Odkud to víte?“ otázal se Will udiveně.

Starý pokračoval, aniž mu odpověděl:

„Nato jste mu řekl, že máte na ruce ránu, která je zanícena a on vám radil, abyste rozmočil rukáv vodou a pak ránu chladil jitrocelovou šťávou, čímž se zabrání zánětu.“

„Ano, přesně tak! Jak to můžete vědět, sir?“ zvolal překvapeně mladý muž.

„Ještě se ptáte? Já jsem vám přece dal tu dobrou radu. Váš otec před chvílí řekl, že vypadám zcela tak jako Old Death. Má věru pravdu, neboť se tomu starému chlapovi podobám zrovna tak jako žena manželce.“

„Tak – tak to jste vy?“ zvolal Will radostně, vyskočiv ze židle a hnal se s otevřenou náručí k Old Deathovi, avšak jeho otec ho zadržel, strhl mocnou rukou na židli a řekl:

„Počkej, hochu! Jde-li o obejmutí, pak má otec první právo a povinnost položit tomuto dobrému muži tlapy kolem krku. Necháme toho však, neboť víš, kde jsme a jak nás pozorují. Zůstaň sedět!“

Obrátiv se k Old Deathovi, pokračoval:

„Nezazlívejte mi to, sir! Mám k tomu vážné důvody. Zde totiž tropí ďábel své rejdy. Můžete mi věřit, že jsem vám vděčný, avšak právě proto jsem povinen vyhnout se všemu, co by vás uvedlo do nebezpečí. Vy jste, což vím a často jsem i slyšel, přívržencem abolicionistů. Vy jste ve válce prováděl kousky, které vás učinily slavným, které však způsobily secesionistům mnoho škod. Byl jste přidělen jako vůdce a stopař vojenským oddílům Severu a vodil jste je cestami, na které by se byl nikdo neodvážil, do zad nepřátel. Proto jsme vás ctili, nepřátelé vás však nazývají vyzvědačem. Víte, jak věci stojí. Dostanete-li se do společnosti secesionistů, octnete se v nebezpečí, že vás pověsí.“

„To dobře vím, master Lange, nedbám však na to,“ odvětil chladně Old Death. „Netoužím po tom, abych byl oběšen, avšak bylo mně tím hroženo příliš často, než aby k tomu mohlo někdy dojít. Dnes právě nás zase chtěla rota rowdies pověsit na komíně parníku, ale ani ti se k tomu nedostali.“

A Old Death vypravoval událost na parníku. Když skončil, řekl Lange povážlivě:

„To bylo od kapitána velmi hezké, ale i nebezpečné pro něho i pro vás. Kapitán zůstane až do zítřejšího rána zde v La Grange, rowdies sem přijdou ještě v noci a pak se může těšit na jejich pomstu. A vám se povede snad ještě hůře.“

„Pshaw! Já se těch lidí nebojím. Měl jsem už co dělat s jinými chlapíky!“

„Nemyslete, sir, že jste zde za větrem! Rowdies budou mít tady hojně spojenců. Již několik dní není v La Grange bezpečno. Ze všech stran sem přicházejí cizinci, které nikdo nezná a kteří spolu ve všech koutech a na všech rozích šuškají. Za obchodem zde nejsou, neboť se jen nečinně potloukají: co tu tedy hledají? Nyní sedí tam ve výčepu a roztahují hubu, takže by si ji mohl šedý medvěd zvolit za pelech. Zjistili již, kdo jsme a dráždili nás. Kdybychom jim byli odpověděli, došlo by už zcela jistě k vraždění a zabíjení. Nemám dnes chuť se zde déle zdržet a vy jistě také toužíte po odpočinku. Bohužel, s večeří to vypadá bídně. Vedeme totiž, protože jsem vdovec, mládenecké hospodářství a chodíme na oběd do hostince. Pak jsem také před několika dny prodal svůj dům, poněvadž mě zde začíná pálit půda pod nohama. Tím snad nechci říci, že se mně zdejší lidé nelíbí. Nejsou horší než jinde, ale ve Státech je válka teprve skončena a její následky těžce tísní lid. Tam dole v Mexiku se dosud vraždí. Texas leží právě mezi oběma zeměmi a kvasí to, kam člověk pohlédne, Ze všech stran se sem stahuje sběř a to mně ztrpčuje zdejší pobyt. Proto jsem se rozhodl všechno prodat a jít ke své dceři, která je velmi šťastně provdána; u jejího muže najdu vhodné postavení. K tomu jsem ještě zde v místě našel kupce, jemuž se mé místo dobře hodí a který mně hned zaplatil. Dal mi už peníze. Půjdu do Mexika.“

„Šije s vámi čert, sir?“ zvolal Old Death.

„Se mnou? Proč?“

„Protože jste si předtím na Mexiko stěžoval. Sám jste řekl, že se tam vraždí. A vy tam chcete jít?“

„Nejde to jinak, sir. Ostatně to není ve všech krajích Mexika stejné. Tam totiž, kam já chci, za Chihuahuou, je válka skončena. Juarez musel sice uprchnout až do El Pasa, brzy se však zase vzchopil a zahnal Francouze na jih. Jejich dny slávy jsou sečteny; budou vyhnáni ze země a chudák Ferdinand Maxmilián zaplatí účet. Lituji ho, neboť jsem mu přál všechno dobré. Věc bude vybojována kolem hlavního města, kdežto severní provincie budou ušetřeny. Tam bydlí můj zeť, k němuž chci s Willem odejít. Očekává nás tam všechno, co si přejeme a přát můžeme, sir! Ten chlapík, můj zeť, je majitelem stříbrných dolů a je velmi bohatý. Je více než půldruhého roku v Mexiku a píše v posledním dopise, že se dostavil už i maličký stříbrný král, který silně volá po dědečkovi. U všech ďáblů, copak zde mohu zůstat? Mám v dolech pěkné místo a tady můj Will také. K tomu budu moci malého stříbrného krále naučit večerní modlitbě a násobilce. – Vidíte, meššúrs, že zde nemám stání. Dědeček musí rozhodně být u svých vnoučat, jinak není na pravém místě. Chci do Mexika a je-li vám libo jít s námi, bude nám to velice milé.“

„Hm!“ mručel Old Death. „Nežertujte, sir! Mohlo by se stát, že bychom vaši nabídku přijali.“

To už nám Lange nastavil svou pravici.

„Zvolna, zvolna!“ smál se Old Death. „Ovšem i já myslím, že půjdeme spolu do Mexika, avšak jisté to dosud není; ostatně i kdyby ten případ měl nastat, nevím, kterým směrem se dáme.“

„Jde-li jen o to, sir, rád s vámi pojedu všude, kam chcete. Odtud vedou všechny jižní cesty do Chihuahuy a mně je lhostejné, dorazím-li tam dnes či zítra. Jsem sobecký chlap a dbám jen o svůj prospěch. Vy jste výtečný člověk a slovutný stopař. Bude-li mi dovoleno jet s vámi, pak se jistě dostanu na druhou stranu a to má za nynější neklidné doby velkou cenu. Kde doufáte zjistit bližší zprávy?“

„U seňora Cortesia. Znáte snad toho muže?“

„Jak bych ho neznal! La Grange je tak malé, že si v něm všechny kočky tykají, a seňor právě ode mne koupil dům.“

„Především bych rád zjistil, je-li to lotr nebo poctivec.“

„Poctivec, sir, poctivec! O jeho politické smýšlení se ovšem nestarám. Chce-li kdo být ovládán císařsky či republikánsky, to je mně lhostejné, jen když plní své povinnosti. Cortesio má styky i za hranicemi. Pozoroval jsem, že u něho v noci nakládají na mezky těžké bedny a že se u něho tajně shromažďují lidé, kteří pak odcházejí k Rio Grande del Norte. Proto myslím, že dodává Juarezovým přívržencům zbraně a střelivo a posílá mu i lidi, kteří chtějí bojovat proti Francouzům. Za dnešních poměrů je to odvaha, ke které se odhodláme jen tehdy, jsme-li přesvědčeni, že i při nahodilých ztrátách uděláme dobrý obchod.“

„Kde bydlí? Musím s ním ještě dnes mluvit.“

„O desáté hodině s ním budete moci mluvit. Měl jsem k němu jít také ještě dnes. Zatím je však věc už vyřízena a já k němu nemusím. Vím však, že bude doma, poněvadž mi řekl, že mně o desáté očekává.“

„Měl návštěvu, když jste u něho byl?“

„Měl. Seděli tam dva muži, mladý a starší.“

„Jmenoval je?“ otázal jsem se s napětím.

„Ano. Seděli jsme spolu téměř hodinu a za takovou dobu se vysloví často jméno těch, s nimiž mluvíme. Mladší se nazýval Ohlert a starší seňor Gavilano. Byl to Cortesiův starý známý, neboť spolu mluvili o tom, jak se před lety setkali v Mexiku.“

„Gavilano? Toho muže neznám. Snad to není náš milý Gibson?“

Otázka platila mně. Vyňal jsem podobizny a ukázal je kováři. Poznal hned oba muže a potvrdil, že to byli oni.

„Jsou to oni, sir. Tento zde s tím hubeným, žlutým obličejem kreola je seňor Gavilano a druhý je master Ohlert, který mne přivedl do značných rozpaků. Ptal se mne stále na gentlemany, které jsem jakživ neviděl, tak příkladně na černocha jménem Othello, na miss z Orleansu, jménem Jana, která napřed pásla ovce a pak táhla s králem do boje, potom na jakéhosi mastera Fridolína, který šel do železných hutí, na nešťastnou Marii Stuartovnu, které v Anglii usekli hlavu, atd. Divil se tomu, že je neznám a ukazoval mi množství jmen, básní a dějin divadla, z nichž jsem si zapamatoval právě to, co jsem řekl. Hučelo mu v hlavě jako ve mlýně. Ten master Ohlert je – jak se zdá – docela hodný chlapík, ale má asi o kolečko víc. Konečně na mne vytáhl list papíru s nějakou rýmovačkou, kterou mi předčítal. Byla v ní řeč o hrozných snech za nocí, které měl dvakrát za sebou, potřetí však už ne. Byly v ní déšť, hvězdy, mlha, věčnost, krev v žilách, duch, který řve, ďábel v mozku a několik tuctů hadů v srdci, krátce samý zmatený krám, úplně nemožný a nehodící se k sobě. Nevěděl jsem, mám-li se smát či plakat.“

Nebylo pochyby, byl to Ohlert. Jeho průvodce změnil své jméno podruhé. Podle všeho bylo jméno Gibson také nepravé. Že má tento svůdce a únosce žlutou kreolskou pleť, to jsem věděl, neboť jsem ho viděl. Snad pocházel z Mexika a jmenoval se původně Gavilano, pod kterýmž jménem ho Cortesio znal. Gavilano znamená ostříž, název, kterému dělal všechnu čest.

Především však mi nyní šlo o to, abych zjistil, jaké záminky Gibson používal, aby mohl Williama vodit s sebou. Chápal jsem, že záminka musela být pro choromyslného velmi lákavá; byla snad vnitřně spojena s jeho utkvělou myšlenkou napsat drama o šíleném básníkovi. Možná, že se Ohlert o tom kováři zmínil. Proto jsem se ho tázal:

„Jaké plány projevil ten mladý muž při rozmluvě?“

„Velmi divoké. Mluvil mnoho o dramatu, který zamýšlí napsat, avšak k tomu je prý třeba, aby všechno, co v ní má být obsaženo, sám zažil.“

„Blázen! Jak by mohl zažít to, co si předem sám vymyslel?“

„Myslíte, že je to nemožné? Jsem zcela jiného mínění, sir. Šílenství záleží právě v tom, podniknout věci, které by rozumného člověka nenapadly. Každé jeho třetí slovo bylo seňorita Felisa Perillová, kterou musí s pomocí svého přítele unést.“

„Opakuji, že to je šílenství! Když ten muž přenáší osoby a události svého dramatu do skutečnosti, je nutno tomu zabránit. Doufám, že jsou dosud v La Grange.“

„Ne. Odjeli včera se seňorem Cortesiem do Hopkinsville, aby se odtud odebrali k Rio Grande.“

„To je nepříjemné, velmi nepříjemné! Musíme za nimi, možná, že ještě dnes. Víte snad, kde bychom zde mohli koupit dva dobré koně?“

„Právě u seňora Cortesia. Má vždy zásobu zvířat, které přenechává lidem, jež najímá pro Juareze. Avšak od noční jízdy vás zrazuji. Neznáte cestu a potřebujete vůdce, kterého již dnes nedostanete.“

„Snad přece. Zkusíme všechno, abychom se dostali ještě dnes dále. Především musíme promluvit s Cortesiem. Desátá již minula, a protože chtěl v tu dobu být doma, prosím vás, abyste nám ukázal jeho byt.“

„Rád. Půjdeme tedy, chcete-li, sir!“

Když jsme vstali a chtěli odejít, uslyšeli jsme před domem koňský dupot a za několik okamžiků poté vešli do předního pokoje hosté. K mému údivu a ne právě s pocitem uspokojení jsem ty lidi poznal; bylo to oněch devět nebo deset secesionistů, kterým dnes kapitán poskytl tak krásnou příležitost, aby se zachránili na břehu. Zdálo se, že jsou očekáváni a že mají mezi přítomnými dobré známé, neboť ti je živě vítali.

Byli tím tak zaujati, že si nás ani nepovšimli. To nám bylo velmi milé, neboť jsme nestáli o to, aby nám věnovali pozornost. Když Lange uslyšel, kdo jsou, přivřel spojovací dveře tak, že nás neviděli, my jsme však mohli slyšet všechno, co mluví. Kromě toho jsme změnili místa, takže jsme teď byli obráceni k prvnímu pokoji zády.

„Není třeba, aby nás viděli,“ podotkl kovář. „Již dříve byla mezi nimi nálada pro nás nepříznivá. Kdyby zpozorovali vás, kteří jste považováni za vyzvědače, byl by hned poplach.“

„To je zcela rozumné,“ odpověděl Old Death. „Ale myslíte snad, že máme chuť zůstat zde sedět, dokud neodejdou? Na to nemáme čas, protože musíme ke Cortesiovi.“

„To můžete, sir. Půjdeme cestou, na níž nás nezpozorují.“

Old Death se rozhlížel místností a řekl:

„Kudy? Vždyť východ vede jen předním pokojem.“

„Tudy se nám půjde mnohem pohodlněji,“ ukázal Lange na okno.

„Myslíte to vážně?“ otázal se starý. „Domnívám se, že se bojíte. Máme se poroučet po anglicku jako myši, které strachem před kočkami zalezou do všech děr? To by se nám pěkně vysmáli!“

„Strach nemám, avšak dobré staré přísloví praví, že moudřejší ustoupí. Mně stačí, mohu-li si říci, že tak nečiním ze strachu, nýbrž z opatrnosti. Nechci při tom ani poukazovat na to, že jich venku sedí desateronásobná přesila. Jsou rozzuření. Nepustí nás kolem sebe, aniž by nás obtěžovali, a poněvadž nejsem muž, který by to snesl, a vás také nepovažuji za lidi, kteří by si to dali klidně líbit, tedy by jistě došlo k rvačce. V boji pěstí, kopanci nebo ulomenými nohami od židlí se nebojím přesily: jsem přece kovář a dovedu rozbíjet lebky. Ale revolver je ďábelská zbraň! Nejzbabělejší trpaslík dovede skolit kulí jako hrách velkou nejzmužilejšího obra. Proto pádí prostý rozum k tomu, abychom se před těmi lotry uklidili oknem. Dopálíme je tím víc, než kdybychom se jim postavili na odpor a několika z nich rozbili hlavy, při tom si však sami odnesli krvavé nosy nebo ještě něco horšího.“

Dal jsem v duchu tomu rozumnému muži za pravdu a také Old Death po chvíli řekl:

„Přijímám váš návrh a vystrčím tedy své nohy se vším, co na nich visí, oknem, protože nic moudřejšího mne nenapadá. Poslyšte, jak řvou! Mně se zdá, že mluví o dobrodružství na steameru.“

Skutečně. Nově příchozí vypravovali, jak se jim dařilo na parníku, pak o Old Deathovi, Indiánovi a mně, a rovněž o kapitánově uskoku. O provedení pomsty nebyli jednotní. Šest rowdies a jejich přívrženci chtěli očekávat parník, kdežto ostatní k tomu neměli ani chuť ani čas.

„Nemohli jsme celou věčnost sedět na břehu,“ vypravoval mluvčí, „neboť jsme museli jít sem, kde jsme očekáváni. Proto bylo štěstí, že jsme našli nablízku farmu, v níž jsme si vypůjčili koně.“

„Vypůjčili?“ tázal se jeden se smíchem.

„Ano, vypůjčili. Koní se však pro všechny nedostávalo a proto jsme museli sedět na každém po dvou. Později se věc zlepšila. Našli jsme ještě jiné farmy, takže konečně měl každý svého koně.“

Nevázaný smích odměnil tuto lupičskou historku. Mluvčí však pokračoval:

„Je zde všechno v pořádku? A jsou ti lidé nalezeni?“

„Ano, máme je.“

„A obleky?“

„Přivezeny ve dvou bednách; to postačí.“

„Tedy si dopřejeme rozkoše. Však také vyzvědači a kapitán dostanou svůj díl! Steamer kotví dnes v noci ještě zde a proto bude možno kapitána nalézt; také Indiána i oba vyzvědače nebudeme nuceni hledat a snadno je poznáme. Jeden z nich měl oblek trappera a oba si nesli svá sedla, ale koně neměli.“

„Sedla?“ zazněl cizí hlas. „Neměli ti dva, co předtím přišli a sedí tam vedle, sedla – – –?“

Ostatní řekl tišeji, ale platilo to jistě nám.

„Gentlemen,“ řekl kovář, „je načase, abychom se odtud uklidili, neboť sem za chvíli přijdou. Lezte rychle napřed! Sedla vám podáme ven.“

Měl pravdu. Vyhoupl jsem se okamžitě oknem, a nijak jsem se za to nestyděl; Old Death mne následoval a pak nám kovář a jeho syn podali naše věci i pušky, a nakonec vyskočili sami.

Byli jsme na malém, ohrazeném místě, nepochybně v zahrádce. Když jsme přeskočili ohradu, zpozorovali jsme, že i ostatní hosté, kteří s námi byli v pokoji, vyskákali oknem. Ani oni nemohli doufat, že s nimi secesionisté budou zacházet vlídně a proto považovali za nejlepší následovat našeho příkladu.

„Nu,“ smál se Lange, „ti budou vyvalovat oči, až uvidí, že jim ptáčci uletěli! Však je to také nejrozumnější, co jsme mohli udělat.“

„Je to ďábelská blamáž pro tuto chvíli!“ hartusil Old Death. „Je mně, jako bych slyšel jejich výsměch.“

„Jen ať se smějí! My se budeme smát později a to je, jak známo veselejší. Dokáži vám, že se jich nebojím, ale do hospodské rvačky se nepustím.“

Kováři nám odebrali sedla a zjišťovali, že nemohou dopustit, aby jejich hosté vlekli taková břemena. Šli jsme.

Zakrátko jsme stáli mezi dvěma budovami. Jedna, vlevo od nás, byla zahalena do tmy, v druhé, vpravo, kmitalo světlo okenic.

„Seňor Cortesio je doma,“ řekl Lange. „Bydlí právě tam, kde proniká světlo. Zaklepejte na dveře a otevřou vám! Až s ním budete hotov, přijďte tam nalevo, kde bydlíme my! Zaklepejte na okenici, která je vedle dveří! Zatím vám připravíme večeři.“

Šli domů a my dva zašli napravo. Na naše zaklepání se otevřely dveře a ozval se hlas:

„Kdo být zde?“

„Dva přátelé,“ odpověděl Old Death. „Je seňor Cortesio doma?“

„Co chtít od seňor?“

Podle výslovnosti to byl černoch.

„Chceme s ním uzavřít obchod.“

„Co, obchod? Říci jaký, jinak nesmět dovnitř.“

„Řekni jen, že nás posílá master Lange!“

„Massa Lange? To být dobrý. Pak smět dovnitř. Okamžik čekat!“

Zavřel dveře, zakrátko je však opět otevřel a přinesl zprávu:

„Jít dovnitř! Seňor říkat, že s cizinci chtít mluvit.“

Vešli jsme úzkým průjezdem do malého pokojíku, který byl nepochybně kanceláří, neboť v něm stál psací pult, stůl a několik dřevěných židlí. U pultu stál dlouhý, hubený muž, obrácený tváří ke dveřím. První pohled do jeho obličeje stačil, abychom poznali, že je to Španěl.

„Buenos tardes!“ odpověděl na náš zdvořilý pozdrav. „Seňor Lange vás posílá? Smím vědět proč?“

Byl jsem zvědav, co Old Death odpoví. Venku mně totiž řekl, abych ho nechal mluvit.

„Možná, že je to obchod, možná také jen dotaz. My to sami dosud nevíme,“ řekl starý.

„Vždyť uvidíme! Sedněte si a poslužte si cigarillou!“

Přitom nám podal pouzdro s cigaretami, doutníky a zápalky, což jsme nemohli odmítnout. Mexikán nesvede nic, a zvláště ne rozhovor, bez cigaret. Old Death, jemuž bylo žvýkání tabáku mnohem milejší, si také vzal cigaretu, zapálil ji, udělal několik mocných tahů a – cigareta byla vykouřená. Já s ní zacházel spořivěji.

„Co nás k vám vede,“ začal Old Death, „není důležité. Přicházíme proto tak pozdě, neboť jste dříve nebyl doma. A s návštěvou jsme nechtěli čekat do zítřka, protože místní poměry k delšímu pobytu příliš nelákají. Máme v úmyslu jít do Mexika a nabídnout Benitu Juarezovi své služby. Něco takového se však nedělá slepě. Rádi bychom měli jistotu, že budeme přijati. Proto jsme se tajně dotazovali a při tom zjistili, že najímáte dobrovolníky pro Juareze. Bylo nám řečeno vaše jméno, seňore a proto jsme k vám přišli. Nyní budete zajisté tak laskav a řeknete nám, zda jsme přišli k pravému muži.“

Mexičan hned neodpověděl. Mocně zadýmal a pátravě si nás prohlížel. Jeho pohled utkvěl s uspokojením na mně; byl jsem mladý a silný. Old Death se mu asi líbil méně. Vyčouhlá, ohnutá postava starého scouta se nezdála být stvořena k snášení útrap a svízelů. Otázal se:

„Kdo vám řekl mé jméno?“

„Muž, s kterým jsme se sešli na lodi,“ předstíral diplomaticky Old Death. „Náhodou jsme se též setkali s masterem Langem a zjistili jsme od něho, že před desátou nebudete doma. Jsme Seveřané a bojovali jsme proti Jihu. Máme tedy vojenské zkušenosti, takže mexickému prezidentovi nebudeme na škodu.“

„Hm! To zní sice velmi dobře, seňore, avšak já vám mohu upřímně říci, že nečiníte dojem, že byste mohli snášet strádání a námahy, které od vás budou požadovány.“

„To je ovšem upřímné slovo,“ usmál se starý. „Snad vám mé jméno dokáže, že jsem ještě k potřebě. Nazývají mne obyčejně Old Death.“

„Old Death!“ zvolal Cortesio udiveně. „Je to možné? Vy jste ten slovutný stopař, který způsobil Jihu tolik škod?“

„Má postava mne, doufám, dostatečně legitimuje.“

„Ovšem, ovšem, seňore. Musím však být velmi obezřelý. Veřejnost nesmí vědět, že pracuji pro Juareze, a zvláště teď se musím mít na pozoru. Protože jste však Old Death, nemám důvody k tajnostem a rád se vám přiznávám, že jste se obrátili na pravou adresu. Jsem samozřejmě ochoten vás najmout a mohu vám slíbit i hodnost, neboť muže, jakým je Old Death, nestrčíme přece mezi prosté vojáky.“

„To ovšem doufám, seňore. A pokud jde o mého přítele, ten to přivede, bude-li zařazen mezi vojáky, také k něčemu. U abolicionistů to dotáhl přes své mládí až na kapitána. Jmenuje se ovšem jen Miller, ale myslím, že jste o něm již slyšel. Sloužil pod Sheridanem a vedl při slavném bočním obchvatu přes Missionary-ridge (U Chattanooga ve státě Tennessee) předvoj. Zajisté víte, jaké jezdecké kousky tehdy byly provedeny. Miller byl miláčkem Sheridana a míval při takových odvážných kouscích vždycky přednost před jinými. Je to proslulý kapitán jízdy, který v krvavé a svými následky tak důležité bitvě u Five-Forks (Osada ve Virginii) vysekal již zajatého Sheridana. Proto myslím, že to pro vás také nebude špatný přírůstek, seňore.“

Starý lhal, až se mu od úst prášilo, ale mohl jsem ho prozradit? Cítil jsem, že se mně žene krev do tváře, avšak dobrý Cortesio považoval mé zardění za skromnost, neboť mi podal ruku a řekl lživě po novinářsku:

„Tato zasloužená chvála se vás nesmí nemile dotýkat, seňore Millere. Slyšel jsem o vás o i vašich činech a vítám vás srdečně. Nastoupíte hned jako důstojník a jsem ochoten vyplatit vám zálohu na nákup výstroje.“

Old Death chtěl s tím rychle souhlasit – pozoroval jsem to na něm – a proto jsem rychle vpadl:

„To není třeba, seňore. Nemáme v úmyslu dát se vámi vybavit. Nepotřebujeme nic než dva koně, které snad můžeme dostat. Sedla máme.“

„Výborně! Mohu vám přenechat dva koně a chcete-li je skutečně zaplatit, prodám vám je za nákupní cenu. Můžeme jít zítra ráno do stáje, kde vám koně ukáži. Jsou to nejlepší ze všech, které mám. Máte již přístřeší na noc?“

„Ano. Master Lange nás pozval.“

„Bueno! Kdyby nebylo toho, byl bych vás pozval sám, abyste zůstali u mne, ačkoli je můj byt velmi malý. Co myslíte, vyřídíme ostatní své záležitosti hned teď nebo až zítra ráno?“

„Vyřídíme je hned,“ odpověděl Old Death. „Které formality musíme ještě vyplnit?“

„Prozatím žádné. Protože si platíte všechno sami, složíte přísahu až po svém příchodu k vojsku. Jediné, co zbývá učinit je, že vám musím dát průkazy a kromě toho také doporučující dopis, který vám zajistí hodnosti, na něž máte nárok. Bude ovšem lépe, když vám spisy vyhotovím hned. Nevíme, co se může v příštím okamžiku stát. Mějte tedy čtvrt hodiny strpení! Pospíším si. Zde leží cigarillos a hned přinesu dobrý doušek, který jsem dosud nikomu nenabídl; bohužel je toho jen jedna láhev.“

Přistrčil nám cigarety a přinesl láhev vína. Pak přistoupil k pultu a psal. Old Death se za zády Mexikána zašklebil, z čehož jsem poznal, že je nanejvýš spokojen. Naplnil si sklenici, pronesl přípitek Cortesiovi a vyprázdnil sklenku až na dno. Já byl vzdálen od jeho spokojenosti, neboť o obou mužích, které jsem pronásledoval, nepadla dosud ani zmínka. Sdělil jsem to šeptem starému. Odpověděl posunkem, jímž naznačil, že se o to postará.

Po uplynutí čtvrt hodiny měl Old Death láhev vína vypitou a Cortesio byl hotov. Před zapečetěním nám přečetl dopis, s jehož obsahem jsme byli spokojeni. Nevyplnil dva, nýbrž čtyři blankety a každý z nás obdržel dva. K mému udivení jsem viděl, že jsou to průvodní listy, jeden tištěný francouzským a druhý španělským jazykem; první byl podepsán Bazainem a druhý Juarezem. Cortesio jistě zpozoroval můj údiv, neboť řekl se samolibým úsměvem:

„Vidíte, seňore, že vás dovedeme chránit ve všech možných případech. Jak jsem se dostal k francouzským legitimacím, je má věc. Nevíte, co se vám může přihodit a je tedy dobře, postaráme-li se, abyste byli v každém případě v bezpečí. Jinému bych dvojité pasy nevydal, neboť se vystavují jen výjimečně a mužstva, které odtud jdou v průvodu eskort, nedostávají vůbec legitimace.“

Toho využil Old Death k otázce, kterou jsem tak dychtivě očekával:

„Kdy odtud odešlo poslední mužstvo?“

„Včera. Odeslal jsem výpravu více než třiceti nováčků, jež jsem sám doprovázel až k Hopkinsville. Byli s nimi tentokrát dva seňorové v občanském kroji, jedoucí za důležitým soukromým posláním.“

„Ah, vy dopravujete i soukromníky?“ zeptal se Old Death s údivem.

„Ne. To by vedlo jen k nepříjemnostem. Včera jsem však udělal výjimku, protože jeden z pánů byl mým dobrým známým. Ostatně budete výtečně opatřeni a můžete je, odejdete-li zítra časně ráno, dohonit dříve, než dorazí k Rio Grande.“

„Na kterém místě chtějí přejít řeku?“

„Jedou směrem k průsmyku Eagle. Protože se tam nesmějí ukazovat, zamíří severněji. Mezi Rio Nueces a Rio Grande přetnou cestu od San Antonia, půjdou mimo Fort Inge, kterému se však musí také vyhnout a přejdou mezi říčkou Las Moras a Moralem přes Rio Grande. Je tam brod, známý dobře našim vůdcům. Odtud půjdou západním směrem, aby dorazili přes Baya, Cruces, Presidio San Vicente, Tabal a San Carlos do městečka Chihuahuy.“

Všechna ta místa byla pro mne španělskými vesnicemi. Old Death však přisvědčil hlavou a opakoval každé jméno tak hlasitě, jako by krajinu dobře znal.

„Dohoníme je jistě, nejsou-li totiž naši koně špatní a jejich příliš dobří,“ řekl. „Avšak dovolí nám, abychom se k nim připojili?“

Cortesio živě přisvědčil a starý se vyptával dál:

„Budou však s tím oba páni, kteří jsou s nimi, srozuměni?“

„Ti páni nemají co rozhodovat, protože musí být rádi, že mohou cestovat pod ochranou našeho oddílu. Protože se s nimi setkáte, mohu vám říci, že s nimi můžete jednat jako s gentlemany. Jeden z nich, rodilý Mexikán, jménem Gavilano, je mým známým. Prožil jsem s ním v hlavním městě krásné chvíle. Má mladší sestru, která plete všem mužům hlavy.“

„Hm. A sám je nepochybně také krásný muž, který zase plete hlavy dámám, ne?“

„Nikoli! Nejsou si příliš podobni, protože nejsou vlastně pravými sourozenci. Dáma se nazývá Felisa Perillová a byla uvedena do společnosti jako rozkošná zpěvačka a tanečnice. Později zmizela a nyní jsem teprve od jejího bratra zjistil, že žije v okolí Chihuahuy.“

„Smím se ptát, čím ten seňor vlastně je?“

„Básníkem – totiž – jakýmsi spisovatelem.“

Old Death se zatvářil pohrdavě, takže hodný Cortesio rychle dodal:

„Seňor Gavilano je básníkem ze záliby, neboť má značné jmění a nemusí si dávat platit.“

„Lze mu tedy jen závidět.“

„Ano, záviděli mu a pro pikle, které proti němu strojili, musel opustit město i zemi. Nyní se vrací zpět s jedním Yankeem, který chce poznat Mexiko a který ho žádal, aby jej uvedl do literárních kruhů. Zamýšlejí v hlavním městě postavit divadlo.“

„Přeji jim k tomu mnoho štěstí. Gavilano tedy věděl, že jste v La Grange?“

„Ó ne! Právě, když přistál parník, byl jsem náhodou u řeky. Poznal jsem seňora a pozval jsem ho, aby se svým přítelem u mne zůstal. Ukázalo se, že oba zamýšlejí jít do Austinu a tam odtud za hranice. Nabídl jsem jim vhodnou příležitost, neboť pro cizince, zvláště není-li secesionistického smýšlení, není radno, aby zde dlouho prodléval. V Texasu nyní hospodaří lidé, kteří rádi loví ve tmě, různá ničemná i nebezpečná čeládka, jejíž původ a účel je neznámý. Všude se mluví o násilnostech, přepadech a ukrutnostech, jejichž příčiny jsou velmi záhadné. Pachatelé obyčejně beze stopy zmizejí a policie si neví rady, je bezmocná.“

„Byli by to snad kukluxové?“ tázal se Old Death.

„Po tom pátrali mnozí a v posledních dnech bylo zjištěno, že pachatelé skutečně patří k této tajné tlupě. Předevčírem byly nalezeny dole v Halletsville dvě mrtvoly, na nichž byly přišpendleny lístky s nápisem „Yankee-hounds“. Naproti v Shelby byla jedna rodina téměř ubičována, protože její otec sloužil pod generálem Grantem. A dnes jsem zjistil, že u Lyonu našli černou škrabošku, na níž byly přišity dva bílé kousky látky v podobě ještěrky.“

„Hrome! Takové škrabošky nosí kukluxové!“

„Ano, ti si zahalují tváře škraboškami, označenými černými i bílými figurkami. Každý z nich užívá zvláštního obrazu, podle něhož je poznáván, neboť svá jména vzájemně neznají.“

„Pak je tedy domněnka, že tento tajný spolek i zde začíná provádět svá řádění, správná. Mějte se na pozoru, seňore Cortesio! Přijdou jistě i sem! Nejprve byli v Halletsville a potom našli škrabošku v Lyonu. Ten je jistě mnohem blíže než Halletsville, že ano?“

„Ovšem, seňore, máte pravdu. Odedneška budu zavírat dveře a okna ještě opatrněji a připravím si nabité pušky.“

„To bude moudré! Ti chlapi nesmějí být ušetřeni, neboť sami také nikoho nešetří. Kdo se jim vzdá bez obrany, počítaje s jejich slitováním, ten se krutě zmýlí. Já bych s nimi mluvil jen prachem a olovem. Ostatně se tam v hostinci nezdá být také bezpečno, neboť jsme tam viděli gentlemany, jimž bych příliš nedůvěřoval. Uděláte dobře, když všechno, co by vám mohlo dokázat, že jste ve spojení s Juarezem, pečlivě ukryjete. Udělejte to ještě dnes! Lépe být jednou příliš obezřelým než se dát pro malou neopatrnost zmrskat nebo dokonce zastřelit. Nu, myslím, že jsme hotovi. Nebo nám chcete ještě něco říci?“

„Ne, seňores. Pro dnešek jsme hotovi. Těší mne, že jsem vás poznal a doufám, že o vás později uslyším mnoho dobrého. Jsem přesvědčen, že najdete u Juareze štěstí a že budete rychle postupovat.“

S tím jsme byli propuštěni. Cortesio nám podal přívětivě ruku a odešli jsme. Když se za námi zavřely domovní dveře a odcházeli jsme naproti k Langemu, nemohl jsem se zdržet a dal jsem starému herdu do žeber, přičemž jsem řekl:

„Master, vy byste zasloužil, že jste toho seňora tak tahal za nos! Nebylo snad nutno tak nestydatě lhát!“

„Tak? Hm! Tomu vy nerozumíte, sir. Mohli jsme být odmítnuti, a proto jsem chtěl vzbudit Cortesiův zájem.“

„A i peníze jste chtěl vzít! Vždyť by to byl zřejmý podvod!“

„Nu, zřejmý zrovna ne, neboť o tom nevěděl. Proč jsem neměl brát, co nám dobrovolně nabídl?“

„Protože nemáme v úmyslu za ty peníze něco udělat.“

„Tak! Nu, v tomto okamžiku ten úmysl ovšem nemáme, ale odkud víte tak určitě, že nebudeme mít příležitost posloužit Juarezově věci? Můžeme být k tomu donuceni svým vlastním zájmem. Ale musím vám dát přece jen za pravdu! Že jsme nevzali peníze, je velmi dobré, neboť jen proto jsme dostali průvodní listy a doporučení. Avšak nejlepší je, že víme, kam se obrátil Gibson. Já znám tu cestu velmi dobře. Časně vyrazíme a jsem přesvědčen, že je dohoníme. Při našich průkazech se nebude velitel oddílu ani okamžik zdráhat nám je vydat.“

U Langeho jsme nemuseli klepat. Stál v otevřených dveřích a zavedl nás do pokoje. Ten měl tři okna, jež byla zakryta tlustými pokrývkami.

„Nedivte se mým záclonám, meššúrs!“ řekl. „Dal jsem je sem úmyslně. Budeme vůbec mluvit co nejtišeji. Kukluxové nemusí vědět, že jste u nás.“

„Kukluxové? Jsou tedy už tady? Viděl jste je?“

„Jejich zvědy ano. Když jste byli naproti u Cortesia, měl jsem dlouhou chvíli a vyšel jsem ven. Čekal jsem na vás, abyste nemuseli klepat. Tu jsem slyšel, jak se někdo ke mně plíží ze strany od hostince. Přivřel jsem dveře až na úzkou skulinu a pohlížel jsem ven. Najednou přišli tři muži a zůstali stát u dveří. Přes hustou tmu jsem spatřil, že mají velmi dlouhé, široké spodky, stejné kabáty a k tomu kápě, které měli staženy přes obličej. Jejich přestrojení bylo z tmavé látky a bylo opatřeno bílými figurami.“

„Ah, tak to prý mají kukluxové!“

„Zcela správně. Dva z nich zůstali u dveří. Třetí se připlížil k oknu a pokoušel se nahlédnout dovnitř. Když se vrátil, oznamoval, že je v pokoji jen mladý Lange; starý prý tam není, avšak na stole je připraveno jídlo. Tu prohodil jeden z těch dvou, že teď budeme asi večeřet a pak půjdeme spát. Půjdou prý nyní kolem domu a podívají se, jak by mohli nejlépe vniknout dovnitř. Pak zmizeli za rohem a vy jste přišli, právě když jsme zakryli okna přikrývkami. Avšak pro ty lotry nesmím zapomenout, že jste mými hosty. Sedněte, jezte a pijte! Dnes se musíte spokojit se slabou stravou; ale to, co mám, dávám srdečně a rád. O nebezpečí, které hrozí, můžeme mluvit i při jídle.“

„Nebezpečí, v němž vás neopustíme, jak se rozumí samo sebou,“ řekl Old Death. „Kde máte syna?“

„Když jste vyšli z protějšího domu, odplížil se pryč. Máme několik dobrých přátel, na něž se můžeme spoléhat. Tajně je přivede. Dva z nich znáte. Seděli s námi v hostinci u stolu.“

„Snad se dostanou do domu nepozorovaně. Bude to ve vašem prospěchu, budou-li se kukluxové domnívat, že jste v domě sami.“

„Buďte bez starosti! Ti lidé vědí, co mají dělat, a ostatně jsem Willovi řekl, jak se má zachovat.“

Večeře se skládala z uzené kýty, chleba a piva. Sotva jsme začali jíst, uslyšeli jsme, zdánlivě o několik domů dále, kňučení psa.

„To je znamení,“ řekl Lange. „Naši přátelé jsou zde.“

Vyšel otevřít a vrátil se po chvíli se svým synem a několika muži, ozbrojenými puškami, revolvery a noži. Usedli, kam kdo právě mohl. Žádný z nich nepromluvil, avšak všichni si prohlíželi okna, jsou-li dobře zakryta.

Byli to praví muži. Nemluvili, ale byli připraveni k činu. Byl mezi nimi také starý, šedovlasý a šedovousý chlapík, který neodvrátil pohled od Old Deatha. Promluvil první a to k mému příteli:

„Odpusťte, master! Will mně oznámil, koho zde naleznu, a velmi jsem se nad tím radoval, protože myslím, že jsme se již jednou spolu viděli.“

„Možná!“ odpověděl stopař. „Viděl jsem už mnoho smrtelníků.“

„Nevzpomenete si na mne?“

Old Death pohlédl pátravě na tazatele a pak řekl:

„Zdá se mi vskutku, že jsme se již někde viděli, nemohu si však vzpomenout, kde se to událo.“

„Tam v Kalifornii asi před dvaceti lety a to v čínské čtvrti. Jen vzpomínejte! Hrálo se tam vášnivě a ostře a při tom se kouřilo opium. Prohrál jsem již všechny peníze, téměř tisíc dolarů. Jediný dolar jsem ještě měl; ten jsem však nechtěl vsadit, nýbrž prokouřit a pak si vpálit kulku do hlavy. Byl jsem vášnivým hráčem, ale tehdy jsem byl v koncích, inu…“

„Dobře, dobře! Již vím!“ přerušil ho Old Death. „Není už třeba, abyste pokračoval.“

„A přece, sir, neboť vy jste mne zachránil. Vyhrál jste mi polovici mé ztráty. Zavedl jste mne stranou, dal jste mi tu částku a zavázal jste si mne svatosvatým slibem, že již nebudu hrát a že se především zřeknu opiového ďábla. Dal jsem vám ten slib a dodržel jsem jej, ačkoli jsem se musel pokušení bránit zuby nehty. Jste mým zachráncem. Stal jsem se zatím zámožným mužem, a chcete-li mně způsobit nesmírnou radost, dovolte mi, abych vám ty peníze vrátil!“

„Tak hloupý nejsem, master!“ zasmál se Old Death. „Byl jsem po celá léta pyšný na to, že jsem jednou spáchal také něco dobrého a to vědomí nedám za žádné peníze. Až někdy zemřu, pak se neprokážu žádným jiným dobrým skutkem než tímhle a proto jej nikdy neprodám! Mluvme raději o jiných věcech, které jsou důležitější! Varoval jsem vás tehdy před dvěma ďábly, které jsem, bohužel, sám dobře znal. Avšak za svou záchranu můžete děkovat jen své pevné vůli. Nemluvme už o tom!“

Při těchto stopařových slovech se mně rozbřesklo. Už v New Orleansu mi řekl, že ho matka zavedla na cestu, vedoucí ke štěstí, že s ní však sešel. Nyní se prozradil jako dobrý znalec dvou hrozných neřestí, hry a kouření opia. Mohl nabýt té znalosti jen pouhým pozorováním? Zajisté ne! Vznikla ve mně domněnka, že býval sám vášnivým hráčem a že jím snad ještě je. Tomu by nasvědčovalo, co mi řekl o hře v Matagordě. O zhoubném požívání opia svědčila jeho hubená, kostnatá postava. Byl snad dosud tajným kuřákem opia? Snad ne, neboť kouření vyžaduje nadbytek času, který stopař neměl. Možná, že opium jedl. Jistě však byl požitku tohoto nebezpečného jedu ještě dnes oddán. Kdyby se ho byl vzdal, bylo by se jeho tělu již ponenáhlu podařilo zotavit se z následků.

Začal jsem se na starce dívat jinýma očima. K úctě, kterou jsem k němu choval, se přidružil soucit. Jak se asi bránil oběma těm ďáblům! Jak zdravé tělo a jak nadaného ducha musel mít, když jed dodnes ani jedno ani druhé nezdolal a nezničil! Co byla všechna ta dobrodružství, všechny námahy a strádání života v pustině proti stínům, které se odehrávaly v jeho nitru? Možná, že zápasil s neúprosnou, mocnou vášní právě tak divoce, jako bojuje Indián, odsouzený k vyhlazení, proti všemocné bledé tváři. Věděl, že každá fáze tohoto boje skončí jen porážkou a přesto se bránil, i když už ležel na zemi. Old Death – to jméno mělo nyní pro mne hrozný zvuk. Slavný scout byl odsouzen ke zkáze, proti níž je čistě tělesné umírání nevypsatelným dobrodiním.

Poslední slova Old Deathova: „Nemluvme už o tom!“ byla pronesena s takovým přízvukem, že se starý muž vzdal všech námitek. Odpověděl proto jen:

„Well, sir! Nyní máme co dělat s nepřítelem, který je rovněž tak zuřivý a neúprosný jako jsou hra a opium. Naštěstí je lehčí napadnout jeho než tyto dva a napadnout ho chceme. Ku-klux-klan je naším zapřísáhlým nepřítelem a my se všichni musíme proti němu bránit a ne pouze ten, který jím bude první a přímo napaden. Je to bestie, mající tisíce a tisíce hlav. Každé slitování by bylo chybou, která by se vymstila. Musíme hned při prvním útoku ukázat, že jsme neúprosní. Podaří-li se kukluxům, aby se zde usadili, pak jsme ztraceni. Vrhnou se na nás a ponenáhlu nás zardousí. Proto myslím, abychom jim dnes připravili uvítání, které jim nažene tolik strachu, že se již neodváží přijít. Doufám, že je to i vaše mínění.“

Ostatní s ním souhlasili.

„Dobrá!“ pokračoval, jelikož mu bylo ponecháno slovo jako nejstaršímu. „Musíme vše připravit tak, že nebude jen zmařen jejich úmysl, nýbrž že se hrot obrátí proti nim. Chce snad některý z vás učinit nějaký návrh? Kdo má dobrý nápad, ať jej řekne!“

Oči všech utkvěly na Old Deathovi. Ten jako zkušený scout věděl jistě lépe než oni, jak se má s takovými lidmi jednat. Starý muž těm pohledům rozuměl a vyčetl z nich očekávání, jak se vyjádří. Zašklebiv se, pokývl několikrát hlavou a řekl:

„Mlčí-li ostatní, tedy řeknu sám několik slov, meššúrs. Musíme počítat s tím, že přijdou teprve tehdy, až master Lange ulehne. Jak jsou zavřeny zadní dveře? – Závorou?“

„Ne, zámkem jako všechny mé dveře.“

„Well! I to budou vědět a soudím, že si opatřili paklíče. Přinejmenším by to byla náramná chyba, kdyby neměli paklíče. Ta čistá společnost bude jistě mít mezi svými členy někoho, kdo s takovými hračkami umí zacházet. Přijdou tedy zcela určitě sem dovnitř a na nás je, abychom se uradili, jak je přivítat.“

„Ovšemže puškami. Budeme do nich hned střílet!“

„A oni do vás, sir! Záblesky výstřelů jim prozradí, kde jste, kde stojíte. Ne, nestřílet! Myslím, že by bylo pravou rozkoší, kdybychom je zajali, aniž se vydáme do nebezpečí dostat se do styku s jejich zbraněmi.“

„Myslíte, že je to možné?“

„Sure, to není příliš velké umění. Ukryjeme se v domě a necháme je vejít. Jakmile se octnou ve vaší světnici, přirazíme dveře a zavřeme je. Někteří z nás se postaví ke dveřím na stráž a jiní venku k oknům. Pak nebudou moci ven a musí se prostě vzdát.“

Starý usedlík vrtěl povážlivě hlavou a navrhoval radikálně, aby kukluxové byli ihned postříleni. Old Death při starcově odpovědi přimhouřil jedno oko a zašklebil se tak, že by byl jistě vzbudil smích, kdyby situace nebyla tak vážná.

„Jak se to tváříte, sir?“ tázal se Lange. „Nejste s tím srozuměn?“

„Ani mi nenapadne! Návrh našeho přítele se zdá být praktický i lehký, ale já se domnívám, že by to dopadlo zcela jinak než si myslí. Spiklenci by zasloužili výprask, kdyby se zachovali tak, jak od nich očekáváte. On se domnívá, že vejdou všichni najednou a že se před nás postaví jako na porážce. Kdyby to udělali, neměli by ani špetku mozku v hlavách. Jsem přesvědčen, že otevřou tiše zadní dveře a pak pustí předem dovnitř jednoho nebo dva na zvědy. Toho jednoho nebo dva můžeme ovšem zastřelit; ostatní se však uklidí, aby se zakrátko vrátili a zameškané nahradili. Ne, sir, z toho nebude nic! My je musíme vpustit všechny, všechny, abychom je chytili. Mám k tomu ještě jiný, důležitý důvod. I když měl být proveden náš úmysl, protiví se mi poslat takové množství lidí hromadným výstřelem na onen svět, aniž jim bude poskytnuta možnost pomyslet na odchod. Jsme lidé, meššúrs! Budeme se těm lidem bránit, abychom jim zahnali chuť k návratu, avšak můžeme to učinit i méně krvavým způsobem. Setrváte-li na tom, postřílet je jako stádo zvěře, ledy to udělejte, ale já a můj přítel se toho nezúčastníme! Půjdeme a najdeme si pro noc jiné místo, kde budeme moci spát, aniž bychom museli na to vzpomínat později s hrůzou a výčitkami.“

To mně bylo mluveno z duše a scoutova slova působila dojmem, jaký si přál. Muži na sebe kývali a stařec řekl:

„Co jste tu řekl, je ovšem správné. Já myslel, že je takové přivítání jednou provždy zažene z La Grange, avšak nevzpomněl jsem na odpovědnost, kterou tím na sebe uvalíme. Proto bych se velmi rád připojil k vašemu návrhu, kdybych byl alespoň částečně přesvědčen, že se zdaří.“

„Každý, i ten nejlepší plán, se může potkat s nezdarem. Nebude to jen lidské, nýbrž i moudré, když ty lidi vpustíme dovnitř a zde je zavřeme, takže se octnou v našich rukou živí. Věřte mně, že to tak bude lepší, než když je postřílíme! Uvažte, že když usmrtíte takové množství kukluxů, uvalíte na sebe pomstu celého klanu! Tím byste kukluxy u La Grange nezapudili, nýbrž naopak byste je sem přitáhli, aby pomstili smrt svých lidí. Proto vás prosím, abyste můj návrh přijali! Bude to nejlepší, co lze učinit. Abychom nezanedbali nic, co by sloužilo ke zdaru, podívám se teď kolem domu. Možná, že zjistím něco pro nás důležitého.“

„Nezanechal byste toho raději, sir?“ otázal se Lange. „Vždyť jste sám řekl, že jistě rozestavili stráže. Mohli by vás zpozorovat.“

„Mne zpozorovat?“ zasmál se Old Death. „Něco takového mi dosud nikdo neřekl! Old Death že je tak hloupý, aby se dal vidět, když se plíží kolem domu? Master, to je směšné! Máte-li kousek křídy, načrtněte mně teď půdorys domu a dvora zde na stole, abych se podle toho mohl řídit! Vypusťte mne pak zadními dveřmi a čekejte tam na můj návrat! Nebudu klepat na dveře, nýbrž škrábat. Bude-li tedy někdo klepat, je to cizí člověk.“

Lange vzal kousek křídy a nakreslil žádaný půdorys na stůl. Old Death si jej pozorně prohlédl a dal svou spokojenost najevo samolibým úšklebkem. Oba pak odcházeli.

Byli již téměř ve dveřích, když se Old Death obrátil a otázal se mne:

„Plížil jste se již někdy k člověku, sir?“

„Ne,“ odpověděl jsem podle úmluvy s Vinnetouem.

„Tedy se vám teď naskýtá příležitost vidět, jak se to dělá. Chcete-li jít se mnou, pojďte!“

„Počkejte, sir!“ vpadl do toho Lange. „To by byla přílišná odvaha, když váš přítel sám přiznává, že je v těch věcech nezkušený. Stane-li se nejmenší chyba, stráž vás zpozoruje a vše bude zmařeno.“

„Nesmysl! Já toho mladého mastera znám sice jen krátkou dobu, ale vím, že hoří dychtivostí, aby si získal vlastnosti řádného westmana. Jistě se bude snažit, aby se vyhnul všem chybám. Pravda, kdyby šlo o to, připlížit se k indiánskému náčelníkovi, nevzal bych ho s sebou. Ujišťuji vás však, že žádný slušný stopař nehodlá vstoupit do Ku-klux-klanu. Proto také neočekávám, že by stráž měla tolik cviku a zručnosti, aby nás mohla chytit. I kdyby nás ostatně zpozorovali, byl by Old Death hned na místě, aby chybu napravil. Zkrátka, chci toho mladého muže vzít s sebou, a proto také půjde. Pojďte tedy, sir! Sombrero si však nechte zde jako já! Světlé pletivo by vás mohlo prozradit. Shrňte si vlasy do čela a zvedněte límec až po bradu, abyste měl tvář co nejvíce krytou! Držte se stále za mnou a dělejte totéž, co budu dělat já! Chtěl bych teď vidět kluxe či klexe, který nás zpozoruje!“

Nikdo se mu již neodvážil odmlouvat a tak jsme šli do průjezdu a k zadním dveřím, abychom byli Langem vypuštěni ven. Ten otevřel tiše dveře a ihned je za námi zamkl.

Jakmile jsme se octli venku, skrčil se Old Death k zemi a já učinil totéž. Zdálo se, že chce tmou proniknout očima; slyšel jsem, že také nasává do sebe nosem vzduch.

„Myslím, že tam před námi nikdo není,“ šeptal stařec, ukazuje přes dvůr ke stájím. „Přesto se však přesvědčím. Musíme být opatrní. Naučil jste se snad jako chlapec napodobovat pomocí stébla trávy cvrlikání cvrčka?“

Přisvědčil jsem.

„Tady přede dveřmi je tráva. Utrhněte si stéblo a čekejte, až se vrátím! Nehýbejte se z místa! Kdyby se však něco chystalo, zacvrlikejte!“

Natáhl se a zmizel po čtyřech ve tmě. Minulo asi deset minut, než se vrátil. Ani jsem ho neviděl, když se vracel, jenom vzduch mne na to upozornil.

„Je to tak, jak jsem říkal,“ šeptal. „Ve dvoře nikdo a také tam za rohem není ani človíčka, avšak za druhým rohem, tam, kde je okno ložnice, asi někdo je. Lehněte na zem a lezte za mnou! Ale ne po zemi jako had, nýbrž jako ještěrka po prstech rukou a nohou! Nestoupejte celým chodidlem, nýbrž jen špičkou nohy! Zkoumejte půdu rukama, abyste nezlomil nějakou větvičku a zapněte si úplně kabát, aby jej netáhl po zemi! – Nyní vpřed!“

Lezli jsme až k rohu. Old Death se tam zastavil a já také. Po chvíli se ke mně obrátil a šeptal:

„Jsou dva! Buďte opatrný!“

Plazil se dále a já za ním. Nedržel se při zdi, nýbrž kousek dále až k ohradě, na níž rostla divoká réva. Podél té ohrady jsme lezli rovnoběžně se zdí domu, vzdáleni od něho asi deset kroků. Na této prázdné prostoře jsem spatřil zakrátko tmavý předmět, který měl podobu stanu. Jak jsem později zjistil, byly to chmelové tyče. U nich bylo slyšet tichou rozmluvu. Old Death mne chytil za límec, přitáhl k sobě a šeptal mi do ucha:

„Tam sedí. Musíme zjistit, co spolu mluví. Troufáte si připlížit se nepozorovaně až k nim, abyste mohl všechno vyslechnout?“

„Ano,“ odpověděl jsem.

„Zkusme to tedy. Vy půjdete na ně z této a já z druhé strany. Až jim budete nablízku, položte se tváří na zem, aby nezpozorovali lesk vašich očí! Vpřed, sir!“

Odplížil se a já se blížil k nim z této strany. Teď jsem dolezl k pyramidě tyčí. Oba lotři seděli těsně vedle sebe, obráceni tváří k domu. Podařilo se mi přiblížit se k nim tak, že má hlava nebyla od nich vzdálena ani na loket. Hned jsem si lehl na břicho a tvář jsem vložil do rukou.

To mělo, jak jsem zakrátko poznal, dvojí výhodu. Předně mne nemohla světlá část tváře prozradit a za druhé jsem mohl v této poloze lépe naslouchat než s pozdviženou hlavou. Mluvili tím rychlým šepotem, který činí slova srozumitelnými i na vzdálenost několika kroků.

„Kapitána necháme,“ řekl ten, k němuž jsem ležel nejblíže. „Ten vás sice vysadil na souš, vykonal však jen svou povinnost. Víš, Locksmithi, je to sice prokletý chlap, avšak odklidíme-li ho, neprospěje nám to, nýbrž uškodí. Chceme-li se usadit zde v Texasu, nesmíme se s těmi vodními krysami rozkmotřit.“

„Dobře. Jak tedy chcete, kapitáne. Indsman, jak se domnívám, nám upláchl. Žádný Indián se neusadí v La Grange, aby čekal celou noc na odplutí lodi. Avšak druzí dva jsou zde. Jsou to ti, které jsme chtěli včera pověsit. Jsou to vyzvědači a musí být lynčováni. Jen kdyby bylo možné zjistit, kde jsou! Zmizeli z hostince oknem jako vzduch, ti zbabělci!“

„Však my to zjistíme! Hlemýžď zůstal proto sedět v hostinci a neustane, dokud nezjistí, kde jsou. Je to chytrý chlapík. Jemu máme co děkovat za zprávu, že Lange dostal od Mexikána peníze za dům. Uděláme tedy dobrý obchod a pobavíme se při tom. Mladý bojoval proti nám jako důstojník a musí za to viset. Starý musí být vyplacen za to, že ho strčil do stejnokroje. Dostane tolik ran, až mu popraská na zádech kůže. Pak ho vyhodíme a barák zapálíme.“

„Jemu to neuškodí, protože mu již nepatří,“ odvětil druhý.

„Tím víc bude zuřit Mexikán, který již jistě nikoho nepošle k Juarezovi. Uklidíme i u něho a pořádně mu dáme na pamětnou pro celý život. Naši lidé jsou o všem informováni. Ale víš určitě, že se tvé klíče hodí?“

„Neurážejte mne, kapitáne! Rozumím přece svému řemeslu. Žádné dveře, ať se mi postaví kdekoli do cesty, neodolají mému paklíči!“

„Dobře tedy. Jen kdyby se chlapi už natáhli! Naši lidé budou netrpěliví, neboť se to v bezu tam za stájí po čertech špatně sedí. Langeové tam naházeli všechny své střepy. Přál bych si, abys již brzy mohl jít a dát přátelům znamení. Půjdu ještě jednou naslouchat k okenici, zda ještě nešli spát.“

Mluvčí vstal a šel tiše k jednomu z oken bytu. Jeho druh jej nazýval kapitánem; ten název, jakož i rozmluva, kterou jsem právě vyslechl, vzbuzovaly domněnku, že je náčelníkem. Druhému říkali Locksmith, totiž zámečník; možná že se tak jmenoval, možná však, že byl opravdu zámečníkem, protože řekl, že umí zacházet s paklíčem. A právě teď se hnul, přičemž bylo slyšet chřestění. Měl u sebe klíče.

Vtom jsem byl vyrušen malým trhnutím na noze. Lezl jsem zpět. Old Death ležel za tyčemi. Přiblížil jsem svou tvář k jeho a tu se mne tiše tázal, zda jsem všechno vyslechl. Přisvědčil jsem.

„Teď víme, na čem jsme,“ šeptal starý. „Uděláme těm chlápkům čáru přes rozpočet a potaháme je za nos tak, že budou vyvalovat oči. Jen kdybych věděl, mohu-li se na vás spolehnout, sir!“

„Zkuste to! Co mám udělat?“ řekl jsem.

„Jednoho z těch chlapů popadnete za hrdlo.“

„Well, sir, to udělám!“

„Okay; abychom si však byli jisti, vysvětlím vám, jak se při tom máte chovat. Poslyšte! Snad nepůjde sem za ty tyče?“

Kapitán se vracel od domu. Naštěstí si opět sedl.

Old Death již neuznal za nutné, abychom naslouchali a řekl mně šeptem:

„Řeknu vám, jak máte toho chlapa popadnout. Připlížíte se k němu a budete tedy za ním. Jakmile vyrazím polohlasný výkřik, položíte mu ruce kolem krku, avšak správně, rozumíte? Oba palce přijdou do týla tak, aby se jejich špičky dotýkaly a ostatních osm prstů, z každé strany čtyři na hrdlo. Těmi osmi prsty mu sevřete hrdlo tak pevně, jak budete moci! Provedete to?“

„Proč ne, ale chlap se zadusí.“

„Nesmysl! Tak rychle to nejde. Darebáci, lotři a podobná sebranka patří do třídy dravců, kteří mají nadmíru tuhý život. Až ho budete pevně držet, stlačíte ho pevně k zemi, protože pak budete moci lépe využít své síly, avšak nesmí se to stát špatně. Budete, jak řečeno, za ním a nesmíte ho přitáhnout k sobě, nýbrž ho musíte tisknout stranou vlevo, aby napřed ležel na straně a pak na břichu a vy na něm. Tím způsobem si ho zajistíte. Protože to dobře neumíte, je možné, že se mu ještě podaří vyrazit pokřik. Bude to však nanejvýš zoufalé ‚bé‘. Pak bude ticho a vy ho podržíte tak dlouho, až k vám přijdu. Dokážete to?“

„Jistě. Vždyť jsem se dost často rval.“

„Rval!“ šeptal uštěpačně Old Death. „To nic neznamená! A musíte uvážit, že captain je mnohem delší než druhý. Udělejte svému učiteli čest, sir a nedopusťte, aby se vám tam uvnitř vysmáli! Tedy kupředu! Čekejte na mé znamení!“

Odplížil se a já lezl zpět zase tam, kde jsem předtím ležel, ba přiblížil jsem se ke kapitánovi ještě více a stáhl jsem kolena k tělu, abych se mohl rychleji vzpřímit.

Kukluxové se bavili dál. Projevovali hněv nad tím, že musí tak dlouho čekat. Pak se zmínili o nás dvou a těšili se nadějí, že „Hlemýžď“ najde naše bydliště. Pak jsem slyšel tlumený hlas Old Deatha:

„Vždyť jsem tu, meššúrs! Dejte přece pozor!“

Vtom jsem již byl vzhůru za kapitánem a sevřel mu krk tím způsobem, jak mně scout radil. Stisknuv ho stranou k zemi, strčil jsem do něho ještě kolenem, takže padl na tvář a klekl jsem mu na hřbet. Nevyrazil ani hlásku, trhl křečovitě rukama i nohama a pak už tiše ležel. To už byl Old Death u mne a zasadil kapitánovi do hlavy ránu rukojetí revolveru se slovy:

„Pusťte ho, sir, nebo se zadusí! Pro začátek jste nepracoval špatně! Zdá se, že máte vlohy a doufám, že se z vás někdy stane statný westman nebo výtečný zlosyn. Vezměte si chlapa na rameno a pojďte!“

Vzali jsme každý svého muže a vrátili se k zadním dveřím, kde jsem, jak bylo umluveno, zaškrábal na dveře. Lange nás vpustil.

„Co to nesete?“ tázal se tiše. Ačkoli byla tma, zpozoroval, že neseme břemena.

„Uvidíte,“ odpověděl Old Death, šklebě se. „Zavřete a pojďte dovnitř!“

KAPITOLA DEVÁTÁ Vyměněné úlohy

Shromáždění muži žasli, když jsme svou kořist kladli na podlahu.

„U sta hromů,“ vyjel starý usedlík. „To jsou dva kukluxové! Mrtví?“

„Doufám, že ne,“ řekl scout. „Vidíte, že jsem jednal dobře, když jsem toho mladého muže vzal s sebou! Držel se statečně, přemohl i vůdce té tlupy.“

„Vůdce? Ah, to je znamenité! Ale kde jsou jeho lidé a proč jste přinesli tyto dva?“

„Musím vám to říkat? Vždyť to lze snadno uhodnout. Já a tento mladý sir si oblečeme šaty obou lumpů a přivedeme sem tlupu, která se skrývá u stáje.“

„Jste posedlí ďáblem? Zahráváte si se životem, zpozorují-li váš podvod!“

„Ten právě nezpozorují,“ odvětil Old Death vážně. „Old Death je prohnaný chlapík a ani tento mladý master není tak hloupý, jak vypadá.“

Pak vypravoval, co vše jsme vyslechli a provedli a vysvětlil jim svůj plán. Já jsem měl jít jako Locksmith za stáj a přivést kukluxy. Old Death sám chtěl sehrát úlohu jejich náčelníka.

„Rozumí se samosebou, že budeme mluvit jen šeptem; při tom jsou všechny hlasy stejné a těžko se rozeznávají,“ vysvětloval stopař.

„Nu, chcete-li se toho odvážit, tedy to učiňte!“ řekl Lange. „Nedáváte při tom všanc naši, nýbrž svou kůži. – Co zatím máme dělat my?“

„Především tiše vyjděte ven a přineste několik silných sloupků nebo tyčí, které opřeme o dveře komory nebo pokoje, aby nemohly být otevřeny zevnitř! Pak zhasněte světla a ukryjte se v domě! To je všechno, co je třeba udělat. Co se pak ještě musí stát, nelze teď předem říci.“

Otec a syn šli do dvora, aby přinesli klíče.

Mezitím jsme svlékli oběma zajatcům jejich převleky. Byly černé s přišitými bílými odznaky. Kapitánovy měly na kápi, prsou a stehnech dýku, Locksmithovy na stejných místech klíče. Dýka byla tedy náčelníkovým odznakem. Ten, jenž seděl v nálevně, aby poznal naše bydliště, se nazýval „Hlemýžď“. Podle všeho měl asi oděv označený hlemýžděm. Právě když jsme kapitánovi svlékali spodky, podobné spodkům švýcarských dřevařů, které měl navlečeny přes vlastní spodky, procitl. Pohlížel zmateně a udiveně kolem sebe a udělal pohyb, jako by chtěl vyskočit, přičemž sáhl po místě, kde měl předtím pouzdro s revolverem. Old Death ho však rychle opět přitáhl k zemi, nasadil mu hrot Bowieova nože na prsa a řekl:

„Tiše, milý hochu! Jen jednu nedovolenou hlášku nebo jediný pohyb, a tato krásná ocel ti projede tělem!“

Kuklux byl muž asi třicetiletý, s vojensky přistřiženými vousy. Ostře vyznačená, tmavá a hodně vyžilá tvář svědčila o jižním původu. Chytil se oběma rukama za hlavu tam, kde ji stihla rána, a tázal se:

„Kde jsem? Kdo jste?“

„Zde bydlí Lange, kterého jste chtěli přepadnout, boy. Já a tento mladý muž jsme oni lidé, jejichž bydliště má vyzvědět, Hlemýžď. Jak vidíš, dostal ses přímo tam, kam tě vedla tvá touha!“

Muž sevřel rty a pohlédl divokým, těkavým, ale též ulekaným pohledem kolem sebe. V tom okamžiku se vrátil Lange se svým synem. Přinesli několik tyčí a pilku.

„Neseme i provazy, ty vystačí pro dvacet mužů,“ řekl první.

„Dejte je tedy sem, zatím jen pro tyto dva!“

„Ne, svázat se nedám!“ zvolal kapitán, pokoušeje se opět vstát. Vtom mu nasadil Old Death opět na prsa nůž se slovy:

„Ani se nehni! Snad nevíš, kdo jsem. Nazývají mne Old Death a ty asi víš, co to znamená. Myslíš snad, že jsem přítelem kukluxů?“

„Old – Old Death!“ zablábolil kapitán nanejvýš polekán.

„Ano, chlapče, to jsem! Nyní si už nebudeš zbytečně dělat naděje. Vím, že jsi chtěl mladého Langea pověsit a starého dát zmrskat až na kosti, a pak jsi chtěl tento dům zapálit. Očekáváš-li ještě slitování, může se ti ho dostat jen tehdy, když se odevzdáš klidně svému osudu.“

„Old Death, Old Death!“ opakoval jako křída zbledlý muž. „Jsem ztracen!“

„Ještě ne. Nejsme vrazi jako vy. My vaše životy ušetříme, vzdáte-li se bez odporu. Neučiníte-li tak budou zítra vaše mrtvoly plout v řece. Nyní ti povím, co chci. Budeš-li podle toho jednat, můžete opustit tuto krajinu a třeba i Texas navždycky. Zavrhneš-li mou radu, bude s vámi konec. Nyní přivedu tvé lidi. Stanou se právě tak našimi zajatci jako ty. Rozkážeš jim, aby se vzdali! Neučiníš-li tak, postřílíme vás jako holuby na stromě.“

Kuklux byl spoután a byl mu vražen do úst roubík. Druhý se již také vzpamatoval, raději však mlčel. I on byl spoután a opatřen roubíkem. Pak jsme oba položili na lůžka, v nichž spávali Lange a syn, a přivázali je k nim co nejpevněji.

„Tak!“ smál se Old Death. „Teď může začít komedie. Ti chlapíci se podiví, až poznají v těchto dvou spáčích vlastní kumpány. To bude pro ně ohromné překvapení! Avšak řekněte, master Lange, jak bude možné, až je budeme mít, s těmi lidmi mluvit, aniž nás uvidí nebo mohou napadnout, avšak při tom tak, aby bylo možné je pozorovat!“

„Hm!“ mínil tázaný, ukazuje na strop. „Strop je jen z vrstvy prken – můžeme jedno odtrhnout.“

„Pojďte tedy všichni ven a vezměte zbraně s sebou! Vylezete nahoru po schodech a zůstanete tam až do rozhodné chvíle. Především se však musíme postarat o vhodné závory.“

Nato byly rozřezány vhodné tyče, aby se hodily k svému účelu. Já jsem se oblékl jako Locksmith a Old Death jako náčelník. V hluboké kapse mých spodků byl železný kruh se spoustou klíčů.

„Ty nepoužijete,“ řekl Old Death. „Nejste ani zámečník ani lupič a mohl byste se se svou neobratností prozradit. Proto musíte vytáhnout pravé klíče a vzít je s sebou. Pak se budete tvářit tak, jako byste otvíral paklíčem. Nože a revolvery vezmeme s sebou, naše pušky však vezmou masters Langeové, kteří, zatím co my budeme řešit svůj úkol venku, odtrhnou nahoře jedno z prken. Potom ale musí zhasnout světla.“

To vše bylo vykonáno. Potom nás pustili ven a já jsem zvenčí zamkl dveře. Nyní jsem měl tři klíče, k domovním, pokojovým a komorovým dveřím. Old Death mne teď informoval podrobněji než uvnitř. Když jsme zaslechli rachot způsobený odtrhnutím prkna, rozešli jsme se. On odešel v tu stranu domu, kde stály tyče, a já šel přes dvůr, abych přivedl své milé přátele. Zahnul jsem k stáji. Při tom jsem nešel příliš tiše, neboť jsem chtěl, aby mne slyšeli a promluvili ke mně, abych snad nějakým slovem nechybil. Právě, když jsem chtěl zahnout kolem rohu, povstala ze země postava, přes niž bych byl téměř klopýtl.

„Stop!“ řekl muž. „Jsi to ty, Locksmithi?“

„Yes! Máte přijít, ale tiše.“

„Řeknu to poručíkovi. Počkej zde!“

Nato zmizel. Tedy i poručíka mají! Ku-klux-klan byl tedy organizován úplně vojensky! Nečekal jsem ani minutu, když přišel jiný. Tichým hlasem řekl:

„Trvalo to dlouho. Spí už ti prokletí chlapi?“

„Konečně! Ale zato tvrdě. Vypili spolu džbán brandy.“

„Budeme tedy mít lehkou práci. Co je s dveřmi?“

„Vše je znamenité.“

„Půjdeme tedy. Půlnoc již minula a pak to začne i naproti u Cortesia, pro něhož byla určena první hodina po půlnoci. Veď nás!“

Za ním se objevilo množství zakuklenců, kteří mne následovali. Když jsme přišli k domu, přistoupil k nám tiše Old Death; jeho postava se ve tmě od kapitánovy nijak nelišila.

„Máte zvláštní rozkazy, kapitáne?“ tázal se druhý důstojník.

„Ne,“ odvětil starý velitelsky. „Budeme se řídit podle toho, jak se věci utváří uvnitř. Nyní to, Locksmithi, zkusíme s dveřmi.“

Přikrčil jsem se ke dveřím s pravými klíči v ruce. Tvářil jsem se, jako bych zkoušel několik klíčů, než jsem našel ten pravý. Když jsem otevřel, zůstal jsem s Old Deathem stát a pustil jsem ostatní vedle nás dovnitř. Poručík zůstal u nás. Když všichni vešli, ptal se:

„Svítilny ven?“

„Prozatím jen vaši.“

Nato jsme také vešli. Já opět zavřel dveře, aniž jsem je zamkl, a poručík vytáhl z kapsy rozžatou svítilnu. Jeho oblek byl ozdoben bílými figurami podoby Bowieova nože. Napočítali jsme patnáct osob. Každý měl jiný znak. Byly to koule, půlměsíce, kříže, hadi, hvězdy, žáby, kola, srdce, nůžky, čtyřnohá zvířata a jiné obrazce. Poručík, jak se zdálo, rád rozkazoval. Mezitím, co ostatní stálí, svítil do všech koutů a zeptal se pak:

„Stráž zde ke dveřím?“

„K čemu?“ odvětil Old Death. „Není třeba. Ať Locksmith zamkne a pak nebude moci nikdo dovnitř.“

Okamžitě jsem zavřel; abych však nedal poručíkovi příčinu k pochybnostem, nechal jsem klíč v zámku.

„Musíme všichni dovnitř,“ řekl nyní Old Death. „Kováři jsou velmi silní.“

„Sotva vás dnes mohu poznat, kapitáne!“

„Nejde o to, abych byl poznán!“ zašeptal Old Death.

Při tom mne strčil ke dveřím pokoje, kde se opakoval týž postup. Tvářil jsem se, jako bych nemohl nalézt pravý klíč. Pak jsme všichni vešli dovnitř. Old Death vzal poručíkovi svítilnu a posvítil na dveře komory.

„Tam!“ řekl. „Avšak tiše, tiše!“

„Máme už vytáhnout ostatní svítilny?“

„Ne, až v komoře!“

Tím chtěl Old Death zabránit, aby naši spáči nebyli předčasně poznáni. Těch patnáct mužů mělo v komoře dost místa, šlo jen o to dostat je tam, aby se obležení nemuselo rozšířit i na druhou místnost. Při otvírání dveří komory jsem jednal ještě zdlouhavěji a zdánlivě pečlivěji. Konečně se dveře otevřely. Old Death osvítil svítilnou ložnici, pohlédl dovnitř a řekl šeptem:

„Spí! Rychle dovnitř! Ale tiše – tiše! Poručík napřed!“

Neposkytl mu ani čas k odmluvě a rozmýšlení a strčil ho dopředu; ostatní následovali po špičkách. Sotvaže byl poslední uvnitř, zavřel jsem dveře a otočil klíčem.

„Rychle tyče!“ žádal scout.

Tyče byly připraveny a byly právě tak dlouhé, že mohly být šikmo opřeny mezi dveřmi a protější zdí. To jsme také učinili a nyní by bylo třeba k vyražení dveří síly slona. Pak jsme spěchali na schody.

„Jste zde?“ zvolal jsem nahoru. „Zvěř je v pasti. Pojďte dolů!“

Rozkaz byl rychle vykonán.

„Všichni jsou v komoře. Tři z vás ven před okna a zapřít je tyčemi! Kdyby snad někdo chtěl vylézt, pošlete mu kulku!“

Potom jsem otevřel zadní dveře, jimiž tři muži vyběhli ven. Ostatní šli za mnou do pokoje.

Zatím nastala v ložnici děsná vřava. Oklamaní lotři zpozorovali, že jsou zavřeni, vytáhli svítilny a při světle spatřili, kdo leží na ložích. Kleli a řvali a tloukli pěstmi do dveří.

„Otevřít, otevřít, jinak všechno rozbijeme!“ volali. Když hrozby nepomohly, pokoušeli se o vyvrácení dveří, avšak ty nepovolily, opory držely pevně. Pak jsme slyšeli, že otvírají okno a chtěli vyrazit okenici.

„Nejde to!“ zvolal zlostný hlas. „Venku je čímsi založena.“

Vtom jsme uslyšeli zvenčí hrozbu:

„Pryč od okna! Jste zajati. Kdo vyrazí okenici, dostane kulku!“

„Ano,“ dodal hlasitě Old Death, „i dveře jsou obsazeny. Zde stojí dost lidí, aby vás dopravili na onen svět. Ptejte se kapitána, co máte dělat!“

A tišeji mně řekl:

„Pojďte se mnou na půdu! Vezměte s sebou svítilnu a pušku! Ať zde rozžehnou lampu!“

Vyšli jsme nahoru do komory nad ložnicí. Odtrhnuté prkno jsme snadno našli. Když jsme zastřeli svítilnu a odložili kápě, zvedli jsme prkno a mohli nyní pozorovat komoru, ozářenou několika svítilnami.

Stáli tam stěsnáni vedle sebe. Oba zajatci byli zbaveni pout a roubíků a kapitán mluvil tiše, a jak se zdálo, velmi naléhavě se svými lidmi.

„Oho!“ řekl poručík hlasitěji. „Vzdát se máme? S kolika protivníky vlastně máme co dělat?“

„S více než stačí, aby vás v pěti vteřinách postříleli!“ zvolal Old Death dolů.

Zraky všech se obrátily vzhůru. Vtom okamžiku jsme uslyšeli venku výstřel a za ním druhý. Old Death pochopil hned, co to znamená a jak toho může využít.

„Slyšíte?“ pokračoval. „Vaše společníky naproti vítá Cor-tesio kulkami. Celé La Grange je proti vám. Vědělo se velmi dobře, že jste zde, a bylo vám připraveno uvítání, jaké jste neočekávali. My tady nepotřebujeme Ku-kiux-klan. Vedle v pokoji stojí dvanáct mužů, venku před oknem šest a nás nahoře je také šest. Jmenuji se Old Death, rozumíte? Dávám vám deset minut na rozmyšlenou. Odložíte-li pak své zbraně, budeme s vámi jednat milosrdně. Neučiníte-li tak, všechny vás postřílíme. Víc vám nemusím povídat, je to mé poslední slovo. Rozmyslete si to!“

Přirazil opět prkno a řekl ke mně tiše:

„Nyní rychle dolů na pomoc Cortesiovi!“

Potom jsme z domu přibrali dva muže, takže tam zatím zůstal jen Lange se svým synem, a venku od okna též dva, protože tam zatím jeden muž postačil. Bylo nás tedy pět. Opět padla rána. Přeběhnuvše na druhou stranu, zpozorovali jsme tam čtyři nebo pět zakuklených postav. Právě tolik jich vyběhlo za Cortesiovým domem a jeden z nich hlasitě křičel:

„Vzadu střílejí také! Dovnitř se nedostaneme!“

Lehl jsem na zemi a přilezl jsem k nim blíže. Tu jsem uslyšel, že jeden z těch, kteří stáli před domem, řekl:

„Prokletý krám! Kdo to mohl tušit! Mexikán čichal člověčinu a vzbudí teď střelbou všechny lidi. Všude rozžíhají světla. Tam vzadu jsou již slyšet kroky. Za několik minut budou zde; spěchejme! Vyrazme pažbami dveře!“

Odpovědi jsem již nevyčkával, nýbrž vrátil jsem se k společníkům a řekl:

„Meššúrs, rychle, bijme do té bandy pažbami! Chtějí vyrazit Cortesiovy dveře!“

„Well, well! Jen do toho!“ zněla odpověď a již se sypaly na zoufalé chlapy rány jako krupobití. A ti také prchali s nářkem, zanechavše čtyři na zemi. Ti byli odzbrojeni, a pak šel Old Death k dveřím Cortesiova domu, aby zaklepal.

„Old Death, seňore. Již jsme vás těch lotrů zbavili. Jsou pryč. Otevřte!“

Dveře se opatrně otevřely. Mexikán poznal scouta, ačkoliv ten byl oděn do spodků a kapitánovy blůzy, a řekl:

„Jsou skutečně pryč?“

„Přes hory a doly. Čtyři jsme zajali. Vy jste střílel?“

„Ano. Bylo štěstí, že jste mne varoval, jinak by se mi bylo dařilo špatně. Já střílel vpředu a můj černoch vzadu, takže nemohli dovnitř. Pak jsem ovšem spatřil, že jste je vy napadli.“

„Ano, vysvobodili jsme vás. Nyní nám pojďte zase pomoci vy! K vám se již nevrátí, my však tam naproti máme ještě patnáct chlapů, které také nechceme pustit jen tak lacino. Váš černoch ať zatím běží dům od domu a strhne poplach! Celé La Grange musí být na nohou, aby se mohlo kukluxům řádně posvítit na cestu.“

„Ať tedy především zaběhne k šerifovi! Slyšíte, přicházejí lidé! I já budu zakrátko naproti, seňore.“

Vešel zpět do domu. Z pravé strany přicházeli dva muži s puškami v rukou a ptali se, co znamenají výstřely. Když jsme jim věc vysvětlili, projevili hned ochotu nám pomoci. I ti obyvatelé, kteří smýšleli secesionisticky, nedrželi s kukluxy, jejichž zločiny byly přívrženci všech politických stran bez rozdílu zatracovány.

Chopivše se čtyř raněných, dopravili jsme je do Langeho pokoje. Ten nám hlásil, že zajatci se až dosud chovali klidně. Seňor Cortesio se také dostavil a za ním následovalo tolik obyvatelů města, že pokoj zdaleka nestačil. Mnozí museli zůstat venku.

Z toho chaosu hlasů a hřmotu chodících lidí mohli kukluxové poznat, jak to s nimi dopadne. Old Death mne vzal opět s sebou nahoru. Když jsme nadzdvihli prkno, naskytl se nám obraz zuřivého zoufalství. Zajatci stáli opřeni o stěny, seděli na ložích a leželi na zemi, majíce v pravém slova smyslu svěšené hlavy.

„Nu,“ zavolal na ně Old Death, „deset minut už uplynulo. Jak jste se rozhodli?“

Nedostal odpověď. Jen jeden z kukluxů zaklel.

„Mlčíte? Nu, mám tedy za to, že se nechcete vzdát.“

Při tom namířil svou pušku a já také. Nikomu z lotrů ani nenapadlo namířit na nás revolver. Byli to zbabělci, jejichž odvaha spočívala jen v násilnictví proti bezbranným.

„Odpovězte, nebo střelím!“ hrozil Old Death. „Je to mé poslední slovo!“

Žádná odpověď. Tu mi Old Death pošeptal:

„Střelte jako já! Musíme trefit, aby měli náležitý dojem. Miřte do ruky poručíkovi, já kapitánovi!“

Naše dva výstřely zahřměly. Kulky zasáhly přesně. Oba „důstojníci“ vykřikli a hned křičeli a řvali všichni.

Naše výstřely byly uslyšeny. Venku mysleli, že jsme začali bojovat s kukluxy, a zakrátko to hřmělo v pokoji a venku před oknem jako za bouře. Kulky lítaly do ložnice dveřmi i okenicemi. Několik kukluxů bylo zraněno. Všichni se vrhli na zem, kde se cítili bezpečnějšími, a křičeli, jako by byli smaženi u kůlů. Kapitán klečel u lůžka, měl ruku obalenou plachtou a volal vzhůru na nás:

„Nestřílet! Vzdáváme se!“

„Dobře!“ odpověděl Old Death. „Odstupte všichni od lůžka! Položte na ně své zbraně a pak budete vypuštěni! Avšak ten, u koho pak ještě bude nalezena zbraň, dostane bez milosti kulku! Slyšíte, že venku jsou stovky lidí! Jen bezpodmínečná poslušnost vás může zachránit.“

Postavení, v němž se spiklenci octli, bylo opravdu beznadějné. Na útěk nemohli pomýšlet. To věděli. Vzdají-li se, co se jim mohlo stát? Jejich úmysly nebyly provedeny a nemohli být tedy obviněni ze zločinu. Rozhodně bylo pro ně lepší, uposlechnou-li Old Deathova vyzvání, než pokoušet se o útěk, který mohl mít těžké následky. Proto házeli revolvery a nože na lůžko.

„Dobře, seňores!“ zvolal na ně Old Death. „A teď vám jen chci říci, že každého zastřelím, kdo se odváží ke zbraním, až se otevřou dveře. Okamžik čekejte!“

Potom mne poslal dolů do bytu, abych Langemu řekl, aby kukluxy vypustil a zajal.

Provedení tohoto poselství však nebylo tak snadné, jak jsme mysleli. Celý lucernami osvětlený průjezd byl přecpán lidmi. Já měl kromě kukly ještě přestrojení, takže jsem byl považován za člena bandy a v okamžiku jsem byl obklíčen. Mého vysvětlování nedbali a dostal jsem tolik štulců a ran, že mne poraněná místa ještě několik dní bolela. Chtěli mne zavést do dvora a tam lynčovat.

Byl jsem ve značné tísni, neboť mne žádný z útočníků neznal. V otloukání mé osoby se zvláště vyznamenával vyčouhlý kostnatý chlap, který mne pěstí stále bil do boku a přitom řval:

„Ven s ním, ven! Stromy mají větve, krásné větve! Nádherné větve! Silné větve, které se jistě nezlomí, když na nich bude viset takový kuklux!“

Při tom mne tlačil k zadním dveřím.

„Ale, sir,“ křičel jsem, „já nejsem kuklux! Zeptejte se mastera Langea!“

„Krásné větve! Skvostné větve, nádherné větve!“ odpověděl s novým štulcem do mého boku.

„Žádám, abych byl zaveden k masterovi Langemu! Já jsem se jen přestrojil, abych – – –“

„Skvostné, nádherné, bezvadné větve! I provaz najdeme v La Grange, jemný, elegantní provaz z dobrého konopí!“

Při tom mne strkal a vrážel mi pěst, kam jen mohl, až i mně došla trpělivost. Ten chlap byl schopen rozeštvat lidi tak, že by mne lynčovali. Octnu-li se jednou venku, pak jsem nemohl očekávat nic dobrého.

„Sir!“ zařval jsem. „Vaše surovosti si zakazuji! Chci k masteru Langemu, rozumíte?“

„Nádherné větve! Výtečné větve!“ řval ještě víc než já, a obšťastnil mne přitom mocným úderem do žeber. Přešla mne trpělivost. Vrazil jsem mu pěst takou silou pod nos, že by se byl jistě zvrátil na zem, kdyby měl k tomu dostatek místa. Lidé tu však stáli příliš hustě pohromadě a proto se chlapík jen zapotácel. Avšak trochu se mi přece jen uvolnilo.

Této příležitosti jsem hned využil, a tlačil se mermomocí dopředu, přičemž jsem řval jako pomatený a tloukl kolem sebe jako slepý, rozdávaje štulce, rány a kopance, před nimiž se aspoň tolik uhýbali, že jsem si vybojoval úzkou uličku, až jsem se dostal do pokoje. Mezitím však, co jsem vpředu statečně užíval svých pěstí, zavřela se hned vzadu za mnou ulička a všechny ruce, které na mne mohly dosáhnout, do mne bušily. Běda skutečnému kukluxovi, když už nepravý byl tak do modra zmalován!

Kostnatec mne velmi rychle následoval. Křičel a řval jako raněný kanec a dostal se téměř současně se mnou do pokoje. Když ho Lange spatřil, otázal se:

„Proboha, co se stalo, milý sir? Proč tak křičíte? Proč krvácíte?“

„Na strom s tímto kukluxem!“ řval zuřivec. „Rozbil mi nos, vyrazil zuby, dva zuby, tři nebo čtyři. Skvostné zuby! Jediné, které jsem ještě vpředu měl! Pověste ho! Na větev s ním!“

Jeho vztek byl nyní oprávněnější než předtím, neboť skutečně trochu krvácel.

„Ten zde?“ tázal se Lange, ukazuje na mne. „Ale vážený sir, vždyť to není žádný kuklux! Je to náš přítel a máme mu také co děkovat, že jsme ty chlapy chytili. Bez něho a Old Deatha bychom my a seňor Cortesio již nežili a naše domy by stály v plamenech!“

Kostnatec vyvalil oči a rozevřel dokořán ústa. Ukazuje na mne, tázal se:

„Bez – bez – toho kukluxe?“

Byl to skvostný obrázek! Všichni přítomní se zasmáli. Kostnatec si utíral kapesníkem pot z čela a krev z úst a nosu a já si třel různá místa, na nichž později bylo vidět roentgenové snímky jeho kostnatých prstů.

„Tady to slyšíte, sir!“ zahřměl jsem na něho. „Vy jste měl zuřivou chuť vidět mne na houpačce, a od vašich čertovských štulců cítím každou kůstku v těle. Jsem jistě samá modřina!“

Muž se nedovedl jinak vyjádřit než tím, že opět rozevřel ústa a při tom mlčky ukazoval otevřenou ruku. Na té ležely jeho „jediné“ přední zuby, které až dosud měly v ústech bezpečný a klidný útulek. Nyní jsem se musel zasmát i já, neboť vypadal příliš směšně. A teď jsem konečně vyřídil své poselství.

Již předtím byly pečlivě sneseny provazy. Ležely se šňůrami a řemeny v koutě, připraveny k použití.

„Vypusťte je!“ řekl jsem. „Avšak jednotlivě! Každý, jak vyjde, bude hned spoután! Old Death nebude chápat, proč tak dlouho otálíme. Vlastně by zde již měl být šerif. Cortesiův černoch ho měl přivést!“

„Šerif?“ otázal se Lange udiveně. „Vždyť už je zde! Naposled snad ani nevíte, komu máte děkovat na štulce a modřiny? Vždyť zde stojí!“ Přitom ukázal na kostnatce.

„U ďábla, sir!“ zvolal jsem na něho. „Vy jste šerif? Vy jste nejvyšší výkonný policejní úředník tohoto krásného county? Máte dbát o pořádek a správné plnění zákonů a při tom sám děláte soudce Lynche? To je trochu příliš divoké! Pak není divu, že se kukluxové ve vašem county tak roztahují!“

Muž se octl v nejvyšších rozpacích. Nedovedl si jinak pomoci, než že mně opět nastrkoval ruku se zuby k očím, přičemž koktal:

„Pardon, sir! Zmýlil jsem se, protože máte opravdu kriminální tvář!“

„Poníženě děkuji! Zato vaše vypadá tím bídněji. Konejte alespoň teď svou povinnost, nechcete-li se octnout v podezření, že chcete jen proto lynčovat slušné lidi, že tajně držíte s kukluxy!“

To mu opět vrátilo vědomí jeho úřední povinnosti.

„Oho!“ zvolal, bije se v prsa. „Já, šerif ctihodného county Fayeta, mám být kukluxem? Dokáži vám hned, že ne! Proti těm lotrům zahájíme jednání ještě v noci. Odstupte, gentlemen, abychom pro ně měli místo! Vyjděte ven do síně, avšak ukažte jim dveřmi své pušky, aby viděli, kdo je tady pánem v domě! Vezměte provazy a otevřte dveře!“

Rozkaz byl vykonán, přičemž asi půl tuctu dvojitých hlavní pohlíželo hrozivě dovnitř. V pokoji byli nyní šerif, oba Langeové, Cortesio, oni dva občané, kteří se s námi hned na začátku akce spojili, a já.

Venku volalo množství lidí po zrychlení operací. Vyrazili jsme tedy okenice, aby lidé viděli a poznali, že nejsme nečinní. Nyní byly odneseny i opory a já otevřel dveře komory.

Žádný z kukluxů nechtěl vyjít první. Proto jsem k tomu vyzval napřed kapitána a pak poručíka. Oba měli raněné ruce obvázány kapesníky. Kromě nich byli poraněni ještě tři nebo čtyři členové klanu. Nahoře u otvoru stropu seděl Old Death a mířil puškou dolů. Přelstěným byly svázány ruce na záda a pak museli přistoupit k ostatním, dříve již spoutaným čtyřem kukluxům. Lidé, stojící venku, vidouce, co se děje, volali „haló“ a „hurá“. Zajatým jsme ještě ponechali kukly, avšak kapitán a jeho poručík byli zbaveni škrabošek. Po dlouhém dotazování a namáhání byl přiveden ranhojič, který tvrdil, že všechny úrazy obváže, vyoperuje a vyléčí v nejkratší době. Musel raněné prohlédnout a rozeslal po domě půl kopy lidí, aby přinesli vatu, koudel, hadry, náplasti, mastné mýdlo a ještě jiné věci, které potřeboval k provedení svého humánního výkonu.

Když jsme si konečně zajistili všechny kukluxy, objevila se otázka, kam je dopravit, neboť v La Grange nebylo vězení pro devatenáct mužů.

„Zaveďte je do sálu v hostinci!“ rozkázal šerif. „Nejlépe bude vyřídit záležitost co nejrychleji. Utvoříme jury, já jmenuji porotce a rozsudek hned vykonáme. Jde tu o výjimečný případ, při kterém je nutno použít výjimečných opatření.“

Zpráva o tomto usnesení se rozšířila na všechny strany. Množství lidí se rozproudilo a spěchalo do hostince, aby dostalo v sále dobré místo. Mnozí, jimž se to nepodařilo, stáli na schodech, v síni a venku před hostincem. Přivítali kukluxy hrozbami, takže jejich strážcové museli vynaložit vše, aby nedošlo k násilnostem. S námahou jsme se dostali do sálu, prostranné, avšak velmi nízké místnosti, určené k tanečním zábavám. Orchestr byl obsazen, vyklidili jej však a tam byli umístěni zajatci. Když jim byly konečně sňaty kukly, ukázalo se, že mezi nimi není ani jeden domácí nebo okolní člověk.

Pak se utvořil soud, jemuž předsedal šerif. Soud se skládal z veřejného žalobce, obhájce, zapisovatele a porotců. Soudní dvůr byl sestaven tak, že mne až mrazilo, avšak za tehdejších poměrů v kraji pro povahu případu to bylo nutné omluvit.

Jako svědci byli předvedeni oba Langeové, Cortesio, pět místních občanů, Old Death a já. Jako důkazy ležely na stolech všechny zbraně obžalovaných. Old Death se postaral, aby byly z úkrytu za stájí přineseny i pušky kukluxů. Ukázalo se, že všechny hlavně byly nabity.

Šerif zahájil sezení poznámkou, že nevezme svědky pod přísahu, protože „mravní povaha obžalovaných k tomu nedostačuje, aby mravní a čestní gentlemani byli obtěžováni nepříjemnostmi přísahy“. Kromě kukluxů jsou prý zde shromážděni jen lidé, jejichž „spravedlivé a zákonité smýšlení je povzneseno nad každou pochybnost, což prý zde k svému velkému potěšení a zadostiučinění potvrzuje“. Mnohonásobné „bravo“ odměnilo toto lichocení, za které šerif s vážnou úklonou děkoval. Já zatím pozoroval tváře, které věru nesvědčily o „spravedlivém a zákonitém smýšlení“ svých majitelů.

Napřed byli vyslechnuti svědci, z nichž Old Death vylíčil děj podrobně. My ostatní jsme se omezili jen na potvrzení jeho slov. Nato vystoupil veřejný žalobce. Opakoval naše výpovědi a dokázal, že žalovaní patří k zakázanému spolku, který sleduje zhoubný účel podkopávat zákonitý pořádek, zničit základy státu a šířit ony zavržitelné zločiny, které zákon trestá dlouholetým a doživotním vězením, ano i smrtí. Již toto členství stačí k deseti až dvacetiletému vězení. Kromě toho se však ukázalo, že obžalovaní zamýšleli usmrtit dřívějšího důstojníka republiky a dále že měli v plánu ukrutné zmrskání dvou vážených gentlemanů a spálení jednoho domu tohoto požehnaného města. A konečně měli úmysl pověsit dva cizí, nanejvýš šlechetné a ctihodné muže – při tom se mně a Old Deathovi dvakrát uklonil – což prý by podle pravděpodobnosti mělo za následek jejich smrt, pročež musí být přísně potrestáni, obzvláště z toho důvodu, že právě nám je nutno děkovat, že bylo od La Grange odvráceno hrozící nebezpečí. Proto musí žádat neúprosné potrestání a navrhuje, aby bylo několik kukluxů, které zajisté bystrozrak ctihodného soudu dovede vybrat, potrestáno na hrdle, ostatní pak aby byli k morální nápravě dobře zmrskáni a doživotně zavřeni, aby se jim v budoucnosti zabránilo uvést stát a jeho uznaně ctihodné občany v nebezpečí.

Také veřejný žalobce byl odměněn za svůj znamenitý řečnický výkon pochvalou a poděkoval vážnou úklonou. Po něm se ozval obhájce, který předem podotkl, že se ctihodný a slovutný pan předseda dopustil neodpustitelného hříchu tím, že se žalovaných vůbec netázal na jméno, věk, povolání, bydliště, atd.; on radí, aby se to dodatečně stalo, neboť musí vědět, kdo má být pověšen či zavřen, již pro úmrtní list a jiné škrabanice – duchaplná to poznámka, kterou jsem úplně, ač ovšem jen v duchu schvaloval. Obhájce sice přiznává, že kukluxové úmysly žalobcem uvedené měli, což loajálně nepopírá, neboť prý musí dát pravdě průchod. Avšak tyto úmysly nebyly provedeny, nýbrž zůstaly, jak slavný soud může pozorovat, pouze ve stadiu pokusu. Proto prý nemůže být o věšení nebo doživotním žalářování ani řeč. Ptá se, zda pouhý pokus někomu způsobil škodu a zda vůbec pokus sám nějakou škodu může způsobit. Ne, zajisté ne! Jelikož tedy nikomu nebylo ublíženo, musí on, obhájce, naléhat na úplné osvobození, čímž si členové vysokého soudu i ostatní ctění přítomní vydají vysvědčení lidumilných gentlemanů a mírumilovných křesťanů.

I jemu byl projeven souhlas. Řečník se ukláněl, jako by mu celý svět provolal slávu.

Pak povstal předseda podruhé, aby přednesl tak zvané resumé. Předem podotkl, že úmyslně opominul tázat se obžalovaných na jméno a jiné zvyklosti, protože byl přesvědčen, že by ho stejně obelhali. V případě pověšení navrhuje, aby byl vystaven jediný úmrtní list, který by zněl asi takto: „Devatenáct kukluxů bylo pověšeno, protože to sami zavinili.“ On prý též přiznává, že se jednalo jen o pokusy, a proto dá též otázky znějící na pokus. Avšak jen oběma cizím gentlemanům je možné děkovat, že z pokusů se nestal skutek. Pokus je nebezpečný a toto nebezpečí musí být ztrestáno.

Předseda nemá ani chuť, ani čas po celé hodiny, nebo dokonce až do rána, zprostředkovat mezi veřejným žalobcem a obhájcem; také ho ani nenapadá, aby se příliš dlouho zabýval bandou, která v počtu devatenácti mužů se dala zajmout dvěma muži; takoví hrdinové nejsou hodni ani toho, aby na ně zaštěkal pes. Již předtím prý musel slyšet výrok, že je přítelem kukluxů; tuto skvrnu na své pověsti si nedá líbit, nýbrž postará se o to, aby ti lidé odtud odešli alespoň zahanbeni a aby zapomněli navždy na návrat. Proto klade pánům porotcům otázku, zdali jsou obžalovaní vinni pokusem vraždy, loupeže, tělesného násilí a žhářství, a prosí, aby se nečekalo s odpovědí až do posledního prosince příštího roku, neboť je zde shromážděno množství nadmíru ctihodných posluchačů, kteří nemají chuť dlouho čekat na rozhodnutí slavné poroty.

Jeho sarkastické vývody byly přijaty hlasitým souhlasem. Páni porotci se seskupili v koutě a neradili se ani dvě minuty, načež jejich předseda oznámil výsledek soudu, který zněl „vinni“. Pak se tiše radil s přísedícími. Nápadné bylo, že šerif teď vydal rozkaz, aby zajatcům byly odňaty všechny věci, hlavně peníze. Když byl rozkaz vykonán, počítali peníze. Šerif kývl spokojeně hlavou a pak povstal, aby vyhlásil rozsudek.

„Gentlemen,“ řekl s vážností velekněze, „obžalovaní jsou uznáni vinnými. Myslím, že vyhovím vašemu přání, když vám, aniž budu příliš plýtvat slovy, řeknu, v čem se zakládá trest, který jsme určili. Zmíněné zločiny nebyly provedeny; proto jsme podle žádosti pana obhájce, který apeloval na naši humanitu a křesťanskou lásku, rozhodli, že nebudeme přímo trestat – – –“

Obžalovaní si oddechli; bylo to na nich patrné. Mezi posluchači se ozvalo několik nespokojených hlasů. Šerif pokračoval:

„Jak jsem již řekl, pokus zločinu přináší nebezpečí. Když tyto kukluxy nepotrestáme, musíme se alespoň postarat, aby nebyli později nebezpeční. Proto jsme se rozhodli, že je nejdříve odstraníme z texaského státu, a to tak hanebným způsobem, že je nikdy nenapadne se zde ještě někdy ukázat. Proto jim všem budou vlasy i vousy až na kůži ostříhány. Několik přítomných gentlemanů si zajisté způsobí to potěšení a provedou rozsudek. Kdo nemá daleko domů, ať tam zaběhne a přinese nůžky; těm, kteří dobře stříhat neumějí, bude dána přednost, aby se tomu naučili.“

Zazněl všeobecný smích. Kdosi otevřel okno a křičel dolů:

„Nůžky sem! Kukluxové budou stříháni! Kdo přinese nůžky, bude vpuštěn.“

Byl jsem přesvědčen, že v příštím okamžiku všichni poběží pro nůžky. A skutečně se tak stalo. Bylo slyšet všeobecné běhání a volání po shears a scrissors. Jeden hlas řval i po shears for pruning trees a shears for shearing sheep, tedy zahradnických a ovčích nůžkách.

„Dále bylo rozhodnuto,“ pokračoval šerif, „dopravit odsouzené na parník, který připlul po jedenácté hodině od Austinu a který zrána pojede do Matagordy. Tam budou vsazeni na první loď, která bude připravena k odplutí a nezamýšlí ještě někde v Texasu přistát. Na palubu té lodi budou dopraveni, nechť jsou kdo jsou, bez ohledu na to, odkud přišli a kam ta loď pluje. Od té chvíle až do odplutí nesmějí odložit své přestrojení, aby měl každý cestující právo vidět, jak my v Texasu s kukluxy jednáme. Ani pouta jim nebudou sňata. Vodu a chleba obdrží až v Matagordě. Útraty řízení se zaplatí z jejich vlastních peněz, které činí krásnou sumu tří tisíc dvou set třiceti osmi dolarů, které zajisté naloupili. Kromě toho bude veškerý jejich majetek konfiskován, hlavně zbraně, a veřejně vydražen. Jury určila, že výnos dražby bude věnován k nákupu piva a brandy, aby ctihodní svědci tohoto jednání a jejich ladies měli doušek k tanci, který zde zahájíme po ukončení soudu, abychom pak za svítání kukluxy s hudbou a zpěvem tragických písní doprovodili na loď. Oni se budou na ten ples dívat a za tím účelem zůstanou tam, kde jsou teď. Jestliže má obhájce proti rozsudku nějaké námitky, tedy jsme ochotni je vyslechnout, bude-li tak laskav a bude-li jednat krátce. Musíme ještě kukluxy stříhat a vydražovat věci; je tedy mnoho práce, než začne ples.“

Souhlas, který se ozval, se mohl nazvat řvaním. Předseda i obhájce se museli velmi namáhat, aby zjednali klid, neboť chtěli ještě promluvit.

„Chci v zájmu svých klientů říci ještě něco,“ pravil obhájce. „Shledávám rozsudek vysoce váženého soudu trochu krutý, avšak ta krutost je zmírněna poslední částí soudního rozhodnutí, které se týká piva, brandy, tance, hudby a zpěvu. Proto prohlašuji jménem těch, jejichž zájmy zastupuji, že jsme s rozsudkem úplně srozuměni, a doufám, že nám to bude vyzváním k započetí lepšího a užitečnějšího života. Varuji své klienty, aby k nám ještě někdy přišli, protože bych se v tom případě rozhodně zdráhal poskytnout jim svou výtečnou právnickou pomoc. Kvůli pořádku ještě poznamenávám, že za obhajování počítám za klienta dva dolary, což činí za devatenáct mužů třicet osm dolarů, které nemusím písemně kvitovat, budou-li mně hned zde před svědky vyplaceny. V tom případě si vezmu jen osmnáct dolarů a ostatních dvacet věnuji na světlo a za propůjčení sálu. Hudebníci mohou být odškodněni vstupným, které navrhuji ve výši patnácti centů za gentlemana. Ladies neplatí nic.“

Usedl a šerif se vyjádřil, že s názory pana obhájce úplně souhlasí.

Seděl jsem zde jako ve snu. Byla to skutečnost? Nemohl jsem o tom pochybovat, neboť obhájce dostal své peníze, a mnozí odkvapili, aby na ples přivedli své ženy, jiní opět přišli a přinesli různé druhy nůžek. Byl bych se rád zlobil, nemohl jsem však, a proto jsem se smál hlasitě s Old Deathem, kterému konec dobrodružství působil nezaplatitelnou radost.

Kukluxové byli skutečně ostříháni dohola. Nato začala dražba. Pušky šly rychle na odbyt, a to za slušné ceny. Také z ostatních předmětů zakrátko nic nezbylo. Vřava při tom byla k nepopsání. Každý chtěl být v saloonu, ačkoli místnost nestačila ani pro desetinu přítomných. Potom se dostavili hudebníci, klarinetista, houslista, jeden muž se starým fagotem a jeden s anglickým rohem. Tato podivuhodná kapela se usadila v jednom koutě a počala tam ladit své předpotopní nástroje, což mělo být pro nás předběžnou přípravou ke skutečným výkonům. Chtěl jsem odejít, zvláště proto, že nyní přišly ladies, avšak proti tomu se ohradil Old Death. Řekl, že my dva jsme hlavní osoby děje a že se musíme po zažité námaze a nebezpečí trochu pobavit. Šerif to uslyšel a souhlasil, dokonce tvrdil se vší rozhodností, že by to bylo urážkou veškerého občanstva La Grange, kdybychom se my dva zdráhali zahájit tanec. Přitom nám navrhl k prvnímu tanečku svou choť a dceru, které jsou prý výtečné tanečnice. Jelikož jsem mu vyrazil zuby a on mně vrazil několik ran do žeber, musíme se prý považovat za spřízněné duše, a já bych jeho duši velmi zarmoutil, kdybych mu nesplnil prosbu, že zde zůstanu. On prý se postará o zvláštní stůl pro nás.

Co jsem měl dělat? Naneštěstí se dostavily v tom okamžiku obě ladies, kterým jsme byli představeni. Viděl jsem, že se musím odvážit k slavnostnímu reji několika skákavých valčíků, já, jeden z hrdinů dnešního dne a – soukromý detektiv inkognito.

Dobrý šerif se snad radoval nad tím, že nás může obětovat bohyním své domácnosti. Obstaral nám stůl, který měl tu velkou vadu, že stačil jen pro čtyři osoby, takže jsme propadli milosti a slitování obou ladies. Dámy byly výtečné. Úřední postavení jejich manžela a otce vyžadovalo, aby se chovaly co nejvážněji. Mamá byla přes padesát, pletla vlněný kabát a promluvila o Napoleonově kodexu, načež se její ústa zavřela navždy. Dceruška, čítající něco málo přes třicet, přinesla s sebou svazek básní, v němž četla, jak se zdálo, i přes panující pekelnou vřavu velmi pozorně. Jednou poctila Old Deatha poznámkou o Pierre Jeanovi de Bérangér, která měla být duchaplná, a když ji starý scout upřímně ujišťoval, že s tím sirem nikdy nemluvil, jala se rovněž vytrvale mlčet. Když bylo podáváno pivo, naše dámy nepily; když jim však šerif přinesl dvě sklenice brandy, jejich nemilostivé tváře poněkud oživly.

Při té příležitosti mně uštědřil ctihodný úředník jeden ze svých známých štulců do žeber a šeptal mně do ucha:

„Nyní přijde takzvaná kutálená. Chopte se tanečnic!“

„Nebudeme odmítnuti?“ tázal jsem se hlasem, z něhož zaznívalo slabé chvění.

„Ne, ladies dobře vědí, jak si vážit tak ctihodných gentlemanů!“

Povstal jsem a uklonil se slečně, zamručel něco o cti, potěšení a přednosti mně poskytnuté a obdržel – knihu s básněmi, na níž miss pevně visela.

Old Death pojal věc praktičtěji. Zvolal na matku:

„No, tak pojďte tedy, mistress! Vpravo či vlevo, zcela jak je vám libo! Já skáču všema nohama.“

Jak jsme oba tančili, co zla natropil můj starý přítel, když se svalil s tanečnicí k zemi, jak začali gentlemani pít, až se hory zelenaly – o tom pomlčím. Když nastal den, byly zásoby piva u konce, ale šerif ujišťoval, že peníze získané dražbou dosud u konce nejsou; může se prý zítra i dnes večer tančit ještě malý reel.

V obou přízemních pokojích v zahradě a před domem seděli podnapilí. Jakmile se však rozneslo, že se má průvod vydat na cestu k přístavu, byli hned všichni na nohou. Průvod se řadil takto: vpředu hudebníci, pak členové soudu, kukluxové ve svém podivném oděvu, dále my svědci a za námi masters, sirs a gentlemen podle chuti a libosti.

Američan je podivný chlapík. Co potřebuje, má vždy hned po ruce. Odkud ti lidé všechno nabrali nebo přinesli, to jsme nevěděli, avšak kolik se jich přidalo k průvodu, a byli to jistě všichni, ctihodné kazatele a „ladies“ vyjímaje, každý z nich měl v ruce vhodný nástroj ke kočičině. Když všichni stáli v řadě, dal šerif znamení; průvod se hnul a vpředu kráčející umělci spustili a začali mučit Yankee doodle. Po skončení národní hymny začala kočičina. Co a jak se při tom pískalo, řvalo a zpívalo, nelze vypsat. Bylo mi, jako bych šel mezi ztřeštěnci. Tak to šlo volným smutečním krokem k řece, kde byli zajatci odevzdáni kapitánovi, který je, jak jsme se přesvědčili, převzal do své ochrany. Na útěk nebylo pomyšlení, za to se zaručil kapitán. Mimo to byli kukluxové co nejpřísněji střeženi spolucestujícími.

Když se loď hnula, zanotovali hudebníci nejkrásnější tuš a kočičina znova začala. Mezitím, co oči všech sledovaly loď, vzal jsem Old Deatha pod paži a odebral se s Langem a jeho synem domů. Když jsme tam přišli, rozhodli jsme se, že si zdřímneme, zdřímnutí trvalo však o trochu déle, než jsme si umínili.

Když jsem se probudil, byl Old Death již vzhůru. Nemohl bolestí v kyčli spát a oznámil mi k mému zděšení, že dnes nemůže jet dál. Byly to následky jeho pádu při tanci.

Poslali jsme pro ranhojiče. Ten přišel, prohlédl pacienta a vyjádřil se, že je to vymknutí kloubu a ten že se musí zase narovnat. Byl bych mu dal nejraději za ucho. Tahaje starocha půl věčnosti za nohu, ujišťoval nás, že uslyšíme lupnutí. Naslouchali jsme, ovšem marně. Tahání nezpůsobilo scoutovi téměř bolest, ovšem nemohlo také pomoci; proto jsem odstrčil mastičkáře stranou a prohlédl zraněnou kyčli sám. Byla tam modřina, která měla žluté okraje, a proto jsem byl přesvědčen, že jde jen o pohmožděninu.

„Musíme se postarat o natření hořčicovým nebo jiným lihem, abychom vám pomohli na nohy,“ řekl jsem. „Ovšem, musíte alespoň dnes zůstat v klidu. Škoda, že Gibson zatím uprchne!“

„Ten?“ odpověděl starý. „Nemějte starost, sir! Přivedete-li na stopu nos takového starého loveckého psa jako jsem já, pak jistě neustane, dokud zvěř nechytí. Na to se můžete spoléhat.“

„To také udělám, ale zatím bude Gibson příliš daleko před námi!“

„Dohoníme ho. Myslím, že je lhostejné, nalezneme-li ho o den dříve nebo později, jen když jej nalezneme. Hlavu vzhůru! Počestný šerif nám s reelem a ladies trochu překazil rozpočet, ale buďte ujištěn, že se věc vyrovná. Jmenuji se Old Death. Rozumíte?“

To ovšem znělo potěšitelně, a jelikož jsem starému důvěřoval, že slovo splní, snažil jsem se být bezstarostný. Sám jsem odjet nemohl. Proto mně bylo velmi milé, když Lange při obědě řekl, že pojede s námi, neboť jeho cesta je zatím stejná.

„Špatné společníky v nás mít nebudete,“ ujišťoval. „Dovedu řídit koně i zacházet s puškou. A kdybychom cestou snad narazili na bílou nebo rudou čeládku, pak nám jistě nenapadne utéct. Vezmete nás tedy s sebou? Plácněte!“

Ovšem, že jsme to udělali. Později přišel Cortesio, který spal ještě déle než my, a chtěl nám ukázat oba koně. Old Death se dobelhal přes své bolesti do dvora. Chtěl koně sám vidět.

„Tento mladý master sice tvrdí, že umí jezdit,“ řekl, „avšak našinec ví, co si o tom má myslet. A že rozumí koním, to od něho také neočekávám. Kupuji-li koně, vyberu si snad toho, který vypadá nejhůř, ale může se při dobrém opatrování stát nejlepším. To se mi přihodilo nejednou.“

Musel jsem mu předvést všechny koně ze stáje a on je pozoroval okem znalce, když se předtím opatrně zeptal na cenu. Skutečně se stalo tak, jak řekl; nevzal koně pro nás určené.

„Vypadají pěkně, nestojí však za nic!“ řekl. „Za několik dnů by byli nemocní. Ne, vezmeme si oba staré ryzáky, kteří jsou tak podivuhodně laciní.“

„Upozorňuji vás, že to jsou ale skutečné herky!“ mínil Cortesio.

„Protože tomu nerozumíte, seňore, s dovolením. Ti ryzáci jsou koně z prérie, byli však ve špatných rukou. Ti neztratí dech a já doufám, že pro malou námahu nepadnou do mdloby. Vezmeme si je a basta!“

KAPITOLA DESÁTÁ V lovištích Komančů

O devět dní později bylo vidět pět jezdců, čtyři bělochy a jednoho černocha, asi na místě, kde se stýkají jižní cípy nynějších texaských okrsků Medina a Uvalde. Běloši jeli po dvou vedle sebe a černoch klusal za nimi. Dva běloši vpředu byli téměř stejně oděni, jenže oblek mladšího byl novější než oděv staršího, velmi hubeného muže. Jejich koně byli ryzáci; klusali tak vesele a čile a vyráželi chvílemi radostné funění, takže bylo vidět, že jsou s to vydržet i velmi namáhavou jízdu v této odlehlé krajině. Na druhé dvojici bylo na první pohled vidět, že je to otec a syn. I oni byli stejně oblečeni, a to do vlněných oděvů, zatímco oba jezdci měli kožené šaty. Jejich hlavy byly chráněny plstěnými klobouky se širokými střechami; ozbrojeni byli dvojkami, noži a revolvery. Černoch, svalnatá postava, byl oděn lehkým tmavým kalikem a na chundelaté hlavě měl lesklý, téměř nový cylindr. V ruce držel dlouhou dvouhlavňovou rifli a za pasem měl mačetu, jeden z oněch dlouhých, ohnutých sekáčovitých nožů, jakých se užívá hlavně v Mexiku.

Jména čtyř bělochů jsou známa. Byli to: Old Death, Lange, jeho syn a já. Černoch byl Cortesiův sluha z La Grange, ten, který nás onoho osudného dne vpustil k Mexikánovi.

Old Death potřeboval tři dny, aby se zotavil z úrazu, který utrpěl tak směšným způsobem. Byl jsem přesvědčen, že se za to styděl. Být raněn v bitvě není hanbou, nýbrž ctí; upadnout však při tanci a při tom si odrazit maso od kosti, to je pro westmana jistě velmi směšné, a proto to starého scouta nemálo mrzelo. Pohmožděnina byla asi mnohem bolestivější, než dával najevo, jinak by nebyl čekal celé tři dny s odjezdem. Podle častého trhání v jeho tváři jsem poznal, že i nyní ještě snáší bolesti.

Cortesio ovšem zjistil, že oba Langeové pojedou s námi. Poslední den přišel proto k nám s dotazem, zda bychom mu neprokázali ochotu a nevzali jeho černocha Sama s sebou. Podivili jsme se sice té žádosti, ale nahlas jsme nic neřekli. Není příjemné tahat se po celé týdny s černochem, který je člověku úplně cizí.

Cortesio nám vysvětlil příčinu. Obdržel prý z Washingtonu depeši, podle níž musel hned zaslat do Chihuahuy důležitý dopis. Byl by nám jej mohl dát s sebou, potřeboval však odpověď, kterou jsme mu ovšem přinést nemohli. Proto byl nucen vyslat posla, k čemuž neměl vhodnější osobu než Sama. Byl to černoch, avšak svým nadáním předstihoval všechny lidi své pleti. Sloužil Cortesiovi již dlouhá léta, byl mu věrně oddán a vykonal nebezpečnou jízdu přes mexické hranice již několikrát a vždy se prý zachoval statečně. Cortesio nás ujišťoval, že nám Sam nebude na obtíž, naopak, že nám bude pozorným a ochotným sluhou. Sam nebyl jen dobrý, nýbrž výtečný jezdec. Tomu umění se přiučil, když žil se svým pánem ještě v Mexiku a musel střežit stáda dobytka na koni. Byl mrštný a úslužný, držel se vždy uctivě za námi a zdálo se, že si z nás čtyř zamiloval hlavně mne, neboť mi stále prokazoval malé pozornosti, které svědčily o jeho zvláštní osobní náklonnosti.

Old Death pokládal sledování Gibsonovy stopy nejen za zbytečnost, nýbrž i za ztrátu času. Protože jsme znali směr, jímž se ubíral oddíl, při němž se Gibson nacházel, a protože jsme věděli, kterými místy půjde, uznal scout za nejvhodnější jet přímo k Rio Nueces a pak k průsmyku Eagle. Bylo pravděpodobné, že mezi touto řekou a průsmykem, nebo snad i dříve, narazíme na stopu oddílu nováčků. Museli jsme si ovšem pospíšit, protože byli už daleko před námi. Nechtěl jsem věřit, že je dohoníme. Old Death mně však vysvětlil, že mexikánský oddíl nováčků se nesmí nikde příliš ukazovat a že bude nucen uhýbat tu vpravo, tu vlevo a dělat značné zajížďky. My jsme však mohli jet přímo, takže jsme jeho náskok mohli vyrovnat.

V šesti dnech jsme urazili téměř dvě stě anglických mil, výkon, který by byl kromě Old Deatha od našich ryzáků nikdo neočekával. Staří koně jako by na Západě nabyli nového života. Čerstvé krmivo, stále čerstvý vzduch a rychlé pohyby jim výtečně svědčily; stávali se den ke dni zmužilejšími, živějšími, jako by omládli, z čehož měl scout nezměrnou radost, neboť se tím zcela dokázalo, že koním opravdu rozumí.

Měli jsme za sebou již San Antonio a Castroville, projeli jsme vodnatým county Medina a blížili se ke krajině, v níž je voda vždy vzácnější a kde začíná smutná texaská písčitá poušť, která je mezi Rio Nueces a Rio Grande nejsmutnější. Chtěli jsme nejdříve k Rio Leoně, jednomu z hlavních přítoků Rio Frio, a pak k onomu místu Ria Nueces, kde se do něho vlévá Turkey Creek. Na severozápad od nás ležela vysoká hora Lean s Fort Inge nablízku. Té se musel oddíl vyhnout, nesměl se zde ukázat. Doufali jsme proto, že zakrátko přijdeme Gibsonovi na stopu.

Půda zde byla k rychlé jízdě nadmíru vhodná. Jeli jsme po rovné, travnaté prérii, po níž naše koně běželi velmi lehce. Vzduch byl úplně čistý, takže obzor před námi byl průzračný a jasný. Protože jsme jeli na jihozápad, pozorovali jsme hlavně krajinu ležící tímto směrem a nevěnovali jsme pozornost ostatním krajům. Proto nebylo divu, že jsme dost pozdě zpozorovali blížící se jezdce, na které nás upozornil Old Death. Ukázav napravo od nás, řekl:

„Hleďte, tam, meššúrs! Co to je?“

Spatřili jsme tmavý bod, který se k nám velmi zvolna blížil.

„Hm!“ mínil Lange, zastiňuje si oči rukou. „Je to asi zvíře, které se tam pase.“

„Tak!“ usmál se Old Death. „Zvíře! A ještě k tomu které se pase! Překrásně! Vaše oči dosud nějak nepřivykly rozlehlosti prérie. Ten bod je od nás dobré dvě anglické míle daleko. V takové vzdálenosti by se nám jediné zvíře jevilo trochu menší. Tohle by musel být bizon pětkrát tak veliký jako vzrostlý slon a bizoni tu nejsou. Možná, že se zde časem potlouká nějaký zaběhlý chlap samotář, avšak v této roční době jistě ne, nýbrž na jaře a na podzim. Člověk, který není vycvičen velmi přesně v pozorování pohybu předmětu, který je v takové vzdálenosti, se často mýlí. Bizon a kůň se pohybují při pastvě jen krokem. Já se však sázím, že tam ten bod se pohybuje rychlým tryskem.“

„To je nemožné,“ řekl Lange.

„Nu, když běloši soudí tak nesprávně,“ řekl Old Death, „zeptejme se, co řekne černoch! Same, co soudíš o té věci tam v dáli?“

Černoch dosud skromně mlčel. Nyní však, když byl přímo vyzván, řekl:

„Jezdci být. Čtyři, pět nebo šest.“

„To si myslím také. Snad Indiáni?“

„Ó, ne, sirrah! Indián nejde tak přímo k bělochům. Indián se skrývat, aby moci předem bělocha tajně pozorovat, než s ním mluvit. Jezdci jet přímo k nám a proto být běloši.“

„To je velmi správné, můj dobrý Same. K svému uspokojení slyším, že tvůj rozum je jasnější než tvá pleť.“

„Ó, sirrah, ó!“ usmíval se chlapík, přičemž ukazoval bílé zuby. Old Deathova pochvala byla pro něj vyznamenáním.

„Mají-li ti lidé skutečně úmysl přijít k nám,“ řekl Lange, „tedy je zde musíme očekávat.“

„Ani nám nenapadne!“ odpověděl scout. „Vždyť přece musíte pozorovat, že nejedou přímo k nám, nýbrž poněkud na jih. Vidí, kam jedeme, a jedou šikmo tak, aby se s námi setkali diagonálou. Tedy vpřed! Nemáme proč zde stát. Možná, že jsou to vojáci, vyslaní z Fort Inge na obhlídku. Když tomu tak skutečně je, nemáme důvod se z toho setkání radovat.“

„Proč ne?“

„Protože známe nepříjemné věci, master. Inge leží dosti daleko odtud na severozápad. Když její velitel vysílá své hlídky tak daleko, pak jistě vězí ve vzduchu něco nepříjemného. Co, to brzy uslyšíte.“

Jeli jsme dále nezmenšenou rychlostí. Bod se nám teď očividně blížil a rozdělil se konečně na šest menších bodů, které se rychle zvětšovaly. Zakrátko jsme zřetelně viděli, že to jsou jezdci. Pět minut nato jsme rozeznali vojenské stejnokroje, a pak jsme jim byli už tak blízko, že jsme slyšeli jejich volání. Měli jsme zastavit. Byl to dragounský poddůstojník s pěti muži.

„Proč máte tak naspěch?“ tázal se, zaraziv svého koně. „Neviděli jste nás přijíždět?“

„Zajisté,“ odpověděl chladnokrevně scout, „avšak nevíme, proč bychom vás měli očekávat.“

„Proč? Vždyť musíme zjistit, kdo jste.“

„Nu, jsme běloši, kteří jedou jižním směrem. To vám snad postačí.“

„U ďábla!“ rozkatil se poddůstojník. „Nemyslete si, že dovolím, abyste si z nás tropil žerty!“

„Pshaw!“ usmál se Old Death. „Ani já nejsem naladěn k žertům. Jsme zde na volné prérii a ne ve škole, kde si smíte hrát na učitele a kde bychom museli odpovídat na vaše otázky, abychom se nevydali v nebezpečí, že dostaneme rákoskou!“

„Jednám jen podle předpisu. Jsem ve službě, rozumíte? Vyzývám vás, abyste mi řekli svá jména!“

„A neuděláme-li to?“

„Pak – nu, vidíte snad, že jsme ozbrojeni – pak si zjednáme poslušnost!“

„Ah! Skutečně? To mne, přítelíčku, náramně těší. Jenže vám neradím, abyste to zkusili. Jsme svobodní muži, master seržante! Chtěli bychom vidět člověka, jenž by se nám odvážil říci, že ho musíme poslechnout, slyšíte, ‚musíme‘! Já bych takového blázna hned srazil z koně!“

Jeho oči se zaleskly. Strhl koně tak, že se postavil na zadní nohy a uposlechnuv tlaku kolen, skočil hrozivě k vojákovi. Ten strhl svého koně stranou a chtěl se rozčilovat. Old Death mu vsak k tomu nedopřál času. Rychle hned pokračoval:

„Nechci ani mluvit o tom, že jsem dvakrát tak starý jako vy a že jsem tedy jistě zkusil a zažil víc, než co vy kdy vůbec zažijete. Chci vám jen odpovědět na to, co jste řekl o zbraních. Myslíte snad, že jsou naše nože z marcipánu, naše hlavně z cukru a naše kulky z čokolády? Ty sladkosti by vám asi velmi špatně chutnaly! Říkáte, že jednáte podle předpisu. Well, to se patří a nic proti tomu nenamítám. Avšak bylo vám snad rozkázáno osopit se na zkušeného scouta a mluvit s ním tónem, jakého používá generál k nováčkovi? Jsme ochotni s vámi promluvit, ale my jsme vás nevolali, nepotřebujeme vás, a proto máme právo žádat především zdvořilost.“

Poddůstojník byl na rozpacích. Old Death ho patrně vehnal do úzkých. Jeho rázné chování nezůstalo bez účinku.

„Nenuťte se tak do hněvu!“ řekl seržant. „Neměl jsem ovšem v úmyslu vás urazit!“

„Nu, já jsem ani z vašeho hlasu ani z řeči mnoho zdvořilosti nevyčetl!“

„To je tím, že zde nejsme v budoáru nějaké lady. Potlouká se zde mnoho lotroviny, a proto musíme hodně otvírat oči. Jsme obyvatelé pevnůstky, vystrčené na samém konci světa, a to člověku nedodá jemných mravů.“

„Lotroviny? Počítáte snad i nás k takovým pochybným gentlemanům?“ zahřměl scout.

„Nemohu říci ani ano, ani ne. Muž však, který má dobré svědomí, se nebude zdráhat říci své jméno. Obzvláště teď je zde mnoho těch prokletých chlapů, kteří chtějí k Juarezovi. Těm lotrům není co důvěřovat.“

„Jste tedy secesionisté, vojáci jižních států?“

„Ano, a doufám, že vy též?“

„Já držím s každým slušným člověkem proti každému darebákovi. Naše jména a náš původ nám není třeba zamlčovat. Přicházíme z La Grange.“

„Jste tedy Texasan. Nu, Texas je spojencem Jihu. Doufám tedy, že jednám se stejně smýšlejícími.“

„Stejně smýšlejícími! The devil! Vyjadřujete se velmi vznešeně, jak bych od seržanta neočekával, avšak místo abych vám pověděl všechna naše jména, která byste zajisté zakrátko zapomněl, řeknu vám pro uspokojení svoje. Jsem starý stopař, a ti, kteří mne znají, mne nazývají Old Death.“

To jméno působilo okamžitě. Seržant sebou v sedle trhl a pohlížel strnule na scouta. I ostatní vojáci se dívali udiveně, avšak přívětivě. Poddůstojník však svraštil čelo a řekl:

„Old Death! To jste vy? Vyzvědač Spojených států?“

„Master!“ zvolal stařec hrozivě. „Mějte se na pozoru! Jestliže jste o mně slyšel, budete asi vědět, že Old Death nesnese urážky. Já jsem pro Unii obětoval své statky, svou krev a nasadil svůj život, protože se mně to tak líbilo a protože jsem považoval úmysly Severu za správné a ostatně je i dnes za správné považuji. Jménem ‚vyzvědač‘ vyrozumívám něco jiného, než jsem byl já, a když mně takový mladík, jako jste vy, vrhne to slovo do tváře, nesrazím ho jen proto pěstí, protože ho lituji. Old Death se nebojí šesti dragounů, ani deseti a ještě více. Naštěstí se zdá, že vaši průvodci jsou rozumnější než vy. Ať veliteli pevnosti řeknou, že jste se sešli s Old Deathem a že jste ho okřikli jako kluka! Jsem přesvědčen, že vám pak vrazí nos, který bude tak dlouhý, že jeho konec nerozeznáte ani dalekohledem, mezi oči.“

Poslední slova dosáhla svého účelu. Velitel pevnosti byl jistě rozumnější než jeho podřízený. Seržant se musel ve svém hlášení zmínit o našem setkání. Setká-li se vůdce hlídky s tak proslulým lovcem, je to pro něho velká výhoda, protože pak nastane výměna zkušeností a pozorování, sdělují si vzájemně, co viděli, a dávají si rady, které mohou být velmi prospěšné. Se scouty jako byl Old Death jednají důstojníci jako se sobě rovnými s největšími ohledy a úctou. Jakou však mohl o nás podat zprávu seržant, když se stopařem jednal hrubě? To si v duchu také asi řekl, neboť se na jeho tváři objevila červeň rozpaků. Aby účinek svých slov ještě zesílil, starý pokračoval:

„Vašemu kabátu všechna čest, ale můj má nejméně tutéž cenu. Při vašem mládí by vám neškodilo, kdybyste od Old Deatha přijal některé rady. Kdo je nyní velitelem pevnosti Inge?“

„Major Webster.“

„Ten, který byl ještě před dvěma lety v pevnůstce Riley (Západně od Kansas City) kapitánem?“ tázal se Old Death.

„Ten.“

„Vyřiďte mu můj pozdrav! Zná mne dobře. Střílel jsem s ním často do terče a vždycky jsem trefil kulkou hřebík do hlavičky. Můžete mně dát svou poznámkovou knížku, seržante, napíši vám do ní několik řádek, které mu můžete ukázat! Myslím, že se bude nad tím nesmírně radovat, že jeden z jeho podřízených nazval Old Deatha vyzvědačem.“

Seržant si nevěděl v rozpacích rady. Zajíkal se a koktal, až konečně se zřejmým úsilím ze sebe vyrazil:

„Ale, sir! Mohu vás ujistit, že to opravdu nebylo tak zle míněno! U nás máme stále mnoho práce a starostí nad hlavu. Člověk se rozhněvá a pak není divu, když mu někdy něco vyklouzne.“

„Tak, tak! Nu, to už zní trochu jinak než předtím. Dělejme, jako bychom se právě teď dali do hovoru! Máte v pevnůstce doutníky?“

„Ani kus. Zásoba tabáku nám došla.“

„To je zlé! Voják bez tabáku je pouze polovičním vojákem. Můj přítel vzal s sebou plnou krabici doutníků. Možná, že vám ze své zásoby něco přenechá.“

Seržantovy oči i ostatních vojáků se obrátily žádostivě ke mně. Vyňal jsem hrst doutníků a rozdělil je mezi ně, a přidal jsem jim i zápalky. Když poddůstojník učinil první tah, objevil se na jeho tváři výraz rozkoše. Poděkoval mně a pak řekl:

„Takový doutník může být za jistých okolností skutečnou dýmkou míru. Myslím, že bych se nezlobil ani na svého nej-většího nepřítele, kdyby mně zde v prérii, kde jsem již několik neděl tabák neviděl, takovou věc nabídl.“

„Má-li u vás doutník větší sílu než největší nepřátelství, pak nejste skutečně žádný zlosyn,“ zasmál se hlasitě Old Death.

„Ne, to opravdu nejsem. Ale teď, sir, musíme dál, a proto bude záhodno něco si povědět a vyptat se na vše, co je nutné. Zpozoroval jste snad Indiány nebo jiné stopy?“

Old Death odpověděl záporně a tázal se seržanta, zda se domnívá, že Indiáni jsou nablízku.

„Zajisté! A mám k tomu důvod, neboť rudoši vyhrabali nedávno válečnou sekeru.“

„Hrome! To by bylo zlé! Které kmeny?“

„Komančové i Apačové.“

„Tedy dva nejnebezpečnější kmeny. A my jedeme právě středem jejich území. Když se nůžky sevřou, pak se dařívá zpravidla nejhůře tomu, kdo je mezi nimi.“

„Ano, mějte se tedy na pozoru! My jsme již vykonali všechny přípravy a vyslali jsme posly pro posilu a zásoby. Téměř stále ve dne v noci slídíme v dalekém okolí. Každý, koho potkáme, je pro nás podezřelý dotehdy, pokud se nepřesvědčíme, že to není darebák; již proto také musíte mé dřívější jednání omluvit.“

„Již je zapomenuto, ale jaký důvod mají Indsmani, že proti sobě táhnou?“

„Tím je vinen právě ten ďábelský – – pardon, sir! – snad o něm smýšlíte jinak než já – prezident Juarez. Snad jste slyšel, že musel prchnout až nahoru k El Pasu? Francouzi ho ovšem pronásledovali. Dostali se až do Chihuahuy a Coahuily. Musel se před nimi skrývat jako mýval před psy. Hnali ho až k Rio Grande a byli by ho pronásledovali ještě dál a konečně i zajali, kdyby prezident Johnson nebyl tak pošetilý a nebyl jim to zakázal. Všichni byli proti Juarezovi a všichni se ho zřekli; dokonce ani Indiáni, k nimž přece jako rozený rudoch patří, o něm nechtěli ani slyšet.“

„Ani Apačové ne?“

„Ne. To znamená, že nejsou ani pro něho ani proti němu. Nepatří k žádné straně a zůstali klidně ve svých vesnicích. To jim poradil Vinnetou, jejich mladý, avšak již slovutný náčelník. Tím spíše se však podařilo Bazainovým agentům poštvat proti němu Komanče. Ti přešli houfně, ovšem tajně, jak je to jejich zvykem, hranice Mexika, aby bojovali proti Juarezovým přívržencům.“

„Hm! Aby loupili, vraždili, pálili a ničili, chcete říci! Komančové nemají v Mexiku co dělat. Nemají svá sídla na onom, nýbrž na tomto břehu Rio Grande. Jim je úplně lhostejné, kdo v Mexiku panuje, zda Benito Juarez, Ferdinand Maxmilián nebo Napoleon III. Nu, když si je Francouzi přivolali, aby je pustili proti mírumilovným lidem, pak se jim jako divochům nesmí nikdo divit, když rychle použijí příležitosti k obohacení. Nechci rozhodovat, kdo je za to odpovědný.“

„Inu, mně po tom také nic není. Krátce a dobře, přešli na druhou stranu a dělali ovšem to, co se od nich žádalo, a přitom se srazili s Apači. Komančové byli vždy nepřáteli Apačů. Přepadli jejich ležení, postříleli ty, kteří se nechtěli vzdát a ostatní odvedli jako zajatce i se stany a koňmi.“

„A potom?“

„Co potom, sir? Muži byli, jak je zvykem, přivázáni k mučednickým kůlům.“

„Myslím, že takový zvyk není zrovna příjemný pro ty, kteří se mají dát zaživa smažit a propíchat noži. To mají na svědomí jen běloši. Apačové je jistě hned pronásledovali, aby se pomstili.“

„Ale kdepak! Takoví zbabělci!“

„Hm, to slyším poprvé! Kdo to řekl, nezná vůbec Apače. Nemohu si představit, že by ten útok přijali klidně.“

„Vyslali několik bojovníků, aby s náčelníky Komančů tu záležitost projednali. Vyjednávání proběhlo u nás.“

„V pevnůstce Inge? Proč tam?“

„Protože to je neutrální půda.“

„Výborně! To chápu. Náčelníci Komančů tedy přišli?“

„Pět náčelníků s dvaceti bojovníky.“

„A kolik Apačů?“

„Tři.“

„S kolika muži?“

„Bez doprovodu.“

„Hm! A to říkáte, že jsou zbabělci? Tři muži se odváží do středu nepřátelské země, aby se tam sešli s pětadvaceti protivníky! Pane, znáte-li Indiány jen trochu, musíte přiznat, že to byl odvážný čin. Jaký průběh mělo vyjednávání?“

„Špatný, neboť roztržka se ještě zvětšila. Komančové se nakonec vrhli na Apače. Dva z nich byli usmrceni, třetímu se však podařilo, ač byl raněn, dostat se na koně, s nímž přeskočil více než tři lokty vysokou ohradu. Komančové ho sice pronásledovali, avšak marně.“

„A to se stalo na neutrální půdě, pod ochranou pevnosti a za přítomnosti majora Spojených států? Jaká je to proradnost! Je to div, vyhrabou-li Apačové nyní válečnou sekyru? Uprchlý bojovník jim přinese zprávu a oni vyrazí v houfech, aby se pomstili. A protože vyslanci byli zabiti v pevnosti bělochů, tedy se jejich zbraně obrátí i proti bělochům. Jak se zachovají Komančové vůči vám?“

„Přátelsky. Náčelníci se za to zaručili, než opustili pevnost. Řekli, že budou bojovat jen proti Apačům a že proto hned vyrazí; běloši prý však zůstanou jejich přáteli.“

„Kdy se událo vyjednávání s tak nešťastným průběhem?“

„V pondělí.“

„A dnes je pátek – tedy před čtyřmi dny. Jak dlouho se po útěku Apače zdrželi Komančové v pevnosti?“

„Nakrátko. Za hodinu odjeli.“

„A vy jste je pustili? Porušili mezinárodní právo – měli být zadrženi, aby pykali za svůj čin. Prohřešili se proti zákonům Spojených států, na jejichž území se stala zrada a dvojnásobná vražda. Major je měl zajmout a měl o tom poslat zprávu do Washingtonu. Já ho nechápu!“

„On si toho dne vyjel na lov a vrátil se domů až večer.“

„Aby nemusel být svědkem vyjednávání a zrady. To známe. Jestliže Apačové zjistí, že Komančové dostali povolení opustit pevnost, pak běda bělochovi, který se dostane do jejich rukou! Neušetří ho.“

„Sir, nerozčilujte se tolik! I pro Apače bylo dobře, že se Komančové směli vzdálit, protože kdyby Komančové nebyli hned odjeli, byli by Apačové o hodinu později ztratili ještě dalšího ze svých náčelníků.“

Old Death sebou překvapeně trhl:

„Ještě dalšího náčelníka? Ah, již vím! Jsou tomu čtyři dny. Měl výtečného koně a jel rychleji než my. Byl to on, zcela určitě!“

„Koho míníte?“ ptal se seržant udiveně.

„Vinnetoua.“

„Ano, byl to on. Sotva Komančové zmizeli na západě, spatřili jsme na východě od Rio Frio přijíždět jezdce. Přišel do pevnosti, aby nakoupil prach, olovo a náboje do revolveru. Neměl odznaky, a proto jsme ho nepoznali. Při kupování zjistil, co se stalo. Náhodou při tom byl důstojník konající službu. K tomu se Indián obrátil.“

„To je věru zajímavé!“ zvolal Old Death s napětím. „Přál bych si být při tom! Co řekl tomu důstojníkovi?“

„Nic jiného než toto: ‚Mnozí běloši budou pykat za to, že takový čin byl u vás spáchán, aniž jste mu zabránili nebo jej pomstili.‘ Pak vyšel ze skladiště a skočil na koně. Důstojník ho následoval, aby se obdivoval Indiánovu koni, a Apač mu ještě řekl: ‚Chci být poctivější než vy. Vypovídám vám boj, který nastane od tohoto dne mezi bojovníky Apačů a bělochy! Bojovníci Apačů seděli ve svých stanech v míru; pak je Komančové úkladně přepadli, sebrali jim jejich děti, ženy, koně a stany, mnohé usmrtili a ostatní odvedli, aby je zabili. Tehdy moudří otcové Apačů ještě uposlechli varovného hlasu Velkého Ducha. Nevyhrabali válečnou sekeru, nýbrž poslali k vám své posly, aby zde vyjednávali s Komanči. Tito poslové byli za vaší přítomnosti přepadeni a povražděni. Vy jste vrahy propustili a tím jste dokázali, že jste nepřáteli Apačů. Všechna krev, která od dnešního dne bude prolita, padá na vás a ne na nás!‘“

„Ano, to je on! Jako bych ho slyšel mluvit!“ řekl Old Death. „Co mu důstojník odpověděl?“

„Otázal se, kdo je, a teprve nyní řekl rudoch, že je Vinnetou, náčelník Apačů. Když to slyšel, nařídil důstojník, aby byla zavřena brána a rudoch zajat. Měl k tomu právo, neboť byla vyhlášena válka a Vinnetou tam nebyl jako parlamentář. Ten se však hlasitě zasmál, porazil několik našinců koněm k zemi, i důstojníka, a nezajel ani k vratům, nýbrž přeskočil ohradu jako předtím jeho předchůdce. Hned byla za ním vyslána četa mužů, ale ti ho již nespatřili.“

„Tady to máte! Ďábel je puštěn z řetězu. Běda pevnosti a její posádce, jestliže Komančové nezvítězí! Apačové nenechají naživu nikoho z vás! Neměli jste od té doby návštěvu?“

„Jen jednu, předevčírem večer, jednoho jezdce, který chtěl do Sabinalu. Jmenoval se Clinton, to vím určitě, neboť jsem měl právě stráž u vrat, když přišel.“

„Clinton? Hm! Já vám toho muže popíši! Posuďte, zda je to on!“

Popsal Gibsona, který si již předtím dal nepravé jméno Clinton, a seržant potvrdil, že se popis hodí. Potom jsem mu ještě ukázal podobiznu, v níž Gibsona poznal zcela určitě.

„Dali jste se přelstít,“ řekl Old Death. „Ten muž nechtěl do Sabinalu, nýbrž přišel k vám, aby zjistil, jak to u vás vypadá. Patří k chásce, o níž jste mluvil. Pak si zajel opět k společnosti, která ho očekávala. Jinak se nestalo nic důležitého?“

„Nevím již o ničem.“

„Tedy jsme hotovi. Řekněte majorovi, že jste se sešli se mnou! Jste jeho podřízený a nesmíte mu tedy říci, co si o posledních událostech myslím, avšak tolik mohu říci, že kdybyste byli konali svou povinnost, mohli jste zabránit velkému krveprolití. Good bye, boys!“

Zahnul koněm stranou a jel dál. My, jsme krátce pozdravili dragouny, kteří se nyní obrátili přímo na sever, jeli jsme za ním a urazili jsme značný kus cesty mlčky. Old Death svěsil hlavu a ponořil se do svých myšlenek.

Na západě již zacházelo slunce; nanejvýš hodinu mohl být ještě den, a přesto jsme viděli jižní obzor před sebou jako ostrou čáru. Toho dne jsme chtěli dorazit k Rio Leoně, kde byly stromy. Ale po těch nebylo na obzoru ještě ani památky, a bylo zřejmé, že tedy nejsme blízko cíle. Tato pozorování učinil jistě v duchu i Old Death, neboť popohnal vždy svého koně do běhu, kdykoli polevoval. Ten spěch měl konečně výsledek, neboť když se dotkla sluneční koule západního obzoru, spatřili jsme na jihu temný pruh, který se stával tím zřetelnější, čím víc jsme se k němu blížili. Půda, která byla poslední dobu písčitá, se zase zelenala trávou, a nyní jsme též zpozorovali, že onen pruh tvoří stromy. Old Death na ně ukázal, povolil svému koni volnější krok a řekl:

„Tam, kde jsou v čáře na obzoru stromy, musí být i voda. Máme před sebou řeku Leone, na jejíchž březích se utáboříme.“

Zakrátko jsme dorazili k stromům. Tvořily úzký háj, který se táhl podél obou břehů, pod jehož hustými vrcholky bylo temné křoví. Řečiště bylo široké, ale tím menší bylo množství vody, které obsahovalo. Avšak místo, k němuž jsme dorazili, nebylo brodem, a proto jsme jeli zvolna po břehu vzhůru. Po krátkém hledání jsme našli místo, kde byla mělčina. Tam jsme vehnali koně, abychom se přebrodili. Old Death byl vpředu. Právě když chtěl jeho kůň vkročit do vody, zadržel jej, slezl a sehnul se, aby si důkladně prohlédl dno řeky.

„Well!“ kývl hlavou. „To jsem si myslel! Tady máme stopu, kterou jsme nemohli dříve zpozorovat, protože břeh je z tvrdého křemene a nevtlačí se do něj žádná stopa. Prohlédněte si trochu dno!“

Slezli jsme a zpozorovali kulaté, něco více než dlaň veliké důlky, které vedly do řeky.

„To je stopa?“ tázal se Lange. „Zdá se, že máte pravdu, sir. Možná, že to byl kůň a tedy i jezdec.“

„Nu, ať si prohlédne stopu Sam! Uvidíme, co ten řekne.“

Černoch stál za nimi. Nyní předstoupil, pohlédl do vody a odpověděl:

„Být tu dva jezdci, kteří přejiti řeku.“

„Proč myslíš, že to byli jezdci a ne jen koně?“

„Protože kůň, který mít železa, nebýt divoký mustang, nýbrž krotký kůň, a na tom vždy sedět jezdec. Také stopy být hluboké. Koně muset nést břemeno, a to břemeno být jezdec. Koně tady nejít vedle sebe do vody, nýbrž za sebou. Také zůstat stát na břehu a pít, než běžet na druhou stranu. Tu však nezůstat stát, nýbrž hned na protější stranu. Také běžet vedle sebe. To jen udělat, když muset, když poslouchat uzdu. A kde být uzda, tam sedlo a na sedle jezdec.“

Nato černoch pohlédl na Old Deatha.

„To být dobré!“ řekl scout. „Já sám bych to nemohl lépe vysvětlit. Vidíte, gentlemani, že jsou případy, při nichž se může běloch ještě dost naučit od černocha. Avšak oba jezdci měli naspěch a ani nedovolili koním, aby se napili. Protože však koně měli žízeň a každý zálesák dbá především o svého koně, soudím, že jim dali pít teprve na druhém břehu. Ti dva muži tedy měli důvod, že se chtěli především dostat na druhý břeh. Doufám, že ten důvod zjistíme.“

Při zkoumání stop zatím koně srkali dlouhými doušky vodu. Potom jsme na ně usedli a dostali se bez obtíží na protější břeh, neboť zde byla voda tak mělká, že se ani třmeny nedotýkaly hladiny. Sotva jsme byli na souši, řekl Old Death, jehož bystrozraku nic neušlo:

„Tady máme důvod. Pohleďte na tu lípu, jejíž kůra je oloupána odspodu do výšky muže! A zde, co to vězí v zemi?“

Přitom ukázal na zem, v níž byly dvě řady tenkých tyčinek přibližně tloušťky tužky a stejně asi tak dlouhé.

„Jaký účel mají ty hůlky?“ pokračoval Old Death. „V jakém spojení jsou k odloupnuté kůře? Vidíte ty malé, uschlé odřezky lýka, které zde leží roztroušeny? Těch hůlek bylo použito jako sponek. Viděli jste již někdy prkno, na němž se natahují sítě, šátky a podobné věci? Nu a takové prkno máme před sebou, jenže není ze dřeva a železných hřebů. Jezdci totiž svázali z lýčí dlouhý, široký pás. Byl asi dva lokty dlouhý a šest palců široký, jak je zřejmé z uspořádání kůlů. Takových pásů z čerstvého lýka používají Indiáni rádi k obvázání ran. Šťavnatá strana se položí chladivě na ránu, a když uschne, stáhne se, takže poskytne oporu i zlámané kosti. Soudím, že alespoň jeden z jezdců je raněn. A nyní pohleďte sem do vlhké trávy! Vidíte ty obě škeblovité prohlubně v písku? Tady se oba koně váleli ve vodě. To dělají jen koně Indiánů. Sňali jim sedla a uzdy, aby se mohli vyválet a občerstvit, což se dovolí zvířatům jen tehdy, když se pomýšlí na další namáhavou jízdu. Můžeme tedy s jistotou předpokládat, že se zde jezdci nezdrželi déle, než bylo třeba k zhotovení pásu z lýčí, a pak že odjeli. Výsledek našeho šetření je ten: dva jezdci na indiánských koních, z nichž alespoň jeden byl raněn. Měli takový spěch, že na protějším břehu nedali ani koním napít, protože viděli na druhém břehu lípu, jejíhož lýka chtěli použít jako obvazu. Po obvázání rychle odjeli. Co z toho následuje, nemusím snad povídat. Uhádnete to sami, napnete-li trochu svůj mozek!“

„Pokusím se to uhodnout,“ odpověděl jsem. „Ale nesmíte se mi vysmát, když hned neuhodnu!“

„Ani mne nenapadne! Pokládám vás za svého žáka a od učně přece nemůžeme žádat zralý úsudek.“

„Protože oba koně byli indiánští, soudím, že jejich majitelé patřili k indiánskému kmeni. Přitom si připomínám událost ve Fort Inge. Jeden z Apačů unikl, byl však raněn. Vinnetou také rychle odjel a jistě sledoval prvního bez ustání a také ho dohonil, protože má výtečného koně.“

„To není zlé!“ přisvědčil Old Death. „Víte snad ještě něco?“

„Ano. Apačům šlo především o to, aby co nejrychleji dostihli své soukmenovce. Chtějí jim vyprávět o pohaně, kterou utrpěli v pevnůstce, a chtějí je upozornit, že mohou brzy očekávat příchod Komančů. Proto ten jejich spěch. Proto teprve zde obvázali ránu, protože si řekli, že u řeky naleznou lýčí. A proto popřáli koním jen nejpotřebnější občerstvení a jeli hned dál.“

„Přesně tak! Jsem s vámi spokojen. Mám za to, že to byl Vinnetou s uprchlým parlamentářem. Přicházíme ovšem příliš pozdě, abychom našli v trávě stopu, avšak mohu si domyslet, kterým směrem odešli. Museli přes Rio Grande právě tak jako my. Jeli nejpřímějším směrem, což učiníme i my, a proto doufám, že ještě po nich najdeme nějakou stopu. Nyní si vyhledáme místo k utáboření, abychom ráno co nejčasněji mohli vyrazit.“

Jeho zkušené oko našlo brzy vhodné místo. Bylo to volné, koldokola křovím obklíčené místečko s hustou trávou, na níž si naši koně mohli pochutnat. Odsedlali jsme je, a uvázali jsme je na lasech, která jsme si obstarali v La Grange. Pak jsme se utábořili a pochutnávali si na zbytcích svých zásob.

Pozorný čtenář už zjistil, že vzájemnost mezi mnou a scoutem se vytvářela jako poměr žáka k učiteli. Nebyl jsem již ovšem greenhorn, za něhož mne Old Death mou vlastní vinou považoval, ale mohl jsem se od tohoto zdatného westmana přesto mnohému přiučit. Nashromáždil si zkušenosti téměř celého lidského věku, což nelze nahradit snad ničím.

Prošel-li jsem kdysi po boku Sama Hawkense základním výcvikem a dal-li mi Vinnetou, abych se tak vyjádřil, vysoké vzdělání westmana, byla doba, kterou jsem strávil ve scoutově společnosti v Texasu a Mexiku, praktickým pokračovacím kurzem vysoké ceny. Pohlížím-li zpět na celou svou „kariéru“ západníka, činím tak s vědomím a citem upřímné vděčnosti ke scoutovi, s nímž se jako prérijníkem a charakterem mohl srovnávat jen málokdo. Ovšem tehdy na Rio Leone nemohl nikdo z nás tušit tragický konec, kterému Old Deathova životní dráha spěla vstříc – – –

Na můj dotaz, nerozděláme-li oheň, mi odpověděl tehdy scout s chytráckým úsměvem:

„Tu otázku jsem od vás očekával, sir. Jistě jste čítával krásné indiánské povídky od Coopera, Mayne Reida, Ferryho a jiných? A snad se vám ty krásné věci líbily?“

„Ovšem.“

„Hm, ano. Čte se to tak pěkně; všechno se v nich odbude hladce a čistě. Zapálíme si dýmku nebo doutník, sedneme si na pohovku, položíme nohy křížem a zahloubáme se do krásné knihy, kterou poslal knihkupec. Avšak zaběhněte jednou sám do pralesa na dalekém Západě! Tam to vypadá trochu jinak, než se to čte v knihách. Cooper byl velice oblíbeným romanopiscem a také já jsem okusil jeho povídky, ale na Západě nebyl. Uměl výborně spojit skutečnost s poezií, avšak na Západě máme co dělat jen s tím prvním, a po poezii jsem alespoň já nenašel ani stopu. To se to hezky čte o hořícím strážním ohni, na němž se smaží šťavnatá bizoní kýta. Ale já vám říkám, že když teď rozžehneme ohýnek, přilákáme každého Indsmana, který se prochází v okruhu dvou anglických mil kolem našeho ohně.“

„Na hodinu cesty? Je to možné?“

„Však ještě poznáte, jaký čich rudoši mají. A kdyby to i necítili, tedy to zvětří jejich koně, kteří jim to prozradí osudným funěním, které je přirozeností těch zvířat a které stálo již mnohého bělocha život. Proto myslím, abychom dnes odložili poezii planoucího ohně.“

„Ale vždyť se snad nemusíme bát, že jsou nablízku Indiáni, protože Komančové ještě nemohou být na cestě. Než přišli domů oni zrádní vyjednavači a než se shromáždí bojovníci různých kmenů, uplyne delší doba.“

„Hm. Jak moudré řeči dovede takový greenhorn vést! Bohužel jste zapomněl na tři věci. Předně totiž, že jsme na území Komančů. Za druhé: zajíždějí jejich bojovníci až do Mexika. A za třetí: nemusí být kmeny teprve svolávány, poněvadž jsou již dávno shromážděny a vyzbrojeny k válečnému tažení. Copak pokládáte Komanče za tak hloupé, aby usmrtili vyslance Apačů a nebyli přitom připraveni k okamžitému tažení? Jsem si jist, že zrada spáchaná na Apačích nebyla výsledkem okamžitého hněvu, nýbrž předem rozmyšlené úvahy. Domnívám se, že Komančové jsou již u Rio Grande, a obávám se, že pro Vinnetoua bude velmi těžké dostat se nepozorovaně mimo ně.“

„Držíte tedy s Apačem?“

„V duchu ano. Apačům se stala křivda. Byli hanebně přepadeni. Kromě toho mám právě k Vinnetouovi nesmírnou sympatii. Avšak rozum nám káže, abychom se nepřidali k žádné straně. Můžeme si blahopřát, jestliže se nám podaří dosáhnout svého cíle se zdravou kůží, a nesmí nás ani napadnout koketovat s tou či onou stranou. Ostatně nemám zrovna důvod, proč se bát Komančů. Znají mne. Vědomě jsem jim nikdy neublížil. Byl jsem u nich často a uvítali mne vždy zcela přívětivě. Dokonce jeden z jejich nejznámějších náčelníků, Oyo-koltsa, Bílý Bobr, je mým velmi dobrým přítelem. Prokázal jsem mu kdysi službu. Prý mi za ni bude vděčen, řekl. Stalo se to na Red Riveru, kde byl přepaden Čikasavy, a byl by jim musei jistě zanechat svůj skalp, kdybych k tomu nebyl přišel. To přátelství je pro nás nyní velkou výhodou. Budu se na ně odvolávat, jestliže se s Komanči setkáme a jestliže s námi nebudou jednat přátelsky. Ostatně je nás pět a doufám, že každý z nás umí zacházet s puškou. Nežli dostane rudoch mou lebeční kůži i s frizúrou, musí si napřed asi tucet jeho přátel vzít vstupenky do věčných lovišť. Musíme být připraveni na všechny případy a chovat se tak, jako bychom byli v nepřátelské zemi. Proto nebudeme spát všichni najednou, nýbrž jeden vždy bude na stráži, která se bude střídat každou hodinu. Budeme losovat o pořadí stráže. Pět hodin spánku pro každého je dost.“

Uřízl pět stébel trávy. Mně připadla poslední stráž.

Zatím přišla noc a úplně se setmělo. Dokud jsme ještě nespali, nepotřebovali jsme stráže a k spaní neměl chuť nikdo z nás. Zapálili jsme si doutníky a bavili jsme se hovorem, který byl tím zajímavější, poněvadž se Old Death vytasil svými různými dobrodružstvími. Zpozoroval jsem, že je volí tak, abychom se z nich něčemu přiučili. Tak nám uběhl čas.

Bylo asi okolo půl jedenácté, když se Old Death uprostřed hovoru náhle zarazil a napjatě naslouchal. Jeden z našich koní zafuněl, a to tak zvláštním způsobem, jako v rozčilení nebo ze strachu, že i mně to bylo nápadné.

„Hm!“ zamručel scout. „Co to bylo? Neměl jsem pravdu, když jsem Cortesiovi řekl, že obě naše herky již byly v prérii? Tak funí jen kůň, který nosil westmana. Nablízku musí být něco podezřelého. Avšak neohlížejte se, gentlemen! V houští je úplná tma, a napne-li se oko, aby v takové tmě něco vidělo, dostane, aniž bychom chtěli, takový lesk, že to nepřítel může zpozorovat. Pohlížejte tedy dále před sebe! Já se rozhlédnu sám a při tom si stáhnu klobouk do obličeje. Poslouchejte! Opět! Nehýbejte se!“

Funění se opakovalo. Jeden z koní – byl to asi můj – dupal kopyty, jako by se chtěl utrhnout. Mlčeli jsme, což jsem považoval za samozřejmé. Old Death však šeptal:

„Co vás to napadá, lidičky, teď tak náhle umlknout? Je-li skutečně někdo nablízku a naslouchá nám, tedy nás slyšel mluvit a zpozoruje nyní z našeho mlčení, že nám funění koně bylo nápadné, že vzbudilo naše podezření. Bavte se tedy a mluvte dál! Vypravujte si něco, je jedno co!“

Najednou tiše řekl černoch:

„Sam vidět, kde muž být. Sam vidět dvě oči.“

„Well! Avšak již se tam nedívej, jinak spatří i on tvé oči. Kde je to?“

„Tam kde Sam má uvázán kůň, vpravo u keřů divokých švestek. Úplně u země zcela slabě vidět lesknouti dvě tečky.“

„Dobře! Přikradu se k němu zezadu a popadnu ho trochu v týle. Že by jich zde bylo více, netřeba se bát, neboť naše koně by se v tom případě zachovali jinak. Jen mluvte hlasitě dále! To bude mít dvojí význam: ten muž si bude myslet, že nemáme podezření, a vaše hlasy přehluší šramot, kterému se v této tmě těžko budu moci vyhnout.“

Pak se Lange na něco hlasitě otázal a já mu odpověděl stejně nahlas. Z toho vznikl spor, kterému jsem hleděl dát veselý směr, abychom nabyli důvodu k smíchu. Hlasitý smích byl jistě nejvhodnějším prostředkem k přesvědčení zvěda o naší bezstarostnosti a k zabránění tomu, aby slyšel Old Deatha. Will i černoch do toho vpadli rovněž a tak to trvalo víc než deset minut, až se ozval Old Deathův hlas:

„Haló! Nekřičte! Už ho mám!“

Pak jsme slyšeli tam, kde byl uvázán Samův kůň, šelest v křoví. Za okamžik přišel scout a složil břemeno, které nesl.

„Tak!“ řekl. „Byl to lehký boj, neboť jste tropili takový povyk, že by byl Indsman nezpozoroval ani zemětřesení se vším, co k němu patří.“

„Indián? Je jich nablízku ještě víc?“

„Možná, ale zdá se, že ne. Nyní bychom potřebovali trochu světla, abychom mohli toho chlapíka prohlédnout. Viděl jsem tam venku suché listí a malý uschlý stromeček. Donesu to. Dejte na něho pozor!“

„Ani se nehýbe. Je mrtev?“

„Ne. Jen jeho vědomí šlo trochu na procházku. Svázal jsem mu ruce na zádech jeho vlastním opaskem. Vrátím se, než se vzpamatuje.“

Odešel, aby uřízl stromek, který jsme, když jej přinesl, noži rozřezali na třísky. Zápalky jsme měli a tak jsme zakrátko rozžehli malý oheň, jehož záře postačila k rozpoznání zajatce. Dřevo bylo tak suché, že téměř nedávalo kouř.

Pak jsme si prohlédli rudocha. Měl indiánské legginy s koženými třásněmi, rovněž takový kabátec a prosté mokasíny bez okras. Hlavu měl hladce ostříhanou, takže mu uprostřed temene vyrůstala jen skalpová kadeř. Jeho obličej byl pomalován barvou, a to příčnými černými pruhy na žluté půdě. Zbraně a všechno, co měl viset na pasu, mu Old Death odňal. Měl jen nůž a luk s koženým toulcem. Obě tyto věci byly svázány řemenem. Muž sám ležel v bezvědomí a se zavřenýma očima jako mrtvý.

„Prostý bojovník,“ řekl Old Death, „který nemá ani odznak, že již skolil nepřítele. Jeho legginy nejsou dosud opatřeny třásněmi vlasů. Ani medicinový váček nevidím. Buď tedy ještě nemá jméno, nebo je ztratil, a proto mu byla medicína odňata. Nyní ho použili jako vyzvědače, protože je to nebezpečná věc, při níž se může vyznamenat a tím si opět získat jméno. Pohleďte, už se hýbe! Nabude ihned vědomí. Buďte zticha!“

Zajatec se natáhl a zhluboka vydechl. Když ucítil, že má spoutané ruce, trhlo jeho tělem leknutí. Otevřel oči, udělal pokus vyskočit, padl však zpět. Pak na nás strnule pohlédl. Když jeho pohled utkvěl na Old Deathovi, vyhrklo mu z úst:

„Koša-pehve!“

Je to komančské slovo a značí totéž co Old Death: Stará smrt.

„Ano, jsem to já,“ přisvědčil scout. „Zná mne rudý bojovník?“

„Synové Komančů znají velmi dobře muže, jenž má toto jméno, neboť u nich byl.“

„Ty jsi Komanč. Poznal jsem to podle válečných barev, které máš na tváři. Jaké je tvé jméno?“

„Syn Komančů své jméno ztratil a nebude již nikdy mít jméno. Vydal se na cestu, aby si nějaké získal, avšak upadl do rukou bledých tváří a uvalil tak na sebe potupu. Prosí bílé bojovníky, aby ho usmrtili! Zazpívá svou pohřební píseň a oni neuslyší ani hlásku nářku, až budou jeho tělo mučit na kůlu smrti.“

„Hm. Tvou prosbu nemůžeme splnit, neboť jsme křesťané a tvoji přátelé. Zajal jsem tě, protože byla tma, takže jsem neviděl, že jsi syn Komančů, kteří s námi žijí v míru. Zůstaneš naživu a vykonáš ještě mnoho velkých činů, takže si získáš jméno, před nímž se budou třást tvoji nepřátelé. Jsi svobodný.“

Rozvázal mu ruce. Očekával jsem, že Komanč radostně vyskočí, ten to však neučinil. Zůstal ležet, jako by byl dále spoután, a řekl:

„Syn Komančů není stále ještě volný. Chce zemřít. Vraz mu svůj nůž do srdce!“

„To neudělám, protože k tomu nemám ani důvod ani chuť. Proč tě mám usmrtit?“

„Protože jsi mne přelstil a zajal. Až to bojovníci Komančů zjistí, zaženou mne a řeknou: Nejdříve pozbyl medicínu a jméno a potom vběhl do rukou bledých tváří. Jeho oči jsou slepé, jeho uši hluché, on nebude nikdy hoden odznaku bojovníka.“

Řekl to truchlivým hlasem, takže mi ho bylo skutečně líto. Nerozuměl jsem sice všemu, co řekl, neboť mluvil komančskými výrazy, propletenými angličtinou, avšak čemu jsem nerozuměl, to jsem se snažil uhodnout.

„Náš rudý bratr na tom nemá vinu,“ řekl jsem rychleji, než mohl odpovědět Old Death. „Být přelstěn tak slavnou bledou tváří, jakou je Koša-pehve, není hanba. Ostatně bojovníci Komančů se nikdy nedozvědí, že jsi byl naším zajatcem. Naše ústa o tom pomlčí.“

„A dosvědčí to Koša-pehve?“ tázal se Indián.

„Velmi rád,“ přisvědčil scout. „Budeme se tvářit, jako bychom se byli setkali v míru. Jsem vaším přítelem, a proto není od tebe chybou, když mne poznáš a přijdeš ke mně otevřeně.“

„Můj bílý, slovutný bratr mluví ke mně radostná slova. Věřím jeho řeči a mohu povstat, neboť se nevrátím k bojovníkům Komančů s hanbou. Bledým tvářím však za jejich mlčenlivost zůstanu vděčný, pokud mé oči budou hledět na slunce.“

Usedl a opět zhluboka vydechl. Na jeho silně pomalované tváři nebylo možno spatřit pohnutí, avšak přesto jsme zpozorovali, že jsme mu sňali ze srdce břímě.

Ovšemže jsme ponechali zkušenému stopaři další vedení rozmluvy. Stařec také neotálel s jejím pokračováním. Řekl:

„Náš rudý bratr viděl, že s ním smýšlíme dobře. Doufáme, že i on nás bude mít za své přátele a že na moje otázky upřímně odpoví.“

„Koša-pehve ať se táže! Řeknu mu pouhou pravdu.“

„Vydal se můj rudý bratr do prérie sám snad jen proto, aby skolil nepřítele nebo nebezpečné divoké zvíře a aby se vrátil do svého wigwamu s novým jménem? Či jsou snad s ním ještě jiní bojovníci?“

„Tolik, co v řece krůpějí.“

„Chce tím můj rudý bratr říci, že všichni bojovníci Komančů opustili své stany?“

„Vytáhli, aby vybojovali skalpy svých nepřátel.“

„Kterých nepřátel?“

„Od Apačů vyšel zápach, který pronikl až k stanům Komančů. Proto sedli na své koně, aby kojoty vyhladili.“

„Vyslechli předtím radu moudrých náčelníků?“

„Staří bojovníci se sešli a rozhodli se pro válku. Proto se museli medicinmani ptát Velkého Ducha a Mannitouova odpověď vyzněla uspokojivě. Od ležení Komančů až k velké řece, kterou nazývají bledé tváře Rio Grande, se to již hemží našimi bojovníky. Slunce již čtyřikrát zašlo od doby, co byla válečná sekera nošena od stanu k stanu.“

„A můj rudý bratr patří k takové tlupě bojovníků?“

„Ano. Táboříme nad tímto místem u řeky. Byli vysláni vyzvědači, aby zjistili, je-li krajina bezpečná. Šel jsem po řece dolů až sem, kde bylo cítit koně bledých tváří. Vlezl jsem do křoví, abych zjistil jejich množství; pak však přišel na mne Koša-pehve a nakrátko mne usmrtil.“

„To je zapomenuto a nikdo o tom nesmí promluvit. Kolik bojovníků táboří tam nahoře?“

„Je jich desetkrát deset.“

„A kdo je jejich náčelníkem?“

„Avat-vila (Velký Medvěd), mladý náčelník.“

„Toho neznám a jeho jméno jsem dosud neslyšel.“

„Obdržel jméno teprve před několika měsíci, protože v horách zabil medvěda a přinesl s sebou jeho kožich a drápy. Je to syn Oyo-koltsy, jehož bledé tváře nazývají Bílý Bobr.“

„Toho znám. Je to můj přítel.“

„Vím to, neboť jsem tě viděl u něho, když jsi byl hostem jeho stanu. Jeho syn, Velký Medvěd, tě rád uvítá.“

„Jak daleko je odtud místo, na němž táboří se svými bojovníky?“

„Můj bílý bratr nepojede ani polovinu času, který nazývá hodinou.“

„Tedy ho požádáme, abychom směli být jeho hosty. Můj rudý bratr ať mne vede!“

Ani ne za pět minut jsme byli v sedlech a odjížděli. Indián kráčel před námi. Vedl nás nejdříve pod stromy až do volného terénu. Potom zabočil k řece, a to proti vodě.

Po dobré čtvrthodině se před námi vynořily četné tmavé postavy. Byly to stráže. Náš vůdce s nimi tiše promluvil a pak se vzdálil. My jsme museli počkat.

Po chvíli se pro nás vrátil. Byla úplná tma. Nebe se zakalilo a nebylo vidět ani hvězdy. Pohlížel jsem vpravo i vlevo, nerozeznal jsem však nic. Opět jsme museli zastavit. Vůdce řekl:

„Mojí bílí bratři ať nechodí již dál! Synové Komančů nezažíhají po čas válečného tažení ohně, nyní jsou však přesvědčeni, že nablízku není nepřítel, a proto rozdělají ohně.“

Zmizel. Po několika okamžicích jsem spatřil ohnivý bod velikosti špendlíkové hlavičky.

„To je punks,“ vysvětloval Old Death.

„Co je punks?“ tázal jsem se.

„Křesadlo prérie. Dvě dřeva, jedno široké a jedno tenké a kulaté. Široké má malou prohlubeň, která se naplní punk-sem, totiž suchou trouchnivinou z dutých, vyhnilých stromů. To je nejlepší hubka. Tenké dřevo se pak postaví na trouchnivinu do prohlubně a vrtí se jím oběma rukama jako mísidlem. Třením se troud zapálí. Dívejte se!“

Malý plamínek vzplápolal a zvětšil se, suchým listím živeným ohněm. Zakrátko však opět sklesl, neboť Indián nestrpí plápolající oheň. Poté byly přiloženy kusy větví, a to kruhovitě, takže jedním koncem ležely v ohni. Tím bylo možno oheň podle libosti regulovat buď přistrčením, nebo vytáhnutím větví z ohně.

Když listí vysoko vzplanulo, viděl jsem, kde jsme. Byli jsme pod stromy a obklíčeni Indiány, kteří drželi v rukou zbraně. Jen málokterý z nich měl ručnici, ostatní byli ozbrojeni oštěpy, šípy a luky, ale každý měl tomahawk, onu hroznou zbraň prérijních lovců, která ve vycvičené ruce byla mnohem nebezpečnější zbraní, než se zpravidla soudí. Když byl oheň upraven, řekli nám, abychom usedli. Naše koně odvedli a nyní jsme byli v moci Indiánů, neboť bez koní nebylo možné v této krajině nic dělat. Zbraně sice od nás nežádali, avšak pocit, že je nás pět proti stu, nebyl nijak příjemný.

Pak nám dovolili jít k ohni, u něhož seděl jediný bojovník. Nebylo možné poznat, je-li starý či mladý, neboť byl právě tak pomalován jako vyzvědač. Jeho vlasy byly spleteny do vysokého vrkoče, v němž vězelo péro bílého orla. Na opasku mu visely dva skalpy a okolo krku měl šňůru, na níž byly uvázány váček s medicínou a kalumet, dýmka míru. Na kolenou mu ležela puška, starý krám z dvacátého nebo třicátého roku.

Indián si nás jednoho po druhém pozorně prohlédl. Jen černocha jako by neviděl. Rudí černochy opovrhují.

„Je pyšný,“ řekl Old Death tiše, aby mu rudoši nerozuměli. „Ale my mu ukážeme, že jsme také náčelníci. Posaďte se a nechte mne mluvit!“

Usedl naproti náčelníkovi a my usedli k němu. Jen Sam zůstal stát; věděl, že by riskoval život, kdyby usedl u ohně s náčelníkem.

„Uff!“ zvolal zlostně Indián a vyrazil ze sebe několik nesrozumitelných slov.

„Rozumíš řeči bledých tváří?“ tázal se klidně Old Death.

„Avat-vila jí rozumí, nemluví jí, protože nechce,“ odpověděl náčelník, což nám Old Death ihned přetlumočil.

„Já tě však prosím, abys jí nyní mluvil!“

„Proč?“

„Protože moji přátelé nerozumějí řeči Komančů a chtějí vědět, co se mluví.“

„Tvoji přátelé jsou u Komančů a musejí užívat jejich řeči. Tak tomu chce zdvořilost.“

„Ty se mýlíš! Nemohou přece použít řeči, kterou neznají. To zajisté uznáš! A oni jsou zde jako hosté Komančů. Proto mohou požadovat zdvořilost, o níž ses zmínil. Musíš mluvit anglicky. Nebudeš-li mluvit, budou si myslet, že anglicky neumíš.“

„Uff!“ zvolal, a hned pokračoval bídnou angličtinou:

„Já jsem řekl, že znám řeč Velkých Nožů, a nelžu. Nevěří-li tomu, uráží mne a dám je za to usmrtit! Proč jste se odvážili usednout?“

„Protože jsme náčelníci a máme k tomu právo.“

„Jakým náčelníkem jsi ty?“

„Náčelníkem stopařů.“

„A ten?“ ukázal na Langea.

„Je náčelníkem kovářů, kteří vyrábějí zbraně.“

„A ten?“ mínil Willa.

„To je jeho syn a dělá meče a tomahawky, jimiž se rozsekávají hlavy.“

Zdálo se, že to způsobilo jakýsi dojem, neboť rudoch řekl vlídně:

„Umí-li to, pak je velmi zručným náčelníkem. A ten zde?“ pokynul na mne.

„Tento slovutný muž přišel z daleké země za mořem, aby poznal bojovníky Komančů. Je to náčelník moudrosti a vědy všech věcí a bude po svém návratu vypravovat tisícům lidí, jak statečnými bojovníky jsou Komančové. Bojuje proti všem, kdo se dopouštějí křivd a bezpráví.“

Zdálo se, že tohle přesahuje chápavost rudocha. Pohlížel na mne velmi pečlivě a pak řekl:

„Patří tedy k moudrým a zkušeným mužům, říkáš? Jeho vlasy však nejsou vůbec bílé.“

„V jeho zemi se lidé rodí hned tak moudrými jako zde staří.“

„Velký Duch má tu zemi asi velmi rád. Avšak synové Komančů nepotřebují cizí moudrosti, neboť jsou sami dosti chytří, aby věděli, co je třeba k jejich štěstí. Jsou také dosti silní, aby si svoje právo vybojovali. Nezdá se ostatně, že by moudrost přišla do této země s tímto mužem, protože se odvážil zkřížit naši válečnou stezku. Když bojovníci Komančů vyhrabou válečnou sekeru, nestrpí u sebe žádné bledé tváře.“

„Zdá se, že nevíš, co vaši vyslanci prohlásili ve Fort Inge. Ujistili tam Bílého otce, že chtějí vést válku jen s Apači, že však bledým tvářím zůstanou přátelsky nakloněni.“

„Vyslanci ať dodrží, co slíbili! Já jsem při tom nebyl.“

Dosud mluvil s nepřátelským přízvukem. Old Death pronášel své odpovědi přívětivě. Nyní však uznal za vhodné promluvit ostřeji a proto hned zlostně vyjel:

„Jak to mluvíš? Kdo vlastně jsi, že se odvažuješ mluvit ke Koša-pehvemu podobná slova? Proč jsi mi neřekl své jméno? Máš nějaké? Nemáš-li je dosud, tedy mi řekni jméno svého otce!“

Náčelník se zdál být tou drzostí ohromen. Pohlížel scoutovi dlouhou dobu upřeně do tváře a pak odpověděl:

„Muži, mám tě dát umučit?“

„To neuděláš!“

„Jsem Avat-vila, náčelník Komančů.“

„Avat-vila? Velký Medvěd? Když jsem já skolil prvního medvěda, byl jsem chlapec a od té doby jsem usmrtil tolik grizzlyů, že bych mohl celé své tělo ověsit jejich drápy. Kdo skolil medvěda, ten v mých očích není ještě hrdinou.“

„Pohleď na mé skalpy!“

„Pshaw! Kdybych byl všem mužům, které jsem přemohl, vzal skalpy, mohl bych jimi ozdobit všechny tvé bojovníky!“

„Jsem syn Oyo-koltsy, velkého náčelníka!“

„Tak? Ano, to je pro tebe dobré. Já jsem s Bílým Bobrem kouřil dýmku míru. Vzájemně jsme si přísahali, že jeho přátelé jsou mými přáteli a moji přátelé jeho hosty. Dodrželi jsme slovo. Doufám, že jeho syn smýšlí tak jako on.“

„Mluvíš velmi odvážně! Pokládáš bojovníky Komančů za myši, na které může pes zaštěkat, jak se mu zlíbí?“

„Co říkáš? Pes? Pokládáš Old Deatha za psa, kterého lze po libosti bít? V tom případě tě pošlu hned do věčných lovišť!“

„Uff! Zde stojí sto mužů!“

„Vidím je,“ odpověděl stařec. „Avšak zde sedíme my a my se též počítáme za sto. Ti všichni zde nezabrání, abych ti nevehnal do těla kulku. A pak bychom si s nimi promluvili také slovíčko! Pohleď sem! Zde mám dva revolvery. V každém je šest kulek. Mojí čtyři přátelé jsou podobně ozbrojeni, to znamená: máme dohromady šedesát kulek. A pak máme ještě pušky a nože. Než bychom byli přemoženi, padla by polovina tvých bojovníků.“

Tak s náčelníkem dosud nikdo nepromluvil. Pět mužů proti stu! A přece scout vystupoval takovým způsobem! To se zdálo rudochovi nepochopitelné, neboť řekl:

„Ty máš jistě silnou medicínu!“

„Ano, mám medicínu, která dosud poslala každého z mých nepřátel na onen svět. Ptám se tě: chceš nás pokládat za své hosty či ne?“

„Poradím se se svými bojovníky.“

„Jakže? Náčelník Komančů se napřed musí radit se svými bojovníky? To jsem si nemyslel! Protože to však říkáš, musím tomu uvěřit. My však jsme náčelníci, kteří činí, co se jim líbí. Máme více váhy a moci a nemůžeme s tebou sedět u ohně. Sedneme na koně a odjedeme odtud.“

Vstal, maje své bouchačky v rukou, a my jsme také vstali.

Velký Medvěd vyskočil, jako by ho uštkla zmije. Jeho oči svítily a rty se otevřely, takže bylo vidět jeho bílé zuby. Jistě v jeho nitru zuřil boj. Kdyby došlo k boji, byli bychom museli scoutovu odvážnost zaplatit životem, avšak stejně jisté bylo, že by při tom byli zabiti a raněni mnozí Komančové.

Mladý náčelník věděl, jak hroznou zbraní je revolver. Pochopil také, že by byl první, koho by zasáhla kulka. Byl svému otci za všechno odpovědný, a třebaže u Indiánů není nikdo nucen zúčastnit se válečného tažení – jakmile táhne s sebou, podléhá železné disciplíně a neúprosným zákonům. Otec sám žene své syny vstříc smrti. Ukázal-li se někdo zbabělým v bitvě nebo neschopným a slabým, aby sám sebe opanoval a nadřadil zájem celku nad zájmy vlastní, pak propadá všeobecnému opovržení; žádný kmen, ani nepřátelský, ho nepřijme, potlouká se pak pustinou a může získat jméno jen tím, že se vrátí k svému kmeni a zemře tam zdlouhavou, trapnou sebevraždou, aby dokázal, kolik umí snášet bolesti. To je jediný prostředek, aby si takový vyvrhel otevřel bránu věčných lovišť. Je to právě ono pomyšlení, které žene Indiána k činům, jichž by se jinak nikdo neodvážil.

Tyto úvahy asi probíhaly rudochovou duší. Měl nás dát povraždit, aby pak svému otci řekl, nebo kdyby padl, aby mu to oznámili jiní, že byl neschopný se ovládnout? Že odepřel příteli svého otce pohostinství proto, aby si zahrál na náčelníka, a že se na něho a jeho přátele osopil jako na kojoty? S takovými úvahami jistě Old Death počítal. Když tak stál před rudochem s prstem na spoušti a zlostně na něho pohlížel, nejevila jeho tvář ani nejmenší stopy strachu.

„Pryč chcete?“ zvolal Indián. „Kde jsou vaše koně? Nedostanete je! Jste obklíčeni!“

„A ty s námi! Vzpomeň si na tvář Bílého Bobra! Když tě zasáhne má kulka, pak nezastře svou tvář, aby začal žalozpěv nad tebou, nýbrž řekne: ‚Neměl jsem syna. Ten, jenž byl zastřelen Old Deathem, byl nezkušený chlapec, který nectil mé přátele a poslouchal jen hlas svého nerozumu.‘ Stíny těch, které s tebou usmrtíme, ti zabrání vstoupit do věčných lovišť. Staré ženy otevřou svá bezzubá ústa, aby se vysmály náčelníkovi, který nešetřil životy svých bojovníků, protože se neuměl ovládat. Hleď, jak zde stojím! Zdá se ti, že se bojím? Nemluvím ze strachu před tebou, mluvím tak jen proto, že jsi synem mého rudého bratra, jemuž bych přál, aby z tebe měl radost. Nyní rozhodni! Jediné podezřelé slovo k tvým lidem, podezřelý pohyb, a já střelím; boj započne!“

Náčelník stál ještě minutu úplně nehybně. Na tváři mu nebylo zřejmé, co se děje v jeho nitru; jeho tvář byla natřena příliš silně barvou. Pak zvolna usedl, odvázal kalumet a řekl:

„Velký Medvěd vykouří s bledými tvářemi dýmku míru.“

„Dobře jednáš! Kdo chce bojovat s Apači, nesmí si udělat nepřátele z bělochů.“

Usedli jsme.

Velký Medvěd vyňal z pasu pytlík a nacpal dýmku kinnikinikem, tabákem, smíšeným s listím divokého konopí. Zapálil ji, měl krátkou řeč, v níž se často opakovala slova „mír, přátelství a bílí bratři,“ udělal šest tahů, rozfoukl kouř k nebi, zemi a na čtyři strany světa, a podal pak dýmku Old Deathovi. Ten pronesl také přátelskou řeč a podal dýmku mně s poznámkou, že mluvil za všechny a že máme jen kouř rozfukovat do všech končin. Pak dostal kalumet Lange a jeho syn. Sam byl vynechán, protože žádný Indián by se byl už nedotkl dýmky, z níž kouřil černoch. Ovšem do „přátelského svazku“ s Komanči byl Sam přijat už tím, že patřil k nám.

Když byla ceremonie skončena, usedli Indiáni, kteří dosud stáli, ve velkém kruhu kolem nás a vyzvědač musel vypravovat, jak nás našel. Vyprávěl, avšak o svém zajetí pomlčel.

Když dokončil, poslal jsem Sama ke koním, aby přinesl doutníky. Ovšemže z Indiánů nedostal doutník nikdo kromě náčelníka, neboť by to mé „náčelnické cti“ uškodilo, kdybych se byl k prostým bojovníkům choval jako k sobě rovným. Velký Medvěd již jistě doutníky znal, neboť jeho tvář se rozšířila rozkoší, a když si zapálil, vyrazil ze sebe zachrochtání, jaké jsem slýchával, když se jedno z těch známých, milých zvířátek, z nichž pocházejí pražské a westfálské šunky, tře o roh svého chlívku. Pak se nás ptal nadmíru přívětivě na účel naší jízdy. Old Death nepokládal za nutné sdělit mu pravdu, řekl mu jen, že chceme dohonit několik bílých mužů, kteří se odebrali k Rio Grande, aby šli do Mexika.

„Pak mohou naši bílí bratři jet s námi,“ navrhl rudoch. „Vyrazíme hned, jakmile najdeme stopu Apače, kterého hledáme.“

„A odkud ten muž přijel?“

„Byl tam, kde bojovníci Komančů mluvili se syny Apačů. Běloši to místo nazývají Fort Inge. Měl být usmrcen, avšak uprchl. Dostal však při tom do těla několik kulek, takže nemohl dlouho vydržet v sedle. Musí být zde v této krajině. Spatřili snad moji bílí bratři jeho stopu?“

Bylo jasné, že míní Apače, kterého Vinnetou zavedl přes řeku a tam obvázal. O Vinnetouovi nevěděl vůbec nic.

„Ne,“ odpověděl Old Death, jenž se nerozpakoval trochu lhát, šlo-li o to, oklamat nepřítele. Vinnetoua bychom nebyli ovšem prozradili za žádnou cenu.

„Tedy musí ten pes být dole u řeky. Dál nemohl jet kvůli svým ranám, a také proto, že bojovníci Komančů byli připraveni přivítat Apače na druhém břehu, kdyby snad byli z Fort Inge uprchli.“

To vyznívalo pro Vinnetoua dost nebezpečně. Já byl ovšem přesvědčen, že Komančové v řece stopy nenajdou, protože je naši koně zašlapali; avšak když se již čtyři dny zdržovali v krajině, bylo možno očekávat, že Apačové padli jednomu z jejich oddílu do rukou. Že o tom Velký Medvěd dosud nevěděl, nebylo ještě důkazem, že se tak nestalo. Chytrý scout, který myslel na vše, udělal poznámku:

„Když moji rudí bratři budou hledat, najdou místo, na němž jsme přešli řeku a oloupali strom. Mám starou ránu, která se otevřela, a musel jsem ji obvázat lýčím. Je to výtečný prostředek, který si můj rudý bratr může lehce zapamatovat.“

„Bojovníci Komančů znají tento prostředek a užívají ho vždy, jsou-li zraněni a nablízku je les. Můj bílý bratr mi tím neřekl nic nového.“

„Přeji si, aby bojovníci Komančů neměli důvody k častému používání tohoto prostředku. Přeji jim vítězství a slávu, neboť jsem jejich přítelem a proto lituji, že u nich nemohu zůstat. Oni zde musí hledat stopu, my však musíme jet rychle, abychom dohonili bílé muže.“

„Pak se moji bílí bratři setkají s Bílým Bobrem, který se bude radovat, až je spatří. Dáme jim s sebou bojovníka, který je povede.“

„Kde je tvůj otec, slavný náčelník?“

„Chci-li odpovědět na Old Deathovu otázku, musím vyjmenovat místa, jak to dělají bledé tváře. Pojedou-li moji bratři odtud k západu, přijdou k přítoku Nueces, který se nazývá Turkey Creek, Krocaní potok. Pak musí přes Chico Creek, odtud se rozprostírá poušť až k Elm Creeku. V této pustině se prohánějí bojovníci Bílého Bobra, aby nikoho nepustili brodem, který vede nad průsmykem Eagle přes Rio Grande del Norte.“

„The devil!“ ujelo scoutovi, avšak rychle k tomu dodal: „To je úplně stejná cesta, kterou se musíme dát i my. Můj rudý bratr mne tímto sdělením nadmíru potěšil a jsem šťasten, že Bílého Bobra opět spatřím. Nyní si však půjdeme odpočinout, abychom byli časně ráno na nohou.“

„Vyhledám svým bratřím sám dobré místo, kde mohou ulehnout.“

Náčelník vstal a zavedl nás k silnému stromu, pod nímž jsme měli spát. Pak dal donést naše sedla a přikrývky. Od té doby, co s námi kouřil z kalumetu, byl jako vyměněný.

Když odešel, prohlíželi jsme sedlové brašny. Nechyběl nám ani nejmenší předmět, což jsem ovšem nemohl nepochválit. Zřídili jsme si ze sedel podhlavníky, a ulehli jsme vedle sebe a zabalili se do přikrývek. Zakrátko přišli i Komančové a přes panující tmu jsme zpozorovali, že ulehli v kruhu kolem nás.

„To nesmí vzbudit naši nedůvěru,“ mínil Old Death. „Činí tak proto, aby nás vzali do ochrany, nikoli aby nám znemožnili útěk. Kdo s rudochy kouřil dýmku míru, ten se již na ně může spolehnout. Budeme však hledět, abychom se od nich dostali. Pověsil jsem jim kvůli Vinnetouovi bulíka na nos, protože jsem je chtěl svést z jeho stopy. Domnívám se však, že pro něj bude velmi, velmi těžké dostat se přes Rio Grande. Jiný by to nedokázal. Jen od něho to snad ještě očekávám. Dvojnásobně pochybnou se stává věc proto, že má s sebou raněného. Domnívám se, že ten muž je starý. K takovým poradám se přibírají zpravidla nejzkušenější lidé. K tomu horečka, kterou při takové namáhavé cestě musí dostat – inu, mám o něho i o Vinnetoua strach. Ale teď už budeme spát! Dobrou noc!“

Přál nám dobrou noc! Já ji však neměl, neboť nebylo u mne o spánku ani řeči. Nemohl jsem usnout starostí o Vinnetoua.

Následkem těchto starostí jsem byl již, vlastně ještě, vzhůru, když na východě začalo svítat. Vzbudil jsem přátele. Vstali úplně bez hluku, přesto však stáli kolem nás všichni Indiáni. Nyní ve dne bylo možné rudochy lépe pozorovat než večer v záři nedostatečného ohně. Když jsem pohlédl na jejich odporně pomalované tváře a dobrodružně oděné postavy, bylo mi poněkud nevolno. Jen málo jich úplně zakrývalo svou nahotu. Mnozí z nich byli oděni cáry, které se hemžily hmyzem, ale všichni měli silné, statné postavy; kmen Komančů je vůbec známý tím, že má nejkrásnější muže. O ženách není možno ovšem říci nic tak lichotivého, neboť ubohé squaw jsou nejen opovrženými, ale i zanedbanými otrokyněmi rudochů.

Náčelník se nás ptal, chceme-li jíst, a přinesl nám skutečně několik řízků šlachovitého masa, pocházejícího z koně už hodně opotřebovaného. Poděkovali jsme pod záminkou, že jsme ještě zásobeni, ačkoliv jsme měli jen malý kousek kýty. I muže, který nás měl doprovodit, nám náčelník představil, a stálo to velký kus Old Deathova diplomatického umění, než mu to rozmluvil. Konečně od toho upustil, když mu scout vysvětlil, že by bylo pro bílé náčelníky urážkou, kdyby jim přidělil vůdce. Průvodce se dává hochům nebo nezkušeným, hloupým mužům. My prý již oddíl Bílého Bobra nalezneme.

Když jsme ještě naplnili své měchy z kozí kůže vodou a vzali několik otepí trávy pro své koně, odjeli jsme po několika slovech rozloučení. Mé hodinky ukazovaly čtyři hodiny.

Napřed jsme jeli zvolna, aby se koně pohodlně rozešli. Ještě měli travnatou půdu pod kopyty, avšak trávník se stával stále řidším, až konečně úplně přestal. Jeli jsme po písku. Když jsme již neviděli za sebou stromy na břehu řeky, zdálo se nám, jako bychom byli na Sahaře: daleká rovina bez nejmenší vyvýšeniny půdy, písek, nic než písek, a nad námi slunce. A to slunce, přestože bylo časné jitro, nám pořádně zatápělo.

„Bude dobře rozjet se tryskem,“ podotkl Old Death. „Musíme si hlavně dopoledne pospíšit, protože máme slunce za zády. Naše cesta vede přímo k západu. Odpoledne nám bude slunce svítit do tváře, což unavuje.“

„Není v této jednotvárné rovině možné ztratit směr?“ zeptal jsem se jako pravý greenhorn.

Old Death se útrpně usmál.

„To je opět jedna z těch vašich slavných otázek, sir,“ odpověděl. „Slunce je nám nejspolehlivějším vůdcem. Náš nejbližší cíl je Turkey Creek, asi šest mil odtud. Je-li vám to vhod, dorazíme k němu asi za hodinu.“

Scout pobídl koně nejdříve do klusu a pak do trysku, a my učinili totéž. Od té chvíle se nemluvilo. Každý se snažil ulehčit svému koni a nepřepínat jeho síly zbytečnými pohyby. Za jízdy jsme nechali chvílemi koně jít krokem, aby si oddechli. Najednou ukázal Old Death před sebe a řekl mi:

„Podívejte se na hodinky, sir! Hodinu a pět minut jsme jeli a tam před sebou máme Nueces. Souhlasí?“

Ovšemže to souhlasilo.

„Ano,“ pokračoval, „mám hodiny v hlavě i v končetinách. I za tmavé noci vám řeknu, kolik je hodin, a zmýlím se nanejvýš o několik minut. Tomu se přiučíte pomalu i vy.“

Temný pruh označoval tok řeky, avšak nebyly tam žádné stromy, nýbrž jen řídké křoviny. Našli jsme vhodný brod a dorazili pak k Turkey Creeku, který v té krajině ústí do Rio Nueces. Nebyla v něm téměř žádná voda. Odtud se jelo dál k Chico Creeku, kam jsme dorazili krátce po deváté hodině. Jeho řečiště bylo téměř vyschlé. Jen tu a tam byla špinavá louže, z níž odtékal proud tenký jako nitka. Stromy ani křoví zde vůbec nebyly, a sporá, chudičká tráva byla zcela uschlá. Na druhém břehu jsme sesedli a dali koním vodu z měchů. Za džber jsme použili klobouk Willa Langea. Trávu, kterou jsme si přivezli, koně rychle sežrali, a pak jsme po půlhodinovém odpočinku jeli k Elm Creeku, svému dnešnímu cíli. Na cestě bylo již patrné, že zvířata jsou unavena. Krátký odpočinek je posilnil jen málo, takže jsme museli jet krokem.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ Nebezpečná hra

Bylo poledne. Slunce pražilo jako výheň a písek byl žhavý a tak hluboký, že se v něm koně téměř brodili. To ovšem ztěžovalo postup. Ke druhé hodině jsme sesedli opět z koní a dali jim zbytek vody. My sami jsme nepili. Old Death to nedovolil. Říkal, že žízeň lehčeji sneseme než zvířata, která nás musí nést pískem.

„Ostatně,“ dodal usměvavě, „drželi jste se statečně. Ani nevíte, jakou cestu jsme urazili. Řekl jsem, že budeme u Elm Creeku teprve večer, avšak my k němu dorazíme již za dvě hodiny. To je kousek, který nikdo jiný tak snadno nedokáže!“

Nyní zahnul scout trochu k jihu a pokračoval:

„Je to pravý div, že jsme dosud nenarazili na stopu některého Komanče. Jistě se uchýlili více k řece. Jak hloupé od nich, že tak dlouho hledají uprchlé Apače. Kdyby byli jeli přímo přes Rio Grande, byli by nepřítele překvapili.“

„Myslí si asi, že to ještě teď budou moci udělat,“ mínil Lange, „neboť jestliže se Vinnetou s raněným nedostali šťastně přes řeku, pak nemají Apačové ani tušení, že jsou jim Komančové tak nablízku.“

„Hm! To není tak jasné, sir, jak se vám zdá. Právě to, že je nevidíme, mi působí starost. Nezdá se, že by slídili po kraji, spíše se již shromáždili. To je pro Apače velmi nepříznivé znamení. Snad jsou již zajati.“

„Jaký by byl v tom případě Vinnetouův osud?“

„Nejstrašnější, jaký si lze představit. Neusmrtili by ho, ani by ho nemučili při válečném tažení. Ne! Zajetí nejslavnějšího náčelníka Apačů by bylo pro Komanče událostí dosud nebývalou, která by se oslavila slavnostním, to je nejhroznějším způsobem. Dopravili by ho ke komančským pastvinám, kde zůstali jen chlapci, ženy a starci. Tam by ho nadmíru pečlivě ošetřovali, takže by mu nechybělo nic jiného než svoboda. Ženy by mu každé jeho přání vyčetly z očí. Myslíte-li však, že by to byla přátelská péče, pak se ohromně mýlíte. Mělo by to jen ten účel, aby zajatec byl náležitě silný a zdravý, aby dlouho vydržel nejhroznější muka a nezemřel hned na začátku. Říkám vám, že Vinnetou by musel zemřít, avšak ne tak rychle, ne za hodinu, ani ne za den. Jeho tělo by Komančové ponenáhlu rozdrásávali s opatrností anatoma, takže by přešlo mnoho dní, než by ho vysvobodila smrt. To je smrt hodná náčelníka a jsem si jistý, že by Vinnetou při nejvybranějších mukách nehnul ani brvou, nýbrž že by se svým mučitelům ještě vysmíval. Mám o něho skutečnou starost a přiznávám se, že bych případně i nasadil život, abych ho z rukou Komančů vysvobodil. V každém případě máme,“ pokračoval pak, „Komanče tam západně před sebou. Zajedeme k jihu, abychom se dostali k mému jistému příteli, od něhož snad zjistíme, jak vypadají věci na Rio Grande. Zůstaneme u něho přes noc.“

„Vy máte v této krajině přítele? To jsem nevěděl! Budeme mu vítáni?“

„Jistě! Jinak bych ho nebyl nazval svým přítelem. Je to ranchero, tedy rolník, pravý Mexikán nefalšovaného španělského původu. Jeden z jeho předků byl kdysi pasován na rytíře a proto se i on považuje za caballera. Svému ranči dal zvučný název Estancia del Caballero. A ranchera musíte také nazývat don Atanasio, rozumíte?“

Po tomto vysvětlení jsme jeli opět mlčky dále. Pobídnout koně do trysku se nám nepodařilo; bořili se, ubožáci, do písku až po kolena. Ponenáhlu však hloubky písku ubývalo a asi o čtvrté hodině odpolední jsme spatřili zase první trávu. Pak jsme se dostali na prérii, kde jízdní čeledínové, kteří se zde nazývají vaqueros, střežili koně, hovězí dobytek a ovce.

Naše zvířata oživla a dala se do rychlejšího kroku. Stromy se vynořily před námi a konečně jsme spatřili lesknout se něco bílého v zeleni.

„To je Estancia del Caballero,“ řekl Old Death. „Zcela zvláštní budova, vystavěná podle slohu staveb Moqui a Zuňi, opravdová pevnost, což je ostatně v této krajině zcela případné.“

Přiblíživše se k budově, rozpoznali jsme jednotlivosti její stavby. Zeď, vyšší než dva muži, táhla se koldokola. Byla opatřena vraty, před nimiž byl most, vedoucí přes hluboký, vyschlý příkop. Budova měla podivný vzhled. Přízemí jsme neviděli, protože bylo zakryto zdí. Poschodí ustupovalo dozadu, takže zůstalo prostranství, ochoz, pokrytý plachtovým plátnem. Okna jsme neviděli. Na krychlovitém poschodí stálo druhé, stejného tvaru. Jeho základní plocha byla opět menší než u předcházejícího, takže povstal opět ochoz, krytý plátnem. Tak se skládalo přízemí, první a druhé poschodí ze tří čtyřbokých hranolů, skoro krychlí, z nichž vždy výše ležící byla menší než spodní. Zdi byly natřeny bíle a plachty měly tutéž barvu, takže budova do dálky skoro svítila. Teprve když jsme přijeli blíž, zpozorovali jsme v každém poschodí řady úzkých otvorů ve zdích, jež měly podobu střílen a sloužily nepochybně za okna.

„Krásný palác!“ usmál se Old Death. „Podivíte se jeho zařízení. Rád bych viděl indiánského náčelníka, který by chtěl tuhle pevnost dobýt!“

Přes most jsme jeli k vratům, v nichž byl malý otvor. Po straně visel zvon veliký jako hlava, jímž Old Death zazvonil. Zvuk bylo jistě slyšet na půl hodiny cesty.

Zakrátko se objevil v otvoru indiánský nos a dva naduřelé rty. Z těch se ozvalo španělsky:

„Kdo je zde?“

„Přátelé domácího pána,“ odpověděl scout. „Je don Atanasio doma?“

Nos i ústa se snížily, dvě tmavé oči vyhlédly ven a uslyšeli jsme slova:

„Jaká radost! Seňor Death! Vás ovšem hned vpustím. Pojďte, seňores! Ohlásím vás!“

Potom jsme zaslechli skřípání závory, vrata se otevřela a my vjeli dovnitř. Muž, jenž nám otevřel, byl tlustý Indián v bílém plátěném obleku, jeden z oněch Indios fideles, to znamená pokřtěných Indiánů, kteří se na rozdíl od divokých, nekatechizovaných Indios bravos smířili s civilizací. Zavřel vrata, udělal nám hlubokou poklonu, a kráčel pak vážně přes dvůr a zatáhl za drát, který se vinul po zdi.

„Máme dost času k obejití domu,“ řekl Old Death. „Pojďte se mnou a prohlédněte si tu pozoruhodnou budovu!“

Teprve nyní jsme spatřili přízemí. I kolem něho se táhly řady střílen. Budova stála ve dvoře, obklíčeném zdí a dosti širokém, avšak nedlážděném, porostlém jen trávou. Kromě střílen tu nebyla nikde okna a také dveře zde nebyly. Když jsme obešli dům, octli jsme se opět na jeho přední straně, aniž jsme našli dveře.

„Jak se dostaneme dovnitř?“ tázal se Lange.

„Uvidíte hned!“ odpověděl Old Death.

To už se nahnul z první galérie muž, aby se podíval, kdo je dole. Když spatřil Indiána, zmizela jeho hlava a hned nato byly spuštěny úzké schody na způsob žebříku, po nichž jsme vystoupili nahoru. Kdo by si byl myslel, že jsou alespoň zde, v prvním poschodí dveře, byl by se mýlil. Nahoře v druhém poschodí stál opět sluha, též bíle oděný, který spustil druhý žebřík, po němž jsme se dostali nahoru na plošinu. Ta byla z plechu pokrytého pískem. Uprostřed byl čtverhranný otvor, který vedl ke schodům.

„Tak se stavělo v indiánských pueblech již před staletími,“ vysvětloval Old Death. „Nikdo nemůže do dvora. A podaří-li se nepříteli přelézt zeď, pak stojí před zdí bez dveří. V dobách míru je ovšem možné dostat se nahoru bez vrat a schodů, a to tak, že se člověk postaví na koně, pak vyleze na zeď a z té na ochoz. V době války bych však nikomu neradil, aby prováděl tento pokus, neboť z plošiny a ochozu mohou být zeď i dvůr zasypány kulemi. Seňor Atanasio má asi dvacet vaquerů, peónů a sluhů, z nichž každý má pušku. Kdyby zde nahoře stálo dvacet takových lidí, padlo by dříve na stovky Indiánů, než by se první dostal na zeď. Tento způsob stavby je zde na hranicích velmi výhodný a haciendado zde vydržel šťastně již mnohé obležení.“

Z nejvyššího ochozu byl krásný rozhled daleko na všechny strany. Zpozoroval jsem, že hned za domem teče Elm Creek. Měl hojnost krásné, jasné vody. Nebylo tedy divu, že půda kolem dokola byla úrodná.

Provázeni sluhou, šli jsme po schodech dolů a dostali se do dlouhé, úzké chodby, osvětlené vpředu i vzadu vždy dvěma střílnami. Po obou stranách byly dveře a vzadu schody do přízemí. Ze dvora do přízemí se muselo tedy po dvojích schodech nahoru a pak opět po dvojích schodech dolů. Bylo to sice zdlouhavé, avšak omluvitelné zdejšími poměry.

Sluha zmizel v jedněch dveřích a vrátil se po chvíli, aby oznámil, že nás seňor capitán de Caballeria očekává. Zatím nás upozornil Old Death:

„Nezazlívejte mému starému dobrému Atanasiovi, jestliže nás přivítá trochu obřadně. Španěl miluje etiketu a stejně tak i Mexikán, jeho potomek. Kdybych přišel sám, byl by mně již dávno přiběhl vstříc. Protože však jsou při tom ještě jiní, bude asi uvítání slavnostní. Nesmějte se, objeví-li se snad v uniformě. V mladých letech byl mexikánským rytmistrem a ukazuje se ještě dnes rád ve své zastaralé uniformě. Ostatně je to skvostný chlapík!“

Vtom přišel sluha a na jeho pokyn jsme vešli do chladného pokoje, jehož kdysi drahocenné zařízení bylo nyní již úplně vybledlé. Tři polozastřené střílny vpouštěly přitlumené světlo. Uprostřed místnosti stál dlouhý, hubený muž se sněhobílými vlasy a knírem. Měl červené, širokými zlatými lampasy opatřené kalhoty a vysoké jezdecké boty z lesklé kůže s ostruhami, jejichž kola byla velikosti asi kovového pětidolaru. Kabát uniformy byl modrý a na prsou bohatě zdobený zlatým vyšíváním. Zlaté epolety se hodily spíše k parádní uniformě generála než rytmistra. Po straně mu visela šavle v ocelové pochvě, jejíž řemení bylo též pozlacené. V levé ruce držel třírohý klobouk, jehož okraje se třpytily zlatem; na straně byla lesklá agrafa, která zachycovala pestrý chochol z peří. Vypadalo to jako oblek generála Bum-Buma pro maškarní ples. Kdo však pohlédl do staré, vážné tváře a dosud mladistvých, dobrotivých očí, nemohl se smát.

Když jsme vešli, srazil stařec paty, až ostruhy zařinčely, vzpřímil se a řekl:

„Dobrý den, pánové! Vítám vás srdečně.“

Znělo to velmi obřadně. Mlčky jsme se mu uklonili. Old Death odpověděl anglicky:

„Děkuji, seňor capitán de Caballeria! Jelikož jsme se ocitli v této krajině, rád bych svým společníkům poskytl příležitost poznat ve vás statečného bojovníka za nezávislost Mexika. Dovolte, abych vám je představil!“

Při těchto lichotivých slovech přeletěl tvář muže spokojený úsměv. Pokynul blahosklonně a řekl:

„Učiňte to, seňore Deathi! Je pro mne velkým potěšením, že mohu poznat pány, které ke mně vy přivádíte.“

Old Death nás představil a caballero podal každému z nás, i černochovi ruku a vyzval nás, abychom usedli. Scout se dotazoval na seňoru a seňoritu, načež haciendero hned otevřel dveře, jimiž tyto dámy vešly. Seňora byla velmi hezká, přívětivě pohlížející dáma, seňorita milé děvčátko, její vnučka, jak jsme se později dozvěděli. Obě byly oděny černým hedvábím, jako by se byly chtěly objevit u dvora. Old Death spěchal k dámám a potřásl jim rukou tak srdečně, že mi bylo úzko. Oba Langeové se pokusili o poklony. Sam se celou tváří zašklebil a zvolal:

„Ó missis, missis, jak krásné, jako hedvábí!“

Přistoupil jsem k seňoře, vzal její ruku na špičky svých prstů, sklonil se k nim a přitiskl je ke rtům. Dáma mou zdvořilost přijala tak blahosklonně, že mně i nastavila svou tvář, aby dostala „beso de cortesia“, čestné políbení, což ovšem bylo pro mně velkým vyznamenáním. Totéž se opakovalo i u seňority.

Potom jsme usedli. Zavedli jsme ovšem ihned řeč na účel naší jízdy. Vypravovali jsme, co jsme uznali za potřebné, i o našem setkání s Komanči. Panstvo poslouchalo s největší pozorností a já zpozoroval, že na sebe chvílemi všichni významně pohlíželi. Když jsme skončili, žádal seňor Atanasio, abychom mu hledané dva muže popsali. Vytáhl jsem podobizny a ukázal mu je. Sotvaže je seňora spatřila, zvolala:

„Jsou to oni, jsou to oni! Zcela jistě. Je to pravda, milý Atanasio?“

„Ano,“ přizvukoval caballero, „jsou to skutečně oni. Seňores, ti muži byli minulou noc u mne.“

„Kdy přišli a kdy odešli?“ otázal se věcně scout.

„Přišli pozdě v noci a byli velmi unaveni. Jeden z mých vaquerů se s nimi setkal a přivedl je sem. Spali velmi dlouho a vstali až k poledni. A asi tak před třemi hodinami odjeli.“

„Dobře! Zítra je dohoníme. Jistě najdeme jejich stopu.“

„Jistě, seňore. Šli odtud k Rio Grande a chtěli se přebrodit nad průsmykem Eagle, asi mezi Rio Moral a Rio las Moras. Ostatně o nich ještě něco zaslechneme. Vyslal jsem za nimi několik vaquerů, kteří vám určitě řeknou, kam jeli.“

„Proč jste za nimi musel vyslat vaquery?“

„Protože se mi ti lidé odsloužili za mé pohostinství nevděkem. Poslali mi, když odjeli, vaquera jednoho stáda s vymyšleným poselstvím a za jeho nepřítomnosti ukradli šest koní, s nimiž utekli.“

„Hm! To je ovšem špatnost! Jak to, že se toho odvážili? Nebyli sami?“

„Ne. Byla s nimi tlupa přestrojených vojáků, kteří mají dopravit do Mexika nováčky.“

„Podívejme! Nu, nemyslím, že by vaši lidé přivedli koně zpět. Jsou proti zlodějům asi příliš slabí.“

„Ó, moji vaqueros umějí zacházet se zbraněmi a já vybral ty nejlepší chlapíky.“

„Mluvili s vámi, milý plukovníku, Gibson a William Ohlert o svých poměrech?“

„Ani slovo. První byl velmi veselý a druhý velmi mlčenlivý. Úplně jsem jim důvěřoval. Byl jsem požádán, abych jim ukázal zařízení svého domu, a teď mne mrzí, že viděli i raněného Indiána, kterého před každým ukrývám.“

„Raněný rudoch? Kdo je to a jak jste k němu vlastně přišel?“

Caballero, když odpovídal, se vážně a sebevědomě usmál: „Ano, to bude pro vás velmi zajímavé, seňore! Já zde totiž mám vyslance Apačů, o němž jste předtím vypravoval a kterého Vinnetou obvázal u Rio Leoně. Je to starý náčelník Inda-nišo.“

„Inda-nišo – Dobrý Muž! Rudoch, který to jméno nosí právem! Nejstarší a nejmoudřejší náčelník Apačů! Toho musím vidět.“

„Ukáži vám ho. Přišel ke mně ve velmi bídném stavu. Je třeba, abyste věděli, že mne slavný Vinnetou zná a že ke mně vždycky zavítá, když přijde do této krajiny; ví, že mi může důvěřovat. Za Fort Inge dohonil druhého náčelníka. Ten měl na ruce jednu ránu a druhou ve stehně. U Rio Leone ho Vinnetou obvázal a pak hned jeli dále. Starého, raněného muže se však zmocnila horečka a Komančové se potloukali krajem, aby ho chytili. Jak ho Vinnetou dopravil přes všechny ty překážky až sem do mé estancie, je mi dosud hádankou. Něco takového dokáže ovšem jen Vinnetou. Avšak odtud to dále nešlo, protože Inda-nišo zeslábl tak, že se již neudržel v sedle. Ztratil mnoho krve a ostatně je mu také už více než sedmdesát roků.“

„To by nikdo nepovažoval za možné! Z Fort Inge až sem s takovými ranami se udržet v sedle! Cesta, kterou urazili, je dlouhá přes šedesát anglických mil. Při takovém stáří to může vydržet opravdu jen rudoch. Prosím, dál!“

„Přijel sem večer a zazvonil. Šel jsem sám dolů a poznal jsem Vinnetoua. Vypravoval mi vše a žádal mne, abych poskytl jeho rudému bratru ochranu do té doby, než pro něho přijde; sám prý musí co nejrychleji přes Rio Grande, aby oznámil svým kmenům zradu Komančů a připravil je na jejich příchod. Dal jsem mu s sebou dva nejlepší vaquery, abych zjistil, zda se mu podaří prorazit. Měli ho doprovodit a přinést mně pak zprávu.“

„Nu a –?“ tázal se Old Death s napětím. „Dostal se na druhou stranu?“

„Ano. A to mně nadmíru uspokojilo. Jednal velice moudře, neboť se nepřebrodil nad Rio Moral, kde čekají Komančové, nýbrž pod ním. Ovšemže tam není žádný brod; řeka je náramně divoká a přeplavat na druhý břeh je životu nebezpečné. Přesto však s ním jeli vaquerové na protější břeh a dopravili ho ještě kus cesty, až si byli jisti, že již Komanče nepotká. Nyní již Vinnetou jistě uvědomil Apače a ti nepřítele uvítají. Pojďte se mnou k starému náčelníkovi, seňores!“

Všichni povstali. Poroučeli se dámám. Pak jsme sestoupili do nižšího poschodí. Když jsme přišli dolů, octli jsme se v chodbě podobné hořejší. Vešli jsme nejzazšími dveřmi vlevo.

Tam ležel v chladné místnosti starý náčelník. Horečka již ustala, avšak byl tak slabý, že sotva mluvil. Oči měl vpadlé a tváře rovněž. Lékař v kraji nebyl, avšak caballero řekl, že Vinnetou je mistrem v léčení ran. Přiložil raněnému hojivé byliny a přísně zakázal rozvazovat obvazy. Jakmile prý mine horečka, není se již čeho bát, neboť starci jsou nebezpečné jen ztráta krve a horečka. Když jsme opět vyšli na chodbu, řekl jsem hacienderovi, že bych se rád vykoupal v řece.

„Chcete-li tak učinit, nemusíte lézt po schodech vzhůru,“ řekl. „Pustím vás do dvora.“

„Domníval jsem se, že zde nikde nejsou dveře.“

„I jsou, ovšem tajné. Dal jsem je udělat, abych měl otevřenou cestu k útěku, kdyby někdy rudoši vnikli do domu. Hned je spatříte.“

U zdi stála skříň; otočil ji a já spatřil branku, vedoucí do dvora. Venku byla zakryta účelně nasázeným křovím. Poté mne vyvedl ven, ukázal na jedno místo protější vnější zdi, u níž bylo podobné křoví, a pokračoval:

„Tudy je cesta ven, aniž to kdo cizí tuší. Chcete té cesty použít? Počkejte však okamžik zde! Pošlu vám pohodlný oblek.“

Vtom se ozval zvon u vrat. Haciendero šel sám otevřít a já šel s ním. Bylo to pět jezdců, skvostných, silných postav, které vyslal za Gibsonem.

„Nu?“ otázal se. „Nemáte koně?“

„Ne,“ odpověděl jeden z nich. „Byli jsme jim už zcela nablízku. Právě přešli naši řeku a my podle stop poznali, že je můžeme za čtvrt hodiny dohonit. Najednou jsme však pojednou dojeli k stopě mnoha koní, která se z pravé strany srazila s jejich stopou. Setkali se s Komanči. Sledovali jsme je a zakrátko jsme je spatřili před sebou. Bylo tam více než pět set Komančů a proti takové přesile jsme se nemohli odvážit.“

„Zcela správně. Nebudete přece nasazovat život kvůli několika koním. Jednali Komančové s bělochy přívětivě?“

„To jsme na tu vzdálenost nepoznali.“

„Kterým směrem jeli?“

„K Rio Grande.“

„Nemáme se tedy čeho bát. To je dobře. Jděte ke svým stádům!“

Odjeli. Dobrý caballero byl však na velkém omylu. Bylo se mnoho co bát, neboť jak jsme později uslyšeli, Komančové se od Gibsona dozvěděli, že raněný náčelník Apačů je v haciendě del Caballero. Proto se hned vydala tlupa rudochů v největším trysku k haciendě, aby náčelníka zajali a Atanasia za jeho jednání potrestali.

Ten šel nyní klidně po schodech vzhůru, a zakrátko přišel peón, který mně žádal, abych s ním šel. Zavedl mne vraty k řece. Nad haciendou byl brod, jak bylo zřejmé podle vln vody. Pod brodem byla však řeka velmi hluboká. Tam se peón zastavil. Měl na ruce bílý plátěný oblek.

„Zde, seňore,“ řekl. „Až se vykoupáte, oblečte si tento oblek! Váš oblek mohu vzít hned s sebou zpět. Až se vrátíte, zazvoňte; otevřu vám!“

Vzdálil se a já skočil do vody. Byla to pro mne pravá rozkoš, že jsem se mohl ponořit a plavat v řece. Zůstal jsem ve vodě asi půl hodiny. Právě jsem byl hotov, když můj pohled padl na protější břeh. Viděl jsem dlouhou řadu jezdců, kteří jeli za sebou po jednom, jak jezdívají Indiáni. Rychle jsem běžel k vratům a zazvonil. Peón, který na mne čekal, otevřel.

„Rychle ke caballerovi!“ řekl jsem. „Přicházejí Indiáni z protějšího břehu k haciendě.“

„Kolik?“

„Asi padesát.“

Muž se při mých prvních slovech očividně ulekl; když jsem mu však řekl množství, upokojil se.

„Nic víc?“ otázal se. „Nu, to se nemusíme bát! S padesáti i více rudochy si umíme zahrát, seňore. Jsme na takovou návštěvu vždy připraveni. Já nesmím nahoru ke caballerovi, protože musím okamžitě svolat vaquery. Zde máte svoje věci. Zastrčte za mnou závoru a pospěšte k seňorovi Atanasiovi! Vytáhněte však za sebou schody!“

„Co je s našimi koňmi? Jsou v bezpečí?“

„Ano, seňore. Dopravili jsme je už ven k vaquerům, aby se mohli pást. Řemení bylo však dopraveno do domu. Zvířata vám nikdo nemůže vzít.“

Odkvapil. Zavřel jsem za ním vrata a šel vzhůru po schodištích, která jsem za sebou vytáhl. Když jsem přišel na plošinu, spatřil jsem seňora Atanasia s Old Deathem, kteří vyšli ven. Haciendero se ani v nejmenším neulekl, když jsem mu ohlásil příchod Indiánů a jejich počet.

„Kterému kmeni patří?“

„To nevím. Nerozeznal jsem kresby jejich tváří.“

„Nu, zakrátko uvidíme. Buď jsou to Apačové, které potkal Vinnetou a poslal sem pro raněného náčelníka, nebo jsou to Komančové. V tom případě máme co dělat s vyzvědačským sborem, který se nás chce otázat, zda jsme snad nespatřili Apače. Když od nás dostanou odpověď, ihned odjedou.“

„Zdá se, že mají nepřátelské úmysly,“ řekl Old Death. „Radím vám provést co nejrychleji přípravy k obraně.“

„To se již stalo. Každý z mých lidí ví, co má v takovém případě dělat. Pohleďte, tam venku běží peón k nejbližším koním! Skočí na jednoho, aby uvědomil vaquery. Ti budou mít nanejvýš v deseti minutách stáda pohromadě. Dva z nich zůstanou u zvířat a ostatní se obrátí proti rudochům. Jejich lasa jsou nebezpečnou zbraní, neboť s nimi umějí zacházet lépe než Indiáni. Jejich pušky nesou dál než luky a staré bouchačky divochů. Nebojí se padesáti Indiánů. A my zde v estancii jsme chráněni. Ostatně mohu snad počítat i s vámi. Je vás s černochem pět dobře ozbrojených mužů. K tomu ještě já s osmi peóny, kteří jsou v budově, to je dohromady čtrnáct mužů. Chtěl bych vidět Indiány, jimž by se podařilo rozbít vrata. Ó ne, seňore! Rudoši zcela zdvořile zazvoní, zeptají se a půjdou po svých. Když vyzvědač spatří zde nahoře čtrnáct dobře ozbrojených mužů, bude mít respekt. Věc je úplně malicherná.“

Old Deathova tvář však jevila pochybnosti. Zavrtěl hlavou a řekl:

„Mám povážlivou myšlenku. Jsem přesvědčen, že nemáme co dělat s Apači, nýbrž s Komanči. Co zde chtějí? Pouhá výzkumná cesta je sem nevede, neboť kdyby zde byla tlupa nepřátelských Apačů, musely by to ukázat stopy. Nebylo by třeba dotazů. Ta banda má určitý důvod, proč právě sem přišla, seňore, a tou je raněný náčelník, který je zde u vás!“

„Vždyť o něm nevědí! Kdo by jim to řekl?“

„Gibson, právě onen muž, kterého pronásledujeme a který byl u vás. Vždyť jste mu Apače ukázal. Vyzradil to Komančům, aby si je naklonil. Mýlím-li se, nechci se již nazývat Old Death. Nebo o tom pochybujete?“

„Je to možné. V tom případě nás budou Komančové nutit, abychom jim raněného vydali.“

„Ovšem. Učiníte to snad?“

„Ne. Vinnetou je mým přítelem. Svěřil mi Dobrého Muže a já tu důvěru nesmím zklamat. Komančové zajatce nedostanou! Budeme se bránit!“

„To vás přivede do největšího nebezpečí. Podaří se nám sice těch padesát rudochů odrazit; ti se však vrátí desetkrát silnější a pak budeme ztraceni.“

„To je v rukou božích. Slovo, které jsem dal Vinnetouovi, nezruším a také bych nikoho nezradil, kdo se ke mně s důvěrou obrátí.“

Old Death mu podal ruku a řekl:

„Jste čestný muž a můžete počítat s naší pomocí. Náčelník Komančů je mým přítelem. Možná, že se mi podaří hrozící nebezpečí odvrátit. Ukázal jste snad Gibsonovi tajné dveře?“

„Ne, seňore!“

„To je velmi dobré. Dokud rudoši váš tajný vchod neznají, budeme se moci bránit. Pojďte si dolů pro zbraně!“

Za mé nepřítomnosti byly mým společníkům vykázány pokoje, do nichž byly dopraveny jejich i moje věci. Tam jsme nyní vešli. Místnost, určená pro mne, ležela vpředu budovy a byla osvětlována dvěma střílnami. Visela tam i má puška. Když jsem ji chtěl sejmout ze zdi, padl můj pohled ven a já spatřil Indiány vycházet zpod stromů tam, kde byl nad haciendou brod. Objeli jej a blížili se nyní tryskem k budově, bez řvaní, jak bylo u nich zvykem, nýbrž úkladně a tiše, což se mi zdálo hrozivé. Byli to Komančové, jak jsem poznal podle pomalování tváří. V okamžiku se zastavili dole u zdi, která byla tak vysoká, že nyní nebylo jezdce vidět. Byli ozbrojeni oštěpy, luky a šípy. Jen jejich vůdce držel v ruce pušku. Někteří z nich táhli za sebou dlouhé předměty. Pokládal jsem to za stanové tyče, musel jsem však později poznat, že jsem se mýlil. Ovšemže jsem hned vyšel z místnosti, abych upozornil ostatní. Když jsem vešel do chodby, přicházel mně Old Death vstříc.

„Pozor!“ vykřikl. „Lezou přes zeď! Přinesli s sebou mladé stromky jako žebříky. Rychle na plošinu!“

Nešlo to tak rychle, jak si přál. Peónové byli v nižším poschodí, v místnostech pro sluhy a my jsme též nemohli tak rychle vzhůru, neboť současně s caballerem vešly do chodby i dámy a ty nás zdržely svými ustrašenými otázkami. Minuly jistě dvě minuty, než jsme měli za sebou schody; drahocenná to chvíle v takovém případě. Zlý následek ztráty času se hned ukázal, neboť jeden z Indiánů se již přehoupl přes zeď a za ním následoval druhý, třetí, čtvrtý. Měli jsme sice zbraně, nemohli jsme jim však již zabránit ve výstupu, poněvadž jsme nechtěli střílet. Pomocí stromků se dostali nahoru neobyčejně rychle. Stáli jsme uprostřed plošiny a oni na jejím okraji.

„Namiřte na ně pušky! Nepusťte je blíž!“ rozkázal Old Death. „Musíme především získat čas.“

Napočítal jsem dvaapadesát rudochů, z nichž dosud žádný ani necekl. Překvapili nás dokonale. Neodvážili se blíže k nám, nýbrž zůstali na okraji plošiny s luky v rukou. Oštěpy nechali dole, protože by jim překážely. Caballero jim šel několik kroků vstříc a tázal se onou smíšeninou španělštiny, angličtiny a indiánštiny, která je v oněch krajinách dorozumívací řečí:

„Co chtějí rudí muži u mne? Proč vystupují do mého domu, aniž požádali předem o dovolení?“

Vůdce, který předtím nesl pušku na rameni, ji nyní vzal do ruky, předstoupil a odpověděl:

„Bojovníci Komančů přišli, protože je bledá tvář jejich nepřítelem. Slunce dnešního dne je poslední, které viděl.“

„Nejsem nepřítelem Komančů. Miluji všechny rudé muže a neptám se, ke kterému kmeni příslušejí.“

„Bledá tvář vyřkla velkou lež. V tomto domě je ukryt náčelník Apačů. Psi Apačů jsou nepřátelé Komančů. Kdo u sebe hostí Apače, ten je naším nepřítelem a musí zemřít!“

„Caramba! Chcete mi snad zakazovat, abych přijal u sebe toho, kdo se mně líbí? Kdo zde rozkazuje, ty nebo já?“

„Bojovníci Komančů zlezli tento dům, jsou tedy jeho pány. Vydej nám Apače! Chceš snad zapírat, že se zde zdržuje?“

„Něco popírat mně ani nenapadne. Jen ten, kdo se bojí, lže, já však před Komanči vůbec žádný strach nemám a proto vám –“

„Zadržte!“ přerušil jej Old Death tlumeně. „Neunáhlete se, seňore!“

„Myslíte, abych zapíral?“ otázal se Mexikán.

„Ovšem. Pravda by zde byla čirou sebevraždou a ptám se vás, co je hříšnější: říci nepravdu nebo spáchat sebevraždu?“

„Sebevraždu? Co svedou ti lidé proti našim čtrnácti puškám?“

„Mnoho, protože jsou již nahoře. Většina z nich by ovšem padla, avšak nám by se též dostalo několik šípů a nožů do těla, seňore. A i když zvítězíme, přivedou pozůstalí ostatních pět set. Nechte jednat mne! Já s nimi promluvím.“

Poté se obrátil k náčelníkovi rudochů:

„Slova mého bratra nás plní údivem. Jak přišli Komančové na myšlenku, že je zde nějaký Apač?“

„Oni to vědí,“ řekl tázaný krátce.

„Tedy víte více než my.“

„Chceš snad říci, že se mýlíme? Lžeš!“

„A ty zde pronášíš slovo, které zaplatíš životem. Nedám se nazývat lhářem! Vidíš, že jsou naše ručnice namířeny na tebe. Jediný pokyn a tolik mužů z vašich řad, kolik je nás zde, padne k zemi!“

„A ostatní by vás poslali za nimi. Tam venku je ještě mnoho komančských bojovníků, více než desetkrát pět. Přišli by a srovnali by tento dům se zemí.“

„Nedostali by se přes zeď, neboť jsme nyní varováni. Uvítali bychom je odtud tolika kulkami, že by z nich žádný nezůstal naživu.“

„Můj bílý bratr má velkou a širokou hubu. Proč se mnou mluví? Je snad majitelem tohoto domu? Kdo je a jak se jmenuje, že se odvažuje mluvit s náčelníkem Komančů?“

Old Death učinil rukou odmítavý pohyb.

„Kdo je náčelník Komančů? Je snad slavným bojovníkem nebo zasedá v radě moudrých? Nemá orlí ani havraní péro ve vlasech a nevidím u něho ani jediný náčelnický odznak. Já však jsem náčelníkem bledých tváří. Z kterého kmene Komančů jste, že se ptáte, kdo jsem já? Mé jméno zní Koša-pehve a kouřil jsem dýmku míra s Oyo-koltsou, náčelníkem Komančů. Včera jsem také mluvil s jeho synem Avat-vilou a v noci jsem spal u jeho bojovníků. Jsem přítelem Komančů, avšak nazvou-li mne lhářem, odpovím jim kulkou.“

Řadou rudochů se ozvalo mručení. Jejich náčelník se k nim obrátil a mluvil s nimi šeptem. Podle pohledů, kterými pohlíželi na Old Deatha, bylo zřejmé, že jeho jméno na ně udělalo dojem. Po krátké poradě se obrátil náčelník opět ke scoutovi:

„Bojovníci Komančů vědí, že Stará smrt je přítelem Bílého Bobra, avšak jeho slova nejsou dnes přátelská. Proč zatajuje přítomnost Apače?“

„Já ji nezatajuji, ale říkám vám, že zde není.“

„A přece jsme zcela určitě zjistili, že je Apač zde a to od bledé tváře, kterou Komančové vzali do ochrany.“

„Jaké je její jméno?“

„Její jméno není pro ústa Komančů. Zní – Ta-hi-ha-ho.“

„Snad Gavilano?“

„Ano, tak zní.“

„V tom případě Komančové velmi chybili. Toho muže dobře znám. Je to lhář a má na jazyku lež. Bojovníci Komančů budou litovat, že ho vzali pod ochranu.“

„Můj bratr se velmi mýlí. Bledá tvář nám řekla pravdu. Víme, že sem Vinnetou přivedl Dobrého Muže a že pak uprchl přes řeku Avat Hona (Velká řeka, tj. Rio Grande). Pospíšíme za ním a chytneme ho pro mučednický kůl. Víme, že Dobrý Muž je raněn na ruce a na noze. My známe i místo, na němž se ukrývá.“

„Když je to pravda, tedy mně je prozraď!“

„Odtud se sejde dvakrát do hloubi domu, až tam, kde v úzké chodbě je mnoho dveří napravo i nalevo. Po levé straně se otevřou poslední dveře. Tam leží Apač na loži, které pro slabost nemůže opustit.“

„Dovol nám tedy vejít dolů, abychom vypátrali, kdo mluví pravdu, zda ty nebo bledá tvář!“

„To ovšem neučiním. Tento dům je pro lidi, kteří do něho vkročí s dovolením majitele, ne však pro ty, kteří jej nepřátelsky přepadnou.“

„Podle těchto slov se musíme domnívat, že Apač je opravdu zde. Bílý Bobr nám rozkázal, abychom ho přivedli, a my uposlechneme.“

„Opět se mýlíš. Splnění vašeho přání vám neodpírám snad proto, že by zde Apač byl, nýbrž proto, že tvá žádost je pro mne urážkou. Když vám Old Death řekne, že jste byli přelháni, musíte mu věřit. Chcete-li si přesto vynutit vstup, tedy to zkuste! Nevidíte, že jediný z nás stačí k obraně vchodu? Bude-li stát tam na schodech, může zastřelit každého, kdo se přiblíží. Přepadli jste nás s nepřátelským úmyslem, a proto vás odmítáme. Jděte dolů před vrata a žádejte o vstup! Pak snad vás přijmeme jako přátele.“

„Stará smrt nám dává radu, která je pro něho velmi dobrá, ne však pro nás. Má-li dobré svědomí, ať nám dovolí vejít do domu! Neučiní-li to, zůstaneme na tomto místě a vyšleme posla, aby přivedl mnoho Komančů. Potom bude jistě donucen vpustit nás dovnitř.“

„Jistě ne! I kdyby přišlo tisíc Komančů, mohl by vždy zase jen jeden sem dolů a to by hned zaplatil životem. Ostatně se ti nepodaří vyslat posla, neboť jakmile ho nebudou tyto zdi chránit, skolím ho koulí! Jsem přítelem Komančů; vy jste však přišli jako nepřátelé a jako s takovými s vámi také jednáme.“

Po celou dobu jednání byly naše pušky namířeny na Indiány. Ačkoliv se jim podařilo zlézt plošinu, byli stále v nevýhodě. Jejich náčelník to dobře poznal, a proto s nimi začal opět šeptem vyjednávat. Avšak ani naše postavení nebylo záviděníhodné. Old Death se poškrábal za uchem a řekl:

„Věc vypadá nadmíru bídně. Rozum nám zakazuje jednat s Komanči nepřátelsky. Přivedou-li ostatní, budeme ztraceni. Ano, kdybychom mohli Apače ukrýt, aby ho nebylo možné nalézt! Avšak já tento dům znám a vím, že zde není tajný úkryt.“

„Tedy ho dopravíme ven!“ řekl jsem.

„Ven?“ zasmál se starý. „Šijí s vámi čerti, sir? Jakým způsobem?“

„Zapomněl jste na tajné dveře? Jsou na zadní straně, kdežto Komančové stojí vpředu a nemohou nic zpozorovat. Dopravím ho ven do houštin u řeky.“

„To není špatný nápad,“ řekl Old Death. „Na ty dveře jsem si skutečně nevzpomněl. Ven bychom jej sice mohli dostat, avšak co potom, mají-li Komančové venku stráž?“

„To nemyslím. Mnohem více než padesát jich není. Někteří musí zůstat u koní, kteří stojí venku před zdí. Nedá se tedy očekávat, že by postavili lidi i vzadu.“

„Dobře, zkusíme to, sir. Vy a jeden z peónů to můžete převzít. Zařídíme to tak, aby vás nespatřili scházet dolů, a pak se ještě seskupíme tak, aby nás nemohli počítat a nepozorovali, že dva z nás jsou pryč. Dámy vám pomohou a až budete venku, přistrčí opět skříň.“

„A ještě jeden návrh. Nemohli bychom dámy přestěhovat do toho pokoje? Budou-li rudoši vidět, že tam bydlí ženy, budou dvojnásobně přesvědčeni, že tam nemůže být žádný Indián.“

„Zcela správně!“ poznamenal seňor Atanasio. „Potřebujete dopravit dolů jen několik přikrývek a rohožky mé paní a dcery. Ať si dámy do nich lehnou! Vy však najdete pro Apače nejlepší úkryt právě pod místem, kde jste se koupal. Husté kvetoucí rostliny rozpínají své větve až dolů nad řeku a pod nimi můžete ukrýt člun. Položíme-li do něho Apače, nezpozoruje ho žádný Komanč. Ať jde Pedro s vámi! Až se vrátíte, dovolíme Indiánům, aby vešli dovnitř.“

S peónem, který se jmenoval Pedro, jsem sešel dolů. Obě dámy byly plné starostí a obav. Když jsme jim oznámili, oč jde, ihned souhlasily. Samy snesly pokrývky a rohožky. Do jedné z pokrývek byl zabalen Indián. Když uslyšel, že jsou Komančové zde, aby po něm pátrali, řekl slabým hlasem:

„Inda-nišo viděl mnoho zim a jeho dny jsou sečteny. Proč se dobré bledé tváře mají dát kvůli němu zavraždit? Ať jej vydají Komančům, ať jej však předem usmrtí! Prosí je o to!“

Já mu odpověděl pouhým energickým pohybem hlavy. Potom jsme ho vynesli z pokoje. Skříň jsme odstrčili a raněného šťastně dopravili před vnější zeď. Dosud nás nespatřil nikdo. Venku bylo křoví, které nás na chvíli krylo. Mezi ním a blízkou řekou se táhlo však otevřené prostranství, přes které jsme museli jít. Když jsem pátravě vyhlédl ven, zpozoroval jsem ke svému zděšení Komanče, který seděl na zemi a měl před sebou kopí, toulec a luk. Měl střežit zadní zeď, úkol, který jak se zdálo, znemožní úplně provedení našeho úmyslu.

„Musíme opět zpátky, seňore,“ řekl peón, když jsem mu ukázal rudocha. „Mohli bychom ho sice usmrtit, to by však na nás uvalilo podezření ostatních.“

„Ne, usmrtit ne! Musíme ho však odstranit, odlákat ho odtud.“

„To nepůjde. Neopustí své místo, dokud nebude odvolán.“

„Mám plán, který se snad podaří; ty zůstaneš zde a já se mu ukáži. Jakmile mne zpozoruje, budu dělat, jako bych se lekl a prchnu. Bude mne pronásledovat.“

„Nebo za vámi pošle šíp.“

„To ovšem musím riskovat.“

„Nedělejte to, seňore! Je to příliš odvážné. Komančové střílejí svými šípy stejně dobře jako my puškami. Budete-li prchat, obrátíte se k němu zády a nebudete se moci šípu vyhnout.“

„Uprchnu přes řeku. Budu-li plavat na zádech, uvidím ho střílet a ponořím se. Bude myslet, že něco zamýšlím proti nim a pustí se za mnou do vody. Na protějším břehu ho učiním neškodným; omráčím ho ranou do hlavy. Ty se odtud nevzdálíš. Při koupání jsem viděl, kde jsou rostliny a vím tedy, kde je člun uvázán. Dojdu pro člun a dopravím jej až sem.“

Pedro se všemožně snažil, aby mne od mého úmyslu odvrátil. Já však nesměl jeho námitek dbát, protože jsem nevěděl, jakým jiným způsobem provést mi svěřený úkol. Odešel jsem tedy z místa, na kterém jsme stáli. Abych jej neprozradil, plížil jsem se kus cesty v křoví podél zdi a vyšel jsem pak ven, a tvářil jsem se, jako bych vyšel za rohem. Komanč mne hned nespatřil. Zakrátko se však obrátil přímo ke mně a vyskočil. Odvrátil jsem se tváří od něho, aby mne později nepoznal. Zavolal na mne, aby zůstal stát, když jsem však neuposlechl, uchopil luk, vyňal z toulce šíp a napjal luk. Několik rychlých skoků a byl jsem u břehu, ještě než mohl střelit. Okamžitě jsem vyskočil z vody a lehl si, plávaje k protějšímu břehu, na záda. Po několika okamžicích vyrazil z houští, spatřil mne a namířil. Šíp vyletěl, já se však v témže okamžiku potopil. Když jsem se opět vynořil, spatřil jsem ho vyčkávajícího a sehnutého nad vodou. Zpozoroval, že nejsem raněn. Druhý šíp u sebe neměl, protože toulec zůstal ležet na zemi. Odhodil luk a skočil do vody.

Abych ho přilákal, tvářil jsem se, jako bych byl špatným plavcem a nechal jsem ho značně přiblížit. Pak jsem se ponořil a plul co nejrychleji po řece dolů. Byl daleko nade mnou a pátral, kde se opět octnu na povrchu. Nyní jsem byl dostatečně od něho vzdálen, plaval jsem ke břehu, vylezl nahoru a běžel skokem dále mezi stromy, avšak proti vodě. Vtom jsem spatřil mohutný, mechem porostlý dub, který se hodil k mému účelu. Běžel jsem asi ve vzdálenosti pěti kroků okolo něj ještě dál, pak jsem se oklikou vrátil a skryl se za ním. Těsně ke kmeni přikrčen jsem čekal na příchod rudocha, který bude sledovat mé znatelné stopy. To již přiletěl, zmáčený jako já a hlasitě sípaje, s pohledem upřeným na stopu. Skokem se přehnal mimo a já v patách za ním. Jeho supění přehlušilo mé kroky a to tím spíše, že jsem běžel po špičkách. Nemusel jsem dělat velké skoky, abych ho dohonil. Pak jsem se na něho vrhl mocným skokem, takže dopadl celou váhou těla k zemi. A již jsem na něm klečel a držel ho za krk. Dvě rány do hlavy a pak se již nehnul. Nedaleko místa, na němž ležel, byl zlomený platan. Ležel u řeky, jejíž voda tekla asi dva lokty pod jeho uschlými větvemi. Tehdy se opět naskytla výtečná příležitost dostat se beze stopy do řeky. Vylezl jsem na kmen a běžel po něm, až jsem se octl nad vodou, do níž jsem skočil. Právě naproti jsem viděl květy rostlin. Tam jsem doplaval, odvázal člun, vstoupil do něho a vesloval k onomu místu břehu, na němž měl být ukrytý Apač. Tam jsem uvázal člun u jednoho z kořenů a vystoupil. Museli jsme si pospíšit, jestliže jsme chtěli být hotovi, než se Komanč opět probudí. Apač byl zanesen do člunu a bylo mu upraveno pomocí přikrývky a jeho šatů slušné lože. Peón se hned vrátil. Já zavesloval opět k rostlinám, přivázal tam člun, plaval pak zpět a svlékl plátěný oděv, abych jej vyždímal. Když jsem jej opět oblékl, prohlédl jsem si důkladně protější břeh, abych zjistil, zda Komanč neprocitl a nepozoroval naše konání. Přes své úsilí jsem ho nespatřil. Vrátil jsem se tedy tajnými dveřmi do estancie. Od mého odchodu neuplynula ani čtvrthodina. Od seňory jsem dostal suchý oděv a mohl jsem se nyní Komančovi, kdyby byl chtěl tvrdit, že jsem byl v řece, vysmát do očí.

Dámy ulehly do svých rohožek a my šli opět nahoru na plošinu, ovšem, než jsme se znovu ozbrojili. Obě strany dosud vyjednávaly. Old Death zůstal při tvrzení, že je prohlídka domu urážkou pro něho a haciendera. Když jsem mu krátce řekl, že Apač je v bezpečí, pomalu povoloval a konečně se vyjádřil, že pěti Komančům je dovoleno přesvědčit se, že zde Apač není.

„Proč jen pět?“ otázal se vůdce. „Není jeden z nás jako druhý? Co dělá jeden, mají vědět všichni. Old Death nám může důvěřovat. My se ničeho nedotkneme. Žádný z nás nic nevezme.“

„Dobře. Uvidíte, že jsme velkomyslní. Můžete vejít do domu všichni, abyste se přesvědčili, že jsem mluvil pravdu. Avšak já žádám, abyste nejdříve odložili všechny své zbraně a abychom směli toho, kdo se dotkne nějaké osoby nebo věci bez našeho dovolení, zadržet a potrestat.“

Rudoši se chvíli radili a pak svolili. Odložili luky, toulce i nože, a stoupali jeden za druhým dovnitř. Ještě než jsem s Pedrem odešel, stáli venku na pláni vaquerové, dobře ozbrojeni a osedláni, s pohledy upřenými na nás. Čekali jen na pokyn svého pána a chovali se klidně jen proto, že toto znamení nebylo dáno.

Z nás čtrnácti mužů byl určen haciendero a Old Death, aby provedli Komanče všemi místnostmi. Dva zůstali na plošině a po pěti se postavili v obou chodbách, aby se zbraní v ruce mohli hned zamezit případné výstřednosti rudochů. Já stál též v dolní chodbě a postavil jsem se ke dveřím pokoje, v němž dříve ležel Apač. Komančové šli přímo dolů a k těmto dveřím. Old Death je otevřel. Na Indiánech bylo zřejmé, jak jsou přesvědčeni, že zde najdou Dobrého Muže. Místo toho spatřili obě dámy, které ležely v rohožkách.

„Uff!“ zvolal náčelník zklamán. „Zde jsou squaw!“

„Ano!“ zasmál se Old Death. „Zde prý leží náčelník Apačů, jak vám lhala bledá tvář! Vejděte a hledejte jej!“

Náčelník přelétl pohledem místnost a odpověděl:

„Bojovník nevkročí do wigwamu žen. Zde není žádný Apač. Mé oko by ho spatřilo.“

„Tedy hledejte na jiných místech!“

Více než hodinu trvala prohlídka. Když nenašli po hledaném ani stopy, vrátili se ještě jednou zpět. Dámy musely nyní z pokoje odejít a byt byl co nejdůkladněji prohledán. Rudoši hledali i pod pokrývkami a žíněnkami, které ležely na zemi. I podlahu prohlíželi, nenajdou-li snad nějakou dutinu. Konečně byli přesvědčeni, že zde hledaný není. Když to náčelník přiznal, řekl Old Death:

„Řekl jsem vám to, vy jste tomu však nevěřili. Lháři jste uvěřili více než mně, který jsem přítelem Komančů. Až přijdu k Bílému Bobru, budu si stěžovat.“

„Chce snad můj bílý bratr jet k němu? Může jet s námi.“

„To není možné. Můj kůň je unaven; mohu jet dále až zítra. Bojovníci Komančů opustí už dnes tuto krajinu?“

„Ne. Zůstaneme zde. Slunce odchází na odpočinek a my nepojedeme v noci. Vyrazíme při příchodu dne a pak může můj bratr putovat s námi.“

„Dobře! Avšak sám vás nedoprovodím. Půjdou se mnou ještě mí čtyři přátelé.“

„I oni budou Bílému Bobru vítáni. Moji bílí bratři dovolí, abychom dnešní noc strávili nablízku domu.“

„Proti tomu nic nenamítám,“ odpověděl Mexikán. „Již jsem vám řekl, že jsem přítelem všech rudých mužů, když přijdou ke mně v míru. Abych vám to dokázal, daruji vám krávu, která bude zabita. Rozžehněte oheň, abyste si ji mohli upéci!“

Tento slib udělal na Komanče velmi dobrý dojem. Nyní byli skutečně přesvědčeni, že nám křivdili a snažili se být roztomilí. Přispěla k tomu hlavně úcta, kterou chovali k Old Deathovi. Nedotkli se skutečně ničeho a opustili dům, aniž k tomu byli vyzváni. Spustili jsme schody a otevřeli vrata. Několik ozbrojených peónů zůstalo na plošině na stráži. Přes změněné chování Indiánů jsme museli dbát opatrnosti. My ostatní jsme šli dolů a pak haciendero povolal i vaquery, kterým rozkázal, aby chytili jednu krávu. Koně Komančů stáli na přední straně ohrady. Tři muži byli u nich na stráži. I na druhé straně byla stráž. Tito lidé byli nyní také přivoláni. Jeden z nich byl ten, kterého jsem vylákal na druhý břeh řeky. Jeho oděv byl dosud mokrý. Vrátil se opět na své stanoviště, neměl však dosud příležitost, aby vůdci případ oznámil. Nyní k němu přistoupil a vypravoval mu něco, ale tak, že jsme my běloši nic neslyšeli. Zdálo se, že je se svou zprávou již hotov, když jeho pohled utkvěl na mně. Protože jeho tvář byla pomalována, nemohl jsem na ní pozorovat změnu, avšak zlostný pohyb a chvatně k náčelníkovi pronesená slova, jejichž smyslu jsem nerozuměl, svědčila o tom, že mne poznal. Náčelník na mne hrozivě pohlédl, přistoupil ke mně a řekl:

„Mladá bledá tvář před chvílí plavala přes řeku! Ty jsi tohoto rudého bojovníka srazil k zemi!“

Old Death se mne ujal tím, že přikročil k náčelníkovi a tázal se, co těmi slovy míní. Náčelník oznámil, co se jeho stráži přihodilo. Starý se však vesele zasmál.

„Rudí bojovníci neumějí rozeznávat obličeje bledých tváří. Ostatně je vůbec nejisté, byl-li to běloch, kterého viděl syn Komančů.“

„Byl to běloch!“ odpověděl rudoch určitě. „A žádný jiný než tento zde! Viděl jsem jeho tvář, když plaval na zádech. A měl také stejný bílý oděv.“

„Tak! V šatech, že plaval přes řeku? Tvůj oděv je dosud mokrý a jeho by musel být také. Ohmatej jej tedy a přesvědčíš se, že je úplně suchý.“

„Převlékl se, jakmile přišel do domu.“

Old Death odpověděl:

„Jak se tam dostal? Nestáli snad vaši bojovníci zde u vrat? Žádný člověk nemůže do domu ani z domu, kdyby nepoužil schodů, u nichž stáli všichni bojovníci Komančů. Mohl můj mladý přítel být mimo dům?“

Indiáni to uznali a přelstěná stráž byla konečně sama přesvědčena, že se mýlila. Když pak haciendero poznamenal, že se od nějaké doby v okolí potloukají zloději koní, k nimž ten člověk jistě náležel, byla záležitost vyřízena. Jen jedna věc zůstala tajemstvím; totiž ta, že nebyla nalezena stopa, z níž by bylo patrné, kterým směrem se onen člověk ztratil. Aby tu hádanku rozluštil, zajel náčelník se stráží a několika jinými k brodu a pak k naznačenému místu. Naštěstí se již začalo stmívat, takže důkladné prozkoumání místa nebylo možné. Old Death, chytrák, mne vzal s sebou na procházku podél řeky. S pohledem na jezdce na protějším břehu a zdánlivě se zabývajíce jen jimi, prošli jsme břeh a zůstali stát u rostlin. Pak řekl starý tak tiše, že jsem jej slyšel jen já a Indián v člunu:

„Old Death stojí zde s mladou bledou tváří, která zde Dobrého Muže ukryla. Poznává mne náčelník Apačů podle hlasu?“

„Ano,“ zněla přitlumená odpověď.

„Komančové myslí, že Dobrý Muž zde již není a odejdou za svítání. Vydrží můj bratr tak dlouho ve člunu?“

„Apač to vydrží, neboť jej vodní vzduch osvěžuje a horečka se již nevrátí. Náčelník Apačů by však rád věděl, jak dlouho zde Old Death se svým přítelem zůstane.“

„Odjedeme zítra s Komanči.“

„Uff! Proč se můj přítel přidružuje k našim nepřátelům?“

„Protože hledáme několik mužů, kteří jsou u nich.“

„Sejdou se snad bílí muži s bojovníky Apačů?“

„To je možné.“

„Dal bych mladému bojovníkovi, který riskoval svůj život, aby mne zde ukryl, rád totem, který může ukázat synům Apačů, aby jim byl vítán. Old Death je chytrý bojovník a zkušený lovec; jeho psi Komančů nechytí, když mně, jakmile se setmí, přinese kus bílé kůže a nůž. Přede dnem si pak může přijít pro totem.“

„Přinesu obojí, kůži i nůž. Chceš ještě něco?“

„Ne. Apač je spokojen! Dobrý Mannitou ať střeží vždy cesty Old Deatha a mladé bledé tváře!“

Vrátili jsme se zpět. Nikomu nebylo nápadné, že jsme stáli asi minutu na břehu řeky. Scout mně vysvětlil:

„Je velkou vzácností, když běloch obdrží totem indiánského náčelníka. Máte štěstí, sir! Rukopis Dobrého Muže vám může být prospěšný!“

„A vy se chcete skutečně odvážit a obstarat mu kůži a nůž? Chytí-li vás Komančové, až půjdete k Apačovi, jste oba ztraceni!“

„Nesmysl! Pokládáte mne za školáka? Vím, čeho se mohu odvážit a čeho ne.“

Náčelník Indsmanů se vrátil s nepořízenou. Stopa byla k nerozeznání.

Den minul nerušeně a noc rovněž. Ráno mne vzbudil Old Death. Dal mi čtyřhranný kus kůže. Prohlížel jsem si jej, avšak nezpozoroval jsem na něm nic zvláštního, neboť jemné řezy na hladké straně kůže jsem úplně přehlédl.

„To je totem?“ tázal jsem se. „Nevidím na něm nic zvláštního.“

„To také není zapotřebí. Dejte je prvnímu Apačovi, kterého potkáte a ten vám řekne, jaký poklad máte! Písmo totemu teď ještě není viditelné, protože Dobrý Muž neměl u sebe barvy. Avšak dáte-li jej některému Apačovi, zbarví řezy a pak dotyčné figury rozeznáte. Avšak, proboha, neukazujte totem Komančům, protože byste se prozradil jako přítel Apačů! Teď se převlečte a pojďte dolů! Komančové jsou připraveni k odjezdu.“

Rudoši snídali zbytky masa, které měli od předešlého dne. Pak zavedli své koně k vodě. To se stalo naštěstí na místě, které leželo nad Apačovým úkrytem. Nyní se ukázal i haciendero s oběma dámami, které se již rudochů nebály. Když spatřil naše koně, řekl statkář, vrtě hlavou, Old Deathovi:

„To nejsou koně pro vás, seňore! Víte, jakou cenu má dobrý kůň! O seňora Langea a jeho syna a také o černocha se nestarám. Vy jste však můj dobrý přítel, a protože jste si tohoto mladého seňora zamiloval, učinil jsem totéž i já. Dostanete oba lepší koně.“

Přijali jsme hacienderovu nabídku s díky. Na jeho rozkaz chytili vaquerové dva koně, které jsme museli vyměnit za naše. Pak jsme se rozloučili a odjeli s Komanči.

Slunce dosud nevyšlo, když jsme přebrodili Elm Creek a letěli tryskem k západu. Vpředu nás jelo pět s náčelníkem Komančů, jeho lidé byli za námi. Měl jsem přitom pocit nejistoty, neboť se mi stále zdálo, že co chvíli zasyčí zezadu šíp nebo zrádné kopí. Na malých, huňatých a hubených koních sedící Indiáni nečinili dojem, jako bychom jim mohli věřit. Když jsem o tom učinil poznámku, upokojil mne Old Death ujištěním, že jeho přátelství s Bílým Bobrem je opravdu tak dobré, že se nemáme od jeho bojovníků čeho obávat.

Dosud se o tom nemluvilo, kdy a kde se setkáme s hlavním vojem Komančů. Teď jsme zjistili, že se ten voj ani nezastavil, aby očekával příchod vyslaných padesáti jezdců, nýbrž že jejich vůdce obdržel jen rozkaz, aby Dobrého Muže v haciendě zajal a dal ho v průvodu deseti mužů dopravit do vesnic Komančů, kde ho očekávala smrt umučením. Ostatní měli co nejrychleji jet k Rio Grande, odtud sledovat stopu hlavního voje a přirazit k němu co nejdříve. Jelikož Bílý Bobr věděl od Gibsona, že Vinnetou prchl přes řeku a že vzbouří Apače, bylo nutno překvapit nepřítele co nejdříve, ještě než se připraví k obraně. Nám šlo o to, abychom Gibsona zastihli ještě u Komančů.

Asi za hodinu jsme dorazili k místu, kde se naši indiánští průvodci oddělili od hlavního voje. Na jih od nás ležel u Rio Grande průsmyk Eagle s pevností Duncan, které se chtěli rudoši vyhnout. Za další hodinu se ukázaly stopy trávy a měli jsme poušť Nueces za sebou.

Stopa, kterou jsme sledovali, tvořila přímou čáru, kterou nekřižovala žádná jiná; Komančové zůstali nezpozorováni. Ponenáhlu se zbarvila půda světlejší zelení a konečně jsme spatřili na západě les. To všechno hlásalo blízkost Rio Grande del Norte.

„Uff!“ pronesl náčelník s výrazem ulehčení. „Žádná bledá tvář nás nepotkala a nikdo nám nezabrání přejít řeku. Psi Apačů nás uvidí zakrátko u sebe a budou strachy výt, až spatří naše bojovníky.“

Jeli jsme delší dobu zvolna pod platany, jilmy, buky a gumovníky, až jsme dorazili k řece. Bílý Bobr byl dobrým velitelem. Na míle dlouhá stopa, která nás vedla, směřovala přímo k brodu. Rio Grande zde bylo značně široké, ale mělo málo vody, z níž vyčnívaly pevné písčité lavice a nebezpečné nánosy řídkého písku, kde se člověk lehce mohl zabořit. Zde na břehu měli Komančové minulou noc své ležení, jak jsme poznali podle stop. Soudili jsme, že asi vyrazili stejně časně jako my; tak rychle však přece nemohli jet, neboť byli v lovištích Apačů a tím i nuceni k největší opatrnosti. Bylo zřejmé, že přechod přes řeku byl proveden s největší opatrností. Četné stopy dokazovaly, že mnozí z nich sesedli, aby prozkoumali zrádné nánosy bahna. Schůdná místa byla označena větvemi, zastrčenými do písku. Pro nás bylo snazší dostat se na druhou stranu, protože bylo třeba jen sledovat jejich stopu. Řeka byla nánosy rozdělena na několik ramen, které naše koně přeplavali. Na druhém břehu jsme projeli úzkým pásem stromů a houštin, po kterém následovala tráva a opět písek. Byli jsme v krajině mezi Rio Grande a Bolsón de Mapimi, která byla pro potulky divokých indiánských tlup nejvýhodnější. Touto planinou vedla velmi znatelná stopa téměř západně, zahýbajíc něco málo k jihu. Avšak jestliže jsem měl naději, že dnes Komanče dohoníme, velmi jsem se mýlil. Koňskými kopyty daleko odhazovaný písek svědčil o tom, že rudoši spěchali. Tak se jelo dál a dál, až jsme křižovali úzký, nízký a pustý řetěz pahrbků a pak opět následovala písčitá rovina.

Musel jsem se obdivovat indiánským koním. Ujeli jsme asi čtyřicet mil, a přesto na nich dosud nebylo znát únavu. Koně obou Langeů a černochův kůň stěží stačili. Old Deathův a můj kůň však dokázali, že jsme při výměně v estancii velmi získali. Krátce po poledni jsme k svému údivu zpozorovali, že stopa změnila dosavadní směr. Asi před čtvrthodinou jsme přeťali cestu, vedoucí ze San Fernanda do Baya; nyní odbočila stopa na jihozápad. Proč? Musel k tomu být nějaký důvod. Old Death nám to vysvětlil. Tvářil jsem se, jako by mi byla ona důležitá věc nadobro ušla. Z otisků kopyt bylo patrné, že se zde Komančové zastavili. Právě od severu vedla stopa dvou jezdců kolmo ke stopě rudochů. Scout sesedl, zkoumal po několik minut velmi podrobně novou stopu a pak řekl:

„Zde přišli dva muži, patrně Indiáni, ke Komančům. Přinesli jim zprávu, která bojovníky Bílého Bobra přiměla změnit směr. Nemůžeme udělat nic jiného, než totéž a následovat je.“

Náčelník též slezl a potvrdil scoutův výrok, dříve však sám prohlédl stopu. Zahnuli jsme tedy také k jihu a jeli tak až do večera, kdy jsme kvůli koním museli jet již jen krokem. Pokud bylo možné rozpoznat stopu, jeli jsme, neboť jsme dnes chtěli urazit co nejdelší cestu. I když se setmělo, rozeznávali jsme na písčité půdě otisky kopyt. Brzy však splynulo všechno v černou tmu. Chtěli jsme zastavit. Najednou však rozevřel můj kůň nozdry, zařehtal a chtěl dál. Podle všeho ucítil vodu a proto jsem mu povolil. Za několik minut jsme dorazili skutečně k řece, u níž jsme zastavili. Břeh byl nízký a přehledný.

Po tak namáhavé a dlouhé jízdě jako byla dnešní, byla nalezená voda neocenitelným občerstvením pro zvířata i lidi. Zakrátko bylo nalezeno místo k utáboření; rudoši rozestavili stráže a pustili zvířata pod dohledem několika hlídačů volně se pást. My běloši jsme se sesedli k vodě. Old Death přemýšlel o původu řeky, ke které jsme tak netušené dorazili, a nabyl konečně přesvědčení, že je to Morelos, který se u Fort Dun-canu vlévá do Rio Grande. Příští den ukázal, že jsme se octli u dosti mohutného proudu, přes který se nedaleko odtud Komančové přeplavili. Učinili jsme totéž, a sledovali jsme znovu jejich stopu. K polednímu zahnula na západ a my, hledíce tímto směrem, spatřili jsme před sebou holé hory. Old Death se zatvářil povážlivě. Tázán na příčinu, odpověděl:

„To se mi nelíbí. Nemohu Bílého Bobra pochopit, že se odvážil do této krajiny. Víte snad, jak krásná krajina zde před námi leží?“

„Ano, Bolsón de Mapimi,“ odvětil jsem.

„A znáte tu poušť?“

„Ne.“

„Něco vám o ní povím, chcete?“

„Jen mluvte!“

„Mapimi je jako hrnec s moučnými červy, z něhož za všech dob vyrážely divoké kmeny, aby se vrhly na sousední země. Přitom si snad nemyslete, že to musí být zem úrodná, protože se v ní vylíhne tolik lidstva. Historie vždy ukázala, že jsou to právě pusté krajiny, které jsou východiskem putování národů. Kmeny, které sídlí nahoře v roklích, údolích a rovinách, nikdo nepodmaní. Vím určitě, že se tam usadilo několik kmenů Apačů. Je-li úmyslem Komančů přepadnout je, pak je mi líto nikoli Apačů, nýbrž Komančů. Na severu se roztahují Apači mezi Rio Grande del Norte a Rio Pecos a po celém severozápadě až za Gilu. Komančové se zde odvažují vstoupit do pasti, která se však může velmi lehce za nimi zavřít.“

„To je špatné. V té pasti vězíme nyní i my.“

„Ano, já se však příliš nebojím. My Apačům neublížili, a proto doufám, že se k nám nebudou chovat nepřátelsky. V případě nouze nám pomůže váš totem.“

Musel jsem se v duchu smát, když jsem slyšel, jakou váhu přikládá Old Death totemu, který mne, Vinnetouova bratra, měl chránit před Apači. Nemohl jsem mu však říci, že jsem u Apačů dobře zapsán i bez totemu. Poznamenal jsem jen:

„Není naší povinností varovat Komanče?“

„Zkuste to, sir! Řekněte hloupému desetkrát, že je hloupý, on tomu přece neuvěří. Ostatně jsem před chvílí náčelníkovi řekl, co si myslím. On se však na mně osopil a odpověděl, že má sledovat stopu Bílého Bobra za všech okolností. Nechceme-li to učinit my, můžeme prý jet, kam se nám zlíbí.“

„To je ovšem od něho velmi nezdvořilé.“

„Ano, Komančové nenavštěvují kurzy dobrého chování, ba ani taneční hodiny. Divil bych se, kdyby se tam nahoře s námi něco nesemlelo. Za hranicemi Států už jsme; zda však vůbec nebo kdy se zase dostaneme zpět, to je psáno v knize, kterou jsem dosud nečetl.“

Následuje román „NA VÁLEČNÉ STEZCE“

DOBRODRUŽSTVÍ Z CELÉHO SVĚTA – 8. SVAZEK

KAREL MAY

WINNETOU

II. část – Rudý gentleman

Translation by O. Flögl

Adaptation by Petr Dorňák

Illustration and cover

by ak. malíř Zdeněk Burian

Graphic design by Jiří Hanák

Nezkrácené vydání

Vydal R. Suchánek – nakladatelství NÁVRAT, Brno

jako svou 124. publikaci v roce 1993

Z nové sazby vytisklo SPEKTRUM Brno, Vídeňská 113

Tematická skupina 13

Dop. cena vč. DPH 69 Kč

ISBN 80-7174-276-7

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai