Vinnetou III.díl Na válečné stezce

Karel May

(2012)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Dobrodružné

Cestou z Mexika se Old Shatterhand seznamuje s Angličanem Emerym Bothwellem. Spolu ledaccos zažijí a smluví si schůzku v Alžíru. V St. Louis získává henryovku a vyráží za Bothwellem (povídka Gum) a za šest měsíců je zpět ve Státech. Navštíví Vinnetoua a dostává koně Swallowa.Při další cestě Karl poznává mladíka Harryho. Dojedou do New Venanga, petrolejového vrtu. Večer zde vypukne požár a Karl jen tak tak unikne, odveze i Harryho, který ovšem ráno nevděčně prchne zpět do údolí. Karlovi zůstane akorát prsten.Pokračuje v cestě, setká se s Vinnetouem a seznamuje se s Old Firehandem u vlaku, který chtějí přepadnout Indiáni Poncové, vedení bílým náčelníkem Parranohem... Tím dobrodružství zdaleka nekončí...

Karel May

VINNETOU

III. DÍL

Na válečné stezce

NAKLADATELSTVÍ NÁVRAT ● BRNO 1994

KAREL MAY

© Translation by O. Flögl

© Adaptation by Petr Dorňák – 1993

© Ilustrations by Eva Hochmanová-Burianová – 1993

© Cover by Eva Hochmanová-Burianová – 1993

Ilustrations and Cover akademický malíř Zdeněk Burian

© Editions by NÁVRAT – 1994

ISBN 80-7174-312-7

KAPITOLA PRVNÍ Juarez, nebo Ferdinand Maxmilián?

Poušť Mapimi (Mapimi, čti Mápimí) leží na území obou mexických provincií Chihuahua (Chihuahua, čti čiváva) a Coahuila, a je to daleká nížina tamější vysočiny, která se prostírá více než jedenáct set metrů nad mořem. Kromě severní strany je na všech stranách obklíčena pásmem hor, které jsou četnými kaňony odděleny od vlastní pouště. Mapimi sama se skládá z vlnitých ploch, pokrytých řídkou a krátkou trávou, přerušovanou písečnatými holými místy, na nichž jen zřídkakdy se objeví osamělý keř. Tu i tam se zvedá nad pustinou jednotlivý kopec a na četných místech je půda přervána kolmými trhlinami, které poutníka nutí k oklikám. Bez vody však Mapimi přece jen úplně není, jako velké arabské a asijské pouště. Jsou zde jezera, která sice v horkých ročních dobách ztrácejí většinu své vody, přece však vzduch tak občerstvují, že to stačí k vegetaci na jejich březích.

Cestování pouští Mapimi, hlavně její jižní částí, je nebezpečné a zdlouhavé zejména kvůli četným kaňonům, hlubokým a chmurným průrvám a písečným nánosům. Sestoupit do těchto skalních trhlin by se zdálo nemožné, kdyby se o to sama příroda nebyla postarala a neutvořila v nich krkolomné, přece však schodům podobné stezky. A pro toho, kdo se octne dole, zdá se výstup stejně nemožný. Musí se jet deseti i více pobočnými roklinami, než se dosáhne místa, jímž je možno dostat se opět na povrch země. Jezdec jede přitom na koni po skalisku, nad sebou má úzký pruh žhavého nebe a pod sebou závratnou hlubinu. A v té hlubině není krůpěj vody, jen kamení, nic jiného než kamení, nahé, suché a ostré. Nahoře se vznášejí supové, kteří provázejí poutníka od rána do večera, aby, když ulehne, nedaleko něho usedli a zrána ho opět provázeli dál a pronikavým, chraplavým výkřikem mu sdělili, že jsou zde, že čekají jen na to, až únavou klesne anebo po chybném kroku svého koně se zřítí do propasti. Vedle těch ptáků nanejvýš lze tu spatřit na kost vyhublého šakala mizet za skalním rohem jako stín, který za jezdcem se opět vynoří, aby hladový, za ním věčně klusal, čekaje na tutéž hostinu jako sup.

Myslel jsem, že se Gibsona zmocním ještě ve Spojených státech, nyní však jsem za ním musel do Mexika, a to do nejnebezpečnější krajiny této země. Cesta, kterou jsme měli jít, abychom dorazili do Chihuahuy, se táhne severem pustého kraje Mapimi, a vede většinou přehledným krajem. Nyní však jsme museli zahnout na jih, kde nás očekávala nebezpečí, s nimiž jsme sotva mohli počítat. K těm těžkomyslným úvahám se dostavila tělesná únava, které se ani Komančové nedovedli ubránit. Jeli jsme od haciendy del Caballero opravdu jako o závod. Rudochům došly zásoby sušeného masa, které bylo jejich jedinou potravou, a nám též zbývalo velmi málo ze zásob, poskytnutých hacienderem. Půda znenáhla stoupala. Dorazili jsme k horám, které jsme v poledne spatřili, kamenným hmotám beze stopy rostlinného života. Zahnuli jsme mezi ně, stále na jihozápad. Mezi strmými stráněmi bylo horko ještě větší než venku na volné rovině. Koně šli čím dál tím volněji. I hlavní oddíl Komančů zde jel zvolna, jak bylo patrné ze stop. Nad námi se vznášeli četní supové, kteří nás již po hodiny doprovázeli, jako by očekávali, že jim naše únava poskytne oběť. Právě když jsme zahnuli vedle jednoho skalního rohu, zbarvil se jih temněji. Zdálo se, že tam jsou lesnaté kopce. Koně, kteří to asi také zpozorovali, zrychlili hned svůj krok. Old Deathova tvář se vyjasnila.

„Tuším již, kam přijedeme,“ řekl. „Soudím, že jsme někde nablízku poříčí Rio Salado, který přichází z Mapimi. Jestliže se Komančové odhodlali sledovat řeku vzhůru, tedy je bídy konec. Kde je voda, tam je les i tráva, a možná že i zvěř. Popožeňte koně! Čím více teď napneme jejich síly, tím dříve si budou moci odpočinout.“

Stopa zahnula opět na západ. Dorazili jsme do dlouhé, úzké rokliny, a když se rozšířila, spatřili jsme před sebou zelené údolí, jímž protékal potok. Ujíždět k potoku a tam seskočit z koní bylo dílem okamžiku. I kdyby se byli Komančové chtěli přemáhat, byli by museli dát koním volnost. Když se však zvířata napojila, nasedli jsme opět a jeli hned dál. O něco níže se vléval potok do většího proudu, který jsme sledovali vzhůru. Zavedl nás do kaňonu, jehož strmé stěny byly místy porostlé křovím. Když jsme projeli údolím, vydali jsme se podél zelenavých strání, jejichž barva byla pro naše unavené a oslněné oči hotovým osvěžením. Zatím se setmělo, a my se museli ohlédnout po nějakém ležení. Náčelník Komančů trval na tom, abychom jeli ještě kus, až najdeme i stromy; museli jsme se mu podvolit. Koně klopýtali přes kameny ležící na cestě. Byla již téměř noc, když na nás pojednou někdo zavolal. Vůdce radostně odpověděl, neboť výkřik byl v nářečí jeho kmene. Zastavili jsme se. Old Death zajel s vůdcem vpřed, zakrátko se však vrátil a ohlásil:

„Komančové táboří před námi. Podle jejich stopy jsme neočekávali, že se s nimi tak brzy setkáme. Neodvážili se dál, dokud neprozkoumají krajinu. Proto se zde utábořili a vyslali v poledne vyzvědače, kteří se dosud nevrátili. Pojďte blíž! Spatříte hned ohně.“

„Myslím, že se při takovém válečném tažení nedělají ohně,“ řekl jsem.

„Půda to dovoluje. Protože vyslali vyzvědače, jsou si jisti, že nablízku není nepřítel, který by mohl ohně spatřit.“

Jeli jsme kupředu. Roklina byla brzy u konce, a pak jsme spatřili asi deset ohňů, ne velkých, nýbrž s mírnými plameny, jak je u Indiánů zvykem. Před námi ležela kotlina beze stromů. Koldokola byly strmé vrchy, což Komančové pokládali pro sebe za výhodné.

Rudoši, s nimiž jsme přijeli, jeli přímo k ležení, kdežto nám bylo přikázáno čekat, až budeme zavoláni. Trvalo to hodnou chvíli, než přišel rudoch, který nás zavedl k náčelníkovi sedícímu u ohně, kolem něhož hořely ostatní v kruhu. Seděl tam s dvěma muži, kteří asi byli znamenitými bojovníky. Jeho vlasy byly šedivé, avšak dole svázané do vrkoče, v němž vězela tři péra. Měl mokasíny, černé soukenné legginy, vestu a kabát ze světlejší látky a vedle sebe pušku se dvěma hlavněmi. Za pasem měl starou bambitku. Právě jedl. V rukou držel kus masa a nůž, který však, když nás spatřil, odložil. Vzduch byl prosycen vůní pečeného koňského masa. Hned vedle místa, na němž seděl, prýštil ze země pramen. Seděli jsme ještě na koních, a již se kolem nás utvořil široký, hustý kruh bojovníků, mezi nimiž jsem zpozoroval několik bílých tváří. Rudoši se hned zmocnili našich koní, aby je odvedli. Protože to Old Death strpěl bez námitky, neviděl jsem v tom rovněž nic nebezpečného. Náčelník povstal a stejně tak i jeho společníci. Šel Old Deathovi vstříc, podal mu po způsobu bělochů ruku a řekl mu sice vážně, ale přívětivě:

„Můj bratr Old Death překvapil bojovníky Komančů. Jak jsme mohli tušit, že se s ním zde setkáme! Je nám vítán a bude s námi bojovat proti apačským psům.“

Abychom i my mu rozuměli, mluvil známou indiánsko-anglickou pomezní hantýrkou. Old Death odpověděl rovněž tak:

„Moudrý Mannitou vede rudé i bledé tváře podivnými cestami. Šťastný je muž, který na každé ze svých cest potká přítele, na jehož slovo se může spolehnout. Bude Bílý Bobr s mými společníky kouřit dýmku míru?“

„Tvoji přátelé jsou i mými přáteli, a koho ty miluješ, toho miluji i já. Ať se posadí vedle mne a pijí mír z náčelníkova kalumetu.“

Old Death usedl, a my také. Jen černoch odstoupil stranou, kde usedl v trávě. Rudoši stáli mlčky a nehybně v kruhu jako sochy. Tváře bělochů jsem nemohl rozeznat; záře ohňů je dost neosvětlovala. Oyo-koltsa odepnul z krku kalumet, nacpal jej tabákem a zapálil. Následovala téměř tatáž ceremonie, která se odbyla při setkání s jeho synem. Tím teprve jsme nabyli jistoty, že se nemusíme obávat nepřátelství ze strany Komančů.

Když jsme čekali před ležením, učinil mladý náčelník padesáti bojovníků oznámení o výsledku své výpravy. Náčelník požádal nyní také Old Deatha, aby mu i ten vylíčil, jak se věc na haciendě sběhla. Scout to učinil takovým způsobem, že nemohlo padnout podezření ani na nás, ani na seňora Atanasia.

Bílý Bobr pohlížel delší dobu zamyšleně před sebe a pak řekl:

„Já musím uvěřit svému bratru. I kdybych chtěl pochybovat, nenacházím v jeho vypravování nic, co by svědčilo o tom, že by mne chtěl oklamat. Avšak i druhému bílému muži musím důvěřovat, neboť nemá důvod přelhávat bojovníky Komančů, a musel by lež zaplatit životem. On je nyní u nás, a byl by se již dávno vzdálil, kdyby nám řekl lež. Musím se tedy domnívat, že se jeden z vás mýlí.“

Ten úsudek jistě svědčil o náčelníkově ostrovtipu. Old Death musel být opatrný. Jak lehce mohlo náčelníka napadnout, aby vyslal ještě jeden oddíl k haciendě. Nejlépe bylo dát jediné pravděpodobné vysvětlení a svést vše na omyl. To si myslel i scout. Proto řekl:

„Klam zde ovšem vězí; nebyl jsem však oklamán já, nýbrž bledá tvář. Kde je muž, který by mohl oklamat Old Deatha? To ví můj rudý bratr též.“

„Ať mně tedy můj bratr poví, jak se věc udála!“

„Předem musím říci, že náčelník Komančů byl sám oklamán.“

„Kým?“ otázal se Bílý Bobr, tváře se pojednou velice vážně.

„Všemi bledými tvářemi, které máš tuším u sebe.“

„Pouhým tušením nemohu uvěřit. Podej mně důkaz! Jestliže mne oklamali ti, s kterými jsme kouřili dýmku míru, musí zemřít!“

„Tys jim tedy nepodal přátelskou ruku, nýbrž jsi s nimi kouřil i kalumet? Kdybych byl zde, zabránil bych tomu. Já ti podám řádný důkaz. Řekni mi: jsi snad přítelem prezidenta Juareze?“

Rudoch pohnul odmítavě rukou a odpověděl:

„Juarez je odpadlý rudoch, který bydlí v domech a vede život bledých tváří. Já jím opovrhuji. Bojovníci Komančů dali svou oddanost velkému Napoleonu III., který jim za to daruje zbraně, koně a pokrývky, a který jim vydá do rukou Apače. I bledé tváře jsou přáteli Napoleona III.“

„To je právě lež. Tím tě oklamali. Přišli do Mexika, aby sloužili Juarezovi. Zde sedí moji přátelé jako svědci. Ty přece víš, koho vzal velký Bílý otec ve Washingtonu do své ochrany?“

„Juareze.“

„A že tam za hranicemi najímají vojáky, které tajnými cestami posílají k Juarezovi, to víš také. Nuže, v La Grange bydlí Mexikán, který se jmenuje Cortesio. My sami jsme byli u něho, a tito dva muži byli jeho sousedy. On sám jim i nám řekl, že najímá četné muže pro Juareze a že v den, než jsme k němu přišli, najal bělochy jako Juarezovy vojáky. Ostatní jsou jejich průvodci. Ty jsi Juarezovým nepřítelem, a přece jsi kouřil s jeho vojáky dýmku míru, protože tě přelstili.“

V náčelníkových očích se zlostně zablesklo. Chtěl promluvit, avšak Old Death mu vpadl do řeči:

„Nech mne domluvit! Bledé tváře u tebe jsou tedy Juarezovými vojáky. Oni přišli do haciendy seňora Atanasia, který je přítelem Napoleona III. On měl u sebe návštěvu jednoho starého francouzského náčelníka. Bílí muži by jej byli usmrtili, kdyby ho byli poznali. Proto předstíral nemoc a musel ulehnout. Jeho tvář potřeli tmavou barvou, aby měl zevnějšek Indiána. Když ho bledé tváře spatřily a tázaly se, kdo to je, bylo jim řečeno, že je to Dobrý Muž, náčelník Apačů.“

Náčelník stáhl brvy. Uvěřil vypravěči, přece však se opatrně otázal:

„Proč bylo použito právě toho jména?“

„Protože Apači drží s Juarezem. Bílí muži museli tedy v tom muži vidět přítele. A on byl starý a měl šedivé vlasy, což nemohl zakrýt. Vědělo se, že Dobrý Muž má též šedivé vlasy; proto mu bylo dáno jméno toho Apače.“

„Uff! Nyní rozumím. Seňor musí být velmi moudrý muž, že jej napadla taková výmluva. Avšak kde byl náčelník Napoleona III., když přišli moji bojovníci? Oni ho nespatřili.“

„On již byl pryč. Vidíš, že to byla pouhá výmluva, že Vinnetou přivedl Dobrého Muže. Bledé tváře se tak domnívaly. Pak se bílí muži setkali s tebou a tvými bojovníky. Věděli, že Komančové jsou přátelé Francouzů a proto se vydávali za jejich přívržence.“

„Já ti věřím, musím však mít jistý důkaz, že jsou Juarezovými přáteli, jinak je nemohu potrestat, neboť kouřili z našeho kalumetu.“

„Opakuji, že ti ten důkaz podám. Napřed ti však musím říci, že mezi těmi bledými tvářemi jsou dva muži, které chci zajmout.“

„Proč?“

„Jsou našimi nepřáteli a my jsme hnali své koně mnoho dní po jejich stopě.“

To byla nejlepší odpověď. Kdyby byl Old Death podal dlouhou zprávu o Gibsonovi a Williamu Ohlertovi, nebyl by dosáhl toho, co mohl docílit krátkými slovy: „Jsou našimi nepřáteli.“ To se ukázalo hned, neboť náčelník řekl:

„Jsou-li tvými nepřáteli, tedy jsou i mými, jakmile jim vezmeme kouř míru. Já ti je daruji.“

„Dobře! Dej sem tedy přivést náčelníka bledých tváří! Až s ním budu mluvit, poznáš hned, že jsem v právu, když tvrdím, že je Juarezovým přívržencem.“

Náčelník pokynul. Jeden z jeho bojovníků přišel a dostal rozkaz. Pak se přiblížil k jednomu z bělochů a řekl mu několik slov. Muž přišel k nám; byl vysoké, silné postavy, zarostlé tváře a marciálního vzezření.

„Co chcete?“ ptal se, když si nás změřil zamračeným nepřátelským pohledem. Zajisté mne Gibson již poznal a řekl mu, že od nás nelze čekat nic dobrého. Nemalá byla má zvědavost, jak se Old Death vytáhne z léčky. Starý, chytrácký scout pohlédl na toho člověka přívětivě a odpověděl co nejzdvořileji:

„Přináším vám pozdrav od seňora Cortesia z La Grange, seňore.“

„Znáte ho také?“ otázal se muž kvapně, aniž zpozoroval, že se chytil na udici.

„Ovšem, že ho znám,“ odpověděl Old Death. „Jsme již delší dobu přátelé. Bohužel jsem přišel pozdě, abych vás zastihl, a nemohl jsem se k vám už připojit.“

„Jak to? Připojit?“

„Chtěli jsme s vámi k Juarezovi.“

V Mexikánově tváři se mihl zlobný stín.

„Seňore, jste na omylu. My totiž straníme Francouzům.“

„A dopravujete dobrovolníky ze Států do Mexika?“

„Ovšem, a to pro Napoleona III.“

„Ah tak! Seňor Cortesio tedy najímá pro Napoleona III.?“

„To bych řekl! Pro koho jiného?“

„Myslím, že pro Juareze.“

„To mu ovšem ani nepřijde na mysl.“

„Tak? Zdá se mi, že nemáte dost dobré informace.“

Vousáč se drsně zasmál:

„Co si myslíte? Já, důstojník – a nebudu mít přesné informace!“

„Juarezův důstojník, pravda?“ vpadl mu scout náhle do řeči.

„Ano – ne, ne, Napoleona III., jak jsem už řekl.“

„Nu, teď jste si dal!“ zakončil westman podivný výslech. „Jakožto důstojník byste měl ovládat lépe svůj jazyk. Jsem hotov, můžete jít.“

Důstojník by byl rád ještě něco řekl, ale náčelníkův rázný pokyn mu k tomu vzal všechnu chuť.

„Nuže, co říká můj bratr nyní?“ tázal se Old Death.

„Jeho tvář je žalobcem,“ odpověděl Bílý Bobr, „avšak ani to ještě není důkaz.“

„Jsi však přesvědčen, že je důstojníkem a že byl u seňora Cortesia?“

„Ano.“

„Patří tedy k té straně, pro niž Cortesio najímá vojáky.“

„Přesně tak. Dokaž mně však, že ten muž Cortesio najímá pro Juareze, a já budu spokojen!“

„Zde máš důkaz.“

Přitom sáhl do kapsy a vytáhl průvodní list, který byl podepsán Juarezem. Rozevřel jej, a pokračoval:

„Abychom se sami přesvědčili, že Cortesio pracuje pro Juareze a že všechny bledé tváře, které k němu přicházejí, jsou Juarezovi přátelé, tvářili jsme se tak, jako bychom se chtěli dát též najmout. On nás přijal a dal nám každému pas, podepsaný Juarezem. Můj přítel ti může svůj také ukázat.“

Náčelník vzal pas do ruky a prohlížel jej velmi důkladně. Zuřivý úsměv přelétl jeho tváří.

„Bílý Bobr se neučil umění bělochů mluvit na papíře,“ řekl, „avšak on zná velmi dobře znamení, které zde stojí; je to Juarezův totem. A mezi mými bojovníky je udatný muž, míšenec, který byl jako chlapec často mezi bledými tvářemi, a ten rozumí umění nechat mluvit papír. Zavolám jej!“

Zavolal hlasitě jméno a hned k nám přišel mladík světlé pleti. Vzal na náčelníkův rozkaz do ruky průvodní list, poklekl vedle ohně a předčítal slova a současně je tlumočil. Old Deathova tvář se stále více jasnila. Když míšenec průvodní list přečetl, vrátil jej s patrnou pýchou, že zná umění číst, a odešel. Old Death zastrčil pas a otázal se:

„Ví nyní můj rudý bratr, že jej bledé tváře přelhaly a že jsou jeho nepřáteli?“

„Nyní to již vím určitě. Ihned shromáždí své nejstarší bojovníky, aby se s nimi poradil, co se má stát.“

„Smím se té porady zúčastnit?“

„Ne. Můj bratr je moudrý v radě a udatný při činu; my ho však nepotřebujeme, protože dokázal, co dokázat chtěl. Co se nyní má stát, je věcí Komančů, kteří byli přelstěni.“

„Ještě jedno. Nepatří to sice k dosavadní záležitosti, má to však pro nás velkou důležitost. Proč táhl můj bratr tak daleko na jih? Proč se odvážil až do vysočin této pouště?“

„Komančové chtěli jet severně; dozvěděli se však, že Vinnetou táhne s velkými houfy k Rio Conchos, a že jsou zdejší vesnice Apačů nestřeženy. Proto jsme táhli rychle na jih, a získáme zde kořist, jaká dosud nikdy nebyla dopravena domů.“

„Vinnetou k Rio Conchos? Hm! Je ta zpráva spolehlivá? Od koho ji máš? Jistě od oněch dvou Indiánů, kteří se s vámi setkali severně odtud.“

„Ano. Vy jste viděli jejich stopu?“

„Ano. Jací Indiáni to jsou?“

„Jsou z kmene Topiů, otec a syn.“

„Jsou dosud u tebe a smím s nimi promluvit?“

„Můj bratr smí dělat všechno, co se mu zlíbí.“

„I promluvit s oběma bledými tvářemi, které mi chceš vydat?“

„Kdo ti v tom může zabránit?“

„Mám tedy ještě jednu prosbu: Dovol mně obejít ležení! Jsme v nepřátelské zemi a já bych se rád přesvědčil, že je všechno v bezpečí.“

„Učiň to, ačkoliv to není zapotřebí. Bílý Bobr sám uspořádal ležení i stráže. Také jsou před námi naši zvědové. Je tedy všechno v pořádku.“

Jeho přátelství ke scoutovi bylo tedy velké, jak bylo patrné z toho, že se jeho žádostí necítil uražen. Oba vznešení Komančové, kteří u něho mlčky seděli, nyní vstali a odešli odměřeným krokem, aby svolali radu. Ostatní Komančové opět usedli k ohňům. Langemu, jeho synovi a Samovi vykázal náčelník místo u jednoho z nich a nařídil dát jim tři notné kusy koňského masa. Old Death mne však uchopil za ruku a vedl mne k ohni, u něhož seděli běloši. Když nás spatřili přicházet, vstal důstojník, šel nám dva kroky vstříc a otázal se anglicky nepřátelským hlasem:

„Jaký účel měl výslech, master, jemuž jste mne ráčil podrobit?“

Stařec se přívětivě zašklebil a odpověděl:

„To vám potom řeknou Komančové; já si mohu odpověď ušetřit. Ostatně jsou mezi vámi lupiči koní. Kdo trpí kromě toho ve své společnosti vybraného zločince, nesmí mluvit s Old Deathem příliš nadutě! Všichni Komančové jsou se mnou proti vám, takže je třeba jen malý pokyn, a jste ztraceni.“

Odvrátil se od nich, zůstal však stát, aby mně poskytl příležitost k řeči. Gibson a William seděli též u ohně. Zevnějšek druhého svědčil o utrpení a zpustlosti. Jeho šaty byly roztrhány a vlasy měl jako divoch. Tváře měl vpadlé a oči ležely hluboko v důlcích. Nezdálo se ani, že by viděl a slyšel, co se vedle něho děje. Držel v ruce tužku a na koleně měl papír, do něhož strnule pohlížel.

S ním jsem zatím neměl co dělat. Ubožák byl bezmocný a nepříčetný. Proto jsem se obrátil k jeho svůdci:

„Konečně se tedy setkáváme, master Gibson? Doufám, že od této chvíle zůstaneme spolu delší dobu.“

Zasmál se mi do tváře a odpověděl:

„S kým to mluvíte, sir?“

„S vámi, jak snad vidíte!“

„Nu, to bych byl věru neřekl. Já jen podle vašeho pohledu soudím, že myslíte mne. Nazval jste mne ‚master Gibson‘, je to pravda?“

„Ovšem.“

„Nuže – nejen že se tak nejmenuji, ale ani neznám žádného gentlemana toho jména!“

„Ano, kdo má tolik jmen, může lehce jedno zapomenout. Nenazýval jste se v New Orleansu Clinton? A v La Grange seňor Gavilano?“

„To je ovšem mé správné a pravé jméno. Co ode mne chcete? Já s vámi nemám co dělat. Neznám vás!“

„To věřím. Policistovi se často stává, že ho lidé nechtějí poznat. S popíráním však u mne daleko nepřijdete. Vy jste svou úlohu už dohrál. Nepronásledoval jsem vás z New Yorku až sem, abyste se mi vysmál. Od dnešního dne půjdete se mnou všude, kam vás povedu!“

„Ó! A neučiním-li to?“

„Pak vás hezky přivážu na koně, a myslím si, že mne kůň pak uposlechne.“

Najednou vyskočil ze země, vytrhl revolver a vykřikl:

„Muži, řekněte mně ještě jednou něco podobného, a pak vás ďábel –“

Dál se nedostal. Old Death se postavil za něho a udeřil ho pažbou pušky do ruky, takže upustil revolver.

„Neotvírejte si tady hubu, Gibsone!“ řekl starý. „Jsou zde lidé, kteří mají prostředky, aby vám ji nadobro zavřeli!“

Gibson se chytil za ruku, obrátil se a zvolal:

„Master, mám vám vrazit nůž mezi žebra? Myslíte, že se vás bojím, když se jmenujete Old Death?“

„Ne, můj hochu, bát se nemusíš; avšak poslouchat budeš! Ještě slovo, které mi nepůjde pod vousy, a kýchnu na tebe dobrou kulku z pušky.“

Jeho slova i chování na Gibsona značně účinkovaly. Řekl dosti malomyslně:

„Ale vždyť ani nevím, co vlastně chcete? Vy se ve mně mýlíte. Zaměňujete mne s někým jiným!“

„To není pravděpodobné. Ty máš tak vysloveně darebáckou tvář, že nemůže být zaměněna s jinou. A ostatně, zde sedí hlavní svědek proti tobě.“

Při tom ukázal na Williama Ohlerta.

„Ten? Svědek proti mně?“ otázal se Gibson. „To je opět důkaz, že se mýlíte. Zeptejte se ho!“

Položil jsem ruku na jeho rameno a oslovil Williama. Zvolna pozvedl hlavu, pohlédl na mne bezvýrazně a neodpověděl.

„Master Ohlert, sir Williame, slyšíte mne?“ opakoval jsem. „Váš otec mne za vámi posílá!“

Jeho bezcitný pohled utkvěl na mé tváři, avšak ani teď nepromluvil. Tu se na něho Gibson hrozivě osopil:

„Tvé jméno chceme vědět. Hned je řekni!“

Tázaný se obrátil tváří k mluvčímu a odpověděl úzkostlivým hlasem jako zastrašené dítě:

„Jmenuji se Anselmo.“

„Kdo jsi?“

„Básník.“

Pak jsem se otázal já:

„Jmenuješ se Ohlert? – Pocházíš z New Yorku? – Máš otce?“

Ohlert ke všem těm otázkám odpověděl záporně, a to bez rozmýšlení a s chvatem, který svědčil, že otázky i odpovědi má nacvičené. Bylo patrné, že od té doby, kdy se dostal do rukou prohnaného podvodníka, se jeho duch ještě více zatemnil.

„Tady máte svého svědka!“ zasmál se Gibson vítězně. „Dokázal vám sám, že jste na nepravé stopě. Prosím tedy, abyste nás už nechali na pokoji!“

„Já se ho přece na něco zvláštního zeptám,“ odpověděl jsem. „Možná, že jeho paměť je přece jen silnější, než lži, které jste mu vtloukl do hlavy.“

Dostal jsem šťastný nápad; vytáhl jsem svou tobolku, v níž jsem měl uloženo číslo novin, které obsahovalo Ohlertovu báseň. Vzal jsem noviny do ruky, a přiblíživ se trochu k ohni, začal jsem báseň hlasitě a s důrazem přednášet. Doufal jsem, že známé zvuky z vlastní básně vytrhnou nešťastného člověka z jeho duševní strnulosti. Ale ten tu seděl jako bez vědomí a pohlížel tupě k zemi. Četl jsem druhou sloku, stupňoval jsem hlas a snažil se báseň přednášet co nejvroucněji. Ani to však nepůsobilo. Zoufale jsem se pustil do třetí sloky. S citem i s příslušnou gestikulací jsem ty rýmy předčítal, naplněné hrůzou, jako bych stál někde na jevišti. Rozčilením se mi chvěl hlas a to chvění snad pomalu působilo na mozek ubohého muže, neboť již již se zdálo, že výraz jeho tváře oživuje.

Četl jsem poslední řádky a vložil do nich co nejvíce divadelního patosu a konečně vztáhnul ruce k Ohlertovi:

„ó nešťastný, té poslední se noci střež –

neb po ní nepřijde již probuzení! –“

Můj hlas dozněl, v témže okamžiku ze sebe Ohlert vyrazil divoký výkřik radosti, jako když se matka vrhá na své ztracené dítě. Vzchopil se ze země, vrhl se ke mně, vyrval mi z ruky list, zamával jím nad hlavou a vítězoslavným hlasem, rozléhajícím se po celém okolí, zvolal:

„Má báseň! Má – William Ohlert – to jsem já – ty ne! –“

Poslední slova platila Gibsonovi. V tom okamžiku ve mně vzniklo hrozné podezření. Gibson měl Ohlertovy osobní průkazy. Snad se za něj nevydává, ačkoliv je o mnoho starší? Neměl jsem však čas o tom uvažovat, neboť v tom se přihnal náčelník, zapomínaje na svou rudou důstojnost, a ranou pěsti srazil Williama k zemi, volaje:

„Mlč, pse! Mají Apači zjistit, že jsme zde? Vždyť přivoláš boj a smrt!“

William Ohlert žalostně zasténal a pohlédl strnule vzhůru na Indiána. Vzal jsem mu noviny z ruky a opět je schoval. Doufal jsem, že se mi pomocí básně později opět podaří Ohlerta dostat z jeho tuposti.

„Nehněvej se na něho!“ prosil Old Death náčelníka Komančů. „Jeho duch je zatemněn. Bude již klidný. A nyní mi pověz, jsou-li tito dva muži oni Topiové, o nichž jsi mi vypravoval!“

Při tom ukázal na dva Indiány, kteří seděli s bělochy u ohně.

„Ano, jsou to oni,“ odpověděl tázaný. „Řeči Komančů mnoho nerozumějí. Musíš s nimi mluvit řečí hraničářů. Avšak dbejte o to, aby se tento běloch, jehož duše není přítomna, choval tiše, jinak mu dám ucpat ústa.“

Pak se opět vrátil k poradnímu ohni. Old Death přeměřil zkoumavě oba Indiány a otázal se staršího z nich:

„Moji rudí bratři přišli z vysočin Topia. Jsou bojovníci, kteří bydlí tam nahoře, přáteli Komančů?“

„Ano,“ odpověděl muž. „My půjčujeme své tomahawky bojovníkům Komančů.“

„Jak se však stalo, že vaše stopa přichází od severu, kde nebydlí vaši bratři, nýbrž ti, kteří jsou nepřáteli Komančů, Llanerové a Apačové-Tarakonové?“

Tato otázka způsobila Indiánovi rozpaky, což bylo vidět, protože ani on, ani jeho syn nebyli pomalováni. Po chvíli odpověděl:

„Můj bílý bratr mně klade otázku, kterou si může lehce zodpovědět sám. My jsme vyhrabali válečnou sekeru proti Apačům a jeli jsme na sever, abychom vypátrali jejich bydliště.“

„Co jste našli?“

„Spatřili jsme Vinnetoua, největšího náčelníka Apačů. Vyrazil se svými bojovníky, aby zanesl válku přes Rio Conchos. Tak jsme se vrátili, abychom to oznámili našim lidem, aby si pospíšili a přepadli vesnice Apačů. Přitom jsme se setkali s bojovníky Komančů a zavedli jsme je sem, aby i oni zanesli zkázu k našim nepřátelům.“

„Komančové vám za to budou vděčni. Avšak od které doby zapomněli bojovníci Topiů být poctiví?“

Bylo jasné, že scout má proti oběma nějaké podezření; mluvil s nimi sice přívětivě, avšak jeho hlas měl zvláštní zvuk, který jsem u něho vždy pozoroval, když měl tajný úmysl někoho přelstít. Domnělým Topiům byly jeho otázky asi velmi nepříjemné. Mladší na něho zlostně pohlížel. Starší se všemožně namáhal, aby přívětivě odpovídal, bylo však slyšet, že mu slova z úst vycházejí zdráhavě.

„Proč se náš bratr táže na naši poctivost?“ řekl nyní. „Jaký má důvod o ní pochybovat?“

„Nemám úmysl vás urážet. Avšak proč nesedíte u komančských bojovníků, nýbrž zde u bledých tváří?“

„Old Death se ptá více než by měl. My zde sedíme, protože se nám to líbí.“

„Vzbuzujete tím domněnku, že Komančové muži kmene Topiů opovrhují. Vypadá to tak, jako by vás chtěli využít, při tom však vám nedovolí sedět u svých ohňů.“

To byla urážka. Rudoch vybuchl:

„Nemluv taková slova, jinak s námi budeš muset zápasit. My jsme seděli u Komančů a přišli jsme nyní k bledým tvářím, abychom se od nich něčemu přiučili. Je snad zakázáno poznat, co se děje v zemích a městech bělochů?“

„Ne; to není zakázáno. Já však na vašem místě bych jednal opatrněji. Tvé oči viděly mnohou zimu; proto bys měl vědět, co míním.“

„Nevím-li to, tedy mně to pověz!“ zněla odpověď.

Tu k němu Old Death přistoupil, sehnul se k němu a řekl téměř přísným hlasem:

„Kouřili bojovníci Komančů s vámi dýmku míru a pustili jste kouř kalumetu též nosem?“

„Ano.“

„Tedy jste povinni konat přesně jen to, co je jim na prospěch.“

„Myslíš snad, že to nechceme učinit?“

Oba si pohlíželi ostře do očí. Zdálo se, jako by se jejich pohledy chtěly do sebe vpít, aby spolu zápasily. Pak odpověděl Old Death:

„Vidím, že jsi mně rozuměl a že jsi uhodl mé myšlenky. Kdybych je chtěl pronést, byli byste oba ztraceni.“

„Uff!“ zvolal rudoch, vyskočiv a sahaje k noži. I jeho syn se hrozivě vztyčil a vytáhl tomahawk. Old Death odpověděl na tyto nepřátelské projevy jen vážným pokynem hlavy a řekl:

„Jsem přesvědčen, že se dlouho u Komančů nezdržíte. Navrátíte-li se k těm, kteří vás vyslali, tedy jim řekněte, že jsme jejich přátelé. Old Death miluje všechny rudé muže a neptá se, ke kterému kmeni patří.“

Tu na něho rudoch zasyčel:

„Myslíš snad, že nepatříme ke kmeni Topiů?“

„Můj rudý bratr ať uváží, jak neopatrné je tázat se mne na to. Já jsem své myšlenky zamlčel, protože nechci být tvým nepřítelem. Proč je prozrazuješ sám? Nestojíš uprostřed pětisetnásobné smrti?“

Rudochova ruka sebou trhla, jako by chtěla bodnout.

„Řekni mně tedy, zač nás považuješ?“ vyzval starého.

Ten uchopil ruku, která držela nůž, zavedl Indiána stranou až ke mně a řekl tiše:

„Vy jste Apačové!“

Indián ustoupil o krok, vytrhl ruku z obětí starého scouta, vytasil nůž k bodnutí a řekl:

„Pse, ty lžeš!“

Old Death neučinil ani pohyb, aby odrazil bodnutí, zašeptal jen rozčilenému:

„Chceš usmrtit Vinnetouova přítele?“

Byl-li to obsah slov, který měl účinek, či byl-li to scoutův tvrdý pohled, krátce a dobře, Indiánova ruka s nožem klesla. Přiblížil ústa k Old Deathovu uchu, řekl hrozivě:

„Mlč!“

Obrátil se a usedl. Jeho tvář byla klidná a tak neproniknutelného výrazu, jako by se nebylo nic událo. Viděl, že je prozrazen, nebyla však na něm patrna ani stopa nedůvěry nebo strachu. Znal Old Deatha tak dobře, aby věděl, že není schopen zrady? Nebo se cítil z jiné příčiny v bezpečí? I jeho syn klidně usedl a zastrčil opět tomahawk. Oba Apači se odvážili postavit se do čela svých úhlavních nepřátel, to byla odvaha, která byla obdivuhodná. Kdyby se jim jejich úmysl podařil, byli by Komančové ztraceni. Tato myšlenka mne znepokojila. Vítězství muselo samozřejmě připadnout Vinnetouovi, ale příčilo se mi nechat Komanče, kteří nás tak přátelsky přijali, slepě se vrhat do zkázy. Umínil jsem si, že o tom s Old Deathem promluvím.

Chtěli jsme odejít, avšak hnutí mezi Komanči způsobilo, že jsme zůstali stát. Viděli jsme, že porada je u konce. Její účastníci vstali, rudoši dostali rozkaz, aby opustili ohně a utvořili hustý kruh kolem jednoho, u něhož jsme seděli my. Běloši jimi byli obklopeni. Bílý Bobr vstoupil vážně do kruhu a pozvedl ruku na znamení, že chce mluvit. Hluboké ticho zavládlo v ležení. Běloši dosud netušili, co nyní nastane. Vstali. Jen oba domnělí Topiové zůstali sedět a pohlíželi před sebe klidně, jako by se jich nic z toho netýkalo. Také William Ohlert dosud seděl a pohlížel strnule na tužku, kterou držel v ruce.

Nyní začal náčelník pronášet volnou a důraznou řeč:

„Bledé tváře přišly ke Komančům a řekly jim, že jsou jejich přátelé. Proto jimi byly pohoštěny a kouřily s nimi dýmku míru. Nyní se však Komančové dozvěděli, že byli bledými tvářemi přelstěni. Bílý Bobr uvážil všechno, co svědčí proti nim i pro ně a radil se s nejzkušenějšími muži o tom, co se má stát. Shodl se s nimi na tom, že nás bledé tváře přelstily a že již déle nezasluhují naší ochranu a naše přátelství. Proto se svazek s nimi ihned zrušuje a na místo přátelství nastoupí nepřátelství.“

Na okamžik ustal. Důstojník se chopil rychle příležitosti, tázaje se:

„Kdo nás očernil? Jistě to byli tito čtyři muži, kteří přišli s černochem, aby nás strhli do nebezpečí, které jsme si nezasloužili. My jsme dokázali a my opakujeme, že jsme přátelé Komančů. Cizinci však ať podají důkaz, že s našimi rudými bratry smýšlejí poctivě! Kdo jsou a kdo je zná. Jestliže mluvili o nás zle, pak žádáme to poznat, abychom se mohli hájit. My se nedáme odsoudit bez obrany! Já jsem důstojník, tedy náčelník bělochů. Mohu a musím proto žádat, abych byl přibrán ke všem poradám, které se nás osobně dotýkají!“

„Kdo ti dovolil mluvit?“ tázal se náčelník přísně a hrdě. „Když mluví Bílý Bobr, pak musí každý vyčkat, až bude osloven! Žádáš, abych tě vyslechl. Ty jsi byl vyslechnut, když s tebou mluvil Old Death. Je dokázáno, že jste Juarezovi bojovníci. My jsme přátelé Napoleona III.; proto jste našimi nepřáteli. Ty se ptáš, kdo jsou tyto čtyři bledé tváře, a já ti říkám: jsou to udatní, poctiví bojovníci. My jsme znali Old Deatha již mnoho zim, než jsme spatřili vás! Ty žádáš, aby ses směl zúčastnit našich porad. Říkám ti, že ani Old Death k tomu nedostal dovolení. Bojovníci Komančů jsou stateční muži. Nepotřebují lsti bledých tváří, aby věděli, co je moudré či nemoudré, co je správné či nesprávné. Nyní jsem k vám přišel, abych vám ohlásil, na čem jsme se usnesli. Musíte to klidně vyslechnout a nesmíte k tomu říci ani slovo, neboť – – –“

„My jsme s vámi kouřili kalumet,“ přerušil jej důstojník. „Jestliže s námi budete zacházet nepřátelsky –“

„Mlč, pse!“ zahřměl na něho náčelník. „Tys měl teď na rtech urážku! Nezapomeň, že jste obklíčeni pěti sty bojovníky, kteří jsou připraveni ji okamžitě pomstít! Dostali jste kalumet jen pro svůj podvod a lež. Avšak bojovníci Komančů znají vůli Velkého Ducha. Ctí jeho zákony a vědí, že dokud jste pod ochranou kalumetu, dotud s vámi musíme zacházet jako s přáteli. Červená je posvátná hlína dýmky, z níž je vyřezána. Červená je barva světla, dne i plamene, jenž kalumet zažíhá. Když vyhasne, zavládne mír, dokud se neobjeví světlo. Až slunce zazáří, je klid u konce a náš svazek též. Až do té doby budete našimi hosty. Potom však bude nepřátelství mezi námi a vámi. Můžete zde sedět a spát, nikdo se vás nedotkne. Avšak jakmile nastane den, musíte odjet směrem, kterým jste přišli. Dostanete náskok, který nazýváte pět minut; potom vás budeme pronásledovat. Co vám patří, si všechno můžete vzít; potom vás usmrtíme a vezmeme si váš majetek. Ti dva mezi vámi, kteří patří Old Deathovi, zůstanou sice také našimi hosty, protože s námi kouřili dýmku míru; avšak s vámi odjet nesmějí, nýbrž zůstanou zde jako zajatci Old Deatha, který s nimi může naložit, jak sám uzná. To je usnesení, které jste měli vyslechnout. Bílý Bobr, náčelník Komančů, Howgh!“

Odvrátil se.

„Cože?“ zvolal Gibson. „Já mám být zajatcem tohoto starého muže? Já – – –“

„Mlčte!“ přerušil ho důstojník. „Na tom nařízení se nedá již nic změnit. Já rudochy znám. Ostatně jsem přesvědčen, že rána na nás namířená padne na udavače. Ještě není ráno. Do té doby se může mnoho stát. Možná, že odplata je blíž, než si kdo myslí.“

Pak opět usedli, jak seděli předtím. Komančové však nikoliv, nýbrž uhasili své ohně a utábořili se v čtyřnásobném kruhu kolem bělochů, takže ti byli úplně obklíčeni. Old Death mne vyvedl z kruhu. Chtěl jít vyzvídat.

„Myslíte, že teď již Gibsona máme?“ tázal jsem se.

„Jestliže se nestane něco neočekávaného, tedy nám nemůže uniknout,“ pravil.

„Nejlépe by ovšem bylo, kdybychom se jich zmocnili hned!“

„To je nemožné. Rozhoduje zde ta zatrolená dýmka míru. Před svítáním Komanči nedovolí, abychom na Gibsona vložili ruku. Potom jej však můžeme vařit nebo smažit, sníst vidličkou či bez ní, jak se vám bude chtít.“

„Mluvil jste o něčem neočekávaném. Obáváte se něčeho?“

„Bohužel! Soudím, že Komančové se dali vlákat oběma Apači do velmi nebezpečné pasti.“

„Vy je tedy pokládáte skutečně za Apače?“

„Nejsou-li jimi, můžete mne hned pověsit. Hned mně bylo podezřelé, když jsem zaslechl, že Topiové přišli od Rio Conchos. To mohli namluvit jen rudému Komančovi, ne však starému scoutovi, jaký jsem já. Když jsem je potom spatřil, věděl jsem hned, že mé podezření je oprávněné. Topiové patří k polocivilizovaným Indiánům. Mají v tváři měkký, zamžený výraz. Pohleďte však na ostré, tvrdé rysy obou rudochů! A co teprve, když jsem je uslyšel mluvit! Prozradili se hned svou výslovností. A potom, když jsem jednomu z nich řekl otevřeně, že je Apač, nedalo mně celé jeho chování za pravdu?“

„Nemůžete se mýlit?“

„Ne. Nazval přece Vinnetoua ‚největším náčelníkem Apačů‘. Použije nepřítel Apačů takový výraz? Sázím hlavu i s krkem, že se nemýlím.“

„Máte k tomu ovšem závažné důvody. Avšak kdybyste měl skutečně pravdu, tedy jsou ti lidé obdivuhodní. Dva Apačové, kteří se odváží mezi pět set Komančů, to je více než hrdinství!“

„Ó, Vinnetou zná své lidi!“

„Vy se domníváte, že je poslal?“

„Rozhodně! Víme přece od seňora Atanasia, kdy a kde Vinnetou přeplaval Rio Grande. Není tedy možné, aby již byl na Rio Conchos, zejména ne s veškerými bojovníky. Ne, jak já ho znám, jistě jel přímo do Bolsón de Mapimi, aby shromáždil Apače. Vyslal hned různé vyzvědače, aby vyhledali Komanče a vlákali je do Mapimi. Kdežto Komančové se domnívají, že je u Rio Conchos a myslí, že vesnice Apačů jsou opuštěné a bez obrany, očekává je on zde a přepadne je, aby je rázem zničil.“

„U ďasa! Pak sedíme uprostřed nich, neboť nás Apači považují za nepřátele!“

„Ne. Oni vědí, že jsem je prohlédl. Stačilo by říci Bílému Bobru jediné slovo a zemřou nejhrůznější smrtí. Že to nečiním, je pro ně jistým důkazem, že nejsem jejich nepřítelem, nýbrž naopak přítelem.“

„Já nechápu ještě jednu věc, sir. Není vaší povinností varovat Komanče?“

„Hm! To je věc po čertech choulostivá. Komančové jsou zrádci a drží s Napoleonem III. Přepadli Apače v míru a povraždili je. To musí být podle božských i lidských zákonů potrestáno, ale my jsme s nimi kouřili dýmku míru a nesmíme je zradit.“

„To máte ovšem pravdu, ačkoliv všechna má sympatie patří Vinnetouovi.“

„Má též. Přeji jemu i Apačům všechno dobré. Jeho dva zvědy nesmíme prozradit, ale potom jsou Komančové, s nimiž též musíme držet, ztraceni. Co dělat? Ano, kdybychom měli Gibsona a Ohlerta, mohli bychom jít svou cestou a oba kmeny ponechat sobě navzájem.“

„Nu, to se stane zítra ráno.“

„Možná také že ne! Velmi lehce je možné, že zítra, právě v ten čas, budeme honit ve věčných lovištích s Apači i Komanči bobry a bizony!“

„Je nebezpečí tak blízko?“

„Domnívám se, že ano a mám k tomu dva důvody. Předně nejbližší vesnice Apačů nejsou daleko odtud a Vinnetou nesmí Komanče k sobě pustit příliš blízko. A za druhé: ten mexický důstojník se vyslovil tak, že očekávám již dnes nějaký uskok.“

„To je ovšem pravděpodobné. Můžeme se spolehnout na kalumet Komančů i na můj totem a to tím spíše, že i vás Vinnetou zná a mne již také viděl. Avšak kdo se dostane mezi dva mlýnské kameny, toho semelou, přestože se od jednoho z nich nemá čeho obávat.“

„Buď tedy mezi ně nepůjdeme, nebo se postaráme o to, aby nezačaly mlít,“ rozhodl scout, „nyní půjdeme na zvědy. Možná, že bude přes dnešní tmu možné spatřit, co mému duchu uleví. Pojďte za mnou tiše a zvolna! Nemýlím-li se, byl jsem již v tomto údolí jednou; proto doufám, že se zde rychle vyznám.“

Má domněnka se splnila. Byli jsme v malé, téměř kruhovité kotlině, jejíž šířku bylo velmi lehce možné v pěti minutách proběhnout. Měla vchod, kterým jsme přišli a východ, který byl stejně úzký jako vchod. Tam ven byli vysláni vyzvědači a uprostřed údolí ležel tábor Komančů. Stěny kotliny byly ze skály, která strmě stoupala, a zdálo se, že poskytuje záruku, že se dolů ani nahoru po nich nikdo nedostane. Šli jsme kolem dokola podél stráží, které stály u vchodu i u východu. Pak jsme se opět přiblížili k ležení.

„Ostuda!“ bručel scout. „Jsme skutečně v pasti a mně vůbec nenapadá, jak bychom se odtud dostali. Museli bychom to udělat jako liška, která si uhryže nohu, aby se dostala ze želez, do nichž se lapila.“

„Nemohli bychom Bílého Bobra přinutit k tomu, aby vyhledal jiné ležení?“

„To by bylo jediné, co bychom mohli zkusit. Avšak nemyslím, že s tím bude souhlasit, aniž bychom mu řekli, že jsou zde dva Apači. A to rozhodně neuděláme.“

„Možná, že věci vidíte příliš černě, sir. Snad jsme zde úplně v bezpečí. Oba body, jimiž je možné dostat se sem, jsou více než dostatečně střeženy.“

„Ano, deset mužů na této straně a deset na druhé, to vypadá velmi krásně. Avšak nesmíme zapomenout, že máme co dělat s Vinnetouem. Jak se mohl jinak moudrý a opatrný Bílý Bobr odhodlat, usadit se v tomto uzavřeném údolí, je mi hádankou. Oba vyzvědači Apačů mu pověsili na nos ne bulíka, ale pořádného vola. Promluvím s ním. Kdyby chtěl setrvat a něco se přece semlelo, zachováme se podle možnosti nestranně. Jsme přátelé Komančů, musíme se však varovat před tím, abychom neusmrtili nějakého Apače. Nu, tady je ležení a tam stojí náčelník. Pojďte se mnou k němu!“

Proti ohni bylo možné poznat Bílého Bobra podle orlích per. Když jsme k němu došli, otázal se:

„Přesvědčil se můj bílý bratr, že jsme v bezpečí?“

„Ne,“ odpověděl scout.

„Co vytýká tomuto místu?“

„Že se podobá pasti, v níž všichni vězíme.“

„Můj bratr se mýlí. Toto údolí není pastí, spíše se podobá místu, které běloši nazývají fort (Pevnost). Nepřítel sem nemůže.“

„Ano, vchody snad ne, neboť ty jsou tak úzké, že mohou být deseti bojovníky lehce obhájeny. Avšak nemohou Apačové sestoupit z vrchů?“

„Ne. Stěny jsou příliš strmé.“

„Přesvědčil se o tom můj rudý bratr?“

„Velmi důkladně. Synové Komančů sem přišli za bílého dne. Oni si všechno prohlédli. Pokusili se vylézt vzhůru po skalách; nepodařilo se jim to však.“

„Možná, že je snazší slézt shora dolů, než zdola nahoru. Vím, že Vinnetou umí lézt jako divoký kozel.“

„Vinnetou zde není. Topiové mně to řekli.“

„Možná, že se mýlili; snad to zjistili od někoho, který to sám určitě nevěděl.“

„Oni to řekli. Jsou Vinnetouovi nepřátelé a já jim věřím.“

„Avšak je-li pravda, že Vinnetou byl ve Fort Inge, pak by mohl býti spíše zde, nemohl však shromáždit své bojovníky a být již za Rio Conchos. Můj bratře, porovnej krátkou dobu s dlouhou cestou.“

Náčelník svěsil v zamyšlení hlavu. Zdálo se, že dospěl k výsledku, který souhlasil se scoutovým názorem, neboť řekl:

„Ano, doba byla krátká a cesta je dlouhá. Zeptám se Topiů ještě jednou.“

Odebral se k ohni a my šli zvolna za ním. Běloši na nás zachmuřeně pohlíželi. Stranou od nich seděli Langeové a černoch Sam. William Ohlert psal, hluchý a slepý pro své okolí. Domnělí Topiové vzhlédli, až když jim náčelník řekl:

„Vědí moji bratři zcela určitě, že –“

Najednou se zarazil. Z vrcholku skály zazněl úzkostný vřesk malého ptáka a hned nato skřehot sovy. Náčelník naslouchal, Old Death též. Jako by si chtěl pohrát, uchopil Gibson blízkou větev a vrazil ji do ohně, takže vysoko vzplála. Právě to chtěl udělat podruhé, přičemž oči všech bělochů byly na něho s uspokojením upřeny; tu však k němu přiskočil Old Death, vytrhl mu větev z ruky a hrozivě zvolal:

„Toho zanechte, sir! To si zakazujeme!“

„Proč?“ otázal se Gibson zlostně. „Už nesmím ani prohrábnout oheň?“

„Ne. Když tam nahoře křičí sova, neodpovídá se zde dole umluveným znamením.“

„Znamení? Třeštíte?“

„Ano, třeštím a to tak, že každého, kdo se odváží ještě jednou tímto způsobem vrazit do ohně, uctím hned kulkou!“

„Proklatě! Vy se chováte, jako byste zde byl pánem!“

„Tím jsem a vy jste mým zajatcem, s nímž budu jednat po čertech krátce až se nabažím pohledu na vaši šibeniční tvář. Nemyslete si, že se Old Death dá vámi přelstít!“

„To si musíme dát líbit? Skutečně musíme, seňores?“ ptal se důstojník.

Otázka platila ostatním. Old Death v mžiku držel oba revolvery v rukou a já též. Langeové i Sam stáli vedle nás též s revolvery. Byli bychom každého zastřelili, kdo by byl jen sáhl po zbrani. K tomu ještě dal náčelník svým lidem krátký rozkaz.

Komančové okamžitě vstali a tucty šípů byly namířeny na bělochy, kteří seděli uprostřed.

„Tady to vidíte!“ smál se Old Death. „Ještě vás chrání kalumet. Byly vám ponechány i zbraně. Jakmile však sáhnete na zbraň, je konec úmluvy, která vás dosud chrání!“

Tu zazněl skřehot a křik sovy ještě jednou, vysoko, tak jako z oblak. Gibsonova ruka sebou trhla, jako by chtěla ještě jednou vrazit do ohně, avšak neodvážil se to udělat. Nyní opakoval náčelník přerušenou otázku:

„Vědí moji bratři určitě, že Vinnetou je za Rio Conchos?“

„Ano, víme to určitě,“ odpověděl starší.

„Nechť si to rozmyslí, než odpoví!“

„Nemýlíme se! Byli jsme ukryti v křovinách, když táhl vedle nás a viděli jsme ho.“

Náčelník se ještě dále vyptával a Topia odpovídal správně. Konečně řekl Bílý Bobr:

„Tvé vysvětlení uspokojilo náčelníka Komančů. Moji bílí bratři ať jdou opět se mnou!“

Vyzvání platilo mně a Old Deathovi; ten však pokynul Langeům, aby šli též s námi. Učinili tak a přivedli Sama s sebou.

„Proč volá můj bratr i ostatní své přátele?“ tázal se náčelník.

„Protože si myslím, že je budu brzy potřebovat. Chceme být v okamžiku nebezpečí pohromadě.“

„Není žádné nebezpečí.“

„Mýlíš se. Neupozornilo tě na ně volání sovy? Vyrazil je ze sebe člověk.“

„Bílý Bobr zná hlasy všech ptáků a zvířat. On je umí rozeznat od zvuků napodobených lidmi. To byla skutečná sova.“

„A Old Death ví, že Vinnetou umí úplně přirozeně napodobit hlasy mnohých zvířat. Prosím tě, abys byl opatrný! Proč udeřila bledá tvář do ohně? Bylo to znamení, které měl dát.“

„Musel by být s Apači domluven a on se přece s nimi nemohl setkat!“

„Tedy to s nimi smluvil jiný a bledá tvář obdržela rozkaz dát znamení, aby se pravý zrádce neprozradil.“

„Myslíš, že zde máme zrádce? A i kdyby tomu tak bylo, nemuseli bychom se bát Apačů, neboť nemohou projít díky strážím a také ne dolů ze skály.“

„Snad přece. Pomocí lasa se mohou spouštět od místa k místu, neboť – poslouchej!“

Křik sovy se ozval znova, již ne z vrchu, nýbrž dále zdola.

„Je to opět ten pták,“ řekl Komanč docela klidně. „Tvá starost je zbytečná.“

„Ne. U ďasa! Apači jsou zde, uprostřed údolí. Slyšíš?“

Od vchodu údolí zazněl hlasitý, pronikavý výkřik, smrtelný výkřik. A hned nato se chvěl vzduch mnohonásobným válečným vytím Apačů. Kdo je jen jednou slyšel, nezapomene je nikdy. Sotva ten výkřik zazněl, vyskočili všichni běloši u ohně.

„Tam stojí ti psi!“ zvolal důstojník, ukazuje na mne. „Vzhůru na ně!“

„Ano, na ně!“ vykřikl Gibson. „Zabte je!“

Stáli jsme ve tmě, takže měli velmi nejistý terč. Proto raději nestříleli, nýbrž se na nás vrhli pažbami. Asi to bylo předem umluveno, neboť jejich pohyby byly tak rychlé a jisté, že nemohly být vnuknutím okamžiku. Byli jsme od nich asi třicet kroků. Ta vzdálenost však poskytla Old Deathovi dost času k poznámce:

„Nuže, nemám pravdu? Pušky připravit! Přivítáme je odpovídajícím způsobem.“

Šest pušek bylo namířeno na útočníky, neboť i náčelník byl s námi. Výstřely zahřměly – dvakrát z dvojek. Neměl jsem čas počítat padlé. Komančové zasypali chlapy svými šípy. Ještě jsem zpozoroval, že Gibson, přes to, že ostatní štval, sám se na nás nevrhl. Stál dosud u ohně, držel Ohlerta za ruku a snažil se jej zvednout ze země. Jen okamžik jsem mohl ty dva pozorovat. Pak to bylo nemožné, neboť vřava bitvy se přiblížila. Apačové se dostali s Komanči do blízkého kontaktu.

KAPITOLA DRUHÁ Osudná kotlina

Záře ohňů daleko nesahá, a proto nemohli Apačové vidět všechny své nepřátele. Komančové stáli dosud v kruhu, který však byl okamžitě proražen a nárazem k jedné straně roztažen. Výstřely hřměly, šípy syčely a nože se leskly. K tomu povyk obou bojujících stran a pohled na chaos temných, spolu zápasících postav, které měly vzezření ďáblů! V čele všech Apačů vnikl do kruhu Komančů mocným skokem jeden. V levé ruce měl revolver, v pravé se mu blýskal tomahawk. Každá kulka z jeho revolveru zasáhla, jeho sekera svištěla z hlavy na hlavu. Bojovník neměl na hlavě žádné péro, také jeho tvář nebyla pomalována. Viděli jsme ji ve všech obrysech. Avšak kdyby i toho nebylo, tedy již způsob jeho boje, a to, že měl revolver, nám prozradil, kdo je. Bílý Bobr ho poznal tak rychle jako my.

„Vinnetou!“ zvolal. „Konečně ho mám! Je můj!“

Skokem se vzdálil od nás a vrazil do chumlu. Ten se za ním zavřel tak rychle, že jsme ho již nemohli sledovat.

„Co uděláme my?“ ptal jsem se horečně. „Apačové jsou slabší, a jestliže se rychle nestáhnou zpět, budou zničeni. My je musíme varovat; já musím mezi ně, vysekat Vinnetoua!“

Chtěl jsem odběhnout; stařec mne však uchopil za ruku, zadržel mne a řekl:

„Nedělejte hlouposti! Nesmíte jednat s Komanči zrádně, neboť jsme s nimi kouřili kalumet. Vinnetou vaší pomoc nepotřebuje; on sám je dost chytrý; slyšíte ho?“

Právě se ozval hlas mého rudého bratra:

„Byli jsme oklamáni. Ustupte! Pryč, pryč!“

Oheň byl při krátkém, avšak usilovném boji téměř udupán; osvětloval však ještě okolí aspoň tak, že jsem mohl vidět, co se děje. Apačové couvli. Vinnetou poznal, že je proti němu přílišná přesila. Divil jsem se, že proti svému zvyku předem nevyšetřil sílu nepřátel; příčinu toho jsem však poznal zakrátko.

Komančové se chtěli hnát za nepřítelem. Apačové však lomu svými kulkami zabránili. Zvláště často jsem slyšel třesk Vinnetouovy stříbrné pušky, kterou zdědil po svém otci. Pak znenáhla boj ustal na všech stranách. Bílý Bobr nařídil opět rozdělat ohně, a když bylo opět jasněji, přišel k nám a řekl:

„Apačové nám unikli; avšak zítra co nejčasněji je budeme pronásledovat a zničíme je.“

„Myslíš, že se ti to podaří?“

„Zcela určitě! Smýšlí snad můj bratr jinak? V tom případě se mýlí.“

„Neřekl jsi také, když jsem tě předtím varoval, že se mýlím? Nazval jsem toto údolí pastí. Možná, že pro tebe nebude možné z něho odejít.“

„Čekej, až se rozední, potom budeme vidět nepřátele, kteří ještě zbyli, a rychle se jich zbavíme. Nyní jsou chráněni temnotou.“

„Pak je zbytečné na ně střílet! Vystřílíte-li své šípy, dá vám toto údolí sice dost dřeva na nové; máte však také železné hroty? Neplýtvejte střelami. A co je s deseti bojovníky Komančů, kteří střežili vchod? Jsou tam dosud?“

„Ne; jsou zde. Boj je sem přilákal.“

„Tedy je tam rychle opět pošli, abys měl alespoň volný odchod.“

„Starost mého bratra je zbytečná. Apači východem uprchli. Vchodem však sem nemůže žádný.“

„A přece ti radím, abys tak učinil. Těch deset mužů ti neprospěje; a tam je jich více zapotřebí než zde.“

Náčelník váhal, ale pak toho vyzvání uposlechl, ovšem více z úcty k Old Deathovi než z přesvědčení, že by to bylo třeba. Zakrátko se však ukázalo, že scout byl v právu; neboť když deset mužů dostalo rozkaz a odešlo, zazněly od vchodu údolí dva výstřely, na něž odpovědělo divoké řvaní. Za několik minut se z deseti vrátili dva, aby ohlásili, že byli uvítáni dvěma kulkami a četnými šípy; oni dva jsou prý jediní naživu.

„Nuže, mýlil jsem se opět?“ tázal se scout. „Past je zavřena zepředu i zezadu a my jsme v ní.“

Bílý Bobr otřesen ve své sebedůvěře, zaraženě se tázal: „Uff! Co mám dělat?“

„Neplýtvejte silami a zbraněmi svých lidí! Postav po dvaceti či třiceti mužích k východu a vchodu do údolí, aby byly střeženy. Ostatní ať si odpočinou, aby byli ráno při sile. To je to jediné a nejlepší, co ti mohu radit.“

Tentokrát uposlechl náčelník hned. Pak jsme spočítali padlé a pak jsem si teprve opět vzpomněl na bělochy. Jen mrtví zde leželi, ostatní zmizeli. S Gibsonem a Williamem chybělo právě deset mužů. I oba Topiové byli pryč.

„To je zlé!“ povzdechl jsem si. „Chlapi uprchli k Apačům.“

„Ano a tam byli ovšem dobře přijati, protože drželi s oběma vyzvědači, domnělými Topii.“

„Tedy je Gibson pro nás opět ztracen!“

„Ne. Máme totem Dobrého Muže, Apačové mne znají. Rozumí se tedy samo sebou, že nás přijmou přátelsky. Potom již dokáži, aby nám byli vydáni. Ztrácíme den, to je vše!“

„Když se však oba včas uklidí jinam?“

„To nemyslím. Museli by přímo přes Mapimi a toho se nemohou odvážit. Avšak co je to?“

Opodál stál houf Komančů. Z jeho středu zaznívalo srdcervoucí sténání a vzdychání. Šli jsme tam a spatřili bělocha, který nebyl mrtev a nabyl nyní vědomí. Oštěp mu vjel do těla zezadu, tedy komančský oštěp, když na nás běloši doráželi.

Old Death k němu poklekl a prohlédl jeho ránu.

„Muži,“ řekl. „Máte k životu ještě asi deset minut. Ulehčete svému srdci a nejděte ze světa se lží na rtech. Byli jste spolčeni s Apači?“

„Ano,“ odpověděl tázaný sténaje.

„Věděli jste, že máme být této noci přepadeni?“

„Ano. Oba Topiové sem Komanče přivedli.“

„A Gibson měl dát znamení ohněm?“

„Ano, sir. Měl do ohně strčit tolikrát, kolik set Komančů zde bylo. Kdyby to byl udělal, byl by vás Vinnetou dnes nenapadl, protože měl dnes jen sto mužů. Zítra přijdou k němu ostatní.“

„To jsem si myslel. To, že jsem Gibsonovi zabránil ještě čtyřikrát vrazit do ohně, pohnulo Apače k útoku již dnes. Nyní však obsadili východy. My odtud nemůžeme a zítra bude toto údolí otevřeným hrobem, v němž budeme ponenáhlu postříleni.“

„Budeme se bránit!“ vykřikl náčelník, jenž stál u nás. „Ten zrádce zde však půjde do loveckých krajů jako pes, aby tam byl štván vlky a aby mu navěky stála pěna na jazyku!“

Vytasil nůž a vrazil jej raněnému do srdce.

„Nesmysl!“ zvolal Old Death hněvivě. „Nemusel jsi se stát jeho vrahem!“

„Já jej usmrtil a teď je jeho duše otrokyní mé duše. Nyní odbudeme válečnou poradu. Bojovníci Komančů nemají chuť čekat, až sem apačští psi přijdou ve větším množství. Můžeme jistě dnes v noci východem prorazit.“

Usedl s náčelníky k poradě. Old Death byl tentokrát pozván, aby se porady účastnil. My jsme seděli od ohně tak vzdáleni, že jsme nemohli poradu vyslechnout, protože se vedla tlumeným hlasem. Avšak podle tahů a živých pohybů scouta bylo zřejmé, že nebyl téhož názoru jako Indiáni. Zdálo se, že svůj úsudek živě hájí, avšak bezvýsledně. Konečně vyskočil a já ho slyšel zlostně říci:

„Nuže, žeňte se tedy do své záhuby! Já vás varoval, aniž jste mne vyslyšeli. Měl jsem vždycky pravdu a budu ji mít i tentokrát. Dělejte, co chcete. Já však a moji přátelé zde zůstaneme.“

„Jsi zbabělec, že s námi nechceš bojovat?“ tázal se jeden z náčelníků.

Old Death učinil rukou proti němu opovržlivý posunek a chtěl dát ostrou odpověď, rozmyslel si to však a řekl klidně:

„Můj bratr musí nejdříve ukázat vlastní zmužilost, než se bude tázat na moji. Já jsem Koša-pehve a tím je řečeno dost.“

Poté přisedl k nám a usedl, zatímco rudoši se radili dále. Konečně se na něčem rozhodli a povstali. Téměř v okamžiku zaznělo z protější stráně volání:

„Bílý Bobře, pohlédni sem! Má puška po tobě velmi dychtí!“

Oči všech se obrátily k místu, z něhož ta slova zazněla. Tam stál Vinnetou vysoko vztyčený s namířenou puškou. Z její hlavně se dvakrát zablesklo. Bílý Bobr klesl k zemi a vedle něho jeden z jeho podnáčelníků.

„Tak zemřou všichni lháři a zrádci!“ zaznělo ještě shora. Apač zmizel. To vše se událo tak rychle, že Komanče ani nenapadlo sáhnout ke zbraním, ani neměli čas, vše postřehnout. Teprve nyní všichni vylítli vzhůru a hnali se směrem, jímž Apač zmizel. Jen my čtyři jsme zůstali zpět, Old Death přikročil k oběma náčelníkům. Byli mrtvi.

„Jaká je to odvaha!“ zvolal Lange. „Ten Vinnetou je ztřeštěně smělý!“

„Pah!“ procedil Old Death. „To pravé ještě přijde. Dejte pozor!“

Sotva vyřkl ta slova, uslyšeli jsme pronikavé vytí.

„Tady to máte!“ řekl. „Nejen že potrestal oba náčelníky za jejich zradu, on také přilákal Komanče na dostřel svých lidí. Apačské šípy budou mít své oběti. Poslouchejte!“

Ostrý štěkot revolveru se ozval třikrát, pětkrát, šestkrát za sebou.

„To je Vinnetou,“ řekl Old Death. „Používá své revolvery. Zdá se mi, že ten chlapík vězí uprostřed Komančů, aniž mu mohou něco udělat!“

Pro starého stopaře byly takové události něčím docela obyčejným. Jeho tvář byla tak klidná, jako by byl v divadle a sledoval děj, jehož průběh i konec jsou mu známy. Komančové se vrátili, aniž se jim podařilo Vinnetoua dohonit; místo něho přinášeli několik svých raněných. Civilizovaní lidé by se byli ze soucitu i z rozumových důvodů zachovali tiše. Rudoši však řvali a vyli, jako by měli být naráženi na kůl a pobíhali, mávajíce sekerami kolem raněných.

„Já bych dal uhasit oheň a choval bych se tiše,“ řekl Old Death. „Oni však vyjí sami svůj pohřební zpěv.“

„Co vlastně bylo v radě usneseno?“ tázal se Lange.

„Prosekat se na západ, a to hned!“

„Jaká je to hloupost! To právě vběhnou do rukou Apačům, kteří se blíží.“

„To ne, master, neboť se jim vůbec nepodaří prorazit. Ovšem, kdyby se jim to i povedlo, měli by Vinnetoua za sebou a jeho pomocné tlupy před sebou. Byli by mezi dvěma ohni a zahynuli by všichni. Domnívají se však, že Apačů je málo a že je zničí. Ostatně vědí, že syn Bílého Bobra se svou tlupou, s kterou jsme se setkali, přijdou za nimi; to jejich jistotu zdvojnásobuje. Nyní teprve budou hořet dychtivostí, aby pomstili smrt obou náčelníků. Komančové by však měli vyčkat rána a prorazit pak druhou stranou nazpět, odkud jsme přišli. Můj názor však neprošel. Nám je ovšem lhostejné, co udělají. My s nimi nepůjdeme.“

„To nám budou Komančové zazlívat.“

„Nemám nic proti tomu. Old Death nemá chuť rozbít si hlavu. Poslouchejte! Co to bylo?“

Komančové dosud vyli, takže se nedalo určit, jaký zvuk to byl, který jsme právě slyšeli.

„Blázni!“ zlobil se Old Death. „Vinnetou jistě neopomine využít zmateného hluku, který tu tropí. Možná, že poráží stromy, aby uzavřel východ, neboť to znělo zrovna tak, jako rachot padajících stromů. Já bych na to chtěl přísahat, že žádný z Komančů neunikne; hrozný, ale spravedlivý trest za to, že v míru přepadli indiánské vesnice a že zavraždili vyslance. Jestliže se Vinnetouovi podaří uzavřít východy, může své lidi stáhnout zpět, zde v údolí je shromáždit a neopatrníky napadnout zezadu. Očekávám to od něho.“

Konečně byl prozatímní truchlozpěv u konce a Komančové ztichli. Seskupili se, aby přijali rozkazy podnáčelníka, který nyní převzal velení.

„Zdá se, že zamýšlejí vyrazit,“ řekl Old Death. „Musíme proto rychle ke svým koním, aby se jich snad nezmocnili. Master Lange, jděte se synem a Samem pro ně. My dva zde zůstaneme, neboť tuším, že s námi chce náčelník ještě promluvit.“

Měl pravdu. Když Langeové odešli, přišel k nám nový náčelník volným krokem a řekl:

„Bledé tváře sedí klidně na zemi, zatímco Komančové jdou ke svým koním. Proč nevstanou?“

„Protože jsme dosud nezjistili, na čem se Komančové usnesli.“

„Odejdeme z údolí.“

„Nepodaří se vám odtud se dostat.“

„Old Death je jako krkavec, jehož hlas věští vždy jen zlo! Komančové přejedou vše, co se jim postaví do cesty.“

„Nic a nikoho nepřejedou, jen sebe. My zůstaneme zde.“

„Old Death není naším přítelem? Nekouřil s námi dýmku míru? Není povinen bojovat s námi? Bledé tváře jsou udatní a stateční bojovníci. Doprovodí nás a postaví se do čela.“

Old Death vstal, přistoupil až ke Komančovi, zasmál se a řekl:

„Můj bratr má chytrý nápad. Bílí muži mají jet v čele, aby rudochům otevřeli cestu a přitom zahynuli. My jsme přátelé Komančů, jejich náčelníky však nemusíme poslouchat. Náhodou jsme se s nimi setkali, avšak nezavázali jsme se, že se zúčastníme jejich válečného tažení. Jsme zmužilí a udatní; těmi slovy řekl můj bratr pravdu. Pomůžeme svým přátelům v každém boji, který se vede s rozumem a s rozvahou; nic nám však není po úmyslech, o nichž předem víme, že se nezdaří.“

„Běloši s námi tedy nepojedou? Pokládal jsem je za lidi statečné!“

„Těmi jsme. Jsme však také opatrní. Jsme hosty Komančů! Kdy byl u nich zaveden zvyk, aby hosty, které by vlastně měli chránit, postavili do čela, kde je smrt nevyhnutelná? Můj bratr je chytrý, avšak my nejsme hloupí. I můj bratr je velmi udatný bojovník a proto jsem přesvědčen, že pojede v čele svých lidí, neboť na to místo patří.“

Rudoch jevil rozpaky. Jeho úmysl obětovat nás, aby se zachránil, byl drzý. Když viděl, že u nás nic nepořídí, nepřišel jen do rozpaků, nýbrž se rozhněval. Jeho dosud klidný hlas zpřísněl, když se dotazoval:

„Co budou bledé tváře dělat, když Komančové odjedou? Přidají se snad k Apačům?“

„Jak by to bylo možné, když můj bratr chce Apače zničit? Nebude zde nikdo, ke komu bychom se přidali.“

„Avšak přijdou jiní. My nesmíme trpět, aby bledé tváře zůstaly zde. Musíte s námi.“

„Již jsem ti řekl, že zůstaneme.“

„Nepůjdou-li běloši s námi, budeme je pokládat za své nepřátele.“

„A budou-li nás rudoši za ně pokládat, budeme s nimi jednat také jako s nepřáteli.“

„Nedáme jim koně.“

„Již jsme si je vzali. Tam je právě přivádějí!“

Vskutku – právě přicházeli naši přátelé s koňmi. Náčelník stáhl hrozivě rty a řekl:

„Běloši tedy už vykonali své přípravy. Vidím, že jsou našimi nepřáteli a dám je svými bojovníky zajmout!“

Scout se drsně zasmál, až člověku mráz přeběhl po kůži a odpověděl:

„Náčelník Komančů se v nás velice mýlí. Já jsem již Bílému Bobru řekl, že zde zůstaneme. Když ten úmysl nyní provedeme, tedy je v něm jen to, co jsem již dříve řekl, avšak žádné nepřátelství proti Komančům. Není důvod, abyste nás zajímali.“

„My to přesto uděláme, jestliže mi běloši hned neslíbí, že s námi pojedou a nepostaví se do čela.“

Old Deathův pohled pobíhal pátravě po okolí. Jeho tváří se kmitl úšklebek, který byl u něho vždy znamením, že zamýšlí nějaký uskok. My tři jsme stáli u ohně. Několik kroků dále stáli ostatní tři s koňmi. Ani jeden z Komančů nebyl nablízku. Všichni odešli ke svým koním. Old Death řekl francouzsky, takže mu Komanč nemohl rozumět:

„Srazím-li ho k zemi, pak rychle na koně a za mnou k východu údolí, neboť Komančové jsou na opačné straně.“

„Můj bratr nemluví naší řečí. Chci vědět, co se svým přítelem mluví.“

„To náčelník ihned pozná. Vy jste dnes opět mou radou opovrhli a ani škodou jste nezmoudřeli. Kráčíte vstříc jisté smrti a chcete nás donutit, abychom vás i sebe do ní zavedli. Jak se zdá, neznáte dosud Old Deatha. Myslíš, že se dám přinutit, abych udělal něco, co jsem si umínil pominout? Říkám ti, že se nebojím ani tebe, ani Komančů. Chceš nás zajmout? Nepozoruješ, že jsi v mých rukou? Pohleď na tuto zbraň! Nejmenší pohyb a já tě zastřelím!“

Při tom na něho mířil revolverem. Indián chtěl uchopit svůj nůž; hned však měl Old Deathův revolver na prsou:

„Pryč s rukou!“ zahřměl na něho scout. Indiánovi klesla paže.

„Tak! Zachoval ses k nám nepřátelsky a já tě zastřelím, neuposlechneš-li okamžitě.“

Rudochova pomalovaná tvář sebou škubala. Rozhlížel se pátravě kolem sebe. Old Death však řekl:

„Nečekej pomoc od svých lidí! I kdyby zde byli, zastřelil bych tě. Tvé myšlenky jsou tak chabé, jako myšlenky staré baby, jejíž mozek uschl. Jste obklíčeni nepřáteli, kterým musíte podlehnout, a přece si děláš nepřátele nové, kterých se musíš bát ještě více než Apačů. Tak, jak jsme zde ozbrojeni, postřílíme ti sto lidí, než nás zastihne jediný šíp. Chceš-li svůj kmen vést do záhuby, udělej to. Pro nás však tvé rozkazy neplatí.“

Indián chvíli mlčky stál. Poté řekl:

„Můj bratr musí uvážit, že naše slova nebyla tak míněna!“

„Přijímám všechna slova tak, jak je slyším! Co jimi míníš, je mi lhostejné.“

„Dej zbraň pryč a zůstaneme přáteli!“

„Ano, to můžeme. Avšak než sejmu zbraň z tvých prsou, musím mít jistotu, že to se svým přátelstvím míníš poctivě.“

„Co jsem řekl, platí.“

„A právě teď jsi mluvil o tom, že svá slova míníš jinak než zní. Na řeči a sliby se nemohu spolehnout.“

„Jestliže mi nevěříš, nemohu ti dát jiné záruky.“

„A přece. Žádám, abys mi dal svou dýmku míru a –“

„Uff!“ zvolal Indián, který jej ulekaně přerušil. „Kalumet nikdo od sebe nedá.“

„Také se jen s ním nechci spokojit. Nežádám jen kalumet, nýbrž i tvou medicinu!“

„Uff, uff, uff! To je nemožné!“

„Nebude to navždy. V okamžiku, kdy se spolu v míru rozejdeme, dostaneš je zpět.“

„Žádný bojovník nedá medicinový váček z ruky!“

„A přesto jej žádám. Znám vaše zvyky. Budu-li mít tvůj kalumet a tvou medicínu, budu já tebou a každé nepřátelství proti nám by tě připravilo o radosti věčných lovišť.“

„Já je nevydám!“

„Nuže, tedy jsme spolu hotovi. Vpálím ti teď kulku do hlavy a vezmu ti pak skalp, takže budeš po smrti psem a otrokem. Pozvednu třikrát svou levou ruku. Neuposlechneš-li při třetím pozvednutí, střelím.“

Pozvedl ruku jednou, dvakrát, míře přitom stále revolverem na rudochovo srdce. Již potřetí zvedal Old Death ruku, najednou řekl Indián:

„Počkej! Vrátíš mi zase mé věci?“

„Ano.“

„Dostaneš je tedy. Já – – –“

Přitom pozvedl ruce, jako by chtěl sundat medicinový váček a dýmku, které měl zavěšeny na krku.

„Stůj!“ vpadl mu do řeči Old Death. „Dolů s rukama! Já ti uvěřím, až budu oba předměty skutečně mít. Můj přítel ti je sejme a zavěsí k mým.“

Komanč svěsil opět ruce. Já mu odňal obě věci a zavěsil je na krk Old Deathovi, ten pak vztáhl ruku s revolverem zpět.

„Well,“ řekl. „Nyní jsme opět přátelé a můj bratr ať dělá, co chce. My zde zůstaneme a vyčkáme, jak dopadne boj!“

Náčelník jistě ještě nikdy nepocítil takový vztek jako nyní. Jeho ruka sjela k noži, neodvážil se jej však vytasit. Učinil jen jedno, totiž zasípěl:

„Bledé tváře jsou si nyní jisté, že se jim nic nestane; jakmile mně však vrátí medicínu a kalumet, bude nepřátelství mezi námi, až zemřou na mučednickém kůlu!“

Odběhl.

„Nyní jsme tak v bezpečí, jako v lůně Abrahámově,“ řekl scout, „přesto nezanedbáme opatrnost. Nezůstaneme zde u ohně, nýbrž odtáhneme do pozadí údolí a vyčkáme tam klidně, co se bude dít. Pojďte, meššúrs a vezměte s sebou koně!“

Vzali jsme každý svého koně za uzdu a tak jsme šli na naznačené místo, kde jsme je přivázali a usadili se na úpatí stěny údolí pod stromy. Z opuštěného tábořiště k nám zářil oheň. Všude kolem bylo hluboké mrtvé ticho.

„Čekejme,“ řekl scout. „Tuším, že tanec začne zakrátko. Komančové vyrazí s ďábelským řevem, avšak mnohý z nich pozvedne svůj hlas již naposledy. Teď – tady to již máte!“

Řev, o němž mluvil, ozval se s takovou silou, jako by bylo vypuštěno stádo divoké zvěře.

„Poslouchejte! Slyšíte odpověď jediného Apače?“ otázal se starý. „Jistě ne. Ti jsou rozumní a konají svou práci tiše.“

Skalní stěny odrážely válečný řev mnohonásobnou silou a ozvěna opakovala dva výstřely, které přitom padly.

„Opět Vinnetouova stříbrná ručnice,“ řekl scout. „To je bezpečné znamení, že Komančové byli zadrženi!“

Kdyby způsobily šípy a vrhané oštěpy hluk, pak by zajisté byl v údolí divoký lomoz. Takto jsme slyšeli jen hlasy Komančů a nepřetržité Vinnetouovy výstřely. Trvalo to asi deset minut. Potom k nám však zaznělo pronikavé „mimimimimi.“

„To Apači být!“ jásal Sam. „Zvítězili a Komanče odrazili.“

Měl jistě pravdu; neboť když vítězné vytí doznělo, nastalo hluboké ticho a současně jsme spatřili u ohně postavy jezdců, ke kterým se pozvolna připojily jiné. Byli to Komančové. Nepodařilo se jim prorazit. Nějakou dobu byl mezi nimi nezměrný zmatek. Viděli jsme, jak byli přinášeni lidé, mrtví či ranění a známý žalozpěv se ozval znovu.

Old Death se zlostně pohyboval na svém místě sem a tam a zuřil, dávaje průchod svému vzteku nad nerozumem Komančů. Jen s jedním souhlasil, s tím, že vyslali stráže k východům; to bylo velmi obezřelé. Když žalozpěvy utichly, usedli podle všeho Komančové k poradě.

Od té doby minula asi půlhodina; potom jsme spatřili několik bojovníků vycházet z tábořiště a rozptýlit se do zadní části údolí, kde jsme byli my.

„Hledají nás,“ řekl Old Death. „Zajisté uznali, jakou hloupost provedli a nebudou příliš hrdi, aby nemohli vyslechnout naši radu.“

Jeden z vyslaných rudochů přišel poblíž k nám. Old Death tiše zakašlal. Muž to uslyšel a zvolal:

„Jsou bledé tváře zde? Mají přijít k ohni.“

„Kdo tě posílá?“

„Náčelník.“

„Co tam máme dělat?“

„Má se konat porada, které se tentokrát mohou zúčastnit i bledé tváře.“

„Opravdu mohou? Jaká laskavost od vás! Jsme konečně hodni, aby nás moudří bojovníci Komančů vyslechli? My zde ležíme, abychom si odpočali. Chceme spát. Řekni to náčelníkovi! Vaše nepřátelství s Apači je nám už lhostejné.“

Teď začal rudoch prosit. To se u dobrosrdečného starce neminulo s účinkem, neboť řekl:

„Nuže dobře, nenacházíte-li bez nás záchranu, dostane se vám jí. Nám se však nechce a nebudeme poslouchat rozkazy náčelníka. Řekni mu, chce-li s námi mluvit, aby přišel sem k nám.“

„To neučiní, neboť on je náčelník.“

„Poslouchej, muži, já jsem mnohem větší a slavnější náčelník než on. Já neznám ani jeho jméno. Řekni mu to!“

„On nemůže chodit, protože má ránu na ruce.“

„Od které doby chodí synové Komančů po rukou? Nechce-li k nám přijít, ať zůstane, kde je. My vás nepotřebujeme!“

Bylo to řečeno tak rozhodně, že rudoch podotkl:

„Já vyřídím Old Deathova slova. Snad přece přijde.“

„Řekni mu však, aby přišel k nám. K dlouhé poradě s válečníky nemám chuť. Nyní jdi!“

Muž se vzdálil. Viděli jsme, jak jde k ohni a tam vstupuje do kruhu bojovníků. Minula delší doba, než se rozhodli. Konečně jsme spatřili, že uprostřed sedících vstala postava, opustila oheň a vydala se k nám. Muž měl na hlavě orlí pera.

„Hleďte, on vzal mrtvému Bílému Bobrovi z hlavy náčelnická péra a nasadil si je sám. Teď k nám přichází s největší graciézností.“

Když přišel náčelník blíž, zpozorovali jsme, že má levou ruku skutečně v obvazu. Místo, na němž jsme leželi, mu bylo asi dobře popsáno, neboť přišel přímo k nám a zůstal stát. Očekával asi, že bude osloven, neboť neřekl nic. Old Death zůstal klidně ležet a mlčel. My ostatní jsme se chovali tak, jako on.

„Můj bílý bratr mne dal prosit, abych k němu přišel?“ otázal se konečně rudoch.

„Old Death se nepotřebuje snižovat k prosbě. Ty jsi chtěl se mnou mluvit. Ty tedy musíš prosit, když už o prosbě vůbec mluvíš. Nyní tě však žádám, abys mně řekl své jméno. Já je neznám.“

„To je známé po celé prérii. Nazývají mne Hbitý Jelen.“

„Já byl na všech prériích, to jméno jsem však přece neslyšel. Snad jsi se musel se svým jménem skrývat. Nyní však, když jsem je poznal, dovoluji ti, aby ses k nám posadil.“

Náčelník na krok odstoupil; nemohl připustit, aby mu bledá tvář něco laskavě dovolovala, cítil však, že ho poměry nutí, aby ustoupil. Proto se vážně a zvolna posadil naproti Old Deathovi a nyní jsme teprve i my usedli. Dosud jsme totiž klidně leželi. Jestliže Indián očekával, že Old Death zahájí rozmluvu, pak se zmýlil. Scout se nedal vyvést z rovnováhy a proto musel začít rudoch:

„Bojovníci Komančů chtějí vykonat velkou poradu a bledé tváře se jí mají zúčastnit, abychom vyslechli i jejich radu.“

„To je zbytečné. Vy jste mou radu již často slyšeli a přece jste jí neuposlechli. Jsem zvyklý, že se mých slov dbá a proto si ponechám své myšlenky pro sebe.“

„Chtěl by můj bratr uvážit, že potřebujeme jeho zkušenost?“

„Ah, konečně! Poučili vás Apači, že Old Death byl přece chytřejší než pět set Komančů dohromady? Jak dopadl váš útok?“

„Nemohli jsme východem ven; byl uzavřen kameny, křovím a stromy.“

„To jsem si myslel! Apači poráželi stromy tomahawky a vy jste to neslyšeli, protože jste příliš hlasitě bědovali nad svými mrtvými. Proč jste neuhasili ohně? Nevíte, že si tím škodíte?“

„Bojovníci Komančů museli dělat to, co bylo v radě ustanoveno. Nyní se rozhodneme rozumněji. Ty budeš mluvit s námi moudře.“

„Jsem přesvědčen, že mé rady zase neuposlechnete.“

„Uposlechneme.“

„Slíbíš-li mi to, jsem ochoten vám poradit.“

„Pojď tedy se mnou k ohni!“

„Ne. Tam nepůjdu. Je to velká neopatrnost, udržovat oheň, neboť Apači vidí, co se u vás děje. Nemám chuť hádat se s rudochy. Já řeknu, co si myslím a ty můžeš udělat, co se ti zlíbí.“

„Řekni to tedy!“

„Apači nejsou jen na obou koncích údolí, nýbrž i v samotném údolí. Zahnízdili se vpředu a zabrali východy. Mohou útočit z pravé i levé strany tak, jak potřebují. Je nemožné je odtud vypudit.“

„Jsme daleko silnější než oni.“

„Kolik bojovníků jste již ztratili?“

„Velký Duch k sobě zavolal již mnohé z nás. Je jich již více než desetkrát deset. Také koně zahynuli.“

„Nesmíte tedy této noci nic podniknout, protože by se vám dařilo právě tak, jako předešlé. A ve dne se Apači postaví tak, že vás budou moci zasáhnout svými zbraněmi, vy je však nikoliv. Pak dorazí také houfy, pro něž Vinnetou poslal a bude pohromadě více Apačů než Komančů. Propadli jste smrti!“

„Je to skutečně mínění mého bratra? My jeho rady uposlechneme, dovede-li nás zachránit.“

„Protože mluvíš o záchraně, pak jsi zajisté uznal, že jsem měl pravdu, když jsem Bílému Bobrovi řekl, že toto údolí je past. Uvažuji-li o věci, nacházím dvě cesty, na nichž by se mohl učinit pokus o záchranu, avšak jen pokus, neboť nemohu vědět, zdaří-li se. První je, abyste se pokusili o to, vylézt po skalách nahoru. Nesměli byste však počkat na ráno; Apači by vás spatřili a vrhli by se za údolím na vás. Tam budou v přesile, protože nemůžete s sebou vzít koně. A ještě jeden prostředek. Vyjednávejte s Apači!“

„To neuděláme!“ zabouřil náčelník. „Oni by žádali naši smrt.“

„To jim nezazlívám, protože jste jim k tomu dali příčinu. Vy jste v míru přepadli jejich vesnice, uloupili jejich majetek, odvedli jejich ženy a dcery a jejich bojovníky jste pobili a umučili. Potom jste povraždili jejich vyslance, a zrušili dané slovo. Takové skutky volají o pomstu, a proto se nedivte, že nesmíte od Apačů očekávat milost. Ty to sám chápeš, že jste se na nich neodpustitelně prohřešili.“

To bylo řečeno velmi upřímně, tak upřímně, že náčelník na chvíli umlkl.

„Uff!“ vyrazil pak ze sebe. „To říkáš mně – náčelníkovi Komančů?“

„Řekl bych ti to, i kdybys byl sám Velký Duch. Bylo to od vás bídáctví, že jste takovým způsobem jednali s Apači, kteří vám neublížili. Co vám učinili jejich vyslanci, že jste je povraždili? Co vám učinili, že jste podnikli nynější válečné tažení, abyste k nim zanesli smrt a zkázu? Odpověz mně!“

Indián vyrazil až po chvíli zuřivě:

„Oni jsou naši nepřátelé!“

„Nikoliv! Žili s vámi v míru a žádný váš vyslanec nepřinesl poselství, že jste proti nim vyhrabali sekeru války. Jste si vědomi své viny. Proto jsi přesvědčen, že nesmíte očekávat milosrdenství. A přece by bylo možné s nimi uzavřít smír. Je štěstím pro vás, že jejich náčelníkem je Vinnetou, neboť on nedychtí po krvi. Je jediným Apačem, který by se dal snad pohnout k milosrdenství. Vyšlete k němu někoho vyjednávat. Já sám jsem k tomu ochoten.“

„Komančové raději zemřou, než aby prosili Apače o milost.“

„Nu, to je vaše věc. Já jsem ti dal svou radu; zdali jí uposlechneš nebo ne, to je mně lhostejné.“

„Nezná můj bratr žádnou jinou pomoc? Mluví ve prospěch Apačů; je tedy jejich přítelem.“

„Já smýšlím přátelsky se všemi rudými muži, pokud se ke mně nechovají nepřátelsky. Apači mně neublížili ani v nejmenším. Proč mám být jejich nepřítelem? Avšak vy jste s námi chtěli zacházet nepřátelsky. Chtěl jsi nás zajmout. Uvaž, kdo má větší nárok na naše přátelství, oni nebo vy?“

„Máš můj kalumet a mou medicínu, tedy je to, co říkáš právě tak, jako by to byla má slova. Proto ti nesmím dát odpověď, kterou bych rád dal. Tvá rada se nehodí k ničemu. Chceš nás přivést do rukou Apačů. Nyní víme, co máme udělat.“

„Nuže, když to víš, proč si žádáš mé rady? Domluvili jsme a nemáme si již co říci.“

„Ano, jsme hotovi,“ přisvědčil Komanč. „Avšak uvaž, že jsi přes kalumet a medicínu naším nepřítelem. Budeš je muset vydat, než toto místo opustíme a pak přijde na tebe všechno, co jsi zavinil.“

„Well! Jsem s tím srozuměn. Co na mně má přijít, očekávám s největším klidem. Ty jsi hrozil Old Deathovi! Opakuji, že jsme hotovi a že můžeš jít.“

„Uff!“ vykřikl náčelník divoce. Pak se obrátil a odměřeným krokem se vrátil k ohni.

„Ti chlapi jsou skutečně praštění pytlem,“ hněval se Old Death. „Skutečně se mohou zachránit jen tím, když budou žádat o mír. Spoléhají dosud na svou přesilu. A přece vydá Vinnetou sám za sto mužů. Tomu neuvěříte, protože jste greenhorn na Divokém západě a ani netušíte, co za jistých poměrů znamená jediný odvážný chlapík. Řeknu vám, co na příklad provedl ten mladý Apač se svým bílým přítelem Old Shatterhandem. Vypravoval jsem vám o tom?“

„Ne,“ odpověděl jsem. „Kdo je ten Old Shatterhand?“

„Mladý muž, avšak zcela jiný chlapík než vy. Srazí každého nepřítele pěstí, střílí s ďáblem o závod a je chytrák, kterého nikdo nepřelstí.“

Vtom za námi něco zašustělo a tlumený hlas řekl:

„Uff! Old Death zde? To jsem nevěděl. Jsem však rád.“

Starý se ulekaně obrátil, vytasil nůž a otázal se:

„Kdo je zde? Kdo se odvažuje naslouchat?“

„Můj starý bílý bratr nechť zastrčí svůj nůž; nebude snad chtít bodnout Vinnetoua!“

„Vinnetoua? U ďasa! Ovšem, jen Vinnetou mohl dokázat přiblížit se k Old Deathovi, aniž jsem to zpozoroval. To je mistrovský kousek, který bych si netroufal napodobit!“

Nyní Apač přilezl úplně k nám a odpověděl, aniž dal najevo, že mne zná:

„Náčelník Apačů neměl tušení, že je zde Old Death, jinak by se byl k němu připlížil již dřív a promluvil s ním.“

„Avšak ty se vydáváš do největšího nebezpečí. Prošel jsi strážemi a musíš se jimi opět proplížit zpět.“

„Ne, toho není třeba. Bledé tváře jsou moji přátelé a já jim důvěřuji. Toto údolí leží na území Apačů a Vinnetou z něho udělal past pro nepřátele, kteří k nám chtějí vniknout. Tyto skalní stěny nejsou tak nepřístupny, jak se zdá. Apači upravili úzkou stezku, která ve výši několika mužů se táhne kolem údolí. Pomocí lasa lze velmi lehce lézt nahoru i dolů. Komančové byli mými vyzvědači vlákáni do pasti a zahynou v ní!“

„Jejich smrt je skutečně neodvratná?“

„Ano! Vinnetou vyslechl tvou rozmluvu s náčelníkem a pochopil z ní, že jsi nakloněn Apačům. Řekl jsi sám, co Komančové spáchali, a uznáváš, že jejich mnohonásobnou vraždu musíme potrestat.“

„Avšak musí proto téct potoky krve?“

„Ty sám jsi slyšel, že Komančové neuznávají své viny, ani nechtějí učinit, co jsi jim radil a co káže rozum. Nechť tedy jejich krev padne na ně. Apačové ukáží, jak trestají zradu.“

„To je hrozné! Avšak necítím se povolán udílet svou radu uším, které se domnívají, že ji nepotřebují.“

„Opět bys nebyl vyslyšen. Z tvých slov jsem pochopil, že máš náčelníkovy medicíny. Jak jsi je získal?“

Old Death vyprávěl. Když skončil, řekl Vinnetou:

„Protože jsi mu slíbil, že mu je vrátíš, musíš dodržet své slovo. Dáš mu je hned teď a přijdeš k nám. Budete u nás přijati jako přátelé.“

„Hned teď máme jít?“

„Ano. Za tři hodiny sem přitáhne více než šest set apačských bojovníků. Mnozí z nich mají pušky. Jejich kulky budou lítat údolím a váš život by byl ohrožen.“

„Jak se však k vám máme dostat?“

„Na to se ptá Old Death?“

„Hm, ano! Sedneme na koně a pojedeme k ohni. Tam dám náčelníkovi jeho věci a tryskem odjedeme k Apačům. Stráže stojící v cestě povalíme koňmi. Jak se však dostaneme přes ohradu?“

„Velmi lehce. Počkejte zde, až odejdu, ještě deset minut. Pak vás budu očekávat na pravé straně východu z údolí.“

Zmizel.

„Nuže, co říkáte nyní?“ tázal se Old Death.

„Jaký je to muž!“ zvolal Lange v úžasu.

„To je Vinnetou. Kdyby ten muž byl běloch, voják, mohl by to dotáhnout až na generála. A běda bělochům, kdyby mu napadlo shromáždit celý rudý národ, aby hájil svá práva. On však miluje mír a ví, že rudoši přes odpor, který kladou, propadli zkáze. Sám uzavírá děsnou tíhu toho přesvědčení ve svém srdci. Nu, usedněme tedy ještě na deset minut.“

V údolí vládlo ticho. Komančové se dosud radili. Po deseti minutách Old Death povstal a sedl na koně.

„Dělejte úplně totéž, co já!“ řekl.

Volným krokem jsme jeli až k ohni. Kruh Komančů se rozevřel a my vjeli dovnitř. Kdyby jejich tváře nebyly pomalovány, byli bychom na nich viděli největší údiv.

„Co zde chcete?“ zvolal náčelník, vyskočiv ze země. „Proč přijíždíte na koních?“

„Přijíždíme, abychom udatným a moudrým bojovníkům Komančů prokázali svou úctu. Nuže, co tedy uděláte?“

„Porada není dosud u konce. Avšak slezte z koní! Nesmíme dopustit, abyste seděli na koních. Nebo snad přicházíš, abys mi vrátil mou medicínu?“

„Nebylo by to ode mne nemoudré? Vždyť jsi řekl, že od okamžiku, kdy dostaneš zpět svůj majetek, zavládne mezi námi nepřátelství, až zemřeme u kůlu.“

„Tak se stane. Já jsem to řekl a dodržím své slovo. Hněv Komančů vás zničí!“

„My se tvého hněvu tak málo bojíme, že započneme nepřátelství hned. Zde máš své věci! A nyní zkuste, co nám můžete udělat!“

Strhl oba předměty z krku a odhodil je daleko od sebe. Zároveň bodl svého koně ostruhami, takže ohromným skokem přeskočil oheň a na druhé straně porazil řadu Komančů. Sam, černoch, byl první za ním. Porazil náčelníka. My ostatní jsme okamžitě následovali. Deset nebo patnáct Komančů bylo poraženo a k tomu jedna ze stráží, která stála v cestě; pak jsme letěli po travnaté rovině, pronásledováni nepopsatelným křikem Komančů.

„Stop!“ volal nám někdo vstříc. „Zastavit! Zde stojí Vinnetou!“

Zarazili jsme koně. Před námi stála četa Apačů, kteří, když jsme sesedli, vzali naše koně za uzdy. Vinnetou nás doprovodil úžinou, která vedla z údolí. Byl tam průlom, takže jsme mohli projít jeden za druhým.

Když byly záseky za námi, rozšířil se východ a zakrátko jsme spatřili jasnou zář. Úžina se rozšířila a my uviděli slabě hořící oheň, u něhož seděli dva rudoši u rožně. Když jsme se přiblížili, vzdálili se. I ostatní Apači odešli, když předtím uvázali naše koně. O kousek dál se páslo stádo koní, u nichž stály stráže. Pohyby Apačů byly tak určité a jisté, jako by byly nacvičeny.

„Moji bratři, posaďte se k ohni,“ řekl Vinnetou. „Dal jsem upéci kus bizoní kýty. Než přijdu, můžete jíst.“

„Bude to dlouho trvat?“ ptal se Old Death.

„Ne. Musím se vrátit do údolí. Komančové by se mohli ze vzteku kvůli vám dát strhnout a přiblížit se k mým bojovníkům. Poslal bych jim v tom případě vstříc několik kulek.“

Vzdálil se. Old Death usedl pohodlně u ohně, vytáhl nůž a prohlížel pečeni. Byla výtečná. Scout a já jsme dosud vůbec nejedli a také ostatní jen koňské maso okusili, proto se velký kus kýty rychle scvrkl. Zatím se vrátil Vinnetou; pohlížel na mne tázavě a já porozuměl jeho pohledu. Chtěl vědět, zda mne má ještě stále zapírat; proto jsem povstal od ohně, podal jsem mu obě ruce a řekl:

„Můj bratr Vinnetou vidí, že nepotřebuji jít k Rio Pecos, abych se s ním opět sešel. Mé srdce se raduje, že jej vidím již zde.“

Objali jsme se. Když to Old Death viděl, ptal se s údivem:

„Co je to? Vy se znáte?“

„Je to můj bílý bratr Old Shatterhand,“ vysvětlil Vinnetou.

„Old Shat – ter – hand!“ zvolal starý; přičemž bylo opravdu rozkošné vidět jeho obličej. A když jsem přisvědčil, vyjel na mně zlostně:

„Vy jste mi tedy lhal a oklamal mne, vodil jste Old Deatha za nos! Old Shatterhand! A jak se tvářil a dal si nadávat do greenhornů!“

Ponechali jsme ho jeho údivu, neboť mi měl Vinnetou mnoho co vypravovat.

„Můj bratr ví, že jsem musel do Fort Inge. Tam jsem zjistil – – –“

„Vím,“ přerušil jsem ho. „Až budeme mít více času, řeknu ti, jak jsme to zjistili. Nyní se musím především rychle dozvědět, kde je oněch deset bělochů, kteří byli u Komančů a pak přešli k vám s tvými vyzvědači, kteří se vydávali za Topie.“

„Jsou pryč.“

„Pryč? Kam jeli?“

„Do Chihuahuy k Juarezovi.“

„Jsou pryč? Skutečně?“

„Ano. Měli naspěch, a protože s Komanči učinili velkou okliku, museli ji teď vynahradit.“

„To je pro nás těžká rána, neboť byli s nimi oba muži, které pronásledujeme!“

„Uff, uff! Ti byli u toho! To jsem nevěděl. Měli dorazit v určitou dobu do Chihuahuy a zmeškali mnoho času. Vinnetou miluje Benita Juareze; proto je podporoval, aby se dostali rychle vpřed. Dal jsem jim čerstvé koně a zásoby, a za průvodce ony dva domnělé Topie, kteří cestu přes Mapimi do Chihuahuy dobře znají. Běloši prohlásili, že nesmějí zmeškat ani minutu.“

„Dokonce! Čerstvé koně, zásoby a spolehlivé vůdce! Již jsem měl Gibsona v rukou; nyní mi zase unikne!“

Vinnetou okamžik přemýšlel a pak řekl:

„Udělal jsem velkou chybu, aniž jsem to věděl: napravím ji však. Gibson se ti dostane do rukou. Záležitost, kterou jsem musel v Matagordě vyřídit, je odbyta; jakmile ztrestám Komanče, budu volný a doprovodím vás. Dostanete nejlepší koně, které máme a nestane-li se něco neobyčejného, dohoníme bělochy v poledne druhý den.“

Tu přiběhl z údolí Apač a oznamoval:

„Psi Komančů zhasili oheň a odešli od tábořiště. Připravují útok.“

„Budou odraženi jako předtím,“ odpověděl Vinnetou. „Půjdou-li moji bílí bratři se mnou, postavím je tam, odkud budou moci všechno vidět a slyšet.“

Povstali jsme hned. Zavedl nás zpět do úžiny, téměř až k zásekům. Tam dal Old Deathovi do ruky ze skály visící laso a řekl:

„Vylezte po řemeni dvakrát tak vysoko, jak velký je muž. Tam naleznete křoví a za ním stezku, o níž jsem vám řekl. Já s vámi nemohu, protože musím jít ke svým bojovníkům.“

Vzal svou pušku, která tu stála opřena o skalní stěnu, a vzdálil se.

„Hm!“ zamručel scout. „Po takovém tenkém řemeni se škrabat do výše dvanácti stop! Nejsem žádná opice, která se učila lézt mezi liánami.“ Ušklíbnuv se dodal ještě dobrácky: „Tento greenhorn, jenž se však ve skutečnosti nazývá Old Shatterhand, to asi umí lépe. Nu, zkusme to!“

Podařilo se mu to. Já ho následoval a ostatní za mnou, ovšem s obtížemi. Na skále stál strom, na němž bylo uvázáno laso. Dále rostly křoviny zakrývající cestu. Byla taková tma, že jsme museli použít hmatu místo zraku. Tak jsme tápali kus cesty pomocí rukou, až se Old Death zastavil. Opřeni o skálu jsme očekávali, co se nyní stane. Mně se zdálo, jako by nad údolím leželo ticho smrti. Ačkoliv jsem všemožně napínal sluch, neslyšel jsem nic, než tichý zvuk, který působil Old Death. Chytal nosem vzduch.

„Jsou to divní chlapi, ti Komančové! Nemyslíte, sir?“ řekl. „Tam vpravo je cítit koně, kteří se pohybují. Totiž něco jiného je, když se koně pohybují, anebo jsou-li v klidu na místě. Nad stojícími leží zápach tlustě a nehybně; může se do něho zrovna vrazit nosem. Jakmile se však koně pohybují, dostane se pach do pohybu, stává se řidším a plynulým, lehce pohyblivým. Ačkoliv to zní neuvěřitelně, pravý stopař podle síly toho zápachu pozoruje, zda má před sebou stojící nebo pohybující se koně. Ovšem, je-li vzduch klidný. Nyní přichází tam z pravé strany takový lehký koňský zápach a mým starým uším se zdálo, jako by zaslechly klopýtnutí koňského kopyta, lehké a temné jako na travnaté půdě. Myslím, že Komančové tiše táhnou k východu, aby tudy prorazili.“

Pak jsme uslyšeli jasný hlas.

„Ntsa-ho!“

To slovo značí „teď“. Okamžik poté zapraskaly dva výstřely – z Vinnetouovy pušky a za nimi štěkly revolverové výstřely. Divoké indiánské výkřiky se ozvaly údolím; tomahawky na sebe narazily. Boj začal.

Netrval dlouho. Funěním a řehtáním koní a řevem Komančů proniklo vítězně „mimimimimimi“ Apačů. Slyšeli jsme, že lidé divoce prchají. Jejich kroky a dupot koní se vzdalovaly ke středu údolí.

„Neřekl jsem to?“ mínil Old Death. „Vlastně jsme měli být při tom. Apači se obdivuhodně drží. Střílejí svými šípy a bodají oštěpy z bezpečných úkrytů. Komančové jsou hustě pohromadě, takže každý oštěp, každá Vinnetouova kulka musí zasáhnout. A nyní, když nepřátelé couvli, jsou Apači tak rozumní, že je nepronásledují. Zůstávají ve svém úkrytu, neboť vědí, že jim Komančové nemohou uniknout. Proč by se odvažovali do údolí?“

I v tom ohledu uposlechli Komančové Old Deathovy rady, že se zachovali po porážce tiše. Jejich křik utichl, a protože oheň již nehořel, ponechali své protivníky ve svých pohybech v nejistotě. Čekali jsme ještě chvíli. Pak jsme uslyšeli pod sebou přitlumený Vinnetouův hlas:

„Moji bílí bratři mohou opět sejít dolů. Boj je u konce, nyní se již neobnoví.“

Spustili jsme se opět po lase dolů. Tam stál Vinnetou, s nímž jsme opět šli k ohni.

„Komančové se pokusili na druhé straně o výpad,“ řekl. „Nezdařil se jim. Jsou opět odraženi a nemohou nic podniknout, aby o tom Vinnetou nevěděl. Apačové táhli za nimi a leží v dlouhé čáře, která sahá od jedné strany údolí až k druhé. Leží v trávě a všechno pozorují.“

Když to říkal, měl nachýlenou hlavu k pravé straně, jako by něco slyšel. Pak vyskočil, takže oheň jeho postavu jasně ozářil.

„Proč to děláš?“ otázal jsem se ho. Tu ukázal ven do temné noci a řekl:

„Vinnetou zaslechl, že na kamenité cestě klopýtl kůň. Přijíždí jezdec, jeden z mých bojovníků. Bude chtít slézt z koně, aby se podíval, kdo zde sedí u ohně. Proto jsem povstal, aby poznal, že je zde Vinnetou.“

Jeho jemný sluch ho nezklamal. Blížil se klusem jezdec, zastavil u nás a slezl z koně. Náčelník ho nepřivítal příliš přívětivým pohledem a pokáral ho za hřmot způsobený koněm.

Plísněný stál tiše vzpřímen a přece hrdě, svobodný Indián, který však rád uznává větší nadání svého náčelníka.

„Přicházejí,“ odpověděl.

„Kolik koní?“

„Všichni. Nechybí ani jeden bojovník. Když volá Vinnetou, nezůstane žádný Apač u žen.“

„Jak daleko jsou odtud?“

„Přijdou za svítání.“

„Dobře. Zaveď svého koně k ostatním a usedni ke stráži, aby sis odpočinul!“

Muž okamžitě poslechl. Vinnetou usedl opět k nám a my mu vypravovali o událostech v haciendě del Caballero a pak také o události v La Grange. Ukázal jsem mu při této příležitosti totem Dobrého Muže, z čehož se velmi těšil. Přitom ubíhal čas, takže na spánek jsme ani nevzpomněli. Náčelník poslouchal naše vypravování a jen občas prohodil nějakou poznámku nebo otázku. Tak minula noc a začalo svítat. Tu ukázal Vinnetou rukou k západu a řekl:

„Moji bílí bratři vidí, že bojovníci Apačů jsou přesní. Tam přicházejí.“

Pohlédl jsem naznačeným směrem. Mlha ležící jako šedivé, hladké moře na západě posunula své neprůhledné masy jako zálivy mezi hory a předhoří. Z toho mlhavého moře se vynořil jezdec, za ním druhý a pak následovali po jednom v dlouhé řadě. Když nás jejich vůdce spatřil, zarazil se na okamžik. Potom poznal Vinnetoua a jel poklusem k nám. Byl to náčelník, neboť měl na hlavě dvě orlí péra. S radostí jsem poznal, že je to starý známý přítel, Entčar-ko, Velký Oheň, kterému tehdy v pueblu na Rio Pecos náčelník Inču-čuna svěřil velení po dobu své nepřítomnosti. Žádný z jezdců neměl skutečné uzdy; všichni řídili koně jen ohlávkami a přece vedli a řídili svá zvířata s jistotou, která by byla ke cti i evropskému oddílu jízdy. Přihnali se klusem v pětistupu a zastavili tak přesně, jako by tento nástup denně cvičili.

Většina z nich byla ozbrojena puškami a jen někteří měli luky, oštěpy a tomahawky. Náčelník mluvil chvíli s Vinnetouem. Ten dal potom pokyn a v okamžiku jezdci sesedli. Ti, kteří neměli pušky, se ujali koní, aby je střežili. Ostatní kráčeli do úžiny. Laso, po němž jsme lezli vzhůru, tam dosud viselo, a já viděl, jak jeden za druhým po něm šplhal vzhůru. Dělo se to tiše, bez hluku a přesně, jako by to bylo již předem projednáno. Vinnetou stál klidně a pozorně sledoval pohyby svých lidí. Když poslední z nich zmizel, obrátil se k nám:

„Moji bílí bratři jistě nyní uznají, že synové Komančů jsou ztraceni, když k tomu dám rozkaz.“

„Jsme o tom přesvědčeni,“ odpověděl Old Death. „Avšak chce Vinnetou skutečně prolít krev tolika lidí?“

„Zaslouží něco jiného? Co učiní bílí muži, když jeden z nich je zavražděn? Nehledají vraha? A když byl nalezen, pak se náčelníci sejdou a radí, aby vynesli rozsudek a dali vraha usmrtit. Můžete Apačům vytýkat, když činí totéž?“

„Vždyť vy nečiníte totéž!“

„Může to můj bratr dokázat?“

„Ano. My trestáme vraha tím, že ho usmrtíme. Ty však chceš dát zastřelit i ty, kteří nebyli přitom, když byly vaše vesnice přepadeny.“

„Oni jsou též vinni, neboť s tím byli srozuměni. Také oni byli přitom, když zajatí Apači umírali u kůlů. Jsou to nyní muži našich žen a dcer a páni našeho majetku, našich koní, kteří nám byli uloupeni.“

„Avšak vrahy je nemůžeš nazývat!“

„Nevím, co Old Death chce. U jeho bratrů jsou kromě vraždy ještě jiné skutky, které se trestají smrtí. Bílí muži každého lupiče koní zastřelí. Byla-li bělochovi uloupena žena nebo dcera, usmrtí všechny, kteří jsou s tím skutkem ve spojení. Tam v údolí jsou majitelé našich uloupených žen, dívek a koní. Máme jim za to dát snad to, co běloši nazývají kříž nebo řád?“

„Ne; avšak můžete jim odpustit a svůj majetek si vzít zpět.“

„Koně zpět beru, ženy však ne. Odpustit? Můj bratr mluví jako člověk, který od nás žádá vždy to, co sám činí vždy naopak. Odpouštějí běloši nám? Mají nám vůbec co odpouštět? Přišli k nám a sebrali nám zemi. Když u vás někdo posadí mezník dále nebo usmrtí lesní zvíře, strčíte jej do temné budovy, kterou nazýváte žalář. Co však činíte vy sami? Kde jsou naše prérie a savany? Kde jsou stáda koní, bizonů a jiných zvířat, která nám patřila? Přišli jste houfně k nám, a každý chlapec s sebou přinesl pušku, aby nám uloupil maso, které jsme potřebovali k životu. Jednu zemi za druhou jste nám bezprávně vyrvali. A když rudý muž svůj majetek bránil, nazývali jste jej vrahem a zastřelili jej i jeho lidi. Ty chceš, abych svým nepřátelům odpustil, těm, jimž jsme neublížili? Proč nám to vy neodpustíte, vy, kteří jste nám tolik ublížili, aniž jsme vám byli k tomu dali podnět? Bráníme-li se, konáme jen svou povinnost; za to nás trestáte zničením. Co byste učinili, kdybychom přišli my k vám, abychom vám vnutili své mravy a zvyky? Kdybychom to chtěli učinit, usmrtili byste nás do posledního muže, anebo zavřeli do svých žalářů. Proč nemáme mít též my právo tak jednat? Pak se na celém světě říká, že rudoch je divoch, s nímž nesmí nikdo mít milosrdenství ani slitování; nepřijme prý nikdy vzdělání a musí proto zmizet. Dokázali jste svým chováním, že vy máte to vzdělání? Vy nás nutíte, abychom přijali vaše náboženství. Ukažte nám je! Rudí muži uctívají Velikého Ducha všude stejným způsobem. Každý z vás však chce být spasen jiným způsobem. Znám jedno vyznání křesťanů, které bylo dobré. Tomu učili zbožní otcové, kteří přišli do naší země, aniž nás chtěli zatlačit nebo vyhubit. Budovali u nás misie a vyučovali naše rodiče a děti. Putovali sem a tam v lásce a učili všemu, co bylo pro nás dobré a užitečné. To vše je však nyní zcela jiné. Tito dobří zbožní muži byli i s námi pronásledováni a my jsme je museli vidět umírat, aniž za ně přišla náhrada. Zato nyní přicházejí stovky jiných a každý učí něčemu jinému. Namluví nám toho mnoho a my nerozumíme ničemu. Sami se vzájemně nazývají lháři a přece tvrdí, že bez nich se nemůžeme dostat do věčných lovišť. A když se unaveni jejich hádkou od nich odvrátíme, tu křičí ‚ah!‘ a ‚běda!‘ a říkají, že setřesou se své obuvi prach a že si umývají své ruce v nevinnosti. Pak to netrvá dlouho a oni přivolají bledé tváře, které se k nám vetřou a seberou našim koním pastvu. Řekneme-li, že se to nesmí dít, přijde rozkaz, abychom táhli dál. To je odpověď, kterou ti musím dát. Ona se ti nebude líbit; avšak ty bys na mém místě mluvil hůře. Howgh!“

S tím indiánským konečným slovem se od nás odvrátil a zašel několik kroků stranou, kde pohlížeje do údolí zůstal stát. Za chvíli k nám opět přišel a řekl Old Deathovi:

„Měl jsem k svému bratru dlouhou řeč. Dá mi za pravdu, neboť je mužem, který smýšlí spravedlivě. Přesto mu přiznávám, že mé srdce nedychtí po krvi. Má duše je mírnější, než byla má slova. Myslel jsem, že ke mně Komančové vyšlou posla. Protože to neučinili, nemusím s nimi mít slitování, přesto k nim však ještě vyšlu muže, který k nim promluví.“

„To mne nadmíru těší,“ zvolal Old Death. „Já bych toto místo opouštěl ve velice truchlivé náladě, kdyby ti lidé byli usmrceni bez pokusu je zachránit. Vždyť jsem také částečně vinen tím, že upadli do vašich rukou.“

„Té výčitky tě mohu zbavit, neboť bych je i bez tvé pomoci přemohl,“ odvětil prostě Vinnetou.

„Víš, že za nimi přijde ještě mnoho jiných?“

„Vinnetou to ví. Vždyť se musel s Dobrým Mužem proplížit jejich řadami. Je jich jen sto. Obklíčím je a zničím jako tyto, nevzdají-li se dobrovolně.“

„Pak dbej na to, aby nepřišli příliš brzy. Musíš být s těmi, kteří jsou zde, hotov, než sem dorazí ostatní.“

„Vinnetou se nebojí, ale přece si pospíší.“

„Máš muže, který by mohl jednat s Komanči?“

„Ano; avšak nejmilejší by mně bylo, kdyby to chtěl převzít můj bratr.“

„To rád udělám. Půjdu několik kroků vpřed a zavolám na jejich náčelníka. Jaké podmínky kladeš?“

„Musí nám dát za každého usmrceného muže pět, za každého umučeného deset koní.“

„To je spravedlivé, ačkoliv od té doby, co již nejsou stáda divokých mustangů, není kůň tak lehce k dostání.“

„Co nám uloupili, žádáme zpět. Dále nám musí vydat tolik mladých dívek, kolik nám uloupili žen a děvčat. Ženy Komančů nechceme. K tomu žádáme zpět děti, které nám odvedli. Je to kruté?“

„Ne.“

„Konečně žádáme, aby bylo určeno místo, na němž se sejdou náčelníci Apačů a Komančů, aby ujednali mír, který má trvat nejméně třicet let a zim.“

„Budou-li s tím souhlasit, chci jim první blahopřát.“

„Tím místem má být údolí, v němž jsou nyní jejich bojovníci. Sem musí být všechno dopraveno, co nám mají vydat.

Než se stane vše, co od nich žádám, zůstanou Komančové, kteří se dnes musí vzdát, našimi zajatci.“

„Zjišťuji, že tvé požadavky nejsou vysoké a oznámím jim je.“

Přehodil si pušku přes rameno a uřízl větev, která mu měla sloužit za odznak parlamentáře, a pak zmizel s náčelníkem v úžině. Nebylo to pro něho bez nebezpečí. Scout však neznal strach.

Když se Vinnetou přesvědčil, že Old Death s náčelníkem Komančů již vyjednává, vrátil se k nám a zavedl nás ke koním onoho oddílu, který před krátkou dobou přijel. Byla mezi nimi zvířata lepšího chovu, která měla být šetřena a kterých mělo být použito jen tehdy, kdyby šlo o mimořádný výkon; jinak tam byla i zvířata obyčejná, která byla s sebou vedena jako záloha.

„Slíbil jsem svým bratřím, že jim dám lepší koně,“ řekl Vinnetou. „Vyhledám jim je. Můj bílý bratr dostane jednoho z mých vlastních koní.“

Pak vyhledal pět koní. Byl jsem nadšen krásou skvostného zvířete, které mně daroval. I Langeové a Sam měli radost. Sam ukázal všechny zuby a řekl:

„Ó, ó, jaký kůň Sam dostat! Být černý jako Sam a být znamenitý chlapík jako Sam. Hodí se velmi dobře dohromady, kůň i Sam. Ó, ó!“

Uběhla alespoň hodina, než Old Death přišel. Jeho tvář byla vážná. Byl jsem přesvědčen, že Komančové Vinnetouovy návrhy přijmou, avšak scoutova tvář svědčila o něčem jiném.

„Můj bratr mi chce říci, co jsem již tušil,“ řekl Vinnetou. „Komančové nechtějí, co chci já.“

„Bohužel, je tomu tak!“

„Velký Duch je ranil slepotou, aby je potrestal za to, co učinili. Nechce, aby našli milost. Avšak jaké mají důvody?“

„Domnívají se, že ještě zvítězí.“

„Řekl jsi jim, že přišlo ještě pět set Apačů?“

„I to. Oni tomu nevěří. Vysmáli se mi.“

„Propadli tedy smrti, neboť jejich bojovníci přijdou pozdě.“

„Mně se hrůzou tají dech, když si pomyslím, že má být tolik lidí během dvou či tří vteřin sprovozeno ze světa!“

„Můj bratr má pravdu! Vinnetou nezná strach ani obavy, avšak krev mu stydne v žilách, vzpomene-li, že má dát znamení k záhubě. Potřebuji jen zvednout plochou ruku, a všechny výstřely zahřmí. Pokusím se ještě o poslední. Možná, že jim Velký Duch vnukne světlý okamžik. Ukáži se jim sám a promluvím s nimi. Moji bratři ať mne doprovodí k zásekům! Teprve když mých slov nebude dbáno, pak mi Velký Duch nebude zazlívat, že konám jeho rozkaz.“

Šli jsme s ním k naznačenému místu. Tam se Vinnetou vyšplhal po lase vzhůru na stezku, takže ho Komančové mohli vidět. Nedošel daleko, když začaly létat šípy, které však k němu nedoletěly. Poté zahřměl výstřel z pušky Bílého Bobra, kterou nový náčelník Komančů namířil na Vinnetoua. Ten však kráčel klidně dál, jako by si kule, která narazila u něho na skálu, ani nevšiml a ránu vůbec neslyšel. Pak zůstal stát a pozvedl svůj hlas. Mluvil asi pět minut, hlasitě a dojemně. Uprostřed řeči pozvedl ruku a spatřili jsme, že všichni Apači, jak daleko sahal náš zrak, tedy i dále kolem údolí, vstali ze země, aby se ukázali Komančům. Nyní museli vidět, že jsou obklíčeni nesmírnou přesilou. To bylo jednání víc než upřímné a byl to poslední Vinnetouův pokus přinutit je, aby se vzdali. Potom mluvil dále. Pojednou však sjel k zemi, jeho postava zmizela a současně zahřměl druhý výstřel.

„Náčelník Komančů po něm střelil podruhé. To je jeho odpověď,“ řekl Old Death. „Vinnetou viděl, že Komanč pušku opět nabil a vrhl se na zem v okamžiku, když nepřítel na něj mířil. Nyní – hleďte, hleďte!“

Tak rychle, jak se vrhl k zemi, tak byl Vinnetou hned zase na nohou. Pozvedl ještě jednou ruku, přičemž plochou dinu vodorovně natáhl. Spatřili jsme, že všichni Apači namířili své pušky. Více než čtyři sta výstřelů zahřmělo – –

„Pojďte, meššúrs!“ řekl scout. „Na to se nebudeme dívat. Je to příliš indiánské pro mé oči. Musím však říci, že Vinnetou učinil vše možné, aby tomu zabránil. Ani Old Shatterhand, takový přítel Indiánů, se jistě nemůže na to dívat.“

Vrátili jsme se ke svým koním, kde si scout prohlédl znovu svého koně. Ještě jednu salvu jsme slyšeli, pak se vrátil Vinnetou k nám. Jeho tvář byla nadmíru vážná, když řekl:

„Velké bědování se zvedne ve stanech Komančů, neboť jejich mnohý obyvatel se nevrátí. Velký Duch chtěl, aby naši mrtví byli pomstěni. Komančové nechtěli jinak, a proto jsme nemohli jinak jednat; avšak můj pohled se nechce vrátit zpět do údolí smrti. Co se zde ještě má stát, je věc mých bojovníků; já se svými bílými bratry odjedu.“

Za půl hodiny jsme vyrazili, opatřeni vším potřebným, z ležení. Vinnetou vzal ještě deset Apačů. Jak jsem byl rád, že to hrozné divadlo opouštím!

KAPITOLA TŘETÍ Nenadálé setkání

Jeli jsme roklinami, z jedné do druhé, z nichž nebylo vyhlídky.

Neviděli jsme téměř celý den slunce, které se objevovalo místy a jen na chvilku. Při tom jsme jeli vpravo, i vlevo, někdy i zdánlivě zpět, takže jsem stěží udržoval v patrnosti náš hlavní směr jízdy.

K večeru jsme dorazili k jezeru. Půda byla písčitá. Stromy na místě, na němž jsme se utábořili, nebyly, jen křoví, jehož název jsem neznal. Kalná vodní hladina, obklopená nízkými křovinami; pak rovina, nad níž na západě čněly nízké homole, za nimiž právě zašlo slunce. Zde nahoře mohly jeho paprsky působit celou svou mocí. V hlubokých, úzkých, pochmurných kaňonech mne téměř mrazilo. Tam nahoře však vydávala nyní půda žár, při němž by bylo možné usmažit lívance. Zato noc byla tím chladnější, a k ránu nad námi vanul vítr, který nás donutil, abychom se zabalili do teplých pokrývek.

Časně zrána jsme vyrazili k západu. Četné kaňony nás často nutily k oklikám.

V poledne však jsme měli kaňony za sebou a jeli tryskem travnatou rovinou. Narazili jsme na stopu deseti jezdců, která k nám přicházela v ostrém úhlu z pravé strany. Vinnetou tvrdil, že je to stopa těch, které hledáme. Ukázal nám stopy okovaných koní bělochů a bosých kopyt koní obou Apačů, kteří jim byli přiděleni za průvodce. Také Old Death řekl, že není pochyb, že jsme na pravé stopě. Bohužel se ukázalo, že Gibson je asi šest hodin před námi. Jeho tlupa musela jet celou noc. Zdálo se mi jisté, že Gibson předpokládá, že je budeme pronásledovat.

K večeru se Old Death, který jel vpředu, zastavil, abychom se mohli my, kteří jsme zůstali pozadu, k němu mohli přiblížit. Tam, kde se zastavil, se spojovala nová stopa od jihu se starou, pocházela od jezdců, a to asi od třiceti nebo čtyřiceti koní. Jeli za sebou po jednom, což komplikovalo určení množství. Husí pochod a stopy neokovaných koní svědčily, že to byli Indiáni. Zahnuli zleva do našeho směru, a protože stopy byly skoro stejně staré, dalo se soudit, že se s bělochy setkali. Old Death mrzutě zabručel. Pak řekl:

„Jací rudoši to byli? Apači jistě ne.“

„Můj bílý bratr má pravdu,“ souhlasil Vinnetou. „Apačové zde nejsou, a kromě nich jsou v údolí Mapimi jen toulavé tlupy nepřátel, před nimiž se musíme mít na pozoru.“

Jeli jsme dál a dorazili zakrátko k místu, kde se rudoši s bělochy setkali. Obě tlupy zde stály spolu a nejspíše vyjednávaly. Výsledek byl patrně pro bělochy příznivý, neboť se svěřili ochraně rudochů. Oba jejich dosavadní vůdci, Apačové, domnělí Topiové u Komančů, byli propuštěni. Jejich stopy se zde od ostatních oddělily.

Po chvíli jsme dorazili k táhlému hřbetu, porostlému trávou a křovisky. Z toho tekl, zde vzácná věc, slaboučký potůček. Zde se pronásledovaní zastavili a napojili své koně. Břehy potoka byly tak holé, že bylo možné pozorovat jeho běh. Tekl k severozápadu. Old Death se zastavil, zastínil si rukou oči a dlouho pohlížel naznačeným směrem. Dotazován proč tak činí, odpověděl:

„Vidím daleko před námi dva body. Soudím, že jsou to vlci. Avšak proč tam ty bestie sedí? Já myslím, kdyby to byli skutečně vlci, že by před námi uprchli, neboť žádné zvíře není tak zbabělé jako vlk prérie.“

„Můj bratr nechť mlčí. Něco jsem slyšel,“ řekl Vinnetou. Skutečně se ozvalo směrem, kde byly oba body, slabé volání.

„Je to člověk!“ zvolal Old Death. „Pojedeme tam!“

Když jsme se k tomu místu přiblížili, klidila se obě zvířata pryč. Uprostřed potoka jsme spatřili nepokrytou lidskou hlavu, vyčnívající z vody. Na tváři se jí hemžili komáři, sedící v očích, uších, nose i mezi rty.

Okamžitě jsme byli dole z koní.

„Proboha, zachraňte mne, seňores!“ zasténala ústa toho člověka. „Již to nevydržím!“

„Co je s vámi?“ otázal se Old Death španělsky, protože nás muž tou řečí oslovil. „Jak jste se dostal do vody? Proč nelezete ven? Vždyť je sotva dvě stopy hluboká!“

„Zahrabali mne zde.“

„Proč? U všech ďáblů! Zahrabat člověka! Kdo to udělal?“

„Indiáni a běloši.“

Teprve nyní jsme zpozorovali, že od napajedla vedly četné stopy nohou.

„Ten muž musí rychle ven,“ řekl scout. „Sem, sem, meššúrs! Vyhrabeme ho, a protože nemáme žádné nástroje, použijeme rukou.“

„Motyka leží za mnou ve vodě. Pokryli ji pískem,“ řekl muž.

„Motyku? Jak jste se dostal k motyce?“

„Jsem gambusino (Zlatokop). Mám vždy s sebou motyku a rýč!“

Motyka byla nalezena, a my mohli vstoupit do vody a pustili se do práce. Koryto potoka bylo písčité, a práce nebyla těžká. Teprve nyní jsme zpozorovali, že za mužem byl vražen do země oštěp, k němuž byl jeho krk přivázán tak, aby nemohl naklonit hlavu dopředu. Tím se dostala jeho ústa tři palce nad vodu, aniž mu bylo umožněno polknout doušek. Z toho postavení se vymanit nemohl, protože mu byly ruce spoutány na zádech a nohy měl též svázány. Díra, která pro něho byla vykopána, byla více než dva lokty hluboká. Když jsme ho z ní konečně dostali, padl do mdlob. Nebylo to nic divného, protože byl úplně svlečený a jeho záda byla zmrskána do krve.

Ubohý muž brzy nabyl vědomí. Byl zanesen k místu, kde jsme se zamýšleli utábořit. Nejdříve jsme mu dali jíst a obvázali jsme ho. Potom jsem ze své brašny vytáhl rezervní košili a daroval mu ji. Teprve teď nám mohl podat bližší zprávy.

„Byl jsem naposledy jako gambusino v bonanze (Naleziště stříbra nebo zlata),“ řekl, „která je odtud vzdálena asi den cesty. Měl jsem tam kamaráda, byl to Yankee, jménem Harton, a ten – –“

„Harton?“ přerušil ho Old Death. „Jak zní celé jeho jméno?“

„Fred Harton,“ odpověděl muž.

„Víte, kde se narodil a kolik je mu let?“

„Myslím, že je z New Yorku a je mu asi šedesát roků.“

„Mluvil o své rodině?“

„Jeho žena zemřela. Ve Frisku má syna řemeslníkem. Znáte toho muže?“

Old Death své otázky pronášel nadmíru rozčileně. Jeho oči se leskly, a vpadlé líce hořely. Pak se snažil nabýt klid a odpověděl mírněji:

„Toho muže jsem kdysi znal. Žil prý v dobrých poměrech. Nevyprávěl vám o tom?“

„Ano. Byl synem slušných rodičů a stal se kupcem. Ponenáhlu získal široký okruh zákazníků, měl však bratra ničemu, který se na něho pověsil jako pijavice a vysával ho.“

„Zjistil jste, jak se ten bratr nazýval?“

„Ano. Harton mu říkal Henry.“

„Souhlasí! Doufám, že vašeho Hartona někdy uvidím!“

„Těžko. Jistě již nežije, neboť jej lotři, kteří mne zakopali, vzali s sebou.“

Old Death udělal pohyb, jako by chtěl vyskočit, ovládl se však a řekl klidně:

„Jak se to stalo?“

„Chtěl jsem vám to vypravovat, než jste mne přerušil. Harton byl kupcem, byl však svým bratrem připraven o celé své jmění. Mně se zdá, že ještě dnes miluje toho nesvědomitého chlapíka, který ho přivedl na mizinu. Když byl ožebračen, potloukal se dlouho jako digger v claimech, neměl však štěstí. Pak se stal vaquerem (Vaquero, čti vakéro = strážce dobytka) krátce řečeno vším, vždy bezvýsledně, až šel konečně mezi gambusiny. Avšak pro dobrodružný život neměl potřebné vlastnosti. Jako gambusinovi se mu vedlo ještě hůře než předtím.“

„Neměl jím tedy zůstat.“

„Vám je lehké mluvit. Miliony lidí se nestanou tím, k čemu mají schopnosti, nýbrž tím, k čemu se nejméně hodí. Možná, že měl k tomu tajný důvod. Jeho bratr totiž byl také gambusinem, a to velmi šťastným. Možná, že doufal, že se s ním někdy setká.“

„To si odporuje. Ten ničema že byl šťastným gambusinem, přesto že připravil svého bratra o celé jmění? Šťastný gambusino má přece peněz hojnost.“

„Ano, když je však ztratí rychleji, než jich nabyl a vydělal, je zase v koncích. Byl přímo virtuózním marnotratníkem. Naposled přišel Harton do Chihuahuy, kde dostal místo u mého zaměstnavatele. Tam jsem jej poznal a hned jsem si ho oblíbil. To je velká zvláštnost, neboť jinak jsou gambusinos na sebe nanejvýš žárliví. Od té doby jsme stále spolu hledali placers.“

„Jak se jmenoval váš zaměstnavatel?“

„Davis.“

„Hrome! Poslyšte, seňore, mluvíte též anglicky?“

„Tak jako španělsky.“

„Mluvte tedy laskavě anglicky, neboť zde sedí dva, kteří nerozumějí španělštině, při tom však mají na vašem vypravování velký zájem.“

Při tom ukázal na kováře a jeho syna.

„Proč mají zájem?“ ptal se gambusino.

„Hned se to dozvíte. Poslouchejte, master Lange, tento muž je zlatokop a je ve službách jistého Davise v Chihuahue.“

„Co? Davise?“ vyjel Lange. „To je zaměstnavatel mého zetě.“

„Jen ne tak rychle, sir! Možná, že je více Davisů.“

„Jestliže tento master míní Davise, který provozuje výnosnou živnost kupovat stříbrné a zlaté doly, pak je to on,“ prohlásil gambusino.

„Znáte, sir, toho člověka?“ ptal se Lange.

„Ovšem! Vždyť jsem v jeho službách.“

„A mého zetě rovněž?“

„Kdo je to?“

„Jmenuje se Ullman. Je to studovaný člověk.“

„Toho ovšem znám. Stal se ředitelem dolů s velkými příjmy. A zakrátko se má stát spolumajitelem podniku. Vy jste jeho tchán?“

„Ovšem! Jeho žena Agnes je má dcera.“

„My jí říkáme seňora Ines. Všichni ji dobře známe, sir! Slyšel jsem, že její rodiče bydlí v Missouri. Chcete ji navštívit?“

Lange přisvědčil.

„Nemusíte tedy chodit do Chihuahuy, nýbrž jen k bonanze, o níž jsem vám vypravoval. Copak jste o ní ještě neslyšel? Vždyť patří vašemu zeti! Jednou si vyjel na zotavenou do hor a při tom padl na ložisko stříbra, jaké zde dosud nebylo. Davis mu dal pracovní síly, aby mohl hned těžit. Nyní se pilně pracuje, a nálezy jsou takové, že se dá očekávat, že seňor Davis nabídne seňorovi Ullmanovi účast na firmě, což by bylo pro oba velmi výhodné.“

„Cože? – Wille, slyšíš to?“

Otázka platila synovi, jenž ani nebyl schopen odpovědi.

I my ostatní jsme se těšili ze štěstí svých přátel. Old Death projevoval své pohnutí jen úšklebky, kterým jsem nerozuměl, ačkoliv jsem je jinak dost dobře znal.

Trvalo chvíli, než pominulo rozčilení vyvolané zprávou, že zeť Langea objevil bonanzu. Pak mohl gambusino pokračovat.

„Pomáhal jsem Hartonovi při zařízení bonanzy. Pak jsme se vydali na prozkoumání Mapimi. Projížděli jsme ji tři dny, nenašli jsme však ani známky po zlatě. Dnes dopoledne jsme odpočívali zde u potoka. Nespali jsme téměř celou noc a byli jsme unaveni, takže jsme usnuli proti své vůli. Když jsme procitli, byla kolem nás hromada bílých a rudých jezdců.“

„Jací Indiáni to byli?“

„Čimarové, čtyřicet mužů a deset bělochů.“

„Čimarové! Ti jsou nejodvážnější ze všech zdejších darebáků. A ti že se pustili do dvou ubožáků? Proč? Žijí s bělochy v nepřátelství?“

„To člověk u nich nikdy neví. Nejsou ani přáteli, ani nepřáteli. Chrání se vypovědět zjevně nepřátelství, k tomu jsou příliš slabí, avšak v přátelském poměru, který by byl hoden důvěry, s nimi nikdy nežijeme. A to je horší než zjevné nepřátelství, poněvadž nikdy nevíme, jak se zachovat.“

„Rád bych tedy znal důvod, proč s vámi tak zacházeli. Urazili jste je?“

„Vůbec ne! Avšak seňor Davis nás velmi dobře vypravil. Každý z nás měl dva koně, dobré zbraně, náboje, potraviny, nástroje, všechno, co je zapotřebí k delšímu pobytu v poušti!“

„Hm! To je ovšem pro ty lidi víc než dost.“

„Obklíčili nás a ptali se nás, kdo jsme a co zde děláme. Když jsme jim pravdivě odpověděli, tvářili se nanejvýš zuřivě a tvrdili, že Mapimi patří jim se vším, co na ní i v ní je. Potom chtěli, abychom jim vydali své věci.“

„A vy jste je dali?“

„Já ne! Harton byl moudřejší, neboť jim vydal všechno, co měl; já však vzal ručnici, ne abych střílel, nýbrž abych je zastrašil. Byl jsem však v okamžiku přemožen a obrán až na kůži. Běloši nám nepřišli na pomoc. Kladli nám jen otázky. Nechtěl jsem odpovědět a byl jsem za to zmrskán lasem. Harton byl opět moudřejší. Nemohl vědět, co zamýšlejí. Řekl jim všechno, i o nálezu bonanzy. Vpadl jsem mu do řeči, aby věc neprozradil. Pak teprve zpozoroval, že jim nesmí důvěřovat, a nedal jim už další informace. Za to mne spoutali a zakopali. Harton však byl tak dlouho bit, až pověděl vše, co chtěli. Při tom snad mysleli, že jim nedal dobré informace; proto ho vzali s sebou a hrozili mu smrtí, jestliže je do zítřejšího večera nedovede do bonanzy.“

Old Deathova tvář přijala nyní výraz, jaký jsem u něho dosud nezpozoroval. Bylo v něm vyjádřeno nejzuřivější, neúprosné rozhodnutí. Vypadal jako vrah, který si umíní, že se svou obětí nebude mít žádné slitování. Hlas mu zněl téměř chraptivě, když se tázal:

„A myslíte, že odtud jeli do bonanzy?“

„Zajisté! Zamýšlejí bonanzu přepadnout a vyplenit. Jsou tam zásoby nábojů, potravin i jiných předmětů, které mají pro ně velkou cenu. I stříbra je tam dostatek.“

„U všech ďáblů! Budou se chtít dělit. Běloši vezmou kov a rudoši ostatní. Jak daleko je tam?“

„Den jízdy. Zítra tam mohou být, jestliže se nebude Harton držet rady, kterou jsem mu dal.“

„Jakou radu?“

„Aby je vedl oklikami. Myslel jsem, že sem přece snad někdo přijde a vysvobodí mne. V tom případě jsem ho chtěl požádat, aby co nejrychleji jel do bonanzy a lidi tam varoval. Já bych ovšem nemohl jet s sebou, protože nemám koně.“

Starý chvíli před sebe zamyšleně pohlížel. Na to řekl:

„Nejraději bych hned odtud odjel. Vyrazíme-li nyní, budeme moci stopu sledovat, ovšem jen do setmění. Nemohl byste mi popsat cestu, abych ji našel i v noci?“

Muž odpověděl záporně a varoval co nejrozhodněji před noční jízdou. Old Deáth se tedy rozhodl, že počká až do zítřejšího jitra.

„Nás šestnáct,“ pokračoval, „bude mít co dělat se čtyřiceti rudochy a deseti bělochy, tedy s padesáti muži; nemyslím tedy, že bychom se měli bát. Jak byli Čimarové ozbrojeni?“

„Jen oštěpy, šípy a luky. Nyní však mají obě ručnice a revolvery,“ odpověděl gambusino.

„To nevadí, protože s takovými věcmi neumějí zacházet. Ostatně využijeme poměrů. Proto je nutné znát, kde a jak bonanza leží. Popište mi to místo!“

„Představte si roklinu táhnoucí se hluboko do lesa, která se do středu rozšiřuje, a je okolo uzavřená vysokými strmými skalisky vápence. Skaliska jsou bohatá stříbrnými, měděnými a olověnými ložisky. Vysoký les se táhne až na samé okraje té rokliny a vysílá stromy a křoviny až na její stěny. V pozadí prýští voda přímo ze země jako silný potok. Roklina, vlastně to údolí, je téměř dvě anglické míle dlouhé. Avšak přes tu délku není nikde místo, na kterém by se dalo slézt dolů. Jediný východ a vchod je tam, kde vytéká voda z údolí. A tam se skály tísní k sobě tak, že podél vody mohou projít jen tři muži nebo dva jezdci.“

„To místo je možné tedy velmi lehce hájit?“

„Ovšem! Druhý vchod tam není, alespoň ne pro lidi, kteří nepatří k nynějším obyvatelům údolí. Uprostřed údolí se pracuje, a je tedy třeba půl hodiny cesty k východu z údolí. Proto dal seňor Ullman udělat vzestup na příhodném místě. Tam nestoupá skála kolmo, nýbrž stupňovitě. Seňor dal porazit stromy a spustit na stupně, takže vypadají, jako když jsou rozloženy na skále. Tím se utvořily z vrchu až dolů masy kmenů, větví a klád, mezi nimiž jsou vysekány stupně. Jsou to dosti pohodlné schody, které však nezvaný cizinec tak snadno nenajde.“

„Oho! Já se vsadím, že ty schody najdu hned. Sami jste se prozradili porážením stromů. Tam, kde byly stromy uměle odstraněny, museli nebo musejí být lidé.“

„Přijdete-li na místo, ani nevytušíte, že stromy byly pomocí provazů, lasa a s velkou námahou, a s nebezpečím života spouštěny dolů. Rozumějte! Ty stromy nebyly pokáceny v obyčejném slova smyslu. Nejsou vidět pahýly. Seňor Ullman je dal vyvrátit s kořeny, takže se zvolna nahnuly k rokli a vyrvaly celé kořeniště ze země. Více než třicet mužů drželo lana, aby strom nespadl do hloubky, nýbrž aby se zvolna svezl dolů a uvázl na skalním stupni.“

„Tolik dělníků má?“

„Nyní téměř čtyřicet.“

„Nu, pak se nemusíte bát přepadení. Jaké má spojení se světem?“

„Spřeženími mezků, která přijedou vždy za čtrnáct dnů, aby zásobily údolí a odvezly kovy.“

„Je vchod střežen?“

„V noci, když všechno spí. Také mají lovce, který prochází krajinu, aby opatřil pro společnost zvěřinu. Tomu nemůže nic ujít.“

„Jsou tam budovy?“

„Budovy ne. Ullman bydlí ve velkém stanu, ve kterém se po práci všichni scházívají. Vedlejší stan je zásobárnou. Oba jsou těsně u skalní stěny. A v polokruhu jsou kolem nich pro dělníky prozatímní chaty, sroubené z kmenů a větví.“

„Avšak cizinec nad údolím může světlé stany vidět?“

„Ne, neboť jsou zastíněny korunami stromů a potaženy temnou pryžovou látkou.“

„To je dobře. Jak jsou lidé ozbrojeni?“

„Výtečně. Každý z dělníků má kromě nože a revolveru ještě dvojku.“

„Nuže, ať tedy Čimarové přijdou! Je však nutné, abychom tam dojeli dříve než oni. Musíme koně zítra popohnat. Nyní se pokusíme o spánek. Na to, co nás zítra čeká, musíme být my i koně čerství.“

Nemohl jsem usnout, ačkoliv jsem minulé noci ani okamžik nespal. Myšlenka, že se zítra zmocním Gibsona, mne rozčilovala. Ani Old Death nespal. Obracel se ze strany na stranu. To u něho nebylo zvykem. Slyšel jsem ho vzdychat a chvílemi broukal slova, kterým jsem nerozuměl, ačkoliv jsem ležel vedle něho. Jeho chování, když přišla řeč na gambusina Hartona, mi bylo nápadné; vysvětloval jsem si to však tím, že toho muže znal. Byl snad s ním ještě v nějakém jiném spojení?

Když jsme asi tři hodiny leželi, zpozoroval jsem, že se pozvedl. Naslouchal našemu dechu, aby se přesvědčil, že spíme. Potom se tiše vzdálil podél potoka. Strážce, Indián, mu v tom ovšem nebránil. Čekal jsem. Minula čtvrthodina, druhá i třetí – scout se nevracel. Vstal jsem a šel za ním.

Byl dost daleko. Až po deseti minutách jsem ho spatřil. Stál u potoka a pohlížel na měsíc, obrácen ke mně zády. Nenamáhal jsem se sice, aby mne neslyšel, avšak tráva dusila mé kroky. Přece však by mně jistě zaslechl, kdyby se nebyl zabýval svými myšlenkami. Až když jsem stál za ním, překvapivě se obrátil. Vytrhnuv z pasu revolver, osopil se na mne:

„All devils! Kdo je tady? Proč se zde plížíte? Chcete dostat kul – – –“

Pak se zarazil. Jeho myšlenky musely být velmi vzdáleny, když mne teprve teď poznal.

„Ah, to jste vy, master Shatterhand?“ pokračoval. „Již jsem vám chtěl uštědřit kulku, neboť jsem vás skutečně pokládal za cizince. Proč nespíte?“

„Protože mi myšlenka na Gibsona a Ohlerta nedá spát.“

„Tak? To si myslím. Nu, zítra se oba octnou v našich rukou, jinak se nechci nazývat Old Deathem. Déle již za nimi nemohu běhat, protože musím zůstat v bonanze.“

„Vy? Proč? Je to tajemství?“

„Ano.“

„Nebudu tedy na vás naléhat a ani vás déle vyrušovat. Slyšel jsem vaše vzdechy a broukání a myslel jsem si, že vás tíží nějaký žal. Dobrou noc, sir!“

Odcházel jsem. Nechal mne jít několik kroků, pak řekl:

„Master, neodcházejte. Co jste řekl o žalu, je pravdivé; něco tíží mého ducha a nechce to odejít. Poznal jsem vás jako muže mlčenlivého a dobrosrdečného, který mne nebude příliš přísně soudit. Proto vám svěřím, co mne tíží. Všechno vám nemusím říci, jen něco, ostatní si sám domyslíte.“

Vzal mne pod paží a kráčel zvolna podél potoka.

„Co si vlastně o mně myslíte?“ otázal se pojednou. „Co si myslíte o mé povaze, o – o – no – o mravní stránce Old Deatha?“

„Jste čestný muž; proto vás ctím a miluji.“

„Hm, to říkáte, poněvadž mě blíže neznáte. Jste z těch, kteří jdou klidně životem, poněvadž je netíží zlé svědomí. Slyšíte, sir? Zlé svědomí! Vnitřní hlas, který na člověka žaluje, i když světský soudce nic neví. Nevíte a netušíte, co to je, ale říkám vám, zlé svědomí je horší než vězení a šibenice!“

Řekl to hlasem, který mne hluboce dojal. Ano, vlekl s sebou životem vzpomínku na těžký zločin, jinak by tak hrozně nemluvil. Minula chvíle, než pokračoval:

„Master, nezapomeňte, že máme božskou spravedlnost, proti níž je světská pouhou hračkou. Věčný soud zasedá ve vlastním svědomí člověka, a hřmí vám ve dne v noci svůj rozsudek. Musí to jednou ven: musím vám to říci. Proč právě vám? Protože mám k vám velkou důvěru. A protože v nitru cítím, jako, by se mohlo zítra se mnou něco stát, co by mně později zabránilo vyznat se ze svých hříchů – –“

„Co vás to popadlo, sir? Snad nemáte předtuchu smrti?“

„Ano, tu mám,“ přisvědčil. „Vy jste slyšel, co nám gambusino vypravoval o Hartonovi. – Co soudíte o bratru tohoto muže?“

Nyní jsem už vytušil to pravé; proto jsem mírně odpověděl:

„Byl to asi lehkomyslný mladík!“

„Pshaw! To má být ovšem jen váš opatrný úsudek? Já vám říkám, že lehkomyslný člověk je mnohem nebezpečnější než skutečně zlomyslně špatný člověk. Lehkomyslný je snad milý chlap, proto je nebezpečnější než druhý. Tisíc špatných se může polepšit, neboť špatnost má povahu, u níž se výchova uchytne. Mezi tisícem lehkomyslných není však téměř ani jeden polepšitelný, neboť lehkomyslnost nemá žádné držadlo, žádné páky, za niž by ji bylo možno uchopit a zavést na lepší cesty. Vlastně špatným jsem já nikdy nebyl, avšak lehkomyslným, bezměrně lehkomyslným, neboť onen Henry Harton, který svého bratra připravil o všechno, to jsem byl – já!“

„Ale, sir, vy jste mi řekl jiné jméno!“

„Snad! Nazývám se jinak, protože jméno, které jsem dříve nosil, jsem zneuctil. Nikdo nemluví rád o tom, čím se prohřešil. Vzpomínáte, co jsem vám řekl v New Orleansu o své matce, která mě postavila na cestu ke štěstí, já jsem se však o ně pokusil jinou cestou?“

„Ano.“

„Nebudu to tedy opakovat. Umírající matka mi ukázala cestu ctnosti, já však putoval po cestě lehkomyslnosti. Chtěl jsem zbohatnout, chtěl jsem mít miliony. Spekuloval jsem bez rozumu a pozbyl svůj otcovský podíl a obchodnickou čest. Tak jsem šel do diggins. Měl jsem štěstí, našel jsem hojnost zlata. Promrhal jsem je stejně rychle, jak jsem je nabyl, stal jsem se totiž vášnivým hráčem. Plahočil jsem se celé měsíce v diggins, abych pak všechno vsadil na jediné číslo a prohrál to za pět minut. To mi nestačilo. Placers mi nedávaly tolik zlata, kolik jsem si přál. Sto tisíc dolarů jsem chtěl vsadit, abych rozbil bank. Šel jsem do Mexika, stal jsem se gambusinem a měl ohromné štěstí, prohrál jsem však zase všechno. Ten život mne tělesně zničil. K tomu jsem se stal kuřákem opia. Předtím jsem byl silným, svalnatým mužem, obrem. Stal jsem se lumpem. Dál to nešlo. Žádný člověk se již na mne nepodíval, zato všichni psi na mne štěkali. Pak jsem potkal svého bratra, který vyřizoval obchodní záležitosti ve Frisku. Poznal mne přes mou bídu a vzal mne s sebou domů. Kéž by to byl neudělal! Měl mne nechat zahynout! Všechno neštěstí a všechny výčitky svědomí by mně byly bývaly ušetřeny!“

Na chvíli umlkl. Slyšel jsem, jak hlasitě oddechuje, a bylo mi ho srdečně líto.

„Pak jsem byl nucen dělat dobrotu,“ pokračoval. „Můj bratr se domníval, že jsem se již úplně polepšil, a svěřil mi v obchodě důležité místo. Avšak ďábel hry ve mně jen dřímal, a když procitl, chytil mne do svých spárů pevněji než dříve. Abych si vynutil štěstí, zpronevěřil jsem peníze. Potom jsem vydával falešné směnky, abych peníze obětoval ďáblu hry. Prohrával jsem, prohrával a prohrával, až nebyla už možná záchrana. Pak jsem zmizel. Bratr zaplatil směnky a stal se žebrákem. I on zmizel se svým malým synkem, když předtím pochoval svou ženu, která zemřela následkem leknutí a žalu.

To jsem ovšem zjistil až po letech, když jsem se jednou odvážil do Friska. Dojem té zvěsti mne přivedl na lepší cestu. Opět jsem pracoval jako gambusino, a měl jsem štěstí. Chtěl jsem bratrovi dát náhradu, nevěděl jsem však kde je. Od té doby jsem ho všude marně hledal. Nepokojný a potulný život ze mne udělal scouta. I v mravním ohledu jsem se mnohým lidem stal scoutem. Hry jsem nechal, avšak opia nikoliv. Nejsem však již kuřákem, nýbrž jedlíkem opia. Míchám jed s tabákem a žvýkám jej, avšak ve velmi mírných dávkách. – Tak, to je má zpověď! Nyní na mne plivněte a kopněte do mne; nebudu proti tomu nic namítat, protože jsem si to zasloužil!“

Pustil mou ruku, usedl do trávy, opřel lokty o kolena a zastřel si rukama tvář. Tak seděl dlouhou, dlouhou dobu, aniž hlesl. Já stál u něho zmítán pocity, které se slovy nedají vyjádřit. Konečně vyskočil, vytřeštěně na mne pohlédl a otázal se:

„Vy zde ještě stojíte? Neděsíte se toho bídného člověka?“

„Děsit? Ne. Upřímně vás lituji, sir. Vy jste snad zhřešil, avšak také jste mnoho vytrpěl a vaše lítost je upřímná. Jak bych si mohl, i když jen v duchu, osobovat práva soudce? Vždyť jsem sám hříšník, a nevím, jaké zkoušky mne ještě v životě očekávají.“

„Mnoho vytrpěl! Ano, to máte pravdu, mnoho, velmi mnoho! Můj Bože, co jsou soudy všech porot světa proti neúnavnému hlasu v nitru člověka, který si je vědom těžké viny. Musím pykat a musím napravit, co nejvíce budu moci. Zítra snad konečně spatřím svého bratra. Zdá se, jako by mi vycházelo nové slunce, ale ne pozemské. Avšak to všechno se vás netýká. Něco jiného vám chci říci, a o něco vás prosit. Vyplníte mé přání?“

„Rád!“

„Poslouchejte tedy, co vám řeknu! Pro to, že stále s sebou nosím sedlo, mám svůj důvod. Rozřeže-li se jeho podšívka, objeví se předměty, které jsem určil pro svého bratra, avšak jen pro něho. Zapamatujete si to, sir?“

„Vaše prosba je velmi skromná.“

„Ne příliš. Snad ještě poznáte, jakou důvěru ve vás mám, když vás žádám, abyste na to nezapomněl. A teď jděte, sir! Nechte mne samotného! Mně je v mysli tak, jako bych měl ještě během této noci přečíst svou knihu života. Zítra by snad k tomu již nebyl čas. Jsou předtuchy, z nichž lze ihned poznat, že jsou hlasateli pravdy. Prosím vás, jděte! Dobrou noc, sir!“

Vrátil jsem se do ležení a ulehl. Usnul jsem až za dlouhou dobu, před svítáním, a ještě zde stařec nebyl. Když jsem se probudil, seděl již na koni, jako by měl nakvap s vyplněním své předtuchy. Gambusino prohlásil, že se cítí, až na malé bolesti v zádech, úplně v pořádku. Dali jsme mu koňskou pokrývku jako sukni a zabalili jsme ho ještě do dvou jiných. Potom ho vzal jeden z Apačů k sobě na koně, a vyrazili jsme.

KAPITOLA ČTVRTÁ Usmířená vina

Opět jsme měli před sebou kaňony, jejichž hlubinami jsme projížděli dost dlouho. Tím jsme odbyli nejhorší cestu, alespoň pro dnešek. Potom jsme jeli celé hodiny travnatou rovinou, z níž místy vyvstávaly jednotlivé kopce. Až dosud jsme měli před sebou stále stopy Čimarů.

K poledni rozkázal gambusino zastavit a řekl spokojeně: „Zde musíme stopu opustit. Harton uposlechl mé rady a vedl je oklikou. My však zahneme vpravo, kudy vede přímá cesta.“

„Well! Jeďme tedy nyní vaším směrem.“

Na severozápadě, kam jsme nyní zamířili, se prostíraly modravé hory na obzoru. Avšak byly tak vzdálené, že jsme teprve po několika hodinách jízdy zpozorovali, že se k nim blížíme. Krátce po poledni jsme odpočívali a jeli poté s obnovenou rychlostí. Konečně jsme spatřili první, ovšem dost suchý keř. Zakrátko jich následovalo více, a pak jsme se dostali na zelenou prérii, kde byly místy větší křoviny, které jsme museli objíždět. Vjela do nás chuť k životu. Obdivuhodně se drželi i naše koně. Byla to ovšem zcela jiná zvířata, než jaká nám dal don Atanasio. Klusala tak čile, jako by byla právě vyšla z ležení.

Přiblížili jsme se k horám. Bylo načase, poněvadž slunce již klesalo k vrcholkům. Najednou jsme spatřili první strom. Stál uprostřed prérie, s větvovím bouřemi rozcuchaným. Zakrátko jich bylo více, až konečně tvořily háj, který pozvolna stoupal do značné výše a spadal pak dosti srázně do nepříliš hlubokého údolí. Museli jsme tam dolů, půda však zase pozvolna stoupala k výšině, která na vrcholku byla porostlá lesíkem. Jeli jsme do hlubiny podél táhlého hřbetu. Potom jsme se dostali roklinou na malou travnatou vysočinu bez stromů. Sotvaže naše koně na ni vstoupili, spatřili jsme čáru, která křižovala náš směr.

„Stopa!“ zvolal gambusino. „Kdo tudy jel?“

Sesedl, aby stopu prohlédl.

„To poznám, aniž bych musel slézt,“ řekl Old Death. „Taková stopa může pocházet pouze od tlupy, která čítá více než čtyřicet jezdců. Přicházíme pozdě.“

„Myslíte skutečně, že to byli Čimarové?“

„Ano, to si myslím, dokonce i tvrdím, seňore!“

Vinnetou slezl též z koně. Šel podél stopy kus cesty a polom prohlásil:

„Deset bledých tváří a čtyřicet rudochů. Od doby, co tudy jeli, minula hodina.“

„Nuže, co tomu říkáte, seňore gambusino?“ otázal se Old Death.

„I kdyby to byla pravda, můžeme je přece předejít,“ odpověděl náš vůdce. „Jistě budou před útokem ještě špehovat. A to vyžaduje čas.“

„Mohou Hartona přinutit, aby jim všechno popsal, takže nebudou muset dlouho hledat.“

„Avšak Indiáni přepadají vždy před svítáním.“

„Dejte mně pokoj s vaším svítáním! Řekl jsem vám, že jsou s nimi běloši! Ti budou čerta dbát na zvyky rudochů. Já bych se vsadil, že vniknou do bonanzy za dne. Pospěšme si, abychom se dostali vpřed!“

Použili jsme ostruh a letěli po rovině zcela jiným směrem, než jeli Čimarové. Harton je nevedl ke vchodu do bonanzy, nýbrž k zadní straně údolí. My jsme se však snažili, abychom co nejdříve dosáhli vchodu. Bohužel se s největší rychlostí setmělo. Na rovině to ještě ušlo. Když jsme se však dostali do lesa, jeli jsme pod stromy na úplně neupravené půdě, brzy vzhůru, brzy dolů, a museli jsme se konečně úplně spolehnout na gambusina, který jel vpředu, a na své koně. Větve nám překážely. Tloukly nás do tváří a mohly nás lehce i smést z koní. Proto jsme slezli a šli pěšky, vedouce koně za sebou, s revolvery v rukou. Konečně jsme uslyšeli šumění vody.

„Tak a jsme u vchodu,“ šeptal gambusino. „Pozor! Pozor! Vpravo je voda. Jděte za sebou a držte se vlevo skály!“

„Dobře!“ odpověděl Old Death. „Není zde noční stráž?“

„Nyní ještě ne. Není dosud doba spánku.“

„Krásné hospodářství! A k tomu ještě v bonanze! Kde je nyní cesta? Je úplná tma.“

„Stále přímo. Půda je rovná. Nejsou již žádné překážky až ke stanu.“

Ve tmě jsme jen viděli, že máme před sebou volnou půdu údolí. Vlevo stoupaly vzhůru temné masivy. Byly to skalní stěny. Vpravo šuměla voda. Až tam jsme neviděli. Šli jsme dál, koně stále vedouce za sebou. Já s Old Deathem a gambusinem jsme šli vpředu. Najednou se mi zdálo, jako bych mezi námi a skálou spatřil mihnout se postavu, jen na okamžik. Upozornil jsem na to ostatní, a všichni zůstali stát. Nebylo slyšet nic.

„Temnota klame,“ řekl gambusino. „Ostatně je za námi místo, kde je tajný vzestup.“

„Postava tedy mohla přijít z něho,“ řekl jsem.

„V tom případě bychom se neměli čeho bát; byl by to přítel. Obyvatel údolí zde však teď nemá co hledat. Vy jste se mýlil, seňore.“

Tím byla vyřízena věc, která se nám zakrátko stala osudnou. Po chvíli jsme spatřili neurčitě zář lampy, která pronikala plátnem stanu. Zazněly hlasy. My tři byli vpředu.

„Čekejte na ostatní,“ řekl Old Death gambusinovi. „Ať zůstanou před stanem, dokud nepromluvíme se seňorem Ullmanem.“

Dusot našich koní museli ve stanu slyšet, přesto se však dveře neotevřely.

„Pojďte s námi dovnitř, sir!“ řekl stařec ke mně. „Uvidíme, jakou radost a jaké překvapení vyvoláme.“

Zvenčí bylo vidět, kde jsou dveře, vlastně pouhá záclona. Old Death vešel přede mnou.

„Tady jsou!“ zvolal nějaký hlas. „Nepusťte je dovnitř!“

V tom padla rána. Viděl jsem, jak se scout chytil křečovitě oběma rukama záclony, viděl jsem také několik pušek namířených ke dveřím. Scout se již nemohl udržet a sklouzl na zem.

„Mé tušení – můj bratře – Odpuštění! – V sedle – „ zasténal.

„Seňore Ullmane, proboha nestřílejte,“ zvolal jsem. „Jsme vaši přátelé! Váš tchán a švagr jsou zde s námi. Přicházíme, abychom vás chránili proti přepadení.“

„Pane Bože! Naši lidé!“ zvolal hlas uvnitř. „Je to pravda?“

„Ano, nestřílejte. Pusťte mne, mne jediného!“

„Pojďte tedy! Avšak nikdo jiný.“

Vešel jsem. Stálo zde asi dvacet mužů ozbrojených puškami. Tři svítilny osvětlovaly místnost. Ke mně přistoupil mladý muž. Vedle něho stál úplně zpustle vypadající člověk.

„Byl tenhle při tom, Hartone?“ otázal se první druhého.

„Ne, seňore!“

„Nesmysl!“ zvolal jsem. „Nehrajte si teď na vyšetřování! Jsme vaši přátelé, avšak nepřítel je za námi. Může se objevit každou chvíli. Tohoto muže nazýváte Hartonem? Je to ten, kterého Čimarové vlekli s sebou?“

„Ano. Unikl jim a vešel sem sotva před dvěma minutami.“

„Vy jste se tedy plížil vedle nás, master Harton. Já jsem vás viděl. Ostatní mi nevěřili. Kdo střelil?“

„Já,“ odpověděl jeden z mužů.

Oddechl jsem si, neboť jsem si již myslel, že bratr zastřelil bratra.

„Usmrtil jste nevinného muže, kterému máte co děkovat za své zachránění,“ řekl jsem tomu člověku.

Najednou vešli oba Langeové a s nimi gambusino, kteří se nedali venku udržet. Nastala zmatená, hlučná scéna. Z okolních chat sem přišli ostatní obyvatelé. Musel jsem zahřmět, abych zjednal ticho. Old Death byl mrtev, střelen přímo do srdce. Černoch přinesl jeho mrtvolu dovnitř a položil ji s nářkem mezi nás na zem. Z jednoho oddělení stanu vyšly dvě zeny. Jedna z nich nesla chlapečka. Byla to opatrovnice. Druhá se vrhla do náruče svého otce a bratra.

Otázal jsem se Hartona, jak se mu podařilo uniknout. Vysvětloval mi:

„Vodil jsem je za nos, a dovedl jsem je konečně do lesa za údolím. Tam se utábořili, zatímco náčelník šel na zvědy. Když se setmělo, vyrazili. Koně a několik stráží tam nechali. U těch jsem ležel já se spoutanýma rukama a nohama. Podařilo se mně zbavit pout. Pak jsem se odplížil, běžel jsem k tajným schodům a do údolí. Pak jsem vás spatřil a pokládal vás za ty ničemy; spěchal jsem dál, našel shromážděny všechny dělníky a ohlásil jsem jim zamýšlené přepadnutí. První, kdo chtěl vejít, byl zastřelen.“

„Kdybyste byl zůstal tam, kde roste pepř! Způsobil jste velké neštěstí. Podle toho, co jste řekl, mohou být ti chlapi každou chvíli zde. Musíme vše zorganizovat.“

Obrátil jsem se k Ullmanovi, muži, který stál při našem příchodu vedle Hartona. Kvapně jsem mu všechno sdělil a s jeho pomocí jsme se připravili k obraně. Koně jsme dopravili dále do údolí. Apači se postavili za stan a s nimi Ullmanovi dělníci. Mrtvého Old Deatha opět vynesli ven. K potoku dopravili sud petroleje a láhev benzínu. Příklop sudu byl odklopen a byl k němu postaven muž, který měl rozkaz, aby na dané znamení nalil benzín do petroleje a zapálil to. Až bude tekutina hořet, měl ji vylít do vody. Ta hořící olej odplaví a tím bude osvětleno celé údolí.

Bylo tedy připraveno padesát mužů k uvítání nepřátel, jimž jsme byli počtem rovni a co do zbraní v přesile. Několik chytrých a zkušených dělníků bylo postaveno ke vchodu, aby oznámili jejich příchod.

V zadní části našeho stanu byly uvolněny kruhy, aby se tudy mohlo vcházet a vycházet.

Ženy byly ovšem dopraveny i s dítětem do pozadí údolí na bezpečné místo. Já seděl s Ullmanem, Vinnetouem a s kovářem a jeho synem ve stanu. Sam zůstal u Apačů. Od doby, co jsme čekali, uplynulo asi deset minut. Pak přišel jeden z lidí, které jsme vyslali ke vchodu do údolí. Oznámil, že přivádí dva bělochy, kteří panu Ullmanovi chtějí složit svou poklonu. Za nimi však prý pozoroval hnutí, které svědčilo o tom, že i ostatní sem táhnou. Bylo jim dovoleno, aby vešli. Já však se s Missouřany a Vinnetouem skryl ve vedlejším oddělení stanu.

Viděl jsem vcházet – Gibsona a Ohlerta. Dostalo se jim zdvořilého přijetí a vyzvání, aby usedli. Gibson se představil jako Gavilano a vydával se za geografa, který se svým druhem zamýšlí navštívit tyto hory. Prý se nedaleko odtud utábořil, a pak prý k němu přišel gambusino Harton; od toho se prý dozvěděl, že je zde skutečná osada. Jeho druh je prý nemocen a proto se sem dal Hartonem dovést, aby seňora Ullmana požádal o přístřeší na noc.

Byla-li tato lež rozumná nebo hloupá, to jsem neměl čas posuzovat. Vyšel jsem ze svého úkrytu. Při mém objevení Gibson vyskočil a pohlížel na mne s výrazem zděšení.

„Jsou Čimarové, kteří jdou za vámi, také nemocní, master Gibson?“ otázal jsem se ho. „William nezůstane jen zde, nýbrž půjde s námi. A vás vezmu s sebou také.“

Ohlert tu seděl jako obyčejně zcela bezcitně. Gibson se však rychle vzpamatoval.

„Lotře!“ vzkřikl na mne. „Pronásleduješ poctivé lidi až sem! Já – – –“

„Stop, sir!“ přerušil jsem ho. „Jste mým zajatcem!“

„Ještě ne!“ odvětil zuřivě. „Vezmi si dříve tohle!“

Napřáhl na mne pažbu pušky, kterou držel v ruce, já mu sice zadržel ruku, ale rána byla příliš prudká a odrazem zasáhla Ohlertovu hlavu. Ten se okamžitě svalil. V příštím okamžiku se vtlačila zezadu do stanu spousta dělníků. Namířili pušky na Gibsona, kterého jsem dosud držel.

„Nestřílejte!“ zvolal jsem, protože jsem ho chtěl mít živého. Avšak bylo již pozdě. Rána zaduněla, a Gibson střelen do hlavy padl. Byl okamžitě mrtev.

„Nemějte mi to za zlé, seňore! Tak je to tady zvykem!“ řekl muž, který vystřelil.

Jako by byl ten výstřel umluveným znamením mezi Gibsonem a jeho společníky, zahřměl nedaleko stanu indiánský řev. Tak daleko již Čimarové vnikli se spolčenými bělochy.

Ullman vyběhl ven; ostatní za ním. Slyšel jsem jeho hlas. Výstřely zahřměly, lidé křičeli a kleli. Zůstal jsem ve stanu sám s Ohlertem. Klekl jsem k němu, abych se přesvědčil, není-li mrtev. Tepna ještě bila. To mne upokojilo. Nyní jsem se mohl zúčastnit boje.

Když jsem vyšel ven, zpozoroval jsem, že to již není třeba. Údolí bylo ozářeno plamenem hořícího petroleje. Nepřátelé byli přivítáni zcela jinak, než se nadáli. Většina z nich ležela na zemi; ostatní prchali pronásledováni vítězi k východu. Tu a tam zápasil jednotlivý útočník s Ullmanovými lidmi, ovšem beznadějně.

Ullman sám stál u stanu a vysílal své kulky tam, kde viděl pro ně cíl. Upozornil jsem ho, aby poslal tlupu svých lidí s Hartonem pro koně útočníků. Tam bylo možné uvítat i ty, kterým se odtud podařilo uniknout. Souhlasil s tím a zařídil to.

Od začátku boje uplynuly sotva tři minuty a již bylo prostranství zbaveno lupičů.

Rád pomlčím o tom, co následovalo. Obrazy, při nichž se lidské srdce bouří, nemají být líčeny ani perem, ani štětcem. Pravé křesťanství zapovídá i vítězi, jenž vybojoval spravedlivou věc, jásat nad zkázou svých bližních.

Vyslané četě se lehce podařilo zmocnit se koní. Zůstali u nich nahoře na stráži. Jen Harton se vrátil. Neměl dosud ani tušení, kdo byl naším jediným mrtvým a kdo z nedorozumění padl přátelskou kulkou. Šel jsem s ním ven do údolí, kde hořelo několik ohňů. Zašel jsem s ním na temné místo, kde jsme usedli. Tam jsem mu řekl, co se musel dozvědět. Plakal jako malý hoch, hlasitě a srdceryvně. Miloval svého bratra, již dávno mu odpustil, a stal se gambusinem jen v naději, že se s ním někde setká. Musel jsem mu vypravovat o starém muži všechno, až do chvíle, kdy ho zasáhla kulka. Chtěl vědět každé slovo, a když jsme se pak odebrali k mrtvému, žádal mne cestou, abych ho přijal do srdce tak jako jeho bratra.

Ráno bylo přineseno Old Deathovo sedlo. Mezi čtyřma očima jsme rozřezali jeho podšívku. Našli jsme tobolku. Mrtvý zanechal svému bratrovi bankovní poukázky, znějící na velmi značný obnos, a zároveň úplný popis a nákres místa v Sonoře, kde Old Death našel mnohoslibnou bonanzu. Od té chvíle byl Harton boháčem.

Jaké úmysly měl vlastně Gibson s Williamem Ohlertem, jsme se nyní již nedozvěděli. Ani jeho sestra Felisa Perillová, k níž Ohlerta snad vedl, by nebyla mohla dát objasnění. Našel jsem u něho v bankovkách všechny částky, které vyzvedl, ovšem zmenšené o značné cestovní výdaje.

Ohlert sice žil, avšak i když procitl z omráčení, byl jako bez vědomí. Dalo se očekávat, že se s ním budu muset zdržet delší dobu. Vlastně mně to nebylo nemilé. Mohl jsem se zotavit a studovat důkladně život bonanzy do té doby, až Ohlertův stav dovolí dopravu do Chihuahuy.

Old Deatha jsme pohřbili. Zřídili jsme mu pomník s křížem ze stříbronosné rudy. Jeho bratr vystoupil z Ullmanových služeb, aby se nejdříve zotavil v Chihuahue z námah života gambusina.

Velkou radost měl Ullman a jeho žena z příchodu obou příbuzných. Byli to milí, příjemní lidé, jimž jsem to štěstí přál. Fred Harton mne žádal, abych ho doprovodil při vyhledání bonanzy. Nemohl jsem mu dát hned určitou odpověď, ale slíbil jsem mu, že se rozhodnu až v Chihuahue. Vinnetou se rozhodl, že se svými deseti Apači, které Ullman štědře obdaroval, pojede nejdříve do sídel svého kmene, kde ho bylo třeba, ale hned jsme si určili, kde a kdy se opět sejdeme.

Černoch Sam také odcestoval. Zda své poselství šťastně vyřídil a vrátil-li se k seňoru Cortesiovi, jsem se bohužel, nedozvěděl…

* * *

O dva měsíce později jsem seděl u dobrého religioso (řeholníka) Benita z kongregace El bueno Pastor v Chihuahue. Jemu, nejslavnějšímu lékaři severních provincií, jsem svěřil svého pacienta, a podařilo se mu ho úplně uzdravit. Říkám úplně, neboť podivuhodným způsobem se zdravím tělesným vrátilo se i duševní zdraví. Zdálo se, jako by Gibsonovou osudnou ranou byla zabita i Williamova utkvělá představa, že je básníkem. Byl veselý, čilý a toužil po svém otci. Poslal jsem bankéři podrobnou zprávu a obdržel odpověď, že si pro syna přijede. Při tom jsem ho též požádal, aby vymohl mé propuštění u mastera Josey Taylora. Dostal jsem chuť, která stále rostla, zúčastnit se Hartonova výletu do Sonory.

Harton nás přicházel denně navštívit. Stal se mým přítelem a radoval se se mnou z uzdravení našeho pacienta.

S tím se udál pravý div. Nechtěl o verších už ani slyšet. Dovedl si vzpomenout na každou chvíli svého života; avšak doba jeho útěku s Gibsonem až ke konečnému procitnutí v bonanze byla prázdným listem jeho paměti.

Seděli jsme tedy pohromadě, páter Benito, Ohlert, Harton, a já. Vypravovali jsme si o svých zkušenostech a nadějích. Najednou zaklepal sluha, otevřel a strčil dovnitř muže, při jehož spatření William radostně vykřikl. Kolik žalu a starostí otci vlastně připravil, věděl jen ode mne. Vrhl se mu s pláčem do náručí. Vyšli jsme ven.

Později bylo dost času k vyprávění a vysvětlování. Otec a syn při tom seděli ruku v ruce. Starý Ohlert mně přinesl žádané propuštění, a pak okamžitě dostal Harton mé slovo, že ho doprovodím. Milejší by nám ovšem bylo, kdyby nás byl doprovodil ještě jeden. Tím ovšem myslím starého dobrého Old Deatha.

KAPITOLA PÁTÁ Hořící údolí

Laskavý čtenář snad nyní očekává podrobný popis událostí, které jsem zažil s Hartonem v Sonoře. Musím ho, bohužel, prozatím trochu zklamat. Jde nyní o Vinnetoua, který s námi nebyl. Řeknu jen tolik, že jsme po velkých útrapách a bojích došli ke svému cíli a bonanzu skutečně našli. Za doprovod mi slíbil Harton slušný podíl, ale neměl jsem ani čas, ani chuť osobně jej využít. Prodal jsem jednoduše podíl a tím jsem byl na delší dobu zbaven peněžních starostí. Potom jsem jel na Rio Pecos k Vinnetouovi. Nezastihl jsem ho však. Podnikal právě okružní jízdu ke všem apačským kmenům a vzkázal mi, abych na něj čekal. To by však bylo znamenalo aspoň šestiměsíční pobyt. Nedal jsem se však zdržet a navštívil jsem raději přítele Bloody Foxe v oáze v Llanu Estacadu a jel potom pohodlně přes Helmers Home do St. Louis, abych po krátkém pobytu u Mr Henryho se vrátil do vlasti. Cestou se ke mně přidružil Angličan Emery Bothwell, mimořádně vzdělaný, podnikavý a odvážný muž; přepluli jsme spolu na téže lodi Atlantik a rozloučili se teprve v Southamptonu, kde jsme si předtím smluvili setkání u jeho strýce v Alžíru, odkud jsme chtěli spolu podniknout výlet na Saharu. Je jasné, že jsem v St. Louis vzal svoje pušky s sebou. Chybami člověk zmoudří.

Přešla dvě léta. V té době jsem byl dvakrát v Africe (K. May: Gum, Krumir (v knize „Ve stínu palem“) ), kde jsem podle úmluvy podnikl cestu s přítelem Bothwellem a dvakrát mne zavedla láska k mému bratru Vinnetouovi za oceán. Co jsme při tom zažili, povím jinde.

Nyní jsem byl zase v Americe a po krátké návštěvě u Mr Henryho jsem se odebral do Vinnetouova puebla na Rio Pecos, poněvadž bylo jisté, nenajdu-li jej sám, že zjistím alespoň, kde se nyní zdržuje. Řekli mi, že odjel s jistým počtem svých bojovníků do Sierry Blanky na lov.

Rozjel jsem se ihned za nimi a zakrátko jsem našel tábořiště Apačů. Po radostném uvítání jsem zažil opět velké překvapení, které mi připravila upřímná, bratrská Vinnetouova láska. Vzal s sebou na výpravu dva nejlepší koně Apačů, totiž svého vlastního koně a ještě černého hřebce, jehož nazval Hatátitlá. Toto skvostné zvíře mi daroval. Bylo pravým požitkem prohánět se prérií na hřbetě toho koně. Jméno bylo zvoleno velice příhodně, neboť kůň skutečně vynikal rychlostí důstojnou svého jména, které znamená Blesk. Byl vycvičen nejlepším indiánským způsobem. Druhý kůň, bratr Hatátitly, se jmenoval Ildži, Vítr a byl oblíbeným náčelníkovým koněm.

Vinnetou chtěl jít po lovu k Navajům, aby mezi nimi a Nijory, s nimiž měli spor, smluvil mír a já jej chtěl doprovodit. Nedošlo však k tomu, neboť jsme se několik dní před zamýšleným odjezdem setkali s kalifornskou skupinou lidí dopravujících náklad zlata. Nemálo se ulekli, když byli pojednou obklíčeni rudochy, upokojili se však hned, když uslyšeli jména Vinnetou a Old Shatterhand. Jak dobrý zvuk ta jména měla, jsem poznal z toho, že mne ti lidé žádali, abych je za přiměřenou odměnu doprovodil k Fort Scott. Abych se nemusel oddělit od Vinnetoua, nechtěl jsem tu nabídku přijmout, Vinnetou však, jako můj někdejší učitel, byl hrdý na vyznamenání, které se mně tou důvěrou dostalo a vyzval mne, abych jim tu službu prokázal a potom z Fort Scott abych zajel na sever, do prérie Gravel, kde se se mnou sejde. Zamýšlí prý navštívit svého starého přítele Old Firehanda, který je v té krajině.

Old Firehand, Ohnivá ruka, starý přítel! Jak často jsem při táboráku slýchával jeho jméno! Patřil uznaně mezi nejlepší westmany, stopaře a lovce vůbec. A nadto byl známý jako muž poctivý, spolehlivý a v každém ohledu spravedlivý. Ani nejzavilejší nepřítel se neodvážil vinit ho z nečestného skutku. Po léta žil jako lovec v západních prériích, delší dobu však byl již vůdcem družiny lovců kožešin dosti daleko na severu.

Přátelství náčelníka Apačů a letitého lovce se datovalo již od Vinnetouova jinošského věku. Už s jeho otcem podnikl Firehand, jako dobrý přítel starého náčelníka, nejednu nebezpečnou jízdu a oba se vzájemně vysekali v nejedné horké chvíli. Po Inču-čunově smrti se dobrý vztah k Vinnetouovi ještě utužil. Byli si skutečně upřímnými a obětavými přáteli. Zajímavé je, že jsem se od Vinnetoua skoro nic o Firehandovi nedozvěděl. Můj rudý bratr se vyhýbal hovoru o něm a zmínil-li se snad krátce, i tehdy ještě vyzníval z jeho hlasu přízvuk zdrženlivosti, ano snad i jakési bázně, což jsem nechápal. Kdo by byl Vinnetoua neznal, snad by si řekl, že jemnocitný náčelník úmyslně nechtěl přede mnou hovořit o dobrém příteli, jakým mu Firehand byl, aby se snad nedotkl mých citů. Tento názor považuji za chybný. Vinnetou o mě nesmýšlel malicherně a také já sám jsem nebyl tak dětinský, abych se domníval, že veškerá vřelost Vinnetouovy bratrské upřímnosti musí náležet výhradně jen mně. Bylo tedy jisté, že náčelníkova zdrženlivost má jinou příčinu. Jakou, jsem dlouho nevěděl a také jsem po ní nepátral. Vinnetou mlčel a to mi stačilo.

Stalo se nejednou, že z úst různých lidí na Západě jsem slyšel své jméno hned po Old Firehandovi, ale dosud se nenaskytla příležitost, abych se s tímto slavným westmanem sešel osobně. Tím více jsem se na něho nyní těšil.

Povinnost, kterou jsem na sebe vzal, doprovodit lidi s nákladem zlata, mne zprvu vedla docela jinak. Úkol to nebyl malý, ale podařil se. Dostihli jsme cíle beze ztrát po překonání nejrůznějších překážek a nebezpečí, která jsem odstraňoval nejraději sám. Svému hřebci a opakovačce jsem při tom několikrát vděčil za život.

Potom jsem jel sám dál, napřed Kansasem a potom Nebraskou, územím Siouxů, před jejichž pronásledováním mne opětovně zachránila jen rychlost mého Hatátitly. Vinnetou mně řekl, že mne cesta povede krajinou, kde se těží nafta. Vlastníkem pozemků je prý muž jménem Forster. Tam prý je i store, v němž si mohu nakoupit vše, co budu potřebovat.

Podle svého výpočtu jsem musel být již nablízku oné petrolejové pánve. Věděl jsem, že se jmenuje New Venango a že leží v jedné z těch roklí, zvaných bluffs, které tvoří strmé zářezy do prérie, a jimiž zpravidla protéká říčka, která buď beze stopy mizí v propustné půdě, anebo, je-li větší, zavádí svou vodu do řeky. Dosud jsem však nenašel známku, která by svědčila o blízkosti zemského oleje. Kůň potřeboval odpočinek; já sám jsem byl též unaven, oba jsme již toužili po cíli svého dnešního putování, kde jsem si chtěl den odpočinout a doplnit svou výzbroj.

Již jsem se vzdával naděje, že dorazím ještě dnes na místo; když Hatátitlá pozvedl hlavu a vyrazil ze sebe onen zvláštní zvuk, kterým kůň prérie oznamuje blízkost živé bytosti. Jemným trhnutím jsem koně zastavil a otočil jsem se v sedle, abych prozkoumal obzor.

Dlouho jsem nemusel pátrat. Stranou od mého stanoviště jsem uviděl dva jezdce, kteří mne jistě zpozorovali, neboť jeli přímo ke mně. Protože vzdálenost mezi námi byla ještě veliká, než abych mohl rozeznat podrobnosti, vzal jsem dalekohled a zpozoroval k svému udivení, že jeden z jezdců je chlapec.

„Hoch zde uprostřed prérie a to v obleku trappera!“ vyhrklo mně z úst a hned jsem opět zastrčil revolver, který jsem již v pouzdře uvolnil.

Potom jsem prohlédl svůj zevnějšek, který skutečně neměl na sobě ani to nejmenší, co by bylo svědčilo o gentlemanovi ze společnosti. Mokasíny byly vlivem opotřebování značně otřelé, legginy se leskly bizoním lojem a medvědím sádlem, protože jsem si navykl, jako všichni lovci, používat nohavic jako ubrousků a utěráků; pytlovitá kožená lovecká košile, která snášela každou temperaturu a všechny atmosférické poruchy s uznáníhodnou trvanlivostí, mně dodávala vzezření strašáka v zelí, zbídačelého větrem a deštěm. Čepice z bobra, která pokrývala mou hlavu, nejen že mi byla velká, nýbrž pozbyla i většinu svých chlupů, neboť byla k vlastní škodě často v důvěrném styku s ohněm.

Naštěstí jsem nebyl na parketách opery, nýbrž mezi Black Hills a Skalistými horami a neměl jsem též čas k nápravě, neboť jsem ještě nebyl se svými úvahami hotov a již byli oba jezdci u mne. Chlapec pozvedl rukojeť bičíku k pozdravu a zvolal jasným, svěžím hlasem:

„Good day, sir! Co chcete na sobě nalézt, že se tak prohlížíte?“

„Your servant, my boy! Zapínám svou pancéřovou košili, abych snad neutrpěl nějaké škody následkem pátravého pohledu vašich očí.“

„Není tedy dovoleno prohlédnout si vás?“

„Ó, zajisté! Ovšem zázračného nic na mně neobjevíte!“ A trhnuv svým vraníkem, aby se na zadních nohou otočil, dodal jsem: „Tu mne máte ze všech stran a v životní velikosti? Jak se vám líbím?“

„Počkejte chvíli a prohlédněte si napřed také mne!“ odvětil a provedl s koněm stejný obrat jako já. „Nyní jsme se již představili úplně a řekněte teď nejdříve vy, jak se vám líbím!“

„Hm, ne zle! Pro toto okolí se mi zdáte dost obstojný. A já?“

„Tak, tak! Jenže se člověk musí varovat přijít k vám blíž.“

„Nepočítáme-li muže, lze říci, že klusák je skvostný,“ řekl v tom druhý muž opovržlivě, prohlížeje si Hatátitlu s obdivem. Nedbal jsem té urážky a odpověděl chlapci, který měl přes své mládí téměř způsoby vyspělého muže:

„Vaše pochyby jsou oprávněné, hochu, avšak jistě je pro mne dostatečnou omluvou divoký kraj, v němž jsme.“

„Divoký kraj? Jste zde cizincem?“

„Tak cizincem, že už celý den marně hledám pravé číslo domu.“

„Pojďte tedy s námi, abyste se přesvědčil, jak ohromná je tato divoká krajina!“

Obrátil se směrem, který jsem dosud sledoval a předvedl se svým koněm všechny druhy pohybu, od kroku a klusu, až do nejprudšího trysku. Hatátitlá ho bez námahy následoval, ačkoliv jsme byli již od svítání na nohou. Dokonce, se zdálo, že zvíře pozoruje, že jde o malou zkoušku a rozběhlo se nakonec tak, že mu hoch již nemohl stačit a konečně s výkřikem obdivu zarazil svého koně.

„Máte nadmíru dobrého koně, sir. Neprodal byste toho hřebce?“

„Za žádnou cenu, sir,“ odpověděl jsem, udiven tou otázkou.

„Vynechte to ‚sir‘!“

„Jak si přejete. Ten mustang mne často vyvedl z nebezpečí. Více než jednou mu děkuji za život a proto není na prodej.“

„Má indiánský výcvik,“ mínil. „Odkud ho máte?“

„Je od Vinnetoua, apačského náčelníka, s nímž jsem naposledy trochu pobyl na Sierra Blanca.“

Tu na mne pohlédl s údivem.

„Vinnetou? To je nejslavnější Indián mezi Sonorou a Britskou Columbií! Váš zevnějšek zrovna nesvědčí o takové známosti, sir!?“

„Proč ne?“ otázal jsem se smíchem.

„Já jsem vás pokládal za surveyora nebo něco podobného a takoví lidé jsou sice často stateční a zkušení, avšak odvážit se mezi Apače, Nijory a Navaje, k tomu patří ještě něco navíc. Vaše lesklé revolvery, krásný nůž za pasem, ta vánoční puška a ten čtyřliberní kanón tam na řemeni a ještě více vaše parádní držení na koni, souhlasí pramálo s tím, co vídáme u pravého trappera nebo squattera.“

„Vida! Nuže, uznávám, že jsem skutečně asi něco podobného jako sváteční střelec, avšak ty zbraně nejsou tak špatné. Mám je z Front Street v St. Louis, a jste-li v tom oboru trochu doma, pak budete jistě vědět, že se tam za dobré peníze dostanou dobré zbraně.“

„Hm, já si myslím, že dobré zboží se ukáže až při použití. Co soudíte o této bambitce?“

Přitom sáhl do sedlové brašny a vytáhl starý, rezavý střelný nástroj, podobající se spíše kusu klacku než zbrani.

„Hm! Ta věc pochází jistě z let Poccahonty, ale pro toho, kdo s ní cvičil, může být dobrá. Viděl jsem Indiány, kteří zacházeli s nejbídnějšími práskačkami obdivuhodně.“

„Řekněte mně tedy, zdali dokáží i toto?“

Strhnuv koně stranou, jel rychlým klusem v kruhu kolem mne. Pozvedl ruku a než jsem mohl uhádnout jeho úmysl, namířil na mne a střelil. Pocítil jsem slabé trhnutí na čepici a viděl skoro zároveň spadnout na zem květ heliantu, který jsem měl zastrčený v čepici. Zdálo se mně, jako by se chtěl přesvědčit, co je na ‚svátečním střelci‘ opravdového a proto jsem klidně odpověděl:

„Já myslím, že to dokáže každý, ačkoliv nemám zrovna v zálibě nastavit čepici. Nestřílejte tedy podruhé dřív, dokud se nepřesvědčíte, že se svou prachovou stříkačkou tvoříte dobrý celek k dobré ráně.“

„Wherefore?“ ozvalo se vtom za mnou. Hochův průvodce jel na vysokém, těžkopádném koni, který našim koním nestačil a proto k nám dorazil právě až při výstřelu. „Hlava savanského poběhlíka je i s čepicí, která na ní sedí, ranou z bambitky dostatečně zaplacena!“

Hubený dlouhý muž s tenkým krkem vypadal jako pravý Yankee. Z ohledu na jeho přítele jsem neodpověděl na jeho poslední slova, ačkoliv se mi zdálo, že hoch mému mlčení přikládá jiný důvod; alespoň jsem viděl v jeho tváři mihnout se výraz, v němž se nikterak nejevilo uznání mého vtipu, jehož nedostatek jsem prokázal.

Celé to setkání mi bylo divné. Patrně zde byla nablízku osada, a protože již delší dobu žádný indiánský kmen na válečné stezce sem nezabloudil, mohl se i chlapec odvážit na prérii.

Nejasné mně bylo jen to, co si mám vlastně myslet o tom zajímavém chlapci. Prozrazoval znalost Západu a výcvik ve věcech nutných v prérii, takže jsem měl dost důvodů soudit na zvláštní poměry, v nichž žil. Nebylo tedy nic divného, že jsem ho pozoroval s živou účastí.

Nyní zajel půl koňské délky vpřed a záře zapadajícího slunce jej ozářila zlatými paprsky. „Hnědý a krásný,“ tak jak píše Písmo svaté o Davidovi, takový byl hoch a jeho rysy měly zvláštní ráz a přes mladistvou jemnost měl jeho výraz pevnost a vůli, které svědčily o časném vývinu ducha a silné energii. V celém jeho držení se ostatně zračily sebevědomí a samostatnost, které rozhodně doporučovaly, aby tato mladistvá bytost nebyla pokládána za dítě, ač hoch nemohl být starší než třináct let.

Bezděky jsem si vzpomněl na povídky, které jsem četl a v nichž se psalo o odvaze a samostatnosti dětí Západu, a ta samostatnost se u tohoto chlapce nejevila jen v povaze, nýbrž jistě i v jeho majetkových poměrech, jinak by se mne netázal na cenu mého koně.

„Kam vlastně cestujete, sir?“ tázal se nyní.

„Do New Venanga, s dovolením.“

Pojednou přitáhl uzdu.

„Vy chcete do New Venanga, sir?“

„Ano.“

„A přicházíte ze savany?“

„Jak na mně vidíte, ano.“

„Avšak westman nejste?“

„Máte tak ostrý zrak, že to hned poznáte.“

„A nejste Američan!“

„Ne. Mluvím anglicky s tak špatným přízvukem, že snadno poznáte cizozemce?“

„Se špatným právě ne, avšak přece tak, že lze poznat váš cizí původ.“

„Podle toho i vy máte jistě starou vlast za mořem.“

„Můj otec je Švéd; narodil jsem se však u Quicourtu. Má matka byla Indiánka z kmene Assiniboin.“

Tím se mně vysvětlil zvláštní ráz jeho tváře a temná pleť. Jeho matka byla tedy mrtvá, a otec ještě žil. Asi tu vládly zcela neobyčejné poměry a to, co jsem pro něho nyní pociťoval, bylo více než zvědavost.

„Nechtěl byste pohlédnout tam?“ vyzval mně s pozdviženou paží. „Vidíte tam vystupovat ze země kouř?“

„Ah, jsem tedy konečně u bluffu, který jsem hledal a v jehož údolí leží New Venango! Znáte Emery Forstera, olejového prince?“

„Trochu. Je otcem ženy mého bratra, která se svým mužem žije v Omaze. Byl jsem u nich na návštěvě a zdržel jsem se trochu. Máte s Forsterem co dělat, sir?“

„Ne. Chci do store, abych se zásobil a ptal jsem se proto, poněvadž Forster jako jeden z nejznamenitějších olejových králů je jistě zajímavou osobou.“

„Viděl jste ho již?“

„Ne.“

„A přece! Vidíte ho teď, protože mu jedete po boku! Naše představování bylo nedostatečné, avšak omluvitelné: prérie nezná salonní zvyky!“

„S tím názorem nesouhlasím,“ odpověděl jsem, aniž jsem si všiml Yankeea jediným pohledem. „Myslím, že prérie vytvořila velmi přesné zvyklosti, jejichž měřítkem ovšem není sáček, nýbrž váha člověka. Dejte jednomu z vašich sebevědomých olejových princů do ruky bambitku, s kterou tak dobře umíte zacházet a pošlete ho na Západ. Přes všechno své bohatství tam zahyne. A ptejte se jednoho z našich slavných zálesáků, kteří jako neomezení páni země svými puškami ovládají prérii, kolik dolarů má v kapse a vysměje se vám do tváře. Tam, kde člověk váží tolik jako nebezpečí, které musí přemoci, tam prokazuje má patentní čepice lepší služby, než půl tuctu olejových pramenů. Prérie sice nepředpisuje své zákony podle pravidel tanečních mistrů, nýbrž nožem, ale i ona žádá úctu k osobnosti.“

Hoch pohlédl bleskurychle na Forstera. Viděl jsem, že mluvím chlapci ze srdce. Přesto mne neopomenul opravit.

„Nechci naprosto popírat pravdivost vašich slov, sir; avšak přece by se našel tu a tam trapper nebo squatter, který by se nesmál, kdybych se ho otázal na zlato. Slyšel jste již o Old Firehandovi?“

„Proč ne? Je to jeden z nejváženějších trapperů.“

„Nuže, poslouchejte, on a Vinnetou, kterého znáte, tedy běloch a rudoch, patří k oněm, které míním. Tito muži znají každé horské a říční ložisko vzácných kovů a mohou vás zavést k ložiskům drahých kovů, o jejichž bohatství nemáte ani tušení. Nemyslím, že by některý měnil s leckterým petrolejářem.“

„Pshaw, Harry,“ vpadl mu Forster do řeči. „Doufám, že nechceš dělat narážky!“

Hoch neodpověděl, já jsem však řekl chladně:

„Petrolejář by ta ložiska kovů zajisté nenašel a varoval by se zaplatit jejich využití svým životem. Ostatně přiznáte, můj mladý master, že vaše odpověď obsahuje jen potvrzení toho, co jsem řekl já. Možná, že pravý lovec najde zlatonosnou žílu, ale svou drahocennou svobodu za její obsah neprodá. Tady však je již bluff a s ním náš cíl.“

Zastavili jsme na pokraji pánve a pohlíželi dolů na malou osadu, mnohem menší než jsem si představoval. Údolí, které před námi leželo, tvořilo úzkou pánev, uzavřenou strmými skalami. Uprostřed tekla řeka, která se vinula kamením ven z údolí. Celé údolí bylo pokryto věžemi, jaké vyžaduje těžení petroleje; nahoře úplně u vody byla zemní vrtná souprava v plné činnosti. Také u horní části toku řeky, ale za vodou, stály vlastní tovární budovy, sice prozatímní, přece však statné a kam oko pohlédlo, ležely hotové nádoby, dna a prkna, sudy většinou naplněné hořlavou látkou.

„Ano, to je bluff, sir,“ odpověděl chlapec nazvaný Harrym. „Tam naproti je store, zároveň hostinec, boarding house a vše možné a tudy vede cesta dolů, sice trochu strmá, takže musíme slézt z koní, avšak cesta po ní je bez nebezpečí života. Půjdete s námi?“

Sestoupil jsem ze sedla; i on seskočil a prohodil:

„Vezměte zvíře za uzdu!“

„Můj kůň půjde za mnou sám. Jděte napřed!“

Harry vzal za uzdu svého koně; můj mustang šel za mnou bez zvláštního vybídnutí, a zatímco za námi Forster se svým koněm kráčel nejistě, měl jsem příležitost obdivovat se u chlapce obratnosti a jistotě kroku. Můj zájem o něho vzrůstal stále více. Dorazili jsme na úpatí skalisek a sedli jsme opět na koně. Chtěl jsem se zde oddělit od druhých, protože jsem měl za to, že pojedou přímo k obydlí, kdežto má cesta vedla do store; tu mně však vpadl Forster do řeči:

„Nechte toho muži! My půjdeme spolu do store, neboť chci s vámi ještě projednat maličkost!“

Kvůli zajímavému chlapci mi bylo zcela milé, že budu moci dosavadní společnosti užít ještě krátký čas, neměl jsem však chuť tázat se Forstera na onu maličkost. Nemusel jsem dlouho čekat na vysvětlení. Sotva jsem u store seskočil, byl také již on na zemi a uchopil Hatátitlu za uzdu.

„Odkoupím od vás toho koně. Co stojí?“

„Není na prodej.“

„Dám dvě stě dolarů.“

Odmítl jsem tu nabídku s úsměvem.

„Dvě stě padesát.“

„Nenamáhejte se, sir!“

„Tři sta!“

„Není na prodej!“

„Tři sta a co zde koupíte ve store, zaplatím také!“

„Skutečně se domníváte, že prérijní poběhlík prodá svého koně, bez něhož by snad zahynul?“

„Dám vám svého koně k tomu!“

„Nechte si svou patentovanou herku; nedám vám za ni ani jediný chloupek ze své čepice!“

„Já toho koně musím mít,“ odvětil netrpělivě. „Líbí se mi!“

„To rád věřím; nedostanete ho však. Jste příliš chudý, abyste ho mohl zaplatit.“

„Příliš chudý?“ Při tom na mne vrhl pohled, který mne měl zastrašit. „Neslyšel jste, že se jmenuji Emery Forster? Kdo mne zná, ví zcela dobře, že jsem s to zaplatit i tisíc takových mustangů!“

„Váš sáček s penězi je mi úplně lhostejný. Můžete-li skutečně zaplatit dobrého koně, pak jděte ke koňaři; mého však pusťte!“

„Sir, vězte, že jste nestydatý chlap! Chlapík, jemuž vykukují nohy z bot, by měl být rád, že se mu tak lehce naskýtají peníze na nové boty; dostane se k nim alespoň jedenkrát poctivou cestou!“

„Emery Forstere, dejte pozor na svůj jazyk, jinak byste mohl velmi poctivým způsobem zjistit, že muž, který je podle vašeho mínění ranou prachu více než dobře zaplacen, má ten druh peněz rychle po ruce!“

„Oho, my boy! Zde není savana, kde si může každý tulák dělat, co chce. V New Venangu jsem já pánem a kdo se podle mne neřídí po dobrém, toho přivedu jiným způsobem k rozumu. Udělal jsem poslední nabídku. Dostanu koně nebo ne?“

Jiný westman by již rozhodně odpověděl zbraní; mně však chování toho muže působilo spíše zábavu než zlost a také jsem měl ohled na jeho společníka.

„Ne,“ odpověděl jsem klidně. „Pusťte ho!“ Přitom jsem sáhl po uzdě, kterou držel v ruce. On mne však uhodil do prsou, že jsem až zavrávoral a vyhoupl se do sedla.

„Tak, muži, teď ti ukáži, že Emery Forster si umí koupit koně i když ho majitel nechce prodat. Tady stojí můj, patří tobě. Účet ve store zaplatím a pro dolary si můžeš přijít, kdy se ti zalíbí! Pojď, Harry!“

Hoch ho nenásledoval hned, nýbrž zůstal několik okamžiků na místě a pohlížel mně s napětím do tváře. Když jsem sebou ani nehnul a nejevil chuť vzít si svůj majetek zpátky po způsobu lovců, mihl se jeho tváří výraz opovržení.

„Víte, co je to kojot, sir?“ otázal se mne.

„Ano,“ odpověděl jsem lhostejně.

„Nuže?“

„Míníte vlka prérie? Je to zbabělé, bázlivé zvíře, které prchá při štěkotu psa a není ani hodno povšimnutí.“

„Vaše odpověď je kupodivu správná; a mohl jste ji také snadno dát, neboť – vy sám jste asi kojot!“

S opovržlivým pohybem se ode mne odvrátil a chtěl následovat „pána a vládce“ New Venanga; já však zvolal:

„Stop, boy!“

A jelikož ještě váhal, opakoval jsem tato slova ostřeji, neboť jsem uznal za potřebné nenechat jeho slova bez pokárání, právě proto, že byl ještě pouhým chlapcem.

„Držte jazyk trošku na uzdě, neboť byste mohl snadno přijít na nepravého!“ řekl jsem mu.

„Chcete mi snad hrozit?“ odsekl hoch.

„Pshaw! Kdopak by takovému kloučkovi hned vyhrožoval! Snad si nemyslíte, že onomu masteru Forsterovi nechám svého koně třeba jen okamžik déle, než se mi zlíbí?“

„A jak dlouho to potrvá, než se vám zlíbí?“ mínil pořád ještě s poťouchlým úsměškem.

„Navlas tak dlouho, jak budu chtít, ani o vteřinu déle.“

Nyní jsem se k němu otočil zády a slyšel, že klusem odjíždí. Věděl jsem, co dělám. Na stručný povel by byl Hatátitlá nevítaného jezdce shodil a vrátil se ke mně. Nechal jsem prozatím věc, jak byla, neboť až si půjdu pro koně, budu mít opět příležitost promluvit se zajímavým chlapcem.

Z krámu vyšlo mezitím několik mužů, kteří byli svědky tohoto nepříjemného výjevu. Jeden z nich přivázal nyní Forsterova koně k jednomu kůlu a přikročil ke mně. Na ryšavém a zpitém chlapíkovi bylo již zdaleka poznat Irčana.

„Nelitujte toho obchodu, master,“ mínil; „neprodělal jste při tom! Zůstanete v New Venangu déle?“

„Nemám k tomu chuť! Vy jste majitel tohoto slavného podniku?“

„Ano a slavný je, v tom máte pravdu; slavný mezi všemi, kteří pijí brandy. Vy jste tu možná přišel ke štěstí.“

„Jak to?“

„To vám hned řeknu! Mohl byste u mne zůstat, nejen pro dnešek, nýbrž navždy. Já potřebuji boardkeepera, který se hned nerozvzteklí, když dostane kopanec. Při našem obchodě je často zbytečnou a škodlivou věcí být popudlivý a já jsem předtím zpozoroval, že vy v tom ohledu snesete notný štulec. Plácněte; vaše škoda to nebude!“

Měl jsem vlastně toho chlapa udeřit do tváře; avšak jeho nabídka byla spíš směšná než mrzutá a proto jsem vešel bez odpovědi do domu, abych nakoupil, co jsem potřeboval. Když jsem se tázal na cenu zboží, pohlédl na mne muž udiveně.

„Neslyšel jste, že Forster všechno zaplatí? On dodrží své slovo a já vám ty věci dám, aniž za ně zaplatíte centík.“

„Děkuji! Když si něco kupuji, nepotřebuji k tomu peníze lupiče koní.“

Chtěl něco namítnout, když však spatřil zlaťáky, které jsem vytáhl z opasku, nabyla jeho tvář uctivého výrazu a započal „business“ s onou chytrostí a houževnatostí, která v oněch krajinách dovede nezkušeného brzy zmást.

Konečně jsme se dohodli. Vybral jsem si celý trapperský oděv a zásobil se za velké peníze potravinami a takovým množstvím nábojů, že jsem byl zaopatřen na delší čas.

Zatím nastal večer a hluboká tma se rozprostřela nad údolím. Neměl jsem chuť spát v nízkém a smrdutém hostinci; přehodil jsem proto pytel naplněný zásobami přes rameno a vyšel ven. Chtěl jsem jít k Forsterovi, abych mu řekl své pravé mínění o jeho majetkových právech.

Cesta mne vedla podél řeky a to, co jsem dříve nepozoroval, protože má pozornost byla soustředěna na mého malého průvodce, mně teď bylo ihned nápadné: zápach oleje, který plnil údolí, zesílil poblíž vody; řeka tedy musela odvádět s sebou značné množství hořlavé látky.

Skupina domů, k níž jsem kráčel, ležela přede mnou úplně v temnu; avšak když jsem přešel záhyb cesty a mohl vidět před sebou obytnou budovu, zasvitl ke mně z verandy jas, a já zpozoroval, že je tam shromážděna malá společnost. Když jsem přišel k ohradě, která obklopovala nádvoří, zaslechl jsem tiché funění, jehož původ mně byl hned jasný.

Věděl jsem, že Hatátitlá se od žádného cizince nedá zavést do stáje. Museli ho nechat venku a uvázali ho právě před verandou, protože zvíře tam bylo nejlépe uschováno. Plížil jsem se tiše přes temná místa až k nízké zdi, do níž byly zapuštěny nosiče lehké střechy. Nyní jsem byl úplně nablízku svého koně a viděl jsem k svému zadostiučinění i Harryho, který ležel na jedné z visutých rohožek. Chystal se právě dát Forsterovi, který seděl vedle něho, jakési vysvětlení. Aniž jsem odvrátil pohled od společnosti, upevnil jsem svůj pytel za sedlem Hatátitly. Hodné zvíře si nedalo ani vzít postroj: a ostatně kdybych byl, když Forster na něm odjížděl, zapískl, bylo by ho jistě shodilo a vrátilo se ke mně.

„Je to neprospěšný a hříšný podnik, dear uncle, a ty si věc jistě ještě rozmyslíš,“ uslyšel jsem mluvit hocha.

„Chceš mne snad učit kalkulaci? Ceny oleje jsou jen proto nízké, protože prameny dodávají příliš mnoho. Když tedy, jeden jako druhý necháme olej po měsíce odtékat, musí cena opět nahoru a my uděláme obchod, dobrý obchod. A ten kousek provedeme! Tak jsme se usnesli a každý svůj slib dodrží. Všechen olej z dolejšího vrtu pustíme do Venango Riveru; než ceny stoupnou, nalezneme pomocí vrtné soupravy olej dále nahoře, a protože mám dostatečnou zásobu sudů, pošlu pak během několika dní takové množství oleje na Východ, že mi to vynese statisíce.“

„To není poctivý podnik a mně se zdá, že jste nepočítali s tím, že také tam za mořem ve staré zemi jsou prameny a že vaše chování přiměje místní konkurenci k nejkrajnějšímu úsilí. Vy sami dáváte spícímu protivníkovi do ruky zbraň. Ostatně zásoby nahromaděné jen ve Státech jsou tak velké, že postačí na delší dobu.“

„Ty neznáš ohromnou spotřebu a nemůžeš věc vůbec posuzovat, jsi na to ještě mladý. Nemáš správný úsudek.“

„To by se muselo teprve dokázat!“

„Důkaz tu je. Nepoznal jsi, že jsi se zmýlil v tom woodsmanovi, nebo co vlastně ten člověk je? Mně by ani ve snu nenapadlo, že by se ti v podobné společnosti mohlo zalíbit!“

Slyšel jsem, že Harry rozpačitě zakašlal, ale hned odpověděl:

„Já jsem v takové společnosti vyrostl, to víš, žil jsem svůj život dosud v ‚dark grounds‘ a nesměl bych mít svého otce rád, kdybych měl tou ‚společností‘ jen pro její vnější zjev opovrhovat. Jsou tam muži, jimž se mnohý z vašich gentlemanů a hrdých peněžních baronů nemůže rovnat. A ostatně o klamu není ani řeči, neboť jsem jen řekl, že se mně napřed zdál být jiný. Mezi domněnkou a tvrzením bývá přece rozdíl!“

Forster chtěl něco říci, nedostal se však k tomu, neboť v tom okamžiku zahřměla hromová rána, jako by se pod námi roztrhla země. Půda se zachvěla, a když jsem ulekaně pohlédl stranou, spatřil jsem v hořejší části údolí, tam, kde byl v činnosti vrtací stroj, vyrazit do výše patnácti metrů ohnivý proud, který se, plápolaje, nahoře rozlil a klesnuv k zemi zaplavil s úžasnou rychlostí svahy údolí. Zároveň mně vnikl ostrý, pichlavý zápach plynu do dýchacího ústrojí a vzduch jako by byl naplněn plynným ohněm.

Znal jsem ten hrozný výjev, neboť jsem jej v údolí řeky Kanawha (Řeka v americkém státě Virginie) viděl v celé jeho hrůzné síle a teď jsem stál jediným skokem uprostřed společnosti, leknutím strnulé.

„Zhasněte světla, rychle, světla pryč! Vrták narazil na olej a vy jste nezhasili všechny ohně nablízku. Plyny se rozšířily a zapálily. Světla zhasnout, jinak bude za dvě minuty hořet celé údolí!“ zvolal jsem.

A již jsem skákal od jednoho hořícího svícnu k druhému, avšak nahoře hořela rovněž světla a naproti od store k nám zářilo také. K tomu ještě dosáhl proud hořícího oleje, který se s úžasnou rychlostí rozlil po údolí, také řeky, a nyní šlo jen o to, nasadit všechno k zachování holého života.

„Zachraňte se, lidé! Utíkejte, utíkejte proboha! Hleďte se dostat na návrší!“ volal jsem uprostřed zmatku.

Nestaraje se již o nic, uchopil jsem Harryho do náručí a v příštím okamžiku jsem s ním již seděl v sedle. Harry, který mé jednání a nebezpečí nechápal, zdráhal se všemi silami mému objetí. Avšak okamžik nebezpečí mi dodával síly, takže jeho námaha byla marná – šíleným letem nás unášel Hatátitlá, jehož pud činil uzdu a ostruhy zbytečnými, podél řeky dolů.

Skalní stezky, kterou jsme se dostali dolů do New Venanga, jsme teď již nemohli dosáhnout, neboť ji žhavý proud zasáhl. Jen směrem dolů kynula záchrana; avšak ve dne jsem tam nezpozoroval nic podobného cestě, naopak, zdálo se mi, že skály jsou těsně u sebe, takže si hučící řeka téměř vynucovala cestu mezi nimi.

„Řekněte,“ zvolal jsem s úzkostlivým chvatem, „je nějaká cesta, která tady dole vede z údolí?“

„Ne, ne!“ sténal, namáhaje se křečovitě, aby se vyprostil. „Pusťte mne, říkám vám, pusťte mne! Já vás nepotřebuji, stačím si sám.“

Té žádosti jsem ovšem nedbal, nýbrž pozoroval jsem stísněný obzor, který tvořily obě strmě stoupající stěny údolí. Najednou jsem pocítil u pasu tlak a současně zvolal chlapec:

„Co chcete se mnou dělat? Pusťte mne, nebo vám vrazím váš vlastní nůž do srdce!“

V ruce se mu leskla čepel mého nože. Neměl jsem čas k vysvětlování, uchopil jsem rychlým hmatem obě jeho ruce pravicí, kdežto levicí jsem ho ještě těsněji sevřel.

Každou vteřinu rostlo nebezpečí. Ohnivý proud zasáhl skladiště a nyní pukaly sudy s ohlušujícím rachotem a vylévaly svůj plamenem hořící obsah do ohnivého moře. Vzduch byl žhavý k zadušení; měl jsem pocit, jako bych se vařil v hrnci vřelé vody, a ještě rostl žár s takovou rychlostí, že jsem se domníval, že hořím i uvnitř. Pozbýval jsem téměř smyslů; zde však neběželo jen o můj, nýbrž i o chlapcův život.

„Come on, Hatátitlá, kupředu, kupředu, Hat –!“

Děsný žár mně zdusil slova v ústech; nemohl jsem už mluvit. Povzbuzení koni však nebylo třeba, neboť hodné, skvostné zvíře letělo neuvěřitelnou, ba přímo zuřivou rychlostí. Viděl jsem nyní, že na mém břehu cesta nebyla. Plameny osvětlovaly skalní stěny dostatečně, abych okamžitě poznal, že jimi stezka vzhůru nevede. Tedy honem do vody a na druhou stranu! Lehké stisknutí koleny – a skokem se vrhl poslušný mustang do vln, které se nad námi sevřely. Najednou jsem pocítil novou sílu, nový život ve svých tepnách, avšak kůň pode mnou zmizel. Ale to bylo lhostejné; jen na protější břeh – dále, dále! Vidím, jak se shora po řece blíží ohnivá fosforeskující čára, olej se vylil do vody a hořel, unášen vlnami na hladině, stále blíže k nám. Hatátitlá byl rychlejší než plápolající živel; již tu však byl, až k nebi vysílaje své plameny a vodou odnášený olej mu dodal novou potravu. Za minutu, snad již za několik vteřin mne zachvátí!

Hoch, který pozbyl smyslů, visel nyní bezvládně v mém náručí; já plaval jako dosud nikdy, ne, já neplaval, nýbrž házel sebou šílenými rozmachy ve vodě, až na dno prozářené blikajícím světlem. Pocítil jsem strach, tak hrozný – až nelidský – – – Najednou vedle mne něco zafunělo. „Hatátitlo, můj věrný, statečný kamaráde, jsi to ty? – Zde je břeh – – – opět do sedla – nemohu nasednout – zdá se mně, jako bych byl vyschlý až na morek – – Bože, pomoz, nesmím zde zůstat ležet – ještě jednou, podařilo se – – Hatátitlo, pryč – pryč – – kam chceš, jen ven, ven z tohoto pekelného žáru!“

Letěli jsme dál, to jsem věděl; kam, po tom jsem se neptal. Oči mně ležely v důlcích jako roztavený kov, a jimi zachycené světlo mne pálilo až v mozku; jazyk se tlačil vyschlými rty ven, v celém těle jsem měl pocit, jako by bylo ze žhavé houby, jejíž popel se může rozpadnout každým okamžikem. Kůň pode mnou sténal téměř jako lidská bytost; běžel, skákal, lezl, lítal přes skaliska, trhliny, výběžky a sluje tygřími skoky. Objímal jsem jeho krk levou a chlapce svíral pravou rukou, leště skok, daleký, hrozný skok, konečně, konečně je přemožena skalní zeď – ještě několik set kroků od ohně a do prérie. Hatátitlá zůstal stát a já se z něho svezl dolů.

Mé rozčilení a napětí byly tak veliké, že přemohly mdlobu, která se mne zmocňovala. Pomalu jsem se zvedl, objal rukama krk věrného zvířete, na všech končetinách se chvějícího a vroucně jsem ho hladil.

„Hatátitlo, můj dobrý kamaráde, ty jsi mne, ty jsi nás oba zachránil. Tuto hodinu ti nikdy nezapomenu!“

Nebesa krvavě zářila a dým rozzuřeného živlu se válel v hustých, černých, purpurovými paprsky ozářených chuchvalcích nad místem zkázy. Avšak k těm úvahám jsem neměl čas, neboť přede mnou ležel, svíraje křečovitě nůž, Harry, bledý a strnulý, takže jsem jej již pokládal za mrtvého, utopeného ve vlnách řeky, když jsem ho chtěl vyrvat plamenům.

Jeho šaty byly vlhké a lepily se mu na tělo. Na zbledlé tváři se leskl odraz plápolajících ohňů, které sem přes okraj údolí zalétaly. Vzal jsem jej do náručí, třel jsem mu spánky, prováděl umělé dýchání, abych jeho nehybným prsům dodal dech, krátce řečeno, dělal jsem všechno, co jsem ve své vlastní bezmocnosti mohl udělat, abych ho vzkřísil.

Tu – konečně – jeho tělo se zachvělo, napřed slabě, potom znatelněji; ucítil jsem tlukot jeho srdce a slabý dech. Procitl, rozevřel široce oči a pohlédl strnule na mne s nepopsatelným výrazem. Jeho pohled oživl; hoch vyskočil s hlasitým výkřikem.

„Kde jsem – kdo jste – co se stalo?“ zvolal.

„Jste zachráněn z té výhně tam dole!“

Při zvuku mého hlasu a spatření sálajícího ohně nabyl úplně vědomí.

„Výhně –? Tam dole –? Pane Bože, je to pravda, údolí hořelo a Forsterův – – –“

Jako by si při posledním slově vzpomněl na nebezpečí, v němž zanechal své příbuzné, pozvedl hrozivě ruku.

„Sir, vy jste je mohl zachránit všechny, avšak vy jste uprchl, jako prchá šakal před štěkotem psa. Já – vámi opovrhuji! Já – – musím pryč, pryč k nim!“

Chtěl odtud. Avšak já ho uchopil pevně za ruku.

„Zůstaňte! Nedá se již nic dělat; vrhnete se sám do nebezpečí!“

„Pusťte mne. Já s vámi nemám co dělat, sketo!“

Vytrhl mi svou ruku a běžel pryč. Ucítil jsem ve své ruce malý předmět. Byl to prsten, který se mu trhnutím svlékl z prstu.

Běžel jsem za ním; avšak zmizel již ve stínu kolmo spadajícího skaliska. Byl mladý a hrozné neštěstí mu uloupilo klid nutný k správnému úsudku. Proto jsem strčil prsten do kapsy a usedl, abych si po děsné námaze odpočinul a vyčkal rána, neboť nebylo možné jít do bluffu dřív.

Mé smysly se dosud chvěly a údolí, v němž sálala petrolejová výheň, mně připadalo jako peklo, jemuž jsem unikl. Starý oblek, který jsem měl na sobě, mně padal z těla jako troud; oblékl jsem nový, který se při přeplavání řeky namočil, a proto zůstal neporušený.

Hatátitlá ležel nablízku; byla zde tráva, nežral však; hodné zvíře bylo zmoženo více než já. Co se stalo s obyvateli údolí? Ta otázka mně nedala spát, ačkoliv jsem měl zapotřebí odpočinek. Bděl jsem celou noc a šel několikrát k okraji bluffu, abych pohlédl dolů. Oheň již neměl dřívější rozměry, poskytoval však pohled, na který nikdy nezapomenu. Nafta tryskala silným proudem asi deset metrů vysoko. Proud hořel, rozprskl se nahoře v nesčetné snopy a tisíce jisker, padal pak na zem a tekl jako ohnivý svazek z výše dvou mužů k řece, jejíž celou šíři hned zabral. Tak to trvalo až do rána a tak to muselo zůstat, dokud se řinul olej z otvoru, nepodaří-li se oheň rázně uhasit.

Denní světlo zmírnilo oslepující záři plamenů; a když jsem teď opět pohlédl dolů, viděl jsem, že kromě malého domku, který stál na nejvyšším místě údolí, všechno zmizelo. Obydlí, továrny a všechny ostatní budovy se staly i se zásobami obětí plamenů. Celý bluff byl až nahoru k úpatí skal černý a poskytoval dojem ohromné, sazemi potažené pánve, jejíž obsah nepozorný kuchař spálil.

Před zachráněným domkem stálo několik lidí, mezi nimiž jsem zpozoroval Harryho. Odhodlaný chlapec se tedy odvážil v noci sestoupit dolů, překročiv patrně údolí nad hořícím zřídlem. Teď, za dne, to bylo hračkou. Měl jsem před sebou stezku, po které jsme včera při svém příjezdu sestoupili dolů a tu jsem sledoval i dnes. Zpozoroval jsem, že Harry na mne upozornil. Jeden z mužů vešel do domku a zakrátko přišel ven s puškou. Šel mi naproti až na protější břeh řeky, kde zůstal stát a zvolal:

„Haló, muži, co tu ještě děláte? Kliďte se, nechcete-li dostat kulku mezi žebra!“

„Zůstal jsem zde proto, abych vám pomohl, co budu moci,“ odpověděl jsem.

„Vím, vím!“ ušklíbl se. „Takovou pomoc známe!“

„Musím také mluvit s Harrym.“

„To bude těžké.“

„Chci mu něco dát.“

„Nežvaňte! Rád bych věděl, co takový chlap má na rozdávání! Napřed zbabělý a podlý až běda a potom zapálí ze msty studnu!“

Ztratil jsem na okamžik řeč; já že jsem – Asi pokládal mé mlčení za následek zlého svědomí, neboť pokračoval:

„Usadilo vás to? Ano, my víme dobře, na čem jsme. Neodejdete-li okamžitě, dostanete kulku!“

Přitom na mně namířil pušku. To už jsem na něho hněvivě zvolal:

„Co vás to napadá, muži! Petrolej nikdo nezapálil, plyny oleje se vzňaly od vašich světel; hrozné neštěstí je následek vaší nedbalosti!“

„Vím již, vím! Pryč s vámi! Nebo budu střílet.“

„Byl bych zachránil hocha s nasazením života, kdybych byl pachatelem?“

„Výmluva! Kdybyste chtěl a neuprchl, byli by všichni zachráněni; takto však shořeli, bídně se usmažili. Zde máte svou mzdu!“

Střelil po mně. Úžas mne držel na místě, na němž jsem stál; nehnul jsem se, abych uhnul ráně, a to bylo dobré, neboť mířil špatně a nezasáhl mne. Prsty mne začaly svrbět, chtěl jsem mu odpovědět kulkou lépe mířenou. Neučinil jsem to však, nýbrž jsem se zvolna vrátil nahoru, aniž jsem se ohlédl. Vyšel jsem nahoru, sedl na koně a odjel. Zachráníme-li někomu život a dostane-li se nám místo díků obvinění, že jsme zločinci, pak vyrazím prach ze své obuvi.

KAPITOLA ŠESTÁ Old Firehand

Druhého dne jsem dorazil do prérie Gravel, kde jsem měl celý týden čekat na Vinnetoua. Nouzi jsem netrpěl, neboť zde byl dostatek zvěře. A osamělým jsem se též nemusel cítit, neboť se tu potloukalo několik tlup Siouxů, takže jsem musel být stále na stráži, aby mě nenašli. Když Vinnetou přijel a já mu oznámil přítomnost rudochů, byl srozuměn s tím, abychom hned jeli dál.

Těšil jsem se nadmíru na to, že konečně spatřím Old Firehanda, pověstného zálesáka. Cesta k němu však nebyla bez nebezpečí. To jsme zpozorovali již příštího dne, když jsme přišli na stopu Indiána, který byl sotva něčím jiným než vyzvědačem.

Prozkoumali jsme pečlivě půdu. Kůň Indiána byl zde uvázán u kůlu a okousal polosuché chomáče trávy; jezdec ležel na zemi a pohrával si s toulcem. Při tom se mu zlomil šíp a muž nechal proti všem pravidlům opatrnosti oba úlomky ležet na místě. Zvedl jsem je, abych si je prohlédl. Nebyl to šíp lovecký, nýbrž válečný.

„Je na válečné stezce,“ řekl jsem; „je však ještě mladý a nezkušený, jinak by byl zlomený šíp skryl, ostatně stopy jeho nohou nejsou stopami dorostlého muže.“

Pohled na další stopy stačil, abychom poznali, že ten muž opustil místo nedávno; okraje stop byly dosud ostré a zdupaná tráva se ještě úplně nevzpřímila.

Sledovali jsme stopu dále. Stíny se dloužily; začalo se smrákat a my byli nuceni sledovat stopu pěšky.

Přítomnost indiánského zvěda na „válečné stezce“ byla v této krajině povážlivá. Byli jsme asi den jízdy jihovýchodně od Fort Niobrara, založeného před několika lety u řeky stejného jména. Byl jsem tam již jednou přes dva měsíce, a znal jsem tedy kraj dost slušně (K. May, Blizzard (v knize „Hadži Halef Omar“) ).

Mají snad rudoši spadeno na tuto předsunutou pevnůstku? Podobné přepady nebyly konečně nijak vzácné, poněvadž pod slovem fort, pevnost, si nesmíme představovat nedobytný hrad. Několik srubů a dřevěných skladišť, jimiž bývaly zpravidla obyčejné prkenné kůlny, to všechno bylo obehnáno palisádovým plotem. Tak zhruba vypadala pomezní pevnost ještě začátkem druhé poloviny minulého století. Není divu, že taková „pevnost“ nečinila ani na Indiány zvlášť mohutný dojem, ačkoli svou výzbrojí se posádkám nemohli rovnat. Aby prý vojenská opatření „nedráždila“ Indiány, bývala však posádka pevností počtem nevelká a kromě toho velitelé dostávali přísné rozkazy, aby blahovolným zacházením si získávali přízeň a přátelství rudochů (Historie ukazuje, že takové rozkazy zůstaly většinou na papíře, což snad bylo i úmyslem jejich vydavatelů. (Pozn. překl.) ).

V míru se naskýtal pozorovateli v takové pevnosti obraz pramálo válečnický. Rudoši z okolí rozbíjeli své stany před palisádami, aby vedli s posádkou výměnný obchod – nebo žebrali! I příslušníci vzdálenějších kmenů občas zavítali do pevností, aby úlovek vyměnili za tabák a – ohnivou vodu…

Směr k Old Firehandovi by nás byl vlastně vedl dost daleko na východ od pevnosti přes Niobrara River. Nebyli bychom se snad museli zajímat tolik o stopu, ale na Západě bylo vždy dobré vědět, koho máme za sebou, a kromě toho bylo již příkazem lidskosti varovat posádku, hrozilo-li jí skutečně nebezpečí. Vedouce koně za uzdy sledovali jsme šlépěje tak dlouho, dokud jsme je v šeru ještě viděli. Stopa byla nyní tak svěží, že onen zvěd, asi nějaký poloviční greenhorn, nebyl příliš daleko před námi. A jak jsem Indiány znal, byla i hlavní tlupa poblíž, poněvadž večer a pěšky se rudoch od tábora nikdy příliš nevzdaluje. Chtěl jsem jít na zvědy. Prosil jsem Vinnetoua, aby zůstal s koňmi na místě, a opatrně jsem se odplížil.

Ačkoliv jsem si byl jistý, že Indiáni o nás nevědí, všemožně jsem se kryl. Zakrátko jsem ucítil dým ohně. To značilo, že tábořící tlupa pokládá krajinu za bezpečnou, což mě však nesmělo svést k neopatrnosti. Plížil jsem se od keře ke keři, dostal jsem se k Indiánům konečně tak blízko, že jsem je mohl pozorovat a počítat, když jsem ležel za pěkným lentiškovým keřem.

Bylo jich asi sto; všichni pomalovaní válečnými barvami a ozbrojeni částečně šípy a luky, částečně však také střelnými zbraněmi. Měli s sebou mnoho volných koní, což bylo skoro důkazem, že vyjeli za kořistí.

Seděli u tří ohňů, takže jsem viděl skupiny rudochů poměrně dobře. Také jsem podle barev snadno poznal, že jsou to Poncové, nejbojovnější oddíl Siouxů.

Stranou od ohňů, ale ještě v jejich záři, seděli dva rudoši. Dalo se odhadnout, že jsou to náčelníci, a dalo-li se tady vůbec něco vyslechnout, bylo to možné jistě jen u oněch dvou. Plížil jsem se obloukem a za keř divokých třešní, u kterého seděli. Podařilo se mi ukrýt se mezi větvemi a teď jsem seděl za oběma muži tak blízko, že jsem na ně mohl dosáhnout rukou. Přišel jsem ve vhodné chvíli, neboť jeden z nich, s dvěma havraními péry ve vlasech, na tvářích pomalován hustě barvou, právě řekl:

„Můj bratr mohl klidně zůstat. Bojovníci Ponců by zde byli se svými bojovníky.“

„Co tím míní náčelník Ponců?“

„Zmizení rudých mužů jistě vyvolalo podezření vojáků bledých tváří. Budou na stráži. Bylo by bývalo lépe zůstat na místě.“

„Parranoh nechť uváží, že útokem na pevnost bělochů bychom se byli octli mezi dvěma ohni.“

„Můj bratr mohl klidně zůstat. Bojovníci Ponců by byli přepadli bledé tváře tak rychle, že překvapení by neměli čas sáhnout po zbraních. Ale teď už jsou varováni.“

„Slavný náčelník ať nemá obavy! Bledé tváře jsou jako děti, které se nenaučily myslet. Až slunce podruhé vykoupe svou líc ve vodách Niobrary, budou již skalpy bledých tváří zdobit pásy rudých mužů. Howgh!“

Slyšel jsem dost. Nabyl jsem důkaz, že mé podezření bylo správné: rudoši chtěli přepadnout Fort Niobrara. Varovat posádku a udělat Poncům řádný škrt přes rozpočet bylo naší zřejmou povinností.

Další naslouchání bylo zbytečné. Hlavní věc jsem zjistil, a proč se vydávat ještě déle v nebezpečí? Potichu jsem vylézal z keře, a když se mi to podařilo, plížil jsem se, přitisknut na plocho na zemi, z doslechu rudochů.

Byla tma jako v pytli. Hvězdy nesvítily a k tomu byl právě nový měsíc. Tma mne obklopovala jako neproniknutelná zeď. Můj ústup nebyl tedy nijak snadný a trval dlouho. Bylo nutné vyvarovat se i nejslabšího šramotu. Jak bystře pracují při tom zálesákovy smysly, vycvičené dlouholetým pobytem v divočině, o tom si nezkušený nemůže nikdy učinit správné představy.

Odhadoval jsem, že jsem se už odplazil mimo doslech indiánské tlupy. Nalevo ode mne byl keř, což jsem spíše vytušil, než očima viděl. Za oním keřem jsem se chtěl vztyčit a potichu odejít k Vinnetouovi, který mě asi už dost netrpělivě očekával. Ale ukázalo se hned, že můj návrat se ještě v poslední chvíli nevyřídí hladce.

Právě jsem opatrně zabočil za keř a chtěl jsem se zdvihnout ze země, když jsem spatřil právě před sebou dva svítící body. Věděl jsem okamžitě, na čem jsem. Tak tichounce jako já jsem se odpližoval od tábora rudých, tak jemně a neslyšně přicházel kdosi z druhé strany ke mně. Neslyšel jsem nic a také on neslyšel mne. Bylo však jisté, že vidí mé oči, právě tak jako já jeho, poněvadž usilovnou námahou vidět v husté tmě fosforeskovaly oboje. Tato myšlenka sotva projela mým mozkem, když se už na mne vrhl obrovský tmavý stín. Ten chlap měl sílu v kostech! Přes černou tmu si vypočítal skok tak přesně, že jsem ležel na zemi břichem vzhůru dříve, než jsem učinil nejmenší pohyb na obranu. Pravé útočníkovo koleno mi drtilo hruď; levicí mi svíral hrdlo, že jsem už ztrácel vědomí, a pravicí držel mé ruce jako ve svěráku. Ale dát se jen tak bez odporu „zhasnout“ nebylo vůbec mým úmyslem? Přitáhnul jsem nohy k tělu, a mrštil jsem sebou vzhůru tak prudce, že mne onen chlap na okamžik musel pustit. To stačilo, abych se pod ním stočil na bok. A teď začal tichý zápas, na který ještě dnes nemohu pomyslet bez mrazení v páteři.

Za svého pohnutého života jsem byl nucen často zápasit s rozmanitými lidmi. Nejhorší a snad nejnebezpečnější boj muže proti muži byl onen zoufalý zápas s Vinnetouem, který jsem popsal v prvním svazku těchto vzpomínek. Zdá se mi však, že onen zápas na život a na smrt s mým pozdějším nejupřímnějším přítelem se svou nebezpečností nevyrovnal hrůze zápasu v pusté a husté tmě v tiché noci s neznámým chlapem, který na mně ležel jako divoký bizon.

Ano, byl to děsný zápas! Byl jsem vzdálen toho, abych se hlasitě ozval. Rudoši by byli ihned přiběhli. A můj protivník také nechtěl přivolat nepřátele, o nichž nevěděl, kde jsou, a kolik jich je. Proto jsme zápasili potichu. Bylo slyšet jen náš dech.

Když jsem se vymrštil vzhůru, musel pustit můj krk. Toho jsem okamžitě využil. Rozehnal jsem lokty prudce od sebe, uvolni] jsem pravici a okamžitě jsem hmátl pro lovecký tesák. Ale nepřítel vytušil tento pohyb a jeho levice sevřela svaly mého pravého nadloktí tak prudce, že jsem div nevykřikl bolestí. Bolest byla tak pronikavá, že jsem pustil nůž z ruky.

Můj pohyb mu asi připomněl, že sám má také nůž, neboť pustil hned moje rameno a vjel do svého opasku. To jsem neviděl, spíš jen vytušil. Co učinil on, dovedu také! Uchopil jsem rychle jeho pravé rameno a stiskl tak, že jsem skoro slyšel kosti praskat. Ale ani to nerozhodlo v můj prospěch. Pustil sice nůž, ale už zas jeho pravice svírala mé hrdlo. Dech se mi zastavoval. Nezůstal jsem dlužen, ale oplatil mu tuto líbeznost důkladným úderem pěstí do žaludku, takže opět pustil můj krk.

Jak dlouho jsme zápasili, jsem nevěděl ani hned po boji. Snad to byla jen minuta nebo dvě, ale zdálo se mi, že zápasím už hodinu. Jisté bylo to, že útočník na mne stačil; vyrovnal se mi silou i obratností, nebyl-li dokonce lepší. Přiznávám, že toto poznání vzbouřilo můj hněv a kromě toho mne naplnilo i hanbou. Hrdost westmana byla uražena! Tím se zdvojnásobilo mé úsilí, vyváznout rychle z krajního nebezpečí, neboť jsem byl se svými silami téměř u konce. Musím si rychle pomoci, sice podlehnu nadobro. A že šlo o život, o tom jsem nepochyboval ani zlomek vteřiny.

Soustředil jsem síly, vytrhl jsem se na okamžik z jeho sevření. Hmat po jeho hrdle a úder pěstí po spánku byl tak mocný, jak jsem toho byl ještě schopen. Zasáhl-li jsem pravé místo, nedalo se v husté tmě rozeznat. Prsty nepřítele mě pustily. Neváhal jsem a odletěl doslova několik skoků a vrhl se úplně vyčerpán jak široký tak dlouhý na zem. Považoval jsem tento ústup za jedinou možnost záchrany. A vskutku! Sotva jsem dopadl k zemi, poznal jsem, že nepřítel nebyl omráčen déle než okamžik. Z místa, odkud jsem právě odskočil, zaznělo tupé bouchnutí, jako když těžké těleso dopadá vší silou na někoho pod sebou. Potom nastalo úplné ticho. Slyšel jsem jen tlučení a bušení svého rozbouřeného srdce. Co se přihodilo, jsem si dobře mohl představit. Úder pěstí ochromil chlapa sotva na vteřinu. Setřásl ze sebe rychle mdlobu a vrhl se celou tíhou na místo, kde jsem snad podle jeho mínění byl. Když poznal, že tam nejsem, zůstal tiše ležet, uznávaje, že hledat uniknuvšího ve tmě není právě výhodné.

A já, i kdybych měl vyhlídky na úspěch, nebyl bych nepřítele hledal. Učinil jsem v zápase objev, který mne teprve nyní náležitě překvapil. Můj protivník nebyl Indián, jak jsem se zprvu domníval, ale běloch! Při hmatu po jeho hrdle jsem totiž uchopil dost dlouhé vousy. Indiáni vousy nemají, nebo téměř nemají, a důsledek tohoto objevu byl tedy jasný. Dále mi přišlo na mysl, že tento kdosi měl také v úmyslu vyslechnout Indiány a naneštěstí se při tom setkal se mnou. Co asi nyní dělá? Čeká na mne tam, kde jsme se ‚rozešli‘? Sotva. Průběh celé příhody dokazoval, že to byl neobyčejně obezřetný muž, a když jsem si ho nyní představil v podobném položení, v jakém jsem byl sám, nebyla daleko myšlenka, že je asi rád, právě tak jako já, že naše setkání ve tmě neskončilo hůř.

Bohužel musel jsem ještě jednou na bojiště, a to kvůli svému tesáku. Už kvůli rudochům jsem jej nesměl nechat na místě. A čeká-li tam na mne právě kvůli tomu noži? Tak či onak, odvážit se toho musím.

S největší obezřetností jsem se plížil na ono místo. Půl hodiny trvalo, než jsem se dokonale přesvědčil, že muž je pryč. Další půlhodina uběhla tím, že jsem hledal svůj nůž. Centimetr za centimetrem jsem ohmatal půdu, ale nic jsem nenašel. Onen člověk hledal a našel svůj i můj nůž a odnesl oba s sebou.

Nebylo mi celou tu hodinu nablízko rudochů právě dobře, a proto jsem si volně oddechl, když jsem pochopil marnost své námahy a vracel se rychle k Vinnetouovi.

Od mého odchodu na zvědy uplynuly asi tři hodiny. Ačkoliv byl jistě zvědavý na výsledek mé obchůzky, neřekl Vinnetou ani slůvko, ale šel s koněm za mnou, když jsem totiž po příchodu beze slova uchopil Hatátitlu za uzdu a kráčel tiše do prérie.

Když jsem odhadl, že dupot koní nemohou rudí slyšet, nasedl jsem a pobídl koně do klusu. Po nějaké době – bylo to asi dvě míle daleko – jsem koně zastavil a seskočil. Pobídl jsem zvíře, aby vstoupilo předníma nohama do udidla a nemohlo se při pastvě příliš vzdálit, a usedl jsem, ale nechystal se rozžehnout oheň. Vinnetou usedl vedle mne, a nyní jsem mu pověděl, co jsem slyšel a zažil. Nepřerušil mne zprvu ani slovem. Když jsem vylíčil neúspěšný zápas s neznámým člověkem, řekl udiveně:

„Uff! Kdyby mne o tom neujistil můj bratr zcela vážně, nevěřil bych tomu. Vinnetou neviděl dosud bledou tvář, která by se mohla odvážit zápasit s Old Shatterhandem. Nechť však můj bratr pokračuje.“

Když jsem skončil, nastala dlouhá pomlka. Bylo tak tma, že jsem neviděl přítele, ačkoliv seděl na dosah ruky vedle mne na zemi. Neviděl jsem tedy, jaký účinek měla na něho moje informace. Byl jsem zvyklý na jeho mlčení i v důležitých věcech. Když však ani po dlouhé chvíli nic neřekl, ulehl jsem hned vedle něho ke spánku. Sotva jsem se položil, zaznělo z jeho úst:

„Tráva na prérii vysychá slunečním žárem a dychtí po vláze.“

Potom zase mlčel. Ani já jsem neřekl nic, očekávaje s napětím, co nyní přijde. Za chvíli řekl:

„Jako tráva na prérii touží po vodě, tak toužilo náčelníkovo srdce po odplatě na Parranohovi, bílém náčelníkovi. Teď konečně je tato chvíle blízko.“

Údivem jsem se zdvihl do sedu.

„Bílý náčelník?“

„Ano. Můj bratr ještě neslyšel o Parranohovi, ukrutném náčelníkovi Athabasků? Nikdo neví, odkud přišel. Je však neobyčejně udatný a krutý v boji, a rada kmene ho přijala za člena osady. Když všechny šedivé hlavy odešly k Mannitouovi, Velkému Duchu, obdržel náčelníkův kalumet a nashromáždil mnoho skalpů. Zlý Duch jej potom zaslepil. Zacházel se svými bojovníky jako s černochy a musel utéct. Nyní bydlí pod stany Ponců a vedl je už často k velkým činům.“

„Odkud zná můj bratr toho muže?“

„Vinnetou s ním zkřížil svůj tomahawk, ale běloch je plný podvodu a lsti. Nebojuje poctivě. Tentokrát však naposledy mi přišel do cesty. Mannitou jej vydal do rukou Apače a žádná moc na světě bílého hada nezachrání. Howgh!“

Potom jsem slyšel, že si lehá vedle mne do trávy. Nemínil tedy mluvit dál o této záležitosti. Nebylo to ani potřebné; co učiníme zítra, bylo to zjevné i bez řeči. Proto jsem se také zavinul do své pokrývky. Mnohé, skoro všechno mi bylo sice nejasné, ale mohl jsem prozatím rozvíjet nejvýš nějaké dohady. Jak a kde se srazil můj rudý bratr s Parranohem? A proč ho náčelník, jindy tak lidsky a smířlivě smýšlející, nenáviděl? Vinnetou uznal za dobré mlčet. Proto jsem si nedělal těžkou hlavu a snažil se usnout. Až bude čas, přítel, náčelník Apačů promluví.

Nazítří jsme posnídali sušené bizoní maso a hned poté nasedli. Neměli jsme sice žádný plán, byl jsem však přesvědčen, že Vinnetou smýšlí o další činností tak jako já.

Bylo třeba varovat především posádku pevnůstky. Nesměli jsme jet oním směrem, kudy pravděpodobně pojedou i Poncové, poněvadž by přišli na naši stopu. Fort ležel od nás asi den jízdy na severozápad. Museli jsme tedy kvůli rudochům přímo na sever. Teprve k poledni, když jsme už byli v poříčí Niobrara Riveru, zahnuli jsme k západu. Celé hodiny jsme uháněli prérií, z jejíchž travnatých ploch se tu a onde vynořovaly jednotlivé keře, a když se slunce již chýlilo k západu, vynořila se konečně před námi pevnostní stavba.

Fort Niobrara má velmi příznivou polohu. Je na volném pahorku, jenž se příkře sklání k severu. Na ostatních stranách obklopuje pevnost úplně přehledný terén, takže náhlý přepad byl vyloučen, konala-li stráž svou povinnost. Ani za noci by přepad nebyl snadný, vyjímaje ovšem tak příznivé noci jako nyní za nového měsíce a husté tmy. I v tomto případě by však nepřítel utrpěl velké ztráty, než by první útočník vylezl na palisády; záleželo jen na pohotovosti posádky.

Vyslechl jsem u Ponců, že posádka nemá tušení o hrozícím nebezpečí. Teď však jsme zde byli my dva, kteří měli možnost plány kořistníků důkladně zkřížit. Vyhledali jsme si mezi křovím pěkné tábořiště, odkud byl dobrý výhled asi na míli do prérie před pevností. Tam Vinnetou setrval u svého koně, zatím co jsem sám jel k pevnosti.

Před ohradami nebylo živé duše. Když jsem vyjel po mírném návrší až k bráně, spatřil jsem u ní strážného s puškou na rameni. Zastaviv koně, pozdravil jsem:

„Good evening! Kdo tady velí?“

Strážný se na mne zkoumavě díval a zjistiv patrně mírumilovnost mých úmyslů, ochotně odpověděl:

„Plukovník Small.“

„Neznám ho. Je tady?“

„Yes. Chcete k němu?“

„Ano, nemáte-li nic proti tomu. Kde ho najdu?“

„V důstojnickém kabinetu. Ten je – – –“

„Už vím, nejsem tady poprvé. Good bye!“

Jel jsem krátkou, ale širokou ulicí dále až k nízkému srubu, který se od jiných zdejších budov ničím nelišil. Seskočil jsem ze sedla a vešel jsem do úzké síně, z níž vedly několikeré dveře napravo i nalevo. Zaklepal jsem rázně na první z nich napravo, a na vyzvání jsem vstoupil.

U hrubě přitesaného stolu s dvěma právě tak jednoduchými stolicemi seděli dva muži. Jeden z nich vstal. Podle hodnostních odznaků jsem poznal, že je to velitel pevnosti. Prozatím jsem mu však nemohl věnovat mnoho pozornosti, poněvadž zevnějšek druhého upoutal veškerý můj zájem.

Ačkoliv muž seděl, byly jistě každému hned nápadné jeho mohutné končetiny. Měl třásnité krátké legginy sahající jen po kolena, kde byly konce nohavic zasunuty do vysokých shrnovaček; dále měl vestu z měkké, bílé vylouhované kůže, krátkou jelení kazajku a přes ni tlustý kabát z bizoní kožešiny. Mohutná bedra obepínal široký kožený opasek s krátkými ručními zbraněmi. Na mužově šíji visela na řetězu ze zubů šedých medvědů dýmka míru, jejíž hlavička byla umělecky vyřezána z červené hlíny posvátných lomů. Švy kabátu byly ozdobeny drápy grizzlyho. Z jejich počtu a délky řetězu, na němž visel kalumet, bylo možné soudit, že značný počet nebezpečných dravců padl rukou tohoto westmana. Na stěně za ním na hřebíku visel široký klobouk z bobří kožešiny, na němž se vzadu klátil celý ocas tohoto hlodavce.

Bylo jisté, že westman již překročil vrchol mužného věku, ale jeho oči se rozhlížely jasně a rázně, majíce onen těžko vystižitelný lesk, jakým se vyznačuje zrakový smysl lidí žijících na širých pláních s bezmezným obzorem, tedy námořníků, obyvatelů širých savan a prérií, pouští a stepí.

Lovcův vous, mohutný, dlouhý a široký, prokvétal do šeda, taktéž i vlasy spadající až na šíji, kdysi tmavohnědé, měly už šedivý nádech.

Ještě nikdy jsem nespatřil tohoto obra, ale poznal jsem ho ihned podle popisů, které jsem už slyšel stokrát. V této podobě žil v příbězích táborových ohňů i v představě rudých mužů, ať jejich wigwamy stály na dalekém severu na březích Saskatchewanu nebo na jihu na kraji Llana Estacada. Zkrátka: byl to – Old Firehand.

Divil jsem se v duchu, že ho zde vidím. Vinnetou ho hledal severněji, na Mankizitě (Mankizita: pravý přítok Missouri v Dakotě. Dnes se nazývá White River (Bílá řeka) ). Ale mou pozornost, ba úžas, vzbudilo něco jiného: z opasku mu čněly rukojeti dvou nožů, z nichž jeden mi byl velmi známý, neboť to byl – můj vlastní tesák!

V téže chvíli se mi vše objasnilo: byl to Old Firehand, s nímž jsem zápasil včera v černé noci. Už jsem se nedivil, že se mi nepodařilo jej přemoci. Zvítězit v pěstním zápase nad Old Firehandem! Když jsem ho nyní viděl, zdálo se mi, že takový nápad může být jen pouhým šílenstvím. Pouhá hrubá síla ovšem není všechno, ale dokázal mi víc než dostatečně, že se v něm spojuje v dokonalé míře síla s výcvikem.

To vše jsem shlédl a uvážil za vteřinu, neboť sotva jsem vstoupil, již se mne colonel tázal:

„Co si přejete?“

„Jste colonel Small?“

„Yes.“

„Well, přicházím vás varovat před rudými. Čeká vás totiž docela pěkné přepadení.“

Úkosem pohlédl důstojník na trappera.

„Co říkáte! Jak jste se to dozvěděl?“

„Vyslechl jsem je.“

„Koho?“

„Jsou to Poncové. Vede je náčelník Parranoh.“

„Kde jste je zastihl?“

„Den jízdy odtud na východ.“

Opět pohlédl na lovce.

„Well! Mohl byste mi říci podrobnosti?“

„Ovšem.“

Když jsem podával zprávu o záměru Indiánů, který jsem vyslechl, vstal Old Firehand a přikročil k nám, pozorně naslouchaje. Nezmínil jsem se ani slovem o Vinnetouovi ani o nočním zápase. Colonel mi podal ruku a řekl:

„Muži, posloužil jste mi znamenitě, i když tady nejsme tak na hlavu padlí, jak si to rudí představují. Víme už také něco o té věci!“

„To si myslím!“ řekl jsem. „Neušlo vám, že se Indsmani najednou odtud ztratili.“

„Tak! Jsou obyčejně tady a v okolí, ale pojednou se ztratili jako pára. Koho by to netrklo!“

„Kolik mužů tady máte?“

„Třicet.“

„To není právě mnoho proti stovce nepřátel.“

„Ale ani ne málo. Nebojíme se jich. S tímto masterem tady bychom se nebáli ani dvojnásobného počtu Indiánů,“ pravil, ukazuje na lovce.

„To věřím, s Old Firehandem to jde!“

„Behold, znáte mne, master?“ ozval se poprvé slavný lovec. „Nevím, že bychom se už byli někde viděli.“

„Máte úplnou pravdu, ale jen greenhorn by vás nepoznal. Celý Západ o vás mluví a všude jste u táboráků popisován. Divím se jen tomu, že jste tady. Hledáme vás totiž docela jinde.“

„Hledáte mne? Nejste sám?“

„Ne. Venku na kraji křovin čeká můj přítel.“

„Kdo to je?“

„Vinnetou, náčelník Apačů.“

„Vin –?“ Slavný westman ustoupil překvapením o krok, a také colonel otvíral oči jako na zázrak. „Vinnetou je zde? Muži, lepší zvěst jste nám nemohl přinést!“ dokončil Firehand svou větu.

„Egad!“ vpadl do toho colonel. „Teď jsem bez starosti. S Vinnetouem a Old Firehandem odrazím rotu i bez vojáků.“

„Nepředstavujte si to tak lehce, pánové!“ usmál jsem se.

„Pshaw!“ odporoval Firehand, „snad se nebojíte! A kdo jste vlastně? Ještě jste se nepředstavil. Snad nejste dokonce – – –“

„Tak zvaný Shatterhand? Ano, jsem,“ přerušil jsem ho.

„Old Shatterhand!“ vykřikli oba a colonel doložil:

„Old Shatterhand, Old Firehand a Vinnetou! Jaké je to setkání! Tři nejslavnější muži Západu! Teď je jisté, že ti lotři tady nic nepořídí.“

Lovcovy oči se při zvuku mého jména nějak rozšířily. Hmátl po mé ruce, stiskl ji, div jsem nevykřikl.

„Old Shatterhand, Vinnetouův pokrevní bratr! Muži, léta jsem se těšil na setkání s vámi! Příteli, kamaráde, nemohu vám ani říci, jak se těším, že jste tady, že vás vidím!“

Vysvobodil jsem svou ruku z jeho stisku a ustoupiv o krok, usmál jsem se:

„Myslíte to s tou radostí skutečně tak opravdově?“

„K ďasu, snad nepochybujete –?“

„Ovšem, ovšem, a mám dobrý důvod!“

„Nerozumím.“

„Pomohu vám. Včera v noci jste například byl zrovna posedlý snahou zakroutit mi krk.“

Bylo přímo rozkoší pozorovat udivení, ba strnutí, které se mu nyní zračilo v tváři.

„Já – vám? Zakroutit krk?“

„Nevěříte? Prosím, tady je důkaz! Máte ještě můj nůž v opasku.“

Pohlédl na mne téměř zoufale a vyňal zbraň z opasku.

„To že je váš nůž?“

„Ovšem. A doufám, že mi jej vrátíte, leda byste jej snad chtěl za každou cenu zařadit do své sbírky trofejí.“

Chvatným pohybem mi podal tesák a řekl:

„Damned! Co vás napadá! Tady jej máte a – a odpusťte!“

„Nonsense!“ Zasunul jsem tesák na místo, uchopil jsem nyní také jeho ruku a stiskl ji ze všech sil. „Myslím, že není co odpouštět. Skoro jsem si už myslel, že mi nastává poslední hodinka, ale, bohužel, ani já jsem vás příliš něžně nehladil.“

Old Firehand si zhluboka oddychl.

„Well, to je slovo! Je vidět, že splácíte hotovými. A první grizzly, kterého potkám, ať mne sežere, zapomenu-li vám tuto dobrodušnost!“

„Pomlčme o tom! Snad vaše ruka, která na mne včera tak těžce dopadla, mi napříště prokáže mnoho dobrého.“

Colonel nevěděl, oč běží, a díval se na nás jako omráčený. Vysvětlili jsme mu věc několika slovy. Učinil nejmoudřejší, co se dalo, vzal totiž věc vesele a hlučně se rozesmál:

„Heavens! To je nejpodařenější kousek, jaký jsem zažil za posledních deset let. Dva nejlepší Vinnetouovi přátelé si dají všemožnou práci, aby se vzájemně poslali na onen svět! To je skvostné, to je jedinečné, ha-ha-ha!“

Nemohli jsme jinak: vpadli jsme do jeho smíchu a tím byla věc vyřízena.

Na mou otázku, jak Old Firehand přišel k Poncům, mi lovec vysvětlil:

„Je to jednoduché. Měli jsme velice málo střeliva a tak jsem se vypravil sem, abych nějaké nakoupil. Colonel se zmínil o svém podezření a já se nabídl, že půjdu na zvědy. Po stopách rudochů, kteří odtud odjeli, jsem se dostal až k jejich táboru. Připližoval jsem se k nim, ale pak jsem narazil na vás a nemohl už svůj úmysl provést. Přesto jsem si byl jistý, že rudí skutečně kují plány proti pevnosti a jel jsem honem zpět. Jsem tu právě dvě hodiny. Radili jsme se s colonelem, co zařídit proti přepadení, ovšem nevěděli jsme, kdy k útoku dojde. Teď jste se objevil vy a objasnil nám i tento důležitý bod.“

„A co podniknete?“

„Se stovkou rudých darebáků nebudeme dělat okolky.“

„Jsou to lidé, sir!“ namítl jsem.

„Zběsilí lidé, ano,“ odvětil. „Slyšel jsem o vás dost a vím, že i v největším nebezpečí šetříte nepřítele, ale já na to pohlížím jinak. Kdybyste byl zažil to, co já, nikdo by nemluvil o milosrdném Old Shatterhandovi. A poněvadž tu chásku vede Parranoh, odpadlík, zrádce, bude je můj tomahawk teprve požírat. Právě s tím chlapem mám nevyrovnaný účet, který byl napsán krví.“

„Máte pravdu, bylo by přímo hříchem šetřit je,“ dotvrzoval colonel.

„Well, nechci vám odporovat,“ řekl jsem, „ale nechtěli byste s rozhodnutím počkat, až také Vinnetou projeví své mínění?“

„Egad! Málem bych na něho byl zapomněl. Neřekl jste, že čeká, westman jako vy ho najde snadno.“

„Ano, dojdu pro něho, aby – –“

„Počkejte, to obstarám já, těším se nesmírně na shledání s ním,“ přerušil mne Old Firehand.

„Dobrá, nemám nic proti tomu. Netřeba popisovat, kde čeká, muž jako vy ho najde snadno.“

„All right!“

A strhnuv bobří klobouk z hřebíku, vypadl rychle ze dveří.

Když Vinnetou přišel, nejdříve jsme pojedli a potom nastala porada o podrobnostech, jak útočníky nejlépe přivítat.

Aby se nepřítel mohl co nejvíce přiblížit, určil colonel, že před bránou nebude stráž, a vůbec že pevnost bude činit dojem, jako by posádka neměla o chystaném útoku ani tušení. Každý voják bude mít dvojku, revolver a tesák. Šlo o to, způsobit útočícím hned na počátku co největší ztráty, aby od dobývání pevnosti upustili, a také nadále aby jim přešla chuť k podobným čertovinám.

Hlavní věcí bylo, nejen je náležitě uvítat salvami, ale potom i mezi ně vpadnout. Deset mužů posádky byli dragouni. Ti se rozjedou na nepřítele hned po prvních dvou salvách a způsobí mezi pěšími rudochy co největší zmatek.

Bývalo zvykem Indiánů, že útočili až těsně před svítáním. Nebyl důvod domnívat se, že by tentokrát jednali jinak, ale opatrnost nikdy neškodí. Proto stála posádka pevnosti již o půlnoci za palisádami v plné hotovosti.

Čas míjel k omrzení pomalu. Čtvrthodiny se prodlužovaly v celé hodiny. Naše trpělivost prožívala těžkou zkoušku. Nikde se nic nehýbalo a přece jsme věděli, že nedaleko ve tmě čeká sto rudochů, aby nás přepadli jako dravci.

Ranní svítání se ohlásilo mlhou, která poskytla rudochům příležitost doplazit se co nejblíže k pevnosti. Nám to nebylo právě milé, poněvadž se náš dohled zúžil. Ale po chvíli mlha poněkud zřídla, takže jsme mohli přehlédnout aspoň horní polovinu svahu pod pevností. Nic se tam nehýbalo.

Konečně se v mlze na úpatí objevil jakýsi neurčitý stín. V dáli se nebe slabě projasnívalo. Dole rostl pohyb. Rudí byli zde.

„Have care – pozor!“ šeptal Old Firehand. „Nestřílet, dokud nedám povel!“

Beztvárný stín se nyní změnil v neurčitou směs lidských postav. Přicházeli v dost neuspořádaném houfu a nikoli v širokém řetězu, jenž by obkličoval celý pahorek. Byli si tedy svou věcí – ke své škodě – příliš jisti.

Rozhodnutí bylo zde. Když přišli asi na padesát metrů před palisády, zahřměl westmanův hlas:

„Palte!“

Naše salva zahřměla a mezi útočníky nastal zmatek. Takového uvítání se ovšem nenadáli. Okamžik bylo ticho, ale potom se vzduch roztřásl divokým útočným vytím, a s pozdviženými zbraněmi se útočníci vrhli na palisády.

„Palte!“ velel Old Firehand po druhé a druhá salva vychrlila olovo do těl útočníků.

„Na koně a ven!“ zvolal westman tak hlasitě, že přehlušil řev Ponců. Mžikem se brána otevřela a deset jezdců se vyřítilo do nejhustšího klubka.

Posílal jsem do nepřátel přes palisády kuli za kulí, a snažil jsem se jen ranit, nikoli zabíjet. Když jsem vypálil poslední náboj, rozhlédl jsem se kolem sebe. Old Firehanda ani Vinnetoua, kteří stáli vedle mne, již nebylo vidět. Hned po druhé salvě se přehoupli přes ohradu a vrhli se na nepřítele. Nechal jsem těžkou pušku i opakovačku na místě, poněvadž v boji muže proti muži by mi jen překážely, a s tomahawkem v ruce jsem vyběhl před bránu, která se za mnou hned zase zavřela.

V prvním překvapení byli Indiáni útokem dragounů sraženi až na úpatí pahorku, ale tam je Parranoh zastavil, nechtěje se jen tak beze všeho vzdát kořisti, kterou považoval za úplně jistou. Našimi salvami byl jeho bojovný zástup sice ztenčen, ale ještě vždy bylo Ponců více než nás, což nebyl žádný div, poněvadž ve tmě se nesnadno míří.

Svahem pokrytým raněnými a mrtvými jsem se hnal na bojiště. Vinnetou a Old Firehand zápasili uprostřed davu nepřátel.

Vinnetoua jsem dostatečně znal, a proto jsem si ho příliš nevšímal; silou jsem se však tlačil blíže k Old Firehandovi, který mi připomínal ony hrdiny, o nichž jsem jako chlapec s obdivem čítával. Rozkročmo a vzpřímen stál a dal si nám nadhánět Indiány, které srážel tomahawkem vedeným obrovsky silnou rukou. Každý jeho úder zasáhl.

Jeho dlouhé vlasy vlály jako hříva kolem nepokryté hlavy, a na jeho tváři se jevilo vítězné přesvědčení, které jí dodávalo zvláštní výraz.

Pak jsem spatřil Parranoha uprostřed Indiánů a chtěl jsem se dostat k němu. Vyhýbaje se mně přišel nablízko Apače, chtěl se však i jemu vyhnout. Vinnetou to zpozoroval, skočil k němu a zvolal:

„Parranoh! Chce pes z Athabasky uprchnout před Vinnetouem, náčelníkem Apačů? Ústa země budou pít jeho krev a spáry supů roztrhají tělo zrádce!“

Odhodil tomahawk, vytrhl z pasu nůž a uchopil bílého náčelníka za hrdlo. Ale k bodnutí se nedostal.

Když proti svém zvyku se vrhl s výkřikem na Poncu, rozhlédl se také Old Firehand a spatřil náčelníkovu tvář. Přes krátkost toho pohledu v něm poznal nepřítele, kterého snad s bezměrným namáháním dlouho a marně hledal a který se mu zde tak neočekávaně zjevil.

„Tim Finnetey,“ vykřikl, odrážeje od sebe Indiány jako klasy. Proklestil si jimi cestu až k Vinnetouovi a zadržel jeho ruku rozpřáhnutou k bodnutí.

„Stůj, Vinnetou, ten muž patří mně!“

Leknutím ochromen zůstal Parranoh stát, když uslyšel své pravé jméno. Sotva však pohleděl do tváře Old Firehanda, vytrhl se Vinnetouovi, jehož pozornost byla částečně odvrácena, a prchal skokem odtud. Okamžitě jsem se i já zbavil Indiánů, s kterými jsem bojoval a běžel za prchajícím. Osobně jsem s ním sice neměl žádný účet, avšak kdyby i nebyl původcem zamýšleného přepadnutí, byl Vinnetouovým nepřítelem, a nadto, jak jsem v posledním okamžiku zpozoroval, měl i Old Firehand neobyčejný zájem na jeho osobě.

Oba přátelé se také zúčastnili pronásledování; věděl jsem však hned, že mne nedohoní, poněvadž jsem byl daleko před nimi; zároveň jsem zpozoroval, že mám co dělat s nadmíru dobrým běžcem. Ačkoliv byl Old Firehand mistr ve všem, co člověk na Západě potřebuje, byl již v letech, která nepřipouštějí takový běh o závod. Vinnetou pak sám nejednou přiznal, že není s to mne dohonit.

K svému potěšení jsem zpozoroval, že Parranoh chybil, protože nešetřil řádně své síly. Běžel o překot vpřed, aniž použil obvyklé taktiky Indiánů, kdežto já šetřil své plíce, a s úplným rozpočtem sil, i s ohledem na to, že snad bude třeba velké vytrvalosti v běhu, překládal jsem tíži těla z jedné nohy na druhou. Druzí dva zůstávali stále více pozadu, takže jsem jejich supání, které se až dosud za mnou ozývalo, již neslyšel, a pak ke mně dolehl z dosti velké vzdálenosti Vinnetouův hlas:

„Old Firehand zůstane stát! Můj mladý bílý bratr ropuchu z Athabasky chytne a usmrtí! On má nohy bouře, a nikdo mu nemůže uniknout.“

Nemohl jsem se ohlédnout, abych se přesvědčil, zda zuřící lovec vyzvání uposlechl. Parranoh již dosáhl pásma křovin a proto jsem ho musel stále pozorovat.

Byl jsem od něho na dvacet kroků. Kdyby byl vběhl mezi hustší křoví, mohl mi uniknout. Rozběhl jsem se a zakrátko jsem mu byl tak nablízku, že jsem zaslechl jeho sípání. Neměl jsem jiné zbraně než dva nenabité revolvery a nůž, který jsem nyní vytasil. Sekera mně vadila při běhu; proto jsem ji odhodil již při prvních skocích.

Tu pojednou uskočil Parranoh stranou, abych ho v prudkém letu přeběhl a on se na mne dostal zezadu; byl jsem však na ten úskok připraven a zabočil jsem v tom okamžiku stranou, takže jsme do sebe vrazili s celou prudkostí. Při tom, aniž jsem to přímo zamýšlel, vjel mu můj nůž až po rukojeť do těla.

Srážka byla tak mocná, že jsme se oba skáceli k zemi, ze které on však již nevstal, kdežto já byl okamžitě vzhůru, protože jsem nemohl vědět, je-li skutečně mrtev. Nehnul však ani údem, a já oddechnuv si, vytáhl jsem z rány nůž.

Nebyl to první nepřítel, kterého jsem podobně skolil, a mé tělo vykazovalo mnohou památku na šťastně přestálé srážky s bojechtivými obyvateli amerických stepí; avšak zde ležel přede mnou běloch, jenž padl mou zbraní. Nemohl jsem se ubránit pocitu úzkosti. Marně jsem si připomínal, že si smrt zasloužil, že nebyl hoden slitování.

Stál jsem ještě v rozpacích, nevěda, mám-li se těšit nebo mrzet nad snadným vítězstvím, když jsem za sebou zaslechl kvapný běh člověka. Rychle jsem uskočil a ulehl na zem. Nemusel jsem se však bát, neboť to byl Vinnetou, který v přátelské starosti o mne utíkal za námi.

„Můj bratr je rychlý jako šíp a jeho nůž zasahuje jistě,“ řekl, když spatřil tělo uprchlíka. „Nechce se můj bratr Old Shatterhand ozdobit skalpem Athabasky?“

Udiveně jsem na Vinnetoua pohlédl.

„Víš přece, že nikdy neberu vlasy nepřítele!“

„Náleží tedy mně!“ řekl drtivým hlasem, jaký jsem od něho ještě nikdy neslyšel. V nejbližším okamžiku se vrhl na padlého, jenž ležel na hřbetě a dokleknuv pravým kolenem na jeho hruď, oddělil třemi řezy kůži od lebky.

Kdybych řekl, že jsem byl Apačovým počínáním udiven, bylo by to málo. Byl jsem přímo omráčen.

Jak zuřivě asi nenáviděl lidumilný Apač tohoto Tima Finneteye, že mu vzal skalp, poprvé kdy jsem to u něho viděl! Podrobnější vysvětlení – a jaké! jsem dostal později, za několik dní; šlo o tajemství, které Apač pečlivě uzavíral ve svém srdci před každým, i přede mnou. Když upevnil skalp na opasku a utřel zakrvácený nůž, obrátil se náčelník a mlčky kráčel k pevnosti. Šel jsem těsně za ním a odmítl myšlenky o záhadě s Parranohem, poněvadž něco nutnějšího se mi vtíralo: starost o Firehanda. Již dávno zde měl být; podle všeho však, když mu Vinnetou zmizel z očí, zahnul nepravým směrem.

Pak jsme zaslechli volání, které k nám doléhalo z dálky.

„To musí být náš bratr Firehand, neboť prchající Poncy nenapadne, aby se prozradili voláním,“ řekl Vinnetou.

„To si myslím i já, protože vojáci se od pevnosti také nevzdálili,“ odpověděl jsem. „Rychle tam!“

„Ano, rychle! Je asi v nebezpečí, jinak by nevolal.“

Běželi jsme, avšak Vinnetou se rozběhl k severu a já k východu. Proto jsme se oba zastavili, a Apač se tázal:

„Proč běží můj bratr tam? Bylo to na této straně.“

„Můj bratr se mýlí! Poslouchej!“

Volání se opakovalo, a já dodal: „Je to východně; slyším to zcela určitě.“

„Je to severně; ne já, nýbrž můj bratr Old Shatterhand se mýlí!“

„A já jsem přesvědčen, že mám pravdu. Nemáme však čas se přít. Vinnetou nechť tedy jde severně, a já poběžím na východ; jeden z nás ho jistě nalezne.“

„Ano, tak se stane!“

S těmi slovy odkvapil, a já běžel co nejrychleji směrem, který jsem určil. Již zakrátko jsem zpozoroval, že jsem měl pravdu, neboť volání zaznělo opět, a to mnohem zřetelněji než dříve. V běhu jsem nabíjel revolvery.

„Již jdu, Old Firehande, již jdu!“ křičel jsem, a hnal se ohromnými skoky směrem hlasu.

Zabočiv okolo kteréhosi křoví, spatřil jsem tlupu bojujících. Old Firehand klečel na zemi, protože raněn klesl, a bránil se proti třem nepřátelům, zatím co tři již skolil. Každá rána mohla být pro něho osudná. Bylo třeba pomoci okamžitě. Několik skoků ještě a namířil jsem. Po kvapném běhu, kdy tepna a plíce divoce pracovaly, to byla nebezpečná střelba, neboť jsem mohl zasáhnout toho, jemuž jsem chtěl pomoci; odvážit jsem se toho však musel.

Tři rány rychle za sebou, a už jsem zase běžel vpřed, k Old Firehandovi.

„Bohudík! Bylo to v pravý čas a v poslední chvíli, sir!“ volal mi vstříc.

„Jste raněn?“ tázal jsem se, doběhnuv k němu. „Snad ne těžce?“

„Smrtelně jistě ne. Dvě rány tomahawkem do nohou. Chlapi na mne shora nemohli, proto mne sekali dole.“

„To bude velká ztráta krve! Dovolte, abych vás prohlédl!“

„Well, dovolím! Ale, sir, vy jste střelec! Při takovém osvětlení a po takovém běhu střílet! To dovede jen Old Shatterhand! Předtím, když jsme pronásledovali Tima Finneteye, jsem vám nestačil, protože jsem byl střelen šípem do nohy. A to mně při běhu vadilo. Vaše stopy jsem nemohl vidět, hledal jsem vás tedy namátkou. Najednou přede mnou téměř vyrostli chlapi ze země; když mne totiž viděli se blížit, ulehli a čekali. Měl jsem jen nůž a své pěsti, protože jsem ostatní zbraně odhodil, abych mohl lépe běžet. Tří z nich jsem se zbavil, ale ostatní tři by mne byli poslali za svými kamarády, kdybyste nebyl přišel. Nezapomenu vám to nikdy!“

Zatím co vypravoval, prohlížel jsem jeho rány; byly sice bolestné, nikoli však nebezpečné. Pak přišel Vinnetou, jenž slyšel třesk mého revolveru, a pomohl mi raněného obvázat. Při tom otevřeně přiznal, že jej tentokrát jeho jindy tak výtečný sluch oklamal. Krátce jsem Firehandovi pověděl o výsledku boje s Parranohem. Lovec na to neřekl ani slovo. Pak jsme se vrátili k pevnosti, ovšem velmi zvolna, protože Old Firehand nemohl rychle jít.

Když jsme došli až na okraj křovin a spatřili zase pevnost před sebou, nebylo po útočících, kromě padlých a raněných, již ani stopy. Posádka snášela mrtvé na hromadu a raněné odnášela do pevnosti. Bodáky pěších a šavle dragounů měly krutou žeň. Nepřítel ztratil i s oněmi šesti, kteří napadli Old Firehanda, celkem třicet pět mrtvých a dvacet tři raněných, kteří nemohli odejít s prchajícími druhy. Bylo to sice strašlivé poučení, ale bude rudým výstrahou na dlouhou dobu! Ranění patřili ponejvíce na můj účet, poněvadž vojáci nesmýšleli tak lidsky a úmyslně nikoho nešetřili. Sami měli jen několik raněných.

Když jsme náležitě ošetřili Old Firehanda, prohlíželi jsme bojiště. Najednou se objevili také dragouni. Málokterý z nich se vracel bez většího či menšího zranění, ale zato přivlekli šedesát koní, které ukořistili. Mezitím nastalo jitro. Slunce hřálo a zářilo tak mile, jako by na světě vůbec nebylo nenávisti, nepřátelství, bojů a zabíjení…

Firehandova zranění byla taková, že nebylo možné pomýšlet na odjezd dříve než za dva týdny. Pro Vinnetoua a pro mne to znamenalo docela vítanou dobu odpočinku. Byli jsme vlastně na cestě za Old Firehandem. Našli jsme ho, i když jinde, než jsme očekávali, a to nám stačilo. Dojedeme-li do jeho hide-spotu (Skrýš, skrytý sklad kožešin) dříve nebo později, bylo celkem lhostejné.

Druhého dne jsme pohřbili padlé. Ještě předtím prohledali vojáci důkladně celé okolí a učinili překvapující objev: nepřátelé neutekli, jak jsme se domnívali, ale potloukali se přece ještě dost dlouho poblíž pevnosti. Neboť oněch šest mrtvých na místě Firehandova zápasu bylo ještě tam, ale místo, kde Parranoh padl, bylo prázdné! Indiáni ho asi našli a vzali s sebou do své vesnice, aby mu připravili důstojný pohřeb.

Ranění zajatci byli ošetřeni a krmeni. Přepadení bylo hned ohlášeno zvláštním poslem do Fort Randall a za týden tam odtud přijelo dvacet mužů s rozkazem, aby zajatí, až se uzdraví, byli odesláni s náležitým průvodem do pevnosti k soudu.

Když byl nyní Parranoh mrtev, očekával jsem vlastně, že Vinnetou nebo Old Firehand se vyjádří o důvodu nepřátelství k tomuto muži. Mlčeli však oba. Chránili své tajemství nadále a já se ovšem vyhnul tomu, abych se všetečnými otázkami vtíral. Tak se stalo, že jméno Parranoh se mezi námi už ani neozvalo.

KAPITOLA SEDMÁ V pevnosti

Byli jsme na cestě do hide-spotu. Seděl jsem s Old Firehandem u našeho táboráku. Vinnetou měl stráž, ale když přikročil na jedné své pochůzce k nám, Old Firehand mu řekl:

„Nechce můj bratr usednout k ohni? Stezka Arapahů nevede k tomuto místu. Jsme zde v bezpečí.“

„Oko Apačovo je vždy otevřeno; on nevěří noci, neboť je to žena,“ odpověděl Vinnetou.

„Nenávidí ženy,“ poznamenal jsem, abych dal podnět k onomu důvěrnému rozhovoru, který veden pod hvězdnatým nebem po dlouhá léta zůstává v paměti.

Old Firehand odvázal dýmku visící z řetízku na jeho krku, pohodlně si ji nacpal a zapálil.

„Myslíte? Možná také, že ne.“

„Podle jeho slov bych tak soudil.“

„Soudil,“ pokyvoval lovec; „není to však takové. Byla jednou dívka, o níž by se s celým světem bil, ale od té doby slovo squaw zapomněl.“

„Proč ji nezavedl do svého puebla na Rio Pecos?“

„Milovala jiného.“

„Na to se přece Indián neptá.“

„Ten jiný však byl jeho přítel.“

„A jméno toho přítele?“

„Zní Old Firehand.“

Pohlédl jsem překvapeně na něho. Zde jsem stál před jedním z oněch tragických osudů, jimiž byl Západ tak bohatý a které dodávaly jeho postavám a událostem onen divoký charakter, jimiž se tehdy vyznamenával. Ovšem neměl jsem právo tázat se dál; ale Old Firehand vyčetl nepochybně zvědavost z mé tváře, neboť pokračoval sám:

„Nechte minulost odpočívat, sir! Kdybych o ní chtěl s někým mluvit, byl byste to vpravdě přes své mládí vy první a jediný; zamiloval jsem si vás za tu krátkou dobu, co jsme pospolu.“

„Děkuji, sir! Ujišťuji vás, že si vašeho přátelství vážím.“

„Vím to, vím; dokázal jste to už! Bez vaší pomoci bych byl oné noci ztracen. Měl jsem ďábelsky těžké postavení a krvácel jsem jako postřelený bizon, když jste konečně přišel. Mrzuté jen bylo, že jsem svůj účet s Timem Finneteyem nemohl vyřídit sám. Byl bych obětoval ruku, kdyby mi bylo dopřáno dát mu okusit mé vlastní železo.“

Při těch slovech zachvěl jeho tváří výraz roztrpčení a jak tak ležel naproti mně blýskaje očima a se zaťatými pěstmi, nabyl jsem přesvědčení, že zmíněný účet s Parranohem čili Finneteyem musel být neobyčejný.

Přiznávám, že má zvědavost vzrostla; můj bratr Vinnetou kdysi miloval děvče! To bylo i pro mne, jeho přítele, tajemstvím; musel jsem však mít strpení, což pro mne nebylo těžké, protože jsem očekával vysvětlení velmi brzy.

Naším cílem bylo proniknout až k řece Mankizita, na jejímž břehu měl Old Firehand svou „pevnost“, jak se vyjadřoval. Mohli jsme tam dorazit zakrátko, protože již před večerem jsme přepluli Keya Paha (Přítok Niobrara Riveru).

Chtěl jsem se na nějaký čas přidružit k lovcům, jimž on byl náčelníkem a pak jsem se chtěl přes Dakotu a Psí prérii pustit k jezerům. Při tomto pobytu v jeho společnosti se naskytne zajisté příležitost nahlédnout do Old Firehandovy minulosti, a proto jsem mlčel a zůstal jsem sedět nehybně, jen chvílemi jsem prohraboval plamen a přikládal.

Při jednom tom hnutí se na mé ruce zaleskl prsten Harryho. Old Firehandovo bystré oko přes krátké zablesknutí zahlédlo malý zlatý předmět. Překvapeně vstal.

„Co je to za prsten, sir?“ otázal se.

„Památka na jednu z nejhroznějších chvil mého života.“

„Dovolíte mi, abych si jej prohlédl?“

Vyhověl jsem jeho přání. Se zřejmým kvapem po něm sáhl, a sotvaže na něj pohlédl, otázal se:

„Od koho jej máte?“

„Od jistého hocha z New Venanga.“

„Z New Venanga? Vy jste byl u Forstera? Viděl jste Harryho? Vy jste mluvil o jedné ze svých nejhroznějších chvil, o neštěstí!“

„O dobrodružství, při němž jsem i s Hatátitlou přišel do nebezpečí být zaživa upečen,“ odpověděl jsem, sahaje po prstenu.

„Nechte toho!“ řekl odmítavě. „Musím vědět, jak se ten kroužek dostal do vašich rukou. Mám na něj svaté právo, svatější než kterýkoliv jiný smrtelník.“

„Usedněte klidně, sir! Kdyby mi odepřel vrácení mé věci někdo jiný, dovedl bych ho k tomu přinutit: vám však povím příběh toho prstenu a pak vy mi dokážete své právo.“

„Mluvte; avšak pamatujte i vy, že by se mohl ten prsten v ruce muže, jemuž bych méně důvěřoval než vám, stát rozsudkem smrti. Vypravujte však – vypravujte!“

Znal Harryho, znal též Forstera a jeho rozčilení svědčilo o velikém zájmu, který na těch osobách měl. Měl jsem sto otázek na jazyku, avšak potlačil jsem je a začal vyprávět o dobrodružství.

Podepřen o loket, ležel na druhé straně ohně proti mně a v každém tahu jeho tváře bylo zřejmé napětí, s nímž vypravování sledoval. Každým slovem rostla jeho pozornost, a když jsem přišel k okamžiku, kdy jsem Harryho strhl před sebe na koně, vyskočil a zvolal:

„Muži, to jediné ho mohlo zachránit! Chvěji se o jeho život; rychle, rychle, mluvte dál!“

I já v obnoveném pocitu onoho hrozného rozčilení jsem vstal a pokračoval v líčení. Přistupoval ke mně stále blíž; jeho rty se rozevřely, jako by chtěly vypít každé z mých slov; jeho pohled lpěl, široce rozevřen, na mých ústech, a jeho tělo se nahnulo tak, jako by sám seděl na letícím Hatátitlovi, vrhal se do vln řeky a snažil se vylézt v hrozném strachu na strmou, zubatou skalní stěnu. Již dávno mne držel za ruku, kterou bezděky svíral a jeho dech se hlasitě a sténavě dral z prsou sevřených úzkostí.

„Heavens!“ zvolal s hlubokým povzdechem, když nakonec slyšel, že jsem se dostal šťastně přes okraj rokle a chlapce zachránil.

„To bylo – hrozné, víc než hrozné! Zažil jsem strach, jako by mé vlastní tělo bylo v ohni, a přece jsem již předem věděl, že se vám záchrana podařila, jinak by vám prsten nemohl dát.“

„Nedal mi jej; já jsem mu jej stáhl bezděky z prstu a on tu ztrátu nezpozoroval.“

„Pak jste měl cizí majetek hned vrátit.“

„Chtěl jsem tak učinit, on však přede mnou prchl. Druhého dne jsem ho sice následoval, avšak spatřil jsem ho ve společnosti jedné rodiny, která smrti unikla, protože její obydlí leželo v nejvyšším koutě údolí.“

„A tehdy jste mluvil o prstenu?“

„Ne, ani mne nevyslechli, nýbrž na mne stříleli, a pak jsem ovšem šel svou cestou.“

„Takový on je, ano, takový je! Nenávidí ze všeho nejvíc zbabělost, a vás pokládal za zbabělého. Co se stalo s Forsterem?“

„Slyšel jsem, že se zachránila jen ona jediná rodina. Ohnivé moře, které naplnilo údolí, pohltilo všechno, co mu přišlo na dosah!“

„To je hrozný a příliš těžký trest za neprospěšný a směšný úmysl nechat olej vytéci, aby jeho cena stoupla.“

„I vy jste Forstera znal, sir?“ tázal jsem se.

„Byl jsem několikrát u něho v New Venangu. Byl to pyšný, nadutý peněžník, který však měl jistou příčinu, aby alespoň se mnou jednal slušněji.“

„A Harryho jste viděl u něho?“

„Harryho?“ řekl se zvláštním úsměvem v opět klidné tváři. „Ano, u něho a v Omaze, kde má ten hoch příbuzné – a možná, že ještě někde jinde.“

„Mohl byste mi o něm něco říci?“

„Možná, avšak nyní ne! Vaše vypravování mne tak rozrušilo, že nemám pravou náladu k takové rozmluvě; avšak příležitostně se dozvíte víc, ovšem jen tolik, kolik o něm vím sám. Neřekl vám, co chtěl ve Venangu?“

„Zajisté! Byl tam na krátký pobyt.“

„Tak, tak! Vy tedy tvrdíte, že unikl nebezpečí?“

„Zcela jistě.“

„A střílet jste ho též viděl?“

„Jak jsem již řekl a střílí výtečně. Je to zcela neobyčejný hoch.“

„Přesně tak. Jeho otec je starý skalper, který neuleje ani jedinou kulku, která by si nenašla cestu mezi dvěma známými indiánskými žebry. Od něho se naučil střílet a jestliže se snad domníváte, že toho neumí využít v pravou chvíli a na pravém místě, pak se velmi mýlíte.“

„Kde je jeho otec?“

„Je jednou zde, jednou tam a mohu říci, že jsme dost dobří známí. Je možné, že vám pomohu, abyste se s ním mohl někdy poznat.“

„To by mně bylo milé, sir.“

„Uvidíme, muži; zasloužil jste si, aby vám otec za syna poděkoval.“

„Ó, to nechci, tak to nemyslím!“

„To se rozumí, já vás dobře znám, avšak zde je váš prsten. Později uvidíte, proč vám jej vracím. Teď k vám pošlu Apače; jeho stráž je u konce. Položte se na ucho, abyste byl časně vzhůru. Zítra poženeme koně, abychom z nich vynutili pořádný kus cesty.“

„Nechtěli jsme zítra jet ke Green Parku?“

„Rozmyslel jsem se jinak; good night!“

„Good guard; nezapomeňte mne vzbudit, až vás budu povinen vystřídat!“

„Jen spěte! Mohu také jednou za vás mít oči otevřené; vy jste udělal pro mne dost!“

Bylo mně divně na mysli. Byl bych musel být nejzelenějším nováčkem Západu a ne Old Shatterhandem, abych teď nevěděl, na čem jsem. Harry byl Old Firehandův syn, to bylo jisté. Už svým vzrušením při mém vyprávění o požáru se prozradil. Potom jeho poznámky o Harryho otci. Mluvil ve třetí osobě, ale zřejmě mínil sebe. Dál však byly zas jen domněnky, v nichž tři osoby, Vinnetou, Old Firehand a Parranoh se zmítaly jako v mlhách.

Ještě dlouho potom, když se vrátil Vinnetou a zahalil se ke spaní do přikrývky, házel jsem sebou nepokojně sem a tam. Rozmluva mne vzrušila, ten hrozný večer u petrolejových studní se všemi podrobnostmi se mně stále zjevoval znovu. Mezi jeho hrůznými představami se opět a opět vynořoval Old Firehand a ještě v posledním zápasu bdění se spánkem mi zněla v uších slova: „Jen spěte, udělal jste pro mne dost!“

Když jsem ráno procitl, byl jsem u ohně sám, avšak moji přátelé nemohli být daleko, neboť náš cestovní kotlík s vařící vodou visel nad plamenem, a vedle kusu masa, které včera zbylo, ležel otevřený pytlík s moukou.

Vybalil jsem se z pokrývky, a šel jsem k vodě, abych se umyl.

Tam stáli, zabráni do živého rozhovoru, moji přátelé a jejich pohyby, když mne spatřili, mi řekly, že jsem byl předmětem jejich rozmluvy.

Krátce potom jsme byli připraveni k odjezdu, a poněvadž naši koně si v posledních dnech dobře odpočinuli, ujeli jsme skutečně velký kus cesty.

Zvláštní byla změna, kterou jsem dnes pozoroval v chování svých druhů. Jevil se v něm zřejmě jemný ohled, ba i jakási úcta ke mně a bylo mi jako by Old Firehandův občasný pohled, vržený na mne, měl v sobě něco podobného tlumené něžnosti.

Vůbec mi bylo nápadné, jak láskyplně a oddaně se ti dva lidé k sobě chovají. Dva bratři, kteří se krví k sobě cítí připoutáni, nemohli být o sebe pečlivější. A mně se zdálo, jako by se ta jejich péče soustředila nyní na mne. Přitom Vinnetou se choval k Old Firehandovi snad ještě přívětivěji než ke mně, takže bych mohl žárlit, kdybych měl k tomu potřebné vlohy a nerozum.

Když jsme o poledni zastavili, Old Firehand obcházel okolí, rozkládal proviant. Vinnetou se natáhl vedle mne a řekl:

„Můj bratr je odvážný jako veliká lesní kočka a němý jako skála.“

K tomu zvláštnímu úvodu jsem mlčel.

„Projel plameny oleje a nepromluvil o tom k Vinnetouovi, svému bratrovi.“

„Jazyk muže,“ odpověděl jsem, „je jako ostří nože v pochvě. Je ostrý a špičatý a nehodí se ke hře.“

„Můj bratr je moudrý a má pravdu! Avšak Vinnetou truchlí, když srdce jeho mladého přítele se uzavírá jako kámen, v jehož nitru jsou ukryta zrna zlata.“

„Bylo též Vinnetouovo srdce vždy otevřeno pro ucho svého přítele?“

„Neřekl-li mu všechna tajemství prérie? Neukázal mu a neučil jej vidět stopu, vrhat laso a činit všechno, co musí velký bojovník umět?“

„Vinnetou to učinil; avšak mluvil též o Old Firehandovi, jemuž patří jeho duše a o ženě, jejíž památka v jeho srdci nezemřela?“

„Vinnetou ji miloval a jeho láska nebydlí v ústech. Proč však nevypravoval můj bratr o chlapci, kterého Hatátitlá nesl ohněm?“

„Nemyslel jsem, že by to mého bratra zajímalo. Bylo by to snad znělo jako chlubení. Znáš toho chlapce?“

„Nosil jsem ho v náručí; ukazoval jsem mu květiny, pole, stromy lesa, ryby, vody a hvězdy nebes; naučil jsem ho střílet lukem a ovládnout divokého oře; daroval jsem mu řeč rudých mužů a naposledy jsem mu dal zbraň, která zastřelila Ribannu, dceru Assiniboinů.“

S údivem jsem na něho pohlížel. Vzmáhalo se ve mně tušení, které jsem se téměř neodvážil vyjádřit slovy, přece bych to však byl udělal, kdyby se byl právě nevrátil Old Firehand. Sedli jsme k jídlu, ale při něm jsem musel stále myslet na Vinnetouova slova, z nichž ve spojení s tím, co mně řekl Harry, vysvítalo, nejen že Old Firehand je otcem toho chlapce, ale že matkou chlapce byla ona dívka, kterou miloval Vinnetou a která přece raději dala přednost manželství s bílým lovcem.

Po několika hodinách odpočinku jsme opět vyrazili. Jako by naše zvířata věděla, že před nimi je místo několikadenního odpočinku, vesele klusala. Urazili jsme značný kus cesty, když se nám při nastávajícím soumraku horský řetěz, za nímž leží údolí řeky Mankizita, tak přiblížil, že půda začala stoupat. Jeli jsme roklinou, která nás, jak se zdálo, musela zavést k toku řeky.

„Stůj!“ zaznělo pojednou z křovin, stojících vedle naší cesty a současně se ukázala mezi větvemi hlaveň ručnice na nás namířené. „Jak zní heslo?“

„Udatně!“

„A?“

„Mlčenlivě,“ odpověděl Old Firehand, který se snažil proniknout pohledem křoví. To se při posledním slově rozevřelo a propustilo muže, při jehož spatření jsem pocítil radostný úžas.

Pod žalostně polámanou střechou plstěného klobouku, nad jehož stářím, barvou a útvarem by si byl nejlepší starožitník marně lámal hlavu, vyhlížel z lesa zcuchaných, černošedých vousů nos, který byl téměř hrozivých rozměrů a mohl sloužit každým slunečním hodinám za ukazovadlo. Pro mocný vzrůst vousů bylo kromě bohatě vypraveného čichového ústrojí vidět jen dvě malá, chytrá očka, která se zdála být obdařena mimořádnou pohyblivostí a která se lstivým výrazem skákala z jednoho na druhého.

Tato hořejší část spočívala na těle, které nám až po kolena zůstalo úplně neviditelné, neboť vězelo ve starém, koženém kabátci, očividně zhotoveném pro značně silnější osobu, a dodávajícím malému muži před námi vzezření dítěte, které si vlezlo pro potěšení do dědečkova županu. Z tohoto více než dostatečného obalu vyčnívaly dvě suché, srpovité nohy, vězící v řasnatých legginách, které byly tak vysokého stáří, že z nich mužíček již před deseti lety musel vyrůst. Nejníže se naskýtal pohled na dvojici indiánských bot, v nichž se v případě potřeby mohl schovat celý jejich majitel.

Muž držel v ruce ručnici, které bych se byl dotkl jen s největší opatrností. Když se k nám tak s jistou dávkou vážnosti blížil, nebylo větší karikatury prérijního lovce nad něho.

„Sam Hawkens!“ zvolal Old Firehand. „Zblbla tvá očička, že ode mne chceš heslo!“

„To nemyslím, sir? Mám však za to, že muž na stráži musí též občas ukázat, že heslo nezapomněl. Vítám vás, meššúrs! Mám radost, velkou radost! Jsem blázen radostí, že vidím svého někdejšího ‚greenhorna‘, zvaného Old Shatterhand a s ním i Vinnetoua, velkého náčelníka Apačů.“

Podal mně obě ruce, přitiskl mne vřele na svůj lovecký kabátec, který zapraskal jako prázdná dřevěná krabice a přiostřil vousaté rty, aby mne políbil; této něžnosti jsem se s velikou duchapřítomností nenápadně vyhnul. Jeho dříve tmavé vlasy a vousy již hodně zešedivěly.

„Těší mne srdečně a upřímně, že vás opět vidím, milý Same,“ řekl jsem podle pravdy. „Avšak řekněte, nevypravoval jste Old Firehandovi, že mne znáte a že jste byl mým učitelem?“

„Ovšemže ano!“

„A vy jste mi neřekl, že u vás najdu svého dobrého Sama Hawkense?“

Tato přátelská výtka platila Old Firehandovi; ten mně s úsměvem odpověděl:

„Chtěl jsem vás překvapit. Najdete u mne ještě jiné dva známé.“

„Snad Dicka Stonea a Willa Parkera, kteří jsou se Samem nerozluční přátelé!“

„Ano. Pro ty bude váš příchod také velkým a radostným překvapením. Avšak, Same, kteří z našich mužů jsou dnes doma?“

„Všichni, kromě Billa Bulchera, Dicka Stonea a Johna Fletchera, kteří odešli, aby nadělali maso. Malý sir již také přišel.“

„Vím to, že je zde. Jak se dařilo jinak? Byli zde rudoši?“

„Děkuji, děkuji, sir; nemohu si vzpomenout, že bych byl nějaké viděl, ačkoli,“ dodal, ukazuje na svou pušku, „má Liddy měla svatební myšlenky.“

„A pasti?“

„Měli jsme dobrou, velmi dobrou sklizeň, jestli se nemýlím. Můžete se sám podívat, sir; myslím, že najdete málo vody ve vratech.“

Otočil se a kráčel ke svému úkrytu, kdežto my jsme jeli dále.

Malý příběh mi ukázal, že jsme nablízku pevnosti, neboť Sam jako stráž stál zajisté v malé vzdálenosti od jejího vchodu. Pozorně jsem proto prohlížel okolí, abych našel očekávaná vrata.

Nyní se rozevřel vlevo úzký skalní otvor, utvořený ze dvou u sebe stojících a nahoře ostružinami obrostlých balvanů, takže bylo možné dosáhnout je roztaženýma rukama. Celou šířku půdy zaujímal potok, jehož tvrdé, skalnaté koryto nemohlo přijmout ani nejmenší stopu nohy a který svou čistou, průhlednou vodu zaváděl do říčky, po jejímž břehu jsme jeli údolím vzhůru. Old Firehand zde zahnul a my ho následovali, jedouce zvolna proti proudu. Nyní jsem porozuměl slovům stráže, že najdeme ve vratech málo vody.

Jen krátkou dobu jsme se drželi tohoto směru, když se skály sevřely a postavily se nám tak neprostupně vstříc, jako by naše cesta byla zde u konce. Avšak k mému podivení jel Old Firehand dále, a já jej spatřil mizet uprostřed zdi. Vinnetou ho následoval, a když jsem sám dorazil k záhadnému místu, zpozoroval jsem, že husté, svislé pletivo divokého břečťanu nebylo jen šatem kamenů, nýbrž že tvořilo záclonu, za níž se otvor jako tunel táhl dále do temnot.

Dlouhou dobu různými záhyby jsem sledoval své předchůdce temnotou, až se konečně přede mnou opět vynořil mdlý denní jas a my vjeli do podobné rokle, jako byla ona, kterou jsme vešli.

Když se i ta otevřela, překvapeně jsem se rozhlédl.

Octli jsme se u vchodu veliké, rozlehlé kotliny, která byla kolem dokola uzavřena nepřístupnými skalními stěnami. Listnatý lem houštin tvořil okraj šťavnatou trávou porostlé, téměř kruhovité plochy, na níž se páslo několik stád koní a mezků. Mezi nimi pobíhalo několik psů, kteří patřili zčásti plemeni podobnému vlkům, z nichž Indiáni vybírají svá hlídací a tažná zvířata, zčásti malým, rychle tloustnoucím bastardům, jejichž maso je kromě masa pumy pro rudochy největší lahůdkou.

„Zde máte mou pevnost,“ obrátil se k nám Old Firehand, „v níž se bydlí jistě klidněji a bezpečněji než v lůně Abrahámově.“

„Je tam v těch horách otvor?“ tázal jsem se, ukazuje na protilehlou stranu údolí.

„Ani takový, co by jím prolezl skunk a zvenčí je téměř nemožné na hory vylézt. Zajisté se tam venku plížil již nejeden rudoch, aniž tušil, že tyto strmé skalní útesy netvoří těsnou hmotu, nýbrž že obklopují rozkošné údolí.“

„A jak jste našli toto skvostné místo?“

„Pronásledoval jsem raccoona až k průlomu, který tehdy ještě nebyl zakryt břečťanem, a usadil jsem se hned na místě.“

„Sám?“

„Zpočátku sám a často jsem unikl smrti, protože jsem zde našel před pronásledováním rudochů bezpečný a neklamný ukryt. Později jsem však sem vzal své hochy a shromažďujeme zde kůže a vzdorujeme hrůzám zimy.“

Již při jeho posledních slovech zazněl pronikavý hvizd, a sotvaže dozněl, rozevřely se na různých místech keře a oblevilo se množství postav, z nichž bylo již na tisíc kroků cítit občanství Západu.

Klusali jsme do středu údolí a byli zakrátko obklopeni trappery (Trapper, jméno lovců, kteří chytají zvěř, hlavně bobry, do pasti; to trap = chytat do léčky), kteří nejjadrnějšími výrazy projevovali radost nad příchodem Old Firehanda. Mezi nimi byl též Will Parker, který si při pohledu na mně počínal jako blázen a byl i Vinnetouem srdečně pozdraven.

Uprostřed vřavy, která byla možná ovšem jen v této úplné odloučenosti od světa, jsem viděl Vinnetoua zaměstnaného odsedláváním koně, z něhož sesedl. Když se to stalo, udeřil lehce koně, což bylo pokynem, aby se sám postaral o svou večeři; pak přehodil sedlo, řemení a pokrývku přes rameno a šel odtud, aniž pohlédl na okolí.

Protože byl náš vůdce příliš zaměstnán, než aby se mohl námi zabývat, následoval jsem přítelova příkladu, odsedlal jsem Hatátitlu a podnikl prohlídku místa.

Jako ohromná mydlinová bublina byly kamenné masivy při tvoření hor vulkanickými silami vyhnány vzhůru a utvořily při rozpuknutí otevřenou a zvenčí nepřístupnou polokouli, podobající se propadlé výhni sopky. Vzduch a světlo, vítr a déšť potom způsobily rozklad tvrdé půdy a učinily ji přístupnou vegetaci a nashromážděné vody se ponenáhlu prodraly jednou stranou skalní stěny a utvořily potok, který byl dnes naším vůdcem.

Zvolil jsem si ke své pochůzce nejvzdálenější okraj údolí a kráčel jsem mezi křovinami po pěšině, vinoucí se sráznou, místy i převislou skalní stěnou. V ní jsem zpozoroval četné, zvířecími kůžemi zastřené otvory, které asi vedly k bytům a skladištím, jichž měla kolonie lovců zapotřebí.

Zřejmě se tato společnost skládala z většího počtu osob, než se jich při našem příchodu ukázalo; alespoň jsem to mohl usoudit podle množství děr, které jsem při pochůzce zpozoroval. Muži byli asi většinou na lovu a vrátí se až na počátku zimy, jejíž příchod ovšem nebyl daleký.

Když jsem se tak toulal, zpozoroval jsem na jednom zdánlivě nepřístupném skalisku malou, ze sukovitých větví postavenou chatu. Odtud se dalo přehlédnout celé údolí a já se rozhodl, že vystoupím nahoru. Zakrátko jsem našel, když ne stezku, tedy aspoň stopy a záchyty, které vedly nahoru.

Jen ještě krátký kus cesty jsem musel urazit, když jsem spatřil z úzkých a nízkých dveří vyklouznout člověka, který byl sotva mým příchodem vyrušen; nezpozoroval mne a přikročil, zády ke mně obrácen, na pokraj skály. Odtud, zastíniv si oči rukou, pohlédl do hlubiny.

Měl pestrou loveckou košili z tuhé látky a legginy od pasu až po kotníky ozdobené třásněmi; malé mokasíny byly bohatě posázeny skleněnými perlami a bodlinami dikobraza. Hlavu měl zahalenou šátkem, a šerpa téže barvy zastupovala obyčejný pás.

Když jsem postavil nohu na malou plošinu, zaslechl muž hluk mých kroků a rychle se obrátil. Byla to pravda či klam? Radostně jsem zvolal:

„Harry! Je to možné?“ a kráčel jsem rychle k němu.

Vážně a chladně na mně pohlížely jeho oči a ani jediný rys jeho osmahlé tváře neprozrazoval nejmenší pohnutí nad mým příchodem.

„Kdyby to nebylo možné, nezastihl byste mne zde, sir,“ odpověděl. „Avšak spíš já se vás mohu ptát, co vám dalo právo přijít do našeho ležení?“

Bylo to uvítání, jaké jsem zasloužil? Ještě chladněji a odměřeněji než on jsem odvětil: „Pshaw!“ a obrátiv se k němu zády, slézal jsem zase opatrně dolů a docela klidně dokončil svou obchůzku.

Nastal večer. Uprostřed údolí hořel vysoko šlehající oheň, kolem něhož byli shromážděni všichni obyvatelé „pevnosti“.

I Harry, který, jak jsem brzy pozoroval, byl pokládán za rovnocenného s muži, zaujal mezi nimi své místo a pohlížel na mne, jak se mi zdálo, jinak než předtím.

Byla vypravována četná zažitá dobrodružství, kterým jsem pozorně naslouchal, až jsem konečně povstal, abych se podle svého zvyku poohlédl po svém koni. Opustil jsem oheň a šel ven do tmy, nad níž se nebesa klenula tak přívětivě a jasně, jako by milióny jejich světel ani neviděly zemi, kdy lidé tak často se zbraní v ruce stojí proti sobě, aby se vzájemně zabíjeli.

Tiché, radostné řehtání na pokraji křoví, lemujícího potok, mne zavedlo k Hatátitlovi, který mne na dálku poznal a nyní něžně třel hlavu o mé rameno. Od doby, kde mne nesl ohněm a vodou, stal se mi dvojnásob milý; přitiskl jsem tvář na jeho štíhlý měkký krk.

Krátké funění jeho nozder, které jsem znal jako varovné znamení, mne pohnulo, abych pohlédl stranou. Přicházela k nám postava, na jejíž hlavě jsem spatřil vlát šátek. Byl to Harry.

„Odpusťte, že vyrušuji,“ zazněl jeho trochu nejistý hlas. „Vzpomněl jsem si na vašeho Hatátitlu, jemuž mám co děkovat za svůj život a chtěl jsem to hodné zvíře pozdravit.“

„Zde stojí. Já vaše shledání nebudu rušit svou přítomností. Good night!“

Obrátil jsem se k odchodu, udělal jsem však sotva několik kroků, když jsem uslyšel polohlasité zvolání:

„Sir!“

Zastavil jsem se. Ostýchavým krokem přišel Harry za mnou a zvláštní chvění jeho hlasu prozrazovalo rozpaky, které neuměl dosud potlačit.

„Urazil jsem vás!“

„Urazil?“ tázal jsem se klidně a chladně. „Vy se mýlíte. K vám mohu být nanejvýš shovívavý, víc nic.“

Trvalo minutu než našel odpověď na tato, snad neočekávaná slova.

„Odpusťte tedy můj omyl!“

„Rád, jsem na takové příhody zvyklý.“

„Vaší shovívavosti již jistě nezneužiji.“

„Je vám však přesto vždy k službám.“

Již jsem se chtěl od něho odvrátit, když tu rychlým krokem přikročil ke mně a položil mi ruku na rameno.

„Master Shatterhand!“ To řekl prosebným hlasem, takže jsem se mimoděk zastavil. „Řekli mi před chvílí, kdo jste, a pak jsem si teprve uvědomil, že jsem se na vás dopustil bezpráví. Old Shatterhand není zbabělý palič a vrah. Pokládal jsem však vaše poslední slova v bluffu, než jsme se rozešli, za skrytou výhrůžku a domníval jsem se, že jste se požárem chtěl pomstít. Prosím – prosím vás, abyste mi to odpustil.“

„Dobrá, Harry. Přijímám vaši omluvu rád. Byl jste ráno po ohni hrozně rozčilený a jasný úsudek nebyl ani dost dobře možný. Už o tom nemluvme. Tady je má ruka! Buďme dobrými přáteli!“

Chlapec si radostně oddechl a rychle se chopil mé pravice.

„Ano, nechme osobních věcí! Ale zachránil jste také mého otce, i když jste se kvůli tomu sám musel vrhnout do největšího nebezpečí. Dovolte, abych vám aspoň za to poděkoval, než – – –“

„To není třeba!“ přerušil jsem ho rychle. „Každý by učinil to, co jsem učinil já a ještě snad víc než to. Co učiní druh pro druha, je mu prokázáno jinými snad desetkrát a nestojí to za řeč. Nesmíte měřit podle měřítka své synovské lásky.“

„Dříve jsem byl já, a nyní jste vy sám k sobě nespravedlivý. Chcete takový být i ke mně?“

„Ovšem, že ne.“

„Tedy vás mohu o něco požádat?“

„Nuže?“

„Nemějte mi to za zlé, sir; napomeňte mne, kdybych jednal nesprávně, avšak nemluvte již se mnou o shovívavosti! Chcete?“

„Chci!“

„Děkuji vám! A nyní se se mnou vraťte k ohni, říci ostatním dobrou noc. Já vám pak najdu místo ke spaní; musíme ulehnout, neboť ráno časně vyrazíme.“

„Proč?“

„Nakladl jsem u Bee Forku pasti a vy se máte jít se mnou podívat na kořist.“

Za několik minut jsme stáli před kožešinovými dveřmi, které otevřel, aby mne zavedl do temné prostory, ve které zakrátko zazářilo světlo lojové svíčky.

„Zde je vaše ložnice, sir. Naši lidé vyhledávají tento útulek, obávají-li se pod širým nebem revmatismu.“

„A vy myslíte, že i já toho zlého chlapíka znám?“

„Přeji vám opak toho; avšak údolí je vlhké, protože hory zabraňují přístupu větru a opatrnosti nikdy nezbývá, jak se říká tam ve staré vlasti. Spěte dobře!“

Podal mi ruku a vyšel s přívětivým pokynem hlavy.

Když jsem byl sám, rozhlédl jsem se v malé cele. Nebyla utvořena přírodou, nýbrž vtesána lidskou rukou ve skále. Kamenná dlažba byla pokryta vydělanými kůžemi, jimiž i stěny byly pokryty a u zadní stěny stálo lože, zhotovené z ohlazených třešňových tyčí, vystlaných kůžemi. Za přikrývku sloužily pravé navajské pokrývky.

Na malých kůlech zaražených v štěrbinách visely předměty, podle nichž jsem soudil, že mně Harry přenechal svou vlastní komůrku.

Jen velká únava, kterou jsem pociťoval, mne přinutila, že jsem v té uzavřené místnůstce zůstal; neboť kdo své noci prožil v nesmírnosti otevřené, volné prérie, těžko se odhodlá zaměnit ji za žalář, který civilizovaný člověk nazývá „obydlím“.

KAPITOLA OSMÁ Na lovu bobrů

Uzavřenost ložnice byla asi příčinou, že mne spánek pojal hochu pevněji do své náruče; ještě jsem se totiž ani z lože nepozvedl, když mne volal divoký hlas:

„Pooh! Sir, nejste snad ještě hotov s měřením stropu, myslím? Natáhněte se ještě trochu, avšak ne do délky, nýbrž do výšky. To bude dobré, jak se mi zdá!“

Vyskočil jsem a prohlédl si kazimíra, který stál u dveří. Byl to Sam Hawkens. Zatímco včera byl ozbrojen jen puškou, spatřil jsem ho dnes v úplné trapperské výzbroji, důkaz, že nás doprovodí.

„Budu hned hotov, milý Same!“

„Doufám; malý sir stojí, myslím, již u brány!“

„Vy půjdete s námi?“

„Zdá se, jestli se nemýlím! Malý sir přece nemůže nést nářadí sám.“

Vyskočil jsem ven, a zpozoroval jsem Harryho, čekajícího již u vchodu do rokle. Sam Hawkens vzal několik svázaných pastí, přehodil si je přes rameno a kráčel k východu, aniž se přesvědčil, zdali jdu za ním.

„Necháme koně zde?“ volal jsem za ním.

„Nemyslím, že by vaše zvíře umělo klást patřičně železa nebo vytahovat tlustoocasníky z řeky. Musíme dobře natáhnout nohy, abychom byli v pravý čas hotovi. Pojďte už tedy!“ odpověděl Sam svým obvyklým způsobem.

„Musím se přece podívat na svého koně!“

„To není třeba! Malý sir to již učinil za vás, jestli se nemýlím.“

Těmi slovy mne potěšil. Harry se tedy již za svítání staral o Hatátitlu. Jistě mluvil jeho otec o mně a dal tak podnět k změně jeho názorů. Právě jsem se chtěl divit, že jej, bdícího, ještě není vidět, když s Vinnetouem a jedním z lovců přicházel, brodě se k nám vodou.

Vinnetou složil Harrymu svou indiánskou poklonu:

„Syn Ribanny je silný jako bojovník od břehů Gily; a jeho oko spatří dnes tolik bobrů, že jeho ruka ani neunese jejich kožichy.“ A když zpozoroval pohled, kterým jsem se, hledaje Hatátitlu, rozhlédl po údolí, podotkl konejšivě: „Můj dobrý bratr může jít, jeho přítel bude pečovat o koně, který je též Apači velice milý.“

Prošli jsme roklí, zahnuli jsme na opačnou stranu, než kudy jsme včera přišli, tedy vlevo a kráčeli podél toku vody, až jsme dorazili k místu, na kterém vtékala do Mankizity.

Husté, skoro neproniknutelné křoví krylo břehy řeky a divoká réva se plazila po jeho hustě při sobě stojících temenech. Běžela od větve k větvi, spustila se, pevně spletena, dolů, plazila se po nejbližším stromě opět vzhůru a tvořila takovou spleť, že do ní jen pomocí nože bylo možné vniknout.

Malý Sam šel stále vpředu a jeho dráty ověšená postava mně připomínala evropského prodavače pastí, kteří se v mém rodném městečku občas ukazují. Přes to, že se nebylo třeba obávat žádného nebezpečí, vyhýbala se jeho široká noha s obdivuhodnou obratností každému místu, které mohlo zachytit stopu a malá očka pozorovala s nepřetržitou pohyblivostí tu vpravo, tu vlevo bohatou zeleň, která přes to, že byla pozdní roční doba, mohla závodit s bujností, jíž plodí úrodné svahy údolí Mississippi.

Nyní Sam pozvedl několik větví a vlezl pod nimi dovnitř.

„Pojďte, sir,“ vyzval mne Harry, následuje ho. „Zde naše bobří stezka odbočuje.“

Za zelenou záclonou se táhla úzká, otevřená čára houštím, I my se proplétali stále rovnoběžně s řekou, značný kus ve směsi stromů a křoví, až se Sam při zaslechnutí vrčivého, trochu hvízdavého zvuku zastavil a obrátiv se k nám, položil ruku na ústa.

„Jsme na místě,“ šeptal Harry, „a stráž má podezření.“

Po chvíli nejhlubšího ticha jsme se plížili dál a dosáhli záhybu řeky, který nám poskytl příležitost pozorovat značnou bobří osadu.

Široký, pro opatrnou lidskou nohu právě ještě schůdný nános byl postaven do vody a jeho obyvatelé byli právě pilně zaměstnáni jeho opravováním a zvětšováním. Na druhém břehu jsem viděl několik zvířat hryzat štíhlé kmeny, které zakrátko musely padnout do vody; jiná dopravovala stromky i větve po vodě, strkajíce je před sebou a opět jiná lepila stavbu mastnou hlínou, kterou nosila ze břehu a připevňovala ji pomocí nohou a širokých chvostů, užívaných jako lžíce, na dřevo a větve.

Se zájmem jsem pozoroval práci pilného bobřího nárůdku, a díval jsem se hlavně na neobyčejně velkého chlapíka, který seděl jako stráž na náspu. Pojednou zbystřil sluch, otočil se zpolovice na své ose, vyrazil již zmíněný varovný hlas a v příštím okamžiku zmizel ve vodě.

A již byli ostatní za ním a nanejvýš směšné bylo, jak při ponoření mrskali zadky a pleskali hladinu ocasy, což se daleko rozléhalo a voda vysoko vystřikovala.

Nebyla však vhodná chvíle k humoristickému pozorování, neboť toto neobyčejné vyrušení mohlo být vyvoláno jen přiblížením nepřátelské bytosti a největším nepřítelem těchto mírumilovných zvířat byl – člověk.

Ještě poslední z bobrů nezmizel a již jsme leželi se zbraní v ruce pod hluboko svislými větvemi několika pinií a očekávali objevení nevítaného hosta. Netrvalo to dlouho a nedaleko nás vzhůru po vodě sebou začaly kývat vršky palachu a o málo okamžiků později jsme spatřili dva Indiány, plížící se sem po břehu. Jeden z nich měl přehozeny na rameně četné pasti; druhý nesl několik kůží, oba však byli plně ozbrojeni a chovali se tak, jako by cítili nablízku nepřítele.

„Zounds!“ zasyčel Sam mezi zuby: „Ti zloději se dostali k našim pastím a sklízejí tam, kde my jsme seli, jestli se nemýlím. Počkejte! Má Liddy vám hned řekne, komu patří železa a ty kožešiny!“

Pomalu nazvedl ručnici a připravoval se k výstřelu. Na první pohled jsem poznal, že jsou to Poncové a věděl jsem skutečně, že je nutno oba chlapy odstranit, ale právě tak jsem byl přesvědčen, že se to musí stát potichu. Nabarvení jejich obličejů prozradilo, že nejsou na lovecké, nýbrž na válečné výpravě. Nebyli tedy nablízku sami a Samův výstřel mohl přivolat jejich přátele.

„Nestřílet, Same! Vezměte nůž! Vyhrabali válečnou sekeru a nejsou tedy jen dva.“

Malý, střelbychtivý muž odvětil:

„To ovšem vidím i já, jestli se nemýlím a samozřejmě bude lépe, když je potichu uklidíme; avšak můj starý nůž je příliš obroušený, než aby se mohl těmi dvěma chlapy prokousat.“

„Klid! Vy si vezměte jednoho a já druhého; come on!“

„Hm! Čtyři z našich nejlepších pastí, po půltřetím dolaru kus! Velmi by mne těšilo, kdyby k ukradeným kožichům museli přidat i svoje vlastní!“

„Vpřed, Same, jinak bude pozdě!“

Oba Indiáni stáli od nás odvráceni a hledali na zemi stopy. Tiše, nesmírně tiše jsem se posunoval vpřed s nožem mezi zuby. Tu se u mého ucha ozval úzkostlivý šepot:

„Zůstaňte, já to udělám za vás.“

Byl to Harry.

Neodpověděl jsem mu, neboť jsem již dosáhl okraje houští, vyskočil jsem, uchopil nejblíže stojícího Indiána levicí v týle, a vbodl mu tesák mezi žebra, že bez hlesnutí klesl. Učinil jsem tak ovšem z donucení. Byli to Poncové, kteří nesměli být šetřeni, neboť kdyby objevili „pevnost“, šlo o náš život. Rychle jsem se obrátil stranou, abych popřípadě i druhého převzal, avšak i ten už ležel na zemi. Sam stál rozkročmo nad ním a seřezával mu skalp.

„Tak, hochu; ve věčných lovištích si můžeš postavit tolik pastí, kolik ti bude libo, avšak naše už nebudeš moci použít.“

A obrátiv se ke mně dodal s krátkým úsměvem:

„Jednu kožešinu máme, druhou si vezme Old Shatterhand.“

„Nikoli, Same,“ odvětil jsem. „Víte, jak smýšlím o skalpování. Divím se velice, že na to ještě můžete myslet.“

Chtěl jsem ho kárat, avšak k takovým řečem nebyl nyní čas, neboť co chvíli mohl zasvištět odněkud šíp, nebo se ozvat klapnutí kohoutku ručnice a proto bylo předně zapotřebí varovat ležení a upozornit všechny lovce na blízkost Indiánů. Proto jsem Hawkense vyzval:

„Chopte se jich; musí zmizet!“

„Máte pravdu, sir! Je to třeba, myslím. Avšak malý sir ať si trochu stoupne za křoví; já vsadím své mokasíny proti páru baletních střevíců, že zde bude zakrátko více rudých mužů.“

Harry uposlechl a my ukryli těla Indiánů do rákosí.

Když jsme s tím byli hotovi, prohodil Hawkens:

„Tak, to by bylo hotovo a nyní půjdete s Harrym do ‚pevnosti‘ a uvědomíte naše lidi, kdežto já půjdu po těchto stopách zpět, abych zjistil víc, než nám ti dva rudoši řekli.“

„Nechtěl byste jít vy k otci, Same Hawkensi?“ tázal se Harry. „Vy umíte zacházet lépe s pastmi a čtyři oči vidí více než dvě.“

„Hm! Jestliže můj malý sir jinak nechce, tedy to musím udělat; avšak poplave-li hůl jinak, pak si myji ruce.“

„Nikdo vám ruce nebude prohlížet, staroušku! Vy již víte, že nerad něco jinak dělám, než se mně zlíbí. Pojďte, sir!“

Nechal malého Hawkense stát a proplétal se houštím dolů po vodě. Já ho následoval.

Ačkoliv situace vyžadovala, abych svou celou pozornost věnoval okolí, nemohl jsem přece jinak, než myslet na chování toho chlapce, který s obratností zkušeného zálesáka se prodíral houštím a poskytoval při každém svém pohybu obraz nejnapjatější opatrnosti.

Nepochybně byl již v mládí seznámen s loveckým životem a musel prožít dojmy, které zbystřily jeho smysly, zatvrdily jeho cit a daly běhu jeho života tak neobyčejný směr.

Plížili jsme se tak zajisté hodinu, když jsme narazili na druhou bobří kolonii, jejíž obyvatele však nebylo vidět.

„Zde jsme měli pasti, které jsme našli u rudochů, sir, a tam naproti je ústí Bee Forku, kam jsme původně zamýšleli jít. Podle všeho se však stane něco jiného; neboť podívejte, stopy směřují k lesu, z něhož vyšly. Musíme je sledovat.“

Chtěl jít dál, já ho však zadržel.

„Harry!“

Zůstal stát a pohlížel na mne tázavě.

„Nevrátil byste se raději a nepřenechal ostatní mně?“

„Jak jste přišel na tuto myšlenku?“

„Znáte nebezpečí, které nás tam snad očekává?“

„Jak bych je neznal? Nemohou být větší než ona, kterým jsem se již postavil a která jsem přemohl.“

„Rád bych vás zachoval otci, Harry.“

„To chci i já a to se též stane. Nebo se domníváte, že mne poleká pohled na pestře malovaného Indsmana?“

Šli jsme dále. Nyní jsme se vzdalovali od řeky a šli lehce mezi štíhlými kmeny vysokého lesa, který se klenul jako zelená střecha nad půdou pokrytou vlhkým mechem. Na měkké půdě jsme ovšem mohli otisky nohou snadno pozorovat.

Harry zůstal pojednou, když stále ještě kráčel vpředu, stát. Nebyly zde už stopy dvou mužů, nýbrž čtyř, kteří šli spolu a zde se rozešli. Oba námi objevení rudoši byli vyzbrojeni úplně válečně, a proto jsem soudil, že je zde větší množství jejich soukmenovců, kteří jen nějakým důležitým podnikem byli přinuceni k tak daleké cestě středem nepřátelského území. Tu mne napadlo, že ten podnik snad souvisí s překaženým přepadnutím pevnosti a je jedním z oněch tažení z pomsty za utrpěnou urážku nebo ztrátu, kdy Indián vynaloží všechno úsilí, aby dosáhl cíle.

„Co dělat?“ tázal se Harry. „Tyto stopy směřují k našemu ležení, které nikdo nesmí objevit. Budeme je následovat, nebo se rozdělíme, sir?“

„Tato čtyřnásobná stopa vede zajisté do ležení rudochů, kteří se ukryli a čekají na návrat vyzvědačů. Především musíme jejich úkryt nalézt, abychom nabyli jistoty o jejich počtu a úmyslech. Vchod k našemu rytířskému hradu je střežen hlídkou, která se již postará, aby naše tajemství bylo zachováno.“

„Máte pravdu. Jděme tedy kupředu!“

Les se táhl k vrchu, ke kterému zvolna stoupalo říční údolí a byl prorýván hlubokými skalnatými výmoly, v nichž bujela různá zeleň. Právě jsme se blížili k jednomu z těch výmolů, když jsem ucítil zápach kouře. Tím upozorněn, hleděl jsem zrakem proniknout les. Tak jsem zpozoroval slabý, lehký sloup kouře, který právě před námi stoupal ke korunám stromů vzhůru.

Zastavil jsem Harryho, a upozornil jsem ho na kouř.

„Natáhněte se za křovím; já si prohlédnu ty lidi!“

„Proč ne také já?“

„Jeden postačí; u dvou je nebezpečí prozrazení dvakrát tak veliké!“

Souhlasně přisvědčil a šel stranou; ničil za sebou každou stopu, kdežto já, hledaje zákryt od stromu ke stromu, plížil jsem se k výmolu.

Na jeho dně sedělo nebo leželo takové množství rudochů, že tam měli sotva dost místa. Dole u východu stál nehybně jako kovová socha mladý, dlouhovlasý chlapík a také na naší a na protější straně jsem uviděl stráže, které naštěstí můj příchod nezpozorovaly.

Pokusil jsem se o sečtení tábořících, a proto jsem se podíval na každého jednotlivce, avšak nanejvýš překvapen jsem v tom ustal. Nejblíže ohni seděl – bylo to možné? – bílý náčelník Parranoh aneb Tim Finnetey, jak jej nazval Old Firehand. Za onoho jitra jsem jeho tvář viděl v boji u pevnosti a při srážce s ním jsem ho spatřil znovu příliš zblízka, než abych se mohl mýlit. Přece však jsem zapochyboval, neboť na jeho hlavě visela nejpěknější skalpová kadeř, ačkoli mu ji Vinnetou přece odňal a neodložil ji ani na chvíli ze svého pasu. Cožpak ten chlapík vstal z mrtvých?

Najednou učinila stráž, která stála na této straně rokle, pohyb k místu, na němž jsem za skaliskem ležel, a proto jsem se musel co nejrychleji vzdálit.

Vrátiv se šťastně k Harrymu, pokynul jsem mu, aby mně následoval a cestou, kterou jsme sem přišli, jsme kráčeli zpátky k místu, na němž se stopy dělily. Odtud jsme sledovali novou stopu, která běžela nejhustší směsí rostlin přímo k údolí, jímž jsme včera přišli a kde na nás zavolal Sam.

Nyní mně bylo jasné, že si Poncové obstarali posilu a že nás krok za krokem sledovali, aby se pomstili. Naše zastávka po čas uzdravování Old Firehanda jim poskytla čas ke shromáždění všech potřebných sil. Avšak proč se kvůli nám třem shromáždilo tak velké množství bojovníků, proč nás již dávno nenapadli a nechali nás klidně táhnout dál, to jsem nemohl pochopit, nechtěl-li jsem se domnívat, že Parranoh o táboru lovců kožešin ví a své úmysly rozšiřuje na všechny jeho příslušníky.

Oba rudí vyzvědači nám připravili cestu, takže jsme poměrně rychle kráčeli vpřed. Nemohli jsme být daleko od údolí, které náš směr kolmo protínalo, když jsem zaslechl tiché zařinčení, které se ozvalo za houštím divokých třešní.

Pokynul jsem Harrymu, aby se skryl, a sám jsem ulehl na zemi, vytasil nůž a plazil se oklikou k naznačenému místu. Nejbližší věc, kterou jsem zpozoroval a která sem nepatřila, byla hromada železných bobřích pastí, vedle nichž jsem spatřil dvojici křivých nožek s ohromnými mokasíny. Připlaziv se, zpozoroval jsem též dlouhý, široký lovecký kabát, na jehož části ležela široká, vrásčitá střecha prastarého plstěného klobouku. A níže dole pod tou střechou jsem spatřil rovné a bodlákovitě odstávající okraje divokých vousů, z nichž pozorně vyhlížela listím dvě malá očička.

Byl to malý Sam. Avšak jak se sem dostal? Myslel jsem, že je již dávno v „pevnosti“. Mohl jsem to lehce a ihned zjistit, kdybych se ho otázal a když jsem se proto k němu bez hluku blížil, těšil jsem se již předem na jeho leknutí při neočekávaném přepadení.

Tiše, zcela tiše jsem sáhl po pušce, která ležela vedle něho, přitáhl jsem starou, předpotopní Liddy k sobě a natáhl její zrezivělý kohoutek. Při tím způsobeném skřípnutí se otočil tak rychle, že mu větve strhly klobouk i paruku a když spatřil svou pušku na sebe namířenou, objevila se bezprostředně pod nosem, lesknoucím se ve všech duhových barvách, mocná díra, která se ustrnutím stále více rozvírala.

„Same Hawkensi,“ šeptal jsem, „jestliže svá ústa hned nesklapnete, vstrčím vám do nich celý tucet pastí, které zde leží!“

„Good lack, vy jste mne polekal, sir, jestli se nemýlím!“ odpověděl trapper, který přes své leknutí nevydal ani jednu neopatrnou hlásku a svému klobouku a své paruce vykázal opět jejich opuštěná místa. Při tom dál mumlal:

„Vezmi vás čert! Vjelo mi to, tuším, do všech končetin, neboť kdybyste byl Indián, bylo by bývalo veta po starém Samovi.“

„To byste byl již snědl svou poslední snídani. Zde máte pušku! A teď mi řekněte, jak vás napadlo, abyste zde ulehl k spánku.“

„K spánku? Poslyšte, o spánku nebylo řeči, i když jste se i na mne dostal, aniž jsem to zpozoroval. Měl jsem právě všechny své myšlenky jen u dvou krysích kůží, pro které jsem si chtěl ještě zajít, vy však nemusíte tam těm ostatním doma vypravovat, že jste starého Sama překvapil.“

„Budu mlčet.“

„Kde máte malého Harryho?“

„Je tam vzadu. Uslyšeli jsme chřest vašich pastí a já musel zjistit, co se zde děje.“

„Copak jsem tropil takový hluk? Same Hawkensi, jaký jsi to starý, hloupý mýval! Starý mezek zde leží, aby ukořistil skalpy a přitom lomozí, že je to slyšet až v Kanadě, jak se mně zdá? Jak jste se sem dostali? Jistě stíháte dva rudochy?“

Přisvědčil jsem a vypravoval mu, co jsem vyzvěděl.

„Hm, bude to stát dost prachu, mnoho prachu, sir? Já jsem šel tady po vodě vzhůru a spatřil pojednou dva rudochy, jestli se nemýlím, kteří stáli tam na pokraji houští, sotva osm kroků od nás. Ovšem, že jsem se skrčil a zpozoroval pak, že jeden z nich šel dolů a druhý nahoru, aby prohledali údolí. Vyplatí se jim to zle, myslím! Jednoho jsem nechal přejít a šel jsem potom sem, abych se těch chlapíků, až se zde opět sejdou, otázal, co viděli. Chcete-li mi pomoci, jděte tam na druhou stranu, abychom je dostali mezi sebe. A nenechte malého Harryho již déle čekat. Mohl by ze samé netrpělivosti udělat chybu.“

Uposlechl jsem a vrátil se k Harrymu. Když jsem mu krátce vše oznámil, zaujali jsme postavení naproti Samovi a čekali na návrat rudochů.

Dlouho jsme museli čekat, několik hodin, než jsme zaslechli tichý krok plížícího se člověka. Byl to jeden z očekávaných, starý osmahlý chlapík, který měl pro ukořistěné skalpy tak málo místa na svém pasu, že i spodky si ověsil řadami skalpů usmrcených nepřátel.

Sotva se octl nám nablízku, byl ze dvou stran napaden a v okamžiku uklizen. Rovněž tak se stalo druhému, který přišel krátce po něm, a pak jsme se vrátili společně, jak jsme z domu vyšli, opět do pevnosti.

Před vraty jsme vyhledali stráž, která ležela ukryta za houštím a která dobře zpozorovala vyzvědače, jenž se ve vzdálenosti několika kroků plížil kolem. Strážcem byl Will Parker a Sam na něho udiveně pohlédl.

„Ty jsi byl greenhorn, Wille a zůstaneš greenhorn, až tě jednou chytnou rudoši za pačesy, myslím. Zajisté sis myslel, že zde byl rudoch chytat mravence, že jsi nechal své železo za pasem?“

„Same Hawkensi, vhoď si kličku na jazyk, jinak udělám nyní tobě to, co jsem u rudocha opominul! Will Parker a greenhorn! Ten žert již stál několik zrnek prachu, starý coone. Copak syn tvé matky není dosti chytrým, aby uznal, že se musí vyzvědač nechat běžet, aby jeho zmizením nebyli ostatní upozorněni?“

„Máš mít pravdu, muži, když totiž nechceš získat indiánské kožichy, jestli se nemýlím.“

S těmi slovy se obrátil k vodě, než však zmizel mezi skalami, obrátil se ještě jednou a varoval strážce:

„Otevři oči! Tam v ‚gutteru‘ (Výmol) je celé hnízdo šípařů. Mohli by chtít své nosy strčit také mezi tvé kosti. Bylo by tě škoda, jestli se nemýlím, přeškoda!“

Pastmi téměř zakryt kráčel před námi a zakrátko jsme již stáli u vchodu do rokle a mohli přehlédnout kotlinu. Ostrý hvizd starého trappera stačil, aby svolal všechny obyvatele našeho úkrytu a s napětím sledovali všichni zprávu o našem dobrodružství.

Mlčky ji vyslechl i Old Firehand, když jsem mu však řekl o – Parranohovi, vyrazil se sebe výkřik údivu a snad i radosti.

„Bylo by to možné? Víte, že jste se nezmýlil, sir? Pak bych mohl uskutečnit svou přísahu a vzít jej přece ještě mezi své pěsti, což bylo po léta mým nejvřelejším přáním.“

„Jen ty vlasy mne mýlí!“

„Ó, ty jsou lhostejné! Sam Hawkens vám slouží za příklad a také není úplně neuvěřitelné, že jste jej onoho jitra řádně nezasáhl. Jeho lidé ho našli a vzali s sebou. Za mé nemoci se uzdravil i on, dal nás pozorovat a sledoval nás pak až sem.“

„Avšak proč nás nenapadl?“

„To nevím; má to asi svou příčinu, kterou později zjistíme. Jste unaven, sir?“

„Ani ne.“

„Já toho muže musím sám vidět. Chcete mne doprovodit?“

„To se rozumí. Musím vás však upozornit na nebezpečí té pochůzky. Indiáni budou marně čekat na příchod svých vyzvědačů, budou po nich pátrat a snad je najdou. Možná, že pak budeme od našich odříznuti.“

„To všechno je možné; ale nevydržím to tak dlouho, než nás naleznou oni. Dicku Stone!“

Volaný nebyl včera přítomen a spatřil mne teprve teď. Pozdravil mne srdečně a pak se ho Old Firehand tázal:

„Slyšel jsi, kam zamýšlíme vyrazit?“

„Myslím!“

„Přines pušku! Podíváme se na rudochy!“

„Rád. Pojedeme?“

„Ne; jde to jen až ke ‚gutteru‘. Vy ostatní se hněte a zakryjte caches (Skrýše na kůže) trávou. Nevíme, co se stane a dostanou-li se rudoši mezi naše skály, ať alespoň nenajdou nic, co by mohli potřebovat. Harry, ty půjdeš k Willu Parkerovi a ty Bille Bulchere, dbej o pořádek, když zde nebudu!“

„Otče, vezmi mne s sebou,“ prosil Harry.

„Nemůžeš mně v ničem prospět, hochu. Odpočiň si; však se ti také dostane práce!“

Harry prosil znovu; Firehand však nesvolil a tak jen my tři jsme zakrátko kráčeli potokem ven.

Venku se dostalo stráži poučení a my se pak vydali k místu, kde byl Hawkens ukryt. Směr, vedoucí odtud k roklině, byl rozhodně pro nás nejlepší; byli jsme z obou stran kryti a připraveni setkat se s Indiány, kteří snad byli posláni na zvědy.

Vinnetou odešel krátce po našem odchodu ráno a dosud se nevrátil. Při naší vycházce by nám byl nejvítanějším průvodcem a já se nemohl ubránit tiché starosti o něho. Srážka s nepřítelem byla lehce možná a v tom případě byl přes svou udatnost ztracen.

Právě jsem se obíral těmi myšlenkami, když se pojednou vedle nás rozhrnulo houští a Apač stál před námi. Naše ruce, které již sahaly ke zbraním, opět klesly.

„Vinnetou půjde s bílými bratry, aby se podíval na Parranoha a bojovníky Ponců,“ řekl.

Pohlédli jsme na něho. Věděl již o přítomnosti Indiánů?

„Viděl můj rudý bratr nejukrutnější příbuzné z kmene Siouxů?“ tázal jsem se.

„Vinnetou bděl nad svým bratrem Old Shatterhandem a synem Ribanny. Šel za nimi a viděl jejich cestu k táboru rudých bojovníků. Ale Parranohův bojovný zástup je silný a jeho myšlenky jsou plné nepravosti. Vinnetou jej usmrtí.“

„Ne, náčelník Apačů jej ponechá mně,“ odvětil Old Firehand.

„Vinnetou jej již jednou daroval svému bílému příteli! Neujde mu již, neboť má ruka – – –“

Konec odpovědi jsem již nezaslechl; neboť v tom okamžiku jsem spatřil za keřem, který kryl záhyb stop, zalesknout se dvojici očí a uchopil jsem rychlým skokem muže, jemuž patřily.

Byl to ten, o němž se mluvilo, Parranoh, a sotva jsem se octl před ním a sevřel jeho hrdlo, zašelestilo to na obou stranách a řada Indiánů vyskočila z houští na pomoc svému náčelníkovi.

Přátelé můj pohyb zpozorovali a vrhli se hned mezi mne a rudochy. Bílého náčelníka jsem měl před sebou. Mé koleno bylo na jeho prsou, prsty levé ruky kolem krku a pravou jsem mu držel ruku, která uchopila nůž. Svíjel se jako červ a snažil se zuřivě, aby mne svrhl. Nohama bil jako spoutaný býk, a pokoušel se obrovským trhnutím vymrštit se vzhůru. Bylo mně, jako bych měl pod sebou zuřivé zvíře, a celou silou jsem sevřel prsty kolem jeho hrdla, takže sebou několikrát trhnul, hlava mu klesla nazpět, on zvrátil oči a za stále slabšího chvění natáhl končetiny – byl přemožen.

Vyskočil jsem, rozhlédl jsem se, přičemž se mně naskytl obraz, který pero popsat nedovede. Žádný z bojujících ze strachu, aby nepřivolal další nepřátele, nepoužil střelné zbraně, jen nože a tomahawky byly v pohybu. Nikdo nestál, nýbrž všichni se váleli nebo klečeli v divokém boji muže proti muži.

Vinnetou – ten mne nepotřeboval. Old Firehand ležel na jednom protivníkovi a snažil se ubránit druhému, který mu držel ruku. Spěchal jsem mu na pomoc a srazil útočníka jeho vlastní sekyrou, která mu vypadla z ruky. Pak jsem skočil k Dicku Stoneovi, který ležel mezi dvěma mrtvými rudochy pod obrovským mužem, který se právě rozpřáhl k bodnutí. Nepodařilo se mu to; jeho snahu jsem rázem ukončil sekyrou jeho soukmenovce.

„By God, sir, to bylo v pravý čas! Tři proti jednomu je přece jen trochu moc, zvlášť když se nesmí střílet. Děkuji vám!“

Také Old Firehand povstal a chtěl právě promluvit, když jeho pohled padl na Parranoha.

„Tim Finnetey – náčelník sám! Kdo s ním měl v boji práci?“

„Old Shatterhand jej porazil,“ odpověděl Vinnetou. „Velký Duch mu udělil sílu bizona, který půdu ryje rohem.“

„Muži,“ zvolal Old Firehand, „člověka jako jste vy, jsem dosud nenašel, ačkoliv jsem byl daleko. Avšak jak se stalo, že Parranoh byl zde se svými lidmi ukrytý, když Vinnetou byl nablízku?“

„Bílý náčelník nebyl skrytý po boku Apače,“ odpověděl Vinnetou, „uviděl stopu svých nepřátel a šel po jejich stezce. Jeho lidé přijdou za ním a moji bílí bratři musí Vinnetoua rychle následovat do ‚pevnosti‘!“

„Náčelník Apačů má pravdu!“ potvrdil Dick Stone. „Musíme hledět, abychom se dostali ke svým lidem.“

„Dobře,“ odpověděl Old Firehand, z jehož ruky dosud prýštila krev; musíme však odstranit stopy boje. Jdi trochu vpřed Dicku, abychom nebyli překvapeni.“

„Stane se, sir, avšak vyndejte mně napřed tuhle hračku z masa. Já k tomu dost dobře nemohu.“

Prohlédl jsem Dicka. Měl nůž v levém boku – naštěstí však jen na povrchu. Rána byla mělká a znamenala pro Stoneho železnou povahu jen škrábnutí.

„Jak odtud dopravíme zajatce?“ tázal se Firehand, když jsme jej i Dicka obvázali.

„Poneseme jej,“ odpověděl jsem. „Bude nám dělat potíže, až nabude vědomí.“

„Nést?“ otázal se Stone. „Mně se tak blaze již po několik roků nedařilo, a proto bych tomu starému hochovi tu žalost také nerad učinil.“

Uřezal několik stromků, vzal Parranohovu pokrývku, rozřezal ji na pásky a prohodil, pokyvuje spokojeně:

„Sestavíme smyk, saně, sklouzačku nebo něco takového, přivážeme na to toho mužíka a potáhneme s ním odtud.“

Návrh byl přijat a proveden a zanedlouho jsme byli na pochodu, který ovšem zanechal tak znatelnou stopu, že za námi kráčející Vinnetou se musel velmi namáhat, aby ji alespoň částečně zahladil.

KAPITOLA DEVÁTÁ Dávná láska, dávná zášť

Bylo jitro druhého dne. Ještě se sluneční paprsky nedotkly vrcholů hor a hluboké ticho dosud panovalo v ležení, já však byl již dávno na skále, kde jsem předevčírem večer našel Harryho.

Dole v údolí se převalovaly husté mraky mlhy, nahoře však byl vzduch čistý a jasný a čerstvě ovíval mé spánky. Na protější straně poskakovala v ostružinách křivonoska a lákala svým zpěvem neposlušnou samičku; dále níže seděl modrošedý vodní pták, který její zpěv rušil mňoukavým křikem a zdola zazníval podivuhodný hlas jakési kachny, která na konci každé sloky si svůj výkon sama pochválila štěbetáním. Mé myšlenky však byly méně u tohoto ranního koncertu ptactva než u včerejších událostí.

Podle zprávy jednoho z našich lovců, který při plížení lesem Poncy též pozoroval, bylo Indiánů mnohem větší množství, než jsme se domnívali: našel je dole v rovině ještě v druhém táboře, v němž byli i koně.

Mohlo se tedy určitě mít za to, že jejich tažení směřuje proti celé osadě a proto nebylo naše postavení záviděníhodné.

Hned po návratu jsme se radili, co nyní podniknout. Po různých neproveditelných návrzích jsme se shodli na tom, že se pokusíme uvědomit posádku Fort Randall a vyžádáme si od ní pomoc. Když poslové nebudou šetřit své koně, dojedou

Už za dva dny do pevnosti a celkem za čtyři dny by pomoc mohla být už zde.

Dick Stone a Will Parker, oba nerozluční kamarádi, byli vybráni za posly a za deset minut nastoupili svou nebezpečnou jízdu.

Jiné přípravy, které se musely vykonat, abychom mohli čelit přepadení, zabraly včerejší odpoledne a večer tou měrou, že jsme ani neměli kdy rozhodnout o osudu svého zajatce. Ten ležel dobře spoután a střežen v jedné ze skalních komor, a ještě před chvílí, když jsem vstal, jsem se přesvědčil o spolehlivosti jeho pout.

Nejbližší dny, snad již příští hodiny musely přinést důležité rozhodnutí a má mysl se zabývala právě velmi vážně naším postavením, když jsem byl blížícími se kroky vyrušen z přemýšlení.

„Dobrý den, sir! Zdá se, že od vás spánek rovněž tak prchá jako ode mne.“

„Bdělost je nejnutnější ctností v této nebezpečné zemi.“

„Bojíte se rudochů?“ tázal se s úsměvem Harry, neboť on to byl.

„Vím, že tu otázku nemyslíte vážně. Je nás však celkem čtyřiadvacet a máme před sebou desateronásobnou přesilu. V boji muže proti muži se jim neubráníme a naše jediná naděje je, že nás nenaleznou a že včas přijde posila.“

„Vidíte to příliš černě. Čtyřiadvacet mužů toho druhu, jako jsou naši lidé, již něco zmůže, a i kdyby rudoši náš úkryt objevili, odnesli by si jen krvavé hlavy.“

„Já jsem však jiného názoru. Jsou rozzuřeni včerejší ztrátou svých lidí i porážkou u Fort Niobrara a také vědí, že jejich náčelník je v našich rukou. Přitom uvažte, že když tak silná horda za nějakým účelem urazí takovou cestu, bude hledět, aby s největší energií a chytrostí toho účelu dosáhla.“

„To je všechno správné, sir, avšak není to důvod k obavám. Já ty lidi znám. Zbabělí a malomyslní povahou, umějí jednat jen zákeřnicky a napadat bezbranné. My jsme jejich zemi poznali od Mississippi až k Tichému oceánu, od Mexika až nahoru k jezerům, hnali jsme je před sebou, rvali se s nimi, museli jsme před nimi prchat a skrývat se, avšak vždy to byli my, co měli ruku na noži a udrželi převahu.“

Pohlížel jsem na něho, avšak neodpověděl jsem a v mém pohledu se muselo asi zračit něco docela jiného než obdiv, neboť pokračoval:

„Říkejte, co chcete, sir, v lidském srdci jsou pocity, které musí rázná ruka uposlechnout, ať už patří muži či chlapci. Kdybychom byli včera dosáhli Bee Forku, byl byste spatřil hrob, který chová dvě bytosti, které mi byly nejmilejší a nejdražší na celé daleké zemi. Byly zavražděny muži, kteří měli tmavé vlasy a hnědou pleť a od té chvíle mi to trhá rukou, když zpozoruji vlát skalpovou kadeř a mnohý Indián spadl z koně, když na něho zamířila bambitka, z níž olovo vjelo do srdce mé matky.“

Vytáhl tu zbraň z pasu a ukazoval mně ji.

„Vy jste výtečný střelec, sir, avšak z této staré hlavně byste na patnáct kroků netrefil ani kmen hikory. Můžete si tedy pomyslet, jak často a dlouho jsem se cvičil, abych byl svou ranou přesný. Umím zacházet se všemi zbraněmi; avšak jde-li o Indiány, pak sáhnu k tomuto. Neboť jsem přísahal, že každé zrnko prachu, které hnalo onu vražednou kulku, musí být splaceno životem a myslím, že již nejsem daleko od splnění té přísahy! Ta hlaveň, která skolila mou matku, je též nástrojem mé pomsty!“

„Dostal jste tu zbraň od Vinnetoua?“

„Vypravoval vám o tom?“

„Ano.“

„Všechno?“

„Nic než to, co jsem vám řekl.“

„Ano, bambitka je od něho. Avšak usedněte, sir! Řeknu vám to nejnutnější, i když věc není taková, aby se o ní mnoho hovořilo.“

Posadil se vedle mne, pohlédl pátravě do údolí a vyprávěl.

„Otec byl nadlesním tam ve staré zemi a žil se svou ženou a synem v nezkaleném štěstí, až přišla doba politického neklidu, který tak mnohého muže zklamal v jeho ideálech a vehnal jej do víru, kterému mohl uniknout jen útěkem. Během bouřlivé plavby zemřela jeho žena, a protože přistál v nové zemi bez prostředků, chopil se prvního, co se mu naskytlo: šel jako lovec na Západ a svého synka nechal u zámožné rodiny, kde byl přijat jako vlastní syn. Několik roků uplynulo za stálých nebezpečí a dobrodružství, které z něho učinily slavného wcstmana. Pak jej zavedla jedna lovecká výprava nahoru ke Quicourtu (Řeka nyní zvaná Niobrara), do středu kmene Assiniboinů a zde se poprvé setkal s Vinnetouem, který přišel s Inču-čunou od břehů Colorada, aby si na hořejším Mississippi vzal posvátnou hlínu na kalumety svého kmene. Oba byli hosty náčelníka Tah-ša-tungy, stali se přáteli a poznali v náčelníkově wigwamu jeho dceru Ribannu. Byla krásná jako ranní červánky a milá jako růže hor. Žádná z dcer kmene neuměla kůže tak jemně vydělávat a lovecký oděv tak čistě ušít jako ona. Když šla pro dřevo na oheň pod svým kotlem, kráčela její štíhlá postava rovinou jako královna a z její hlavy splývaly vlasy v dlouhých pletencích až k zemi. Byla miláčkem Mannitoua, Velkého Ducha, byla pýchou kmene a mladí bojovníci hořeli dychtivostí, aby směli složit svou kořist u jejích nohou. Avšak žádný nenašel milost před jejím okem, neboť milovala bílého lovce, ačkoliv byl starší než všichni ostatní, kteří se o ni ucházeli. Z nich byl Vinnetou nejmladší, téměř ještě chlapec.

I v bělochově duši se probudila upřímná náklonnost; sledoval její kroky, bděl nad její hlavou a mluvil s ní jako s dcerou bledých tváří. Pak přikročil jednoho dne Vinnetou k němu se slovy:

‚Bílý muž není jako jiné děti jeho národa. Z jejich úst vycházejí lži jako chuchvalce dýmu z hranice vlhkého dřeva. On však mluvil vždy pravdu k Vinnetouovi, svému příteli.‘

‚Můj rudý bratr má rameno silného bojovníka a je nejmoudřejším u poradního ohně. On nežízní po krvi nevinného, a já jsem mu podal ruku přítele. Nechť mluví!‘

‚Můj bratr miluje Ribannu, dceru Tah-ša-tungy?‘

‚Je mně milejší než stáda prérie a než majetek všech rudých mužů.‘

‚A bude k ní můj bílý bratr dobrý a nebude mluvit tvrdě k jejím uším, nýbrž dá jí své srdce a bude ji chránit proti zlým bouřím života?‘

‚Budu ji nosit v náručí a budu při ní v každé chvíli a v každém nebezpečí.‘

‚Vinnetou zná nebesa a zná jména a řeč hvězd; avšak hvězda jeho života zapadá a v jeho srdci se stmívá a bude v něm noc. On chtěl vzít dívku od Quicourtu do svého wigwamu a položit svou znavenou hlavu na její prsa, když se navrátí z bizoní stezky nebo z vesnic cizích kmenů. Avšak její oko září vstříc jeho bratru a její rty pronášejí jméno dobré bledé tváře. Apač odejde ze země štěstí a jeho noha bude sama putovat údolím Rio Pecos. Jeho ruka se již nikdy nedotkne hlavy ženy a nikdy nezazní k jeho uchu synovský hlas. Avšak on se navrátí v době, kdy se vrací los průsmyky a podívá se, je-li šťastná Ribanna, dcera Tah-ša-tungy.‘

Potom se obrátil, kráčel do noci a příštího dne ho zde již nikdo nespatřil. I jeho otec odešel s ním.

Když se na jaře vrátil, našel Ribannu a její zářící oči vypravovaly lépe než slova o štěstí, které ji potkalo. Vzal dítě teprve několik dnů zrozené z jejího náručí, políbil je na ústa a položil ruku na jeho hlavu.

‚Vinnetou bude nad tebou jako strom, v jehož větvích spí klidně ptáci a pod ním polní zvířata naleznou ochranu před přívalem, který se valí z nebe. Jeho život je tvůj život, a jeho krev jako krev tvá. Nikdy neustane jeho dech a nikdy neumdlí síla jeho ramene pro syna dívky od Quicourtu. Ranní rosa ať padá na tvé cesty a záře slunce na tvé stezky, aby měl z tebe potěšení bílý bratr Apačů.‘

„Léta minula a já rostl,“ mluvil Harry dále. „Avšak rovněž tak rostla otcova žádost po synovi, zanechaném na Východě. Účastnil jsem se her hochů a byl jsem naplněn duchem války a zbraní. Pak otec již déle nemohl odolat své touze, šel na Východ a vzal mne s sebou.

Mně se zjevil po boku mého bratra a uprostřed civilizovaného života nový svět, od něhož jsem se ani nehodlal odloučit. Otec se vrátil domů sám a zanechal mne u bratrových pěstounů. Zakrátko se však ve mně ozvala tesknota; i navrátil jsem se při příštím příchodu otce na Západ s ním.

Přišli jsme do tábora, nalezli jsme ležení prázdné a všechno bylo úplně vypálené. Po delším pátrání jsme našli vampum, který zde zanechal Tah-ša-tunga, aby nás při našem příchodu uvědomil o událostech.

Tim Finnetey, bílý lovec, byl často v našem ležení a chtěl dívku od Quicourtu za ženu; avšak Assiniboinové mu nebyli nakloněni, neboť to byl zloděj a několikrát otevřel jejich ‚caches‘. Byl odmítnut a odešel s pomstou na rtech. Od otce, s nímž se sešel v Black Hills, zjistil, že Ribanna je jeho ženou a tak zašel k Černonožcům, aby je přinutil k válečnému tažení proti Assiniboinům.

Ti splnili jeho žádost ve chvíli, kdy naši bojovníci byli na lovu. Přepadli, vyloupili a spálili ležení, povraždili starce a děti a odvedli mladé ženy a dívky s sebou. Když se bojovníci vrátili a spatřili vypálenou vesnici, pronásledovali lupiče a protože odešli několik dnů před naším příchodem, bylo pro nás možné je dohonit.

Budu mluvit krátce. Cestou jsme se sešli s Vinnetouem, který přicházel z hor, aby navštívil své přátele. Na otcovu zprávu obrátil beze slova koně a nikdy v životě nezapomenu na výraz obou těch mužů, kteří mlčky, avšak s planoucím srdcem, s naléhavým úzkostlivým spěchem sledovali cestu výpravy.

Zastihli jsme ji u Bee Forku. Dostihli Černonožce, kteří tábořili v údolí řeky, a očekávali noc, aby je přepadli. Já měl zůstat u stráže, avšak neměl jsem klid, a když přišel okamžik útoku, proplížil jsem se mezi stromy a přišel právě na pokraj lesa, když padla první rána. Byla to hrozná noc. Nepřítel byl v přesile a válečný pokřik utichl, až když začalo svítat.

Viděl jsem směs divokých postav, slyšel sténání raněných a ležel s modlitbou v trávě. Pak jsem se vrátil na své místo k stráži. Ta však zatím zmizela. Ohromná úzkost se mne zmocnila, a když jsem uslyšel radostný řev nepřátel, poznal jsem, že jsme byli poraženi.

Skrýval jsem se až do večera a odvážil se potom na místo, kde se odehrál boj.

Panoval tam hluboký klid a jasný svit měsíce padal na mrtvé postavy. Zachvácen hrůzou bloudil jsem sem a tam, a – tu ležela ona, má matka, střelena do prsou, ruce křečovitě svírající kolem malé sestřičky, jejíž hlavička byla rozpolcená hroznou ranou. Ten pohled mne oloupil o vědomí a já klesl bez ducha na zem.

Jak dlouho jsem zde ležel, jsem nevěděl. Byl den a večer a opět den; pak jsem uslyšel nablízku tiché kroky. Pozvedl jsem se a spatřil otce a Vinnetoua, oba v rozedraných šatech a pokryti ranami. Podlehli v boji, byli spoutáni a odvlečeni odtud, avšak vyvlekli se z pout a uprchli.“

Oddechnuv si, umlkl Harry a pohlédl strnule do dálky. Potom se obrátil rychle ke mně a otázal se:

„Máte ještě matku, sir?“

„Ano.“

„Co byste dělal, kdyby vám ji někdo usmrtil?“

Nemohl jsem hned odpovědět. Pak jsem řekl:

„Nechal bych jednat ruku spravedlnosti.“

„Dobře. A když je spravedlnost slabá nebo příliš daleko, jako zde na Západě, pak se ujme zákona vlastní ruka.“

„Mezi trestem a pomstou je docela zřejmý rozdíl, Harry! První je nutný následek hříchu, je to vykoupení úzce spojené s pojmem božské a lidské spravedlnosti; druhá je ošklivá a okrádá člověka o přednosti, kterými byl obdařen před zvířetem.“

„Vy tak můžete mluvit, protože vašimi chladnými žilami neproudí indiánská krev. Když se však člověk těch předností dobrovolně zřekne a stane se nebezpečnou bestií, pak se s ním smí právě tak zacházet, musí být pronásledován, dokud ho nezasáhne smrtící kulka. Když jsme onoho dne pohřbili své mrtvé a zachránili je před supy, nebyl v našich srdcích žádný jiný pocit, než touha po pomstě. A tehdy Vinnetou vyřkl náš slib, když hrozivým hlasem řekl:

‚Náčelník Apačů hrabal v zemi a našel šíp pomsty. Jeho ruka je sevřena v pěst; jeho noha je lehká, a jeho tomahawk má ostří blesku. Bude hledat a nalezne Tima Finneteye, vraha dívky z Quicourtu a vezme jeho skalp za život Ribanny, dcery Assiniboinů.‘“

„Byl Finnetey oním vrahem?“

„Byl. V prvních okamžicích boje, když se zdálo, že přepadení Černonožci podlehnou, zastřelil ji. Vinnetou to viděl, vyrval mu zbraň a byl by ho usmrtil, kdyby se nebyli na něho vrhli jiní a nebyli ho po zoufalém odporu zajali. Na posměch mu ponechali prázdnou bambitku; ta se dostala později jako dar do mých rukou a neopustila mne nikdy, ať jsem postavil nohu na chodníky měst nebo na trávu prérie.“

„Musím vám říci, že – – –“

Přerušil mne odmítavým pohybem ruky.

„Co mi chcete říci, vím a řekl jsem si již tisíckrát sám. Je to prázdné rozumářství. Avšak neslyšel jste nikdy onu pověst o ‚flast-ghostu‘, který za divokých bouří zuří po rovině a všechno zničí, co se mu odváží vzdorovat? Ta pověst má hluboký smysl, který nám chce říci, že bezuzdná vůle se musí vylít jako vzbouřené moře na rovinu, než zde nabude pevné půdy pořádek civilizace. I mými žilami proudí jedna vlna toho moře a já musím její síly poslechnout, ačkoliv vím, že v přívalu utonu.“

Ta slova byla plná předtuchy a po nich následovalo hluboké, zamyšlené ticho, které jsem konečně přerušil. Ten hoch myslel, mluvil a jednal jako dospělý; to se mne nemile dotýkalo, ano – odpuzovalo mne to. Domlouval jsem mu něžnými slovy. Vyslechl mne klidně a zavrtěl hlavou. Výmluvnými slovy mi vylíčil dojem, kterým působila ona hrozná noc na jeho ducha, popsal mi další svůj život, který se zmítal mezi výstřednostmi pustiny a civilizovaného světa, a já nakonec pocítil, že nemám právo, abych jej odsoudil.

Tu zazněl zdola ostrý hvizd. Harry přestal mluvit a prohodil:

„Otec svolává lidi. Pojďte dolů. Bude čas zabývat se zajatcem.“

Povstal jsem a uchopil jeho ruku. „Chtěl byste mi splnit prosbu, Harry?“

„Rád, nebudete-li žádat něco nemožného.“

„Ponechte ho mužům!“

„Vy právě chcete to, co vám splnit nemohu. Tisíc a tisíckrát jsem si přál, abych stál proti němu tváří v tvář; tisíc a tisíckrát jsem si ten okamžik maloval všemi barvami, které má lidská fantazie; on je cílem mého života, cenou za všechna utrpení a strádání, která jsem probojoval a zakusil a nyní, když mám tak blízko k splnění svých tužeb, bych se jich měl úplně vzdát? Ne, ne, a ještě jednou ne!“

„Vaše přání se vyplní i bez vaší přímé účasti; lidský duch má bažit po vyšších cílech, než je ten, který jste si určil vy! Lidské srdce je schopné světějších a větších pocitů, než je ukojení i nejžhavějšího pocitu pomsty.“

„Smýšlejte, jak chcete, sir, avšak ponechte také mně moje mínění.“

„Tedy mé přání nesplníte?“

„Nemohu, i kdybych chtěl. Pojďte dolů!“

Nadobyčejné vlastnosti tohoto nadaného chlapce budily ve mně pro něho velký zájem, musel jsem však litovat tvrdohlavosti, s jakou lpěl na svých krvavých úmyslech. Byl jsem neobyčejně dojat tou rozmluvou, šel jsem zvolna za ním.

Dříve jsem ještě zašel k Hatátitlovi, abych tomu hodnému zvířeti přinesl ranní pozdrav. Pak jsem přikročil k shromážděným, kteří seděli okolo Parranoha, připoutaného k jednomu stromu. Radili se o způsobu jeho smrti.

„Zhynout musí, ničema, jestli se nemýlím,“ zuřil právě Sam Hawkens; „avšak já bych své Liddy nezpůsobil ten žal, aby vykonala rozsudek, myslím.“

„Zemřít musí, musí,“ souhlasil Bill Bulcher, přisvědčuje hlavou, „a mně to bude působit radost, spatřím-li, jak se houpe na větvi. Co myslíte, sir?“

„Thatʼs right – máte pravdu,“ odpověděl Old Firehand. „Naše hezká osada však nesmí být znečištěna krví toho netvora. Tam venku u Bee Forku vraždil a venku na stejném místě bude potrestán. Místo, které vyslechlo mou přísahu, ať vidí též její splnění. Co o tom soudí Vinnetou, náčelník Apačů?“

„Vinnetou se nebojí šípů Ponců; on má na svém pasu kůži psa z Athabasky a daruje jeho tělo svému bílému příteli.“

„A vy?“ obrátil se Firehand tázavě ke mně.

„Udělejte s ním krátký proces! Strach před Indiány nemá jistě žádný z nás; avšak nepokládám za nutné vydat se v neprospěšné nebezpečí a při tom prozradit náš pobyt. Ten člověk není hoden takového rizika.“

Nyní se ozval Harry:

„Co se však mne týká, tedy žádám rozhodně, aby byl rozsudek vykonán na tom místě, na němž leží oběti toho muže. Osud stvrzuje mou žádost tím, že nám jej dal zde a nikoli jinde do rukou. Oč žádám, jsem povinen těm, u jejichž hrobu jsem přísahal.“

Odvrátil jsem se beze slova.

Zajatec stál vzpřímen u kmene a přes bolesti, které mu dozajista působila hluboko zarytá pouta, nehnul ani brvou. Ačkoli jednání, které slyšel, mělo pro něho velkou důležitost, nehnula se na jeho tváři, stářím a vášněmi zryté, ani vráska. Do jeho odstrašujících rysů byly vryty celé dějiny jeho života, a pohled na jeho holou, lesknoucí se lebku zvyšoval hrozný dojem, který ten muž činil i na lhostejného pozorovatele.

Po delší poradě, které jsem se neúčastnil, se rozešel kruh soudců a lovci se připravovali k odchodu.

Vůle chlapce tedy prorazila a já se nemohl ubránit myšlence, že nám z toho vzejde neštěstí. Old Firehand ke mně přistoupil a položil mi ruku na rameno.

„Nechte to běžet, jak to samo chce, sir, a neměřte evropským loktem věci, které nejsou přistřihnuty podle šablony vašeho tak zvaného vzdělání,“ řekl.

„Já o vašem jednání nechci pronášet úsudek, sir. Zločin musí být potrestán; v tom je vaše jednání správné; avšak nebudete mně zazlívat, když vám řeknu, že s popravou nemám co dělat. Půjdete k Bee Forku?“

„Půjdeme, a protože vy se nechcete věcí zabývat, bude mi milé, budu-li si jistý, že zde zůstal někdo, jemuž mohu svěřit naše ležení.“

„Nebude mojí vinou, když se něco stane, co si nepřejeme, sir. Kdy se vrátíte?“

„To nemohu určitě říci; bude se to řídit podle toho, co venku nalezneme. Žijte tedy blaze a mějte oči otevřené!“

Přistoupil k mužům, kteří byli určeni, aby ho se zajatcem doprovodili. Ten byl odvázán od stromu, a když se vrátil Vinnetou, který se šel přesvědčit o volnosti průchodu a oznámil, že nic podezřelého nezpozoroval, vrazili Finneteyovi do úst roubík, a pak všichni kráčeli k východu.

„Můj bílý bratr zůstane zde?“ otázal se Apač, jenž se přidružil k výpravě.

„Náčelník Apačů zná mé myšlenky; má ústa nemusí mluvit!“

„Můj bratr je opatrný jako noha, než vstoupí do vody krokodýlů; avšak Vinnetou musí jít a být u syna Ribanny, která zemřela rukou Athabasky.“

Odešel; věděl jsem, že mé mínění je i jeho míněním a že jen starost o Harryho jej přinutila, aby šel s nimi.

Jen málo lovců zde zůstalo, mezi nimi Bill Bulcher. Zavolal jsem je k sobě a oznámil jsem jim, že zamýšlím vyjít ven a prozkoumat okolí.

„To nebude třeba, sir,“ mínil Bulcher. „Venku je stráž a má otevřené oči, a kromě toho byl též náčelník Apačů na výzvědách. Zůstaňte a odpočiňte si; však ještě budete mít práci.“

„Proč?“

„Nu, ti rudoši mají přece oči i uši a jistě zpozorují, že venku mohou něco ulovit.“

„Úplně s vámi souhlasím, Bille, a proto se podívám, zdali se něco nehýbe. Zatím zde převezměte dohled! Nezůstanu venku dlouho.“

Šel jsem si pro opakovačku a vyšel ven. Stráž mne ujišťovala, že nezpozorovala nic podezřelého; já však se již naučil důvěřovat jen svým očím, a proto jsem vlezl do houští.

Právě naproti vchodu do našeho údolí jsem zpozoroval několik zlomených větviček a při bližším ohledání místa jsem zjistil, že zde ležel člověk, jenž stopu, kterou jeho tělo na padlém listí a měkké půdě zanechalo při odchodu, pečlivě hleděl vyhladit. Úplně se mu to nepodařilo.

Byli jsme tedy tajně pozorováni, naše pevnost byla objevena, a každý okamžik jsme mohli očekávat přepadení. Protože jsem však soudil, že pozornost nepřítele bude především obrácena k Parranohovi a jeho průvodu, bylo nutno Old Firehanda včas varovat; proto jsem se rozhodl, že co nejrychleji pospíším za ním.

Když jsem stráž ještě poučil, sledoval jsem stopy našich lidí, kteří se vydali po řece vzhůru, a při tom mne vedla cesta podél včerejšího dějiště. Jak jsem tušil, stalo se: Poncové našli své mrtvé vyzvědače, a z množství zdupané trávy se dalo soudit, že se sem dostavili v značném množství, aby okolí důkladně prohledali.

Ještě jsem daleko nezašel, když jsem narazil na nové stopy. Přicházely ze strany z houští a vedly dále po cestě, kterou šli naši lovci. Sledoval jsem je s největší obezřelostí a přece s největším spěchem a urazil jsem poměrně v krátkém čase značný kus cesty, takže jsem dorazil brzy k místu, kde se voda Bee Forku vlévá do proudu Mankizity.

Protože jsem neznal místa, na němž se poprava měla stát, musel jsem svou opatrnost zdvojnásobit. Sledoval jsem a pozoroval stopy jen ze strany, jejich směr, táhnoucí se podél houštin.

Nyní tvořila říčka záhyb a ohraničovala na tom místě travnatou mýtinu bez křoví. Uprostřed volného prostranství stály balzámové jedle, pod jejímiž větvemi seděli lovci v živém rozhovoru, zatímco zajatec byl přivázán k jednomu kmenu.

Právě přede mnou, ve vzdálenosti sotva délky tří mužů, vyhlíželo několik Indiánů okrajem houští ven na mýtinu a já okamžitě pochopil, že ostatní odešli vpravo a vlevo, aby mé přátele sevřeli ze tří stran a náhlým útokem je buď pobili, nebo vehnali do řeky.

Nebylo chvíle nazbyt. Zvedl jsem henryovku k líci a spustil. V první chvíli dělaly hluk jen mé výstřely, neboť přátelé i nepřátelé byli živě překvapeni neočekávaným křižováním svých záměrů. Potom však zazněl bojovný řev Indiánů téměř za každým keřem a již bylo prostranství pokryto řvoucími, šupějícími a křičícími lidmi, kteří v nejzuřivějším pěstním boji spolu zápasili.

Současně s Indiány jsem vyrazil vpřed i já a přišel právě včas, abych skolil Indiána, který útočil na Harryho. Ten vyskočil a namířil bambitku na Parranoha, aby jej skolil, avšak Indián, který to zpozoroval, mu v tom zabránil. Zády k sobě nebo stromům, se bránili lovci všemi silami. Byli to samí vyškolení trappeři, kteří již zažili mnohou půtku a neznali strach; avšak bylo jasné, že zde musí podlehnout přesile, tím spíš, že předtím poskytovali Indiánům otevřený cíl a proto téměř všichni byli zraněni.

Několik rudochů se vrhlo hned na počátku na Parranoha, aby jej zprostili pout a ačkoli se Firehand i Vinnetou namáhali, aby ten úmysl překazili, přece jen se podařil. Mohutným rozmachem rozhodil svalnatý muž ruce, aby přivedl svou krev opět do proudu, vyrval jednomu ze svých lidí tomahawk a zvolal, vrhaje se na Vinnetoua:

„Sem, ke mně, pse z Pimo! Nyní mi zaplatíš mou kůži, kterou jsi mi tak drze stáhl!“

Apač, který byl osloven nadávkou svého kmene, se mu hned postavil, byl však raněn a současně napaden i z jiné strany. Old Firehand byl obklíčen a my ostatní jsme byli tak zaměstnáni, že jsme nemohli na vzájemnou pomoc ani pomýšlet.

Další odpor by zde byl bláznovstvím a cit pro čest nemístný. Proto jsem, drže Harryho za ruku a prorážeje kruh bojovníků zvolal:

„Do vody, muži, do vody!“ a cítil jsem již také v tom okamžiku, jak se voda nade mnou zavřela.

Mé volání, proniknuvší bitevní vřavou, bylo uslyšeno, a kdo se mohl vyprostit, uposlechl ho. Fork byl sice hluboký, avšak tak úzký, že bylo třeba jen málo rozmachů k dosažení protějšího břehu; avšak v bezpečí jsme pak ještě nebyli. Chtěl jsem proto přetnout výběžek země mezi Forkem a Mankizitou a pak ji přeplavat; a již jsem také ukazoval hochovi směr, kterým se musíme pustit, když tu malá, křivonohá Samova postava v mokrém, crčícím loveckém kabátě a šplouchajících mokasínech se mihla vedle nás a pohlédnuvše chytře malýma očkama zpět na nepřátele, rychlým skokem zmizela stranou ve vrbinách.

Hned jsme byli za ním; neboť výhoda jeho úmyslu byla příliš jasná, než abych se držel svého dřívějšího směru.

„Otec, můj otec!“ volal Harry úzkostlivě. „Musím k němu; já ho nesmím opustit!“

„Pojďte,“ nutil jsem ho a táhl jej stále vpřed. „My ho teď nemůžeme zachránit, když se to nepodařilo jemu samotnému!“

S největší rychlostí utíkajíce houštím, jsme dorazili konečně opět k Bee Forku a to nad místem, kde jsme vyskočili do vody. Všichni Indiáni se hnali směrem k Mankizitě a proto, když jsme dosáhli protějšího břehu, jsme mohli dost bezpečně pokračovat v cestě. Sam Hawkens, jak se zdá, však otálel.

„Vidíte tam ležet ty pušky, sir?“ otázal se.

„Indsmani je odhodili, než vlezli do vody.“

„Hihihi, sir, jsou to hloupí muži, že nám zde nechají své bouchačky, jestli se nemýlím!“

„Vy je chcete vzít? Je to nebezpečné.“

„Nebezpečné? Sam Hawkens a nebezpečí?“

Rychlými skoky, které mu dodávaly vzezření honěného klokana, spěchal a posbíral pušky. Já ho následoval a přeřízl jsem tětivy luků, které ležely rozptýleny po zemi, takže byly aspoň na čas nepotřebné.

Nikdo nás v tom nerušil, neboť rudoši ani netušili, že by někteří z pronásledovaných mohli mít odvahu vrátit se na bojiště. Hawkens držel chvíli pušky v rukou, útrpně je prohlížel a pak je hodil všechny do vody.

„Hezké krámy, sir, pěkné krámy! Krysy by mohly hnízdit v hlavních, aniž by byly, tuším, příliš vyrušovány. Avšak pojďte; není zde bezpečno, jestli se nemýlím!“

Vydali jsme se přímou cestou, houštím a lesem, abychom dorazili co nejdříve do tábora. Jen část Indiánů byla u Bee Forku a protože jsem věděl, že jsme pozorováni a že tedy naše sídlo je prozrazeno, dalo se očekávat, že ostatní využili nepřítomnosti lovců k přepadení tábora.

Ještě jsme měli značný kus cesty před sebou, když jsme zaslechli směrem od našeho údolí výstřel.

„Kupředu, sir!“ zvolal Sam Hawkens a zrychlil kroky.

Harry dosud nepromluvil ani slovo a s úzkostlivou tváří rychle spěchal dál. Stalo se, jak jsem předpověděl a i když jsem mu nechtěl dělat výčitky, pozoroval jsem na něm, že si je dělá sám.

Rány se opakovaly a nebylo již pochyb, že naši v ‚pevnosti‘ bojují. Zde bylo třeba pomoci a přes neschůdnost lesa se nám podařilo dostihnout údolí, do něhož východ naší, pevnosti‘ ústil. Utíkali jsme k místu, které leželo naproti východu a kde jsem zpozoroval stopy Indiánů. Asi leželi rudoši na pokraji lesa skryti a odtud ohrožovali vodní bránu. Museli jsme se proto na ně dostat zezadu, jestliže jsme chtěli mít úspěch.

Najednou jsem stranou za námi uslyšel šelest, jako by se někdo kvapem prodíral houštím. Na dané znamení jsme se postavili za husté keře a očekávali objevení člověka, který šelest působil. Jak bezměrnou jsme měli radost, když jsme poznali Old Firehanda, jehož následoval Vinnetou a ještě dva lovci. Oni tedy pronásledovatelům unikli, a třebaže Harry svou radost nad shledáním nápadně neprojevil, byla na něm přece zjevná způsobem, který mně přesvědčil, že jeho srdce je schopné ušlechtilých citů, což mne s ním smířilo.

„Slyšeli jste výstřely?“ tázal se Old Firehand chvatně. „Musíme našim lidem pomoci. Ačkoli je vchod tak úzký, že jej může jediný muž dobře hájit, přece nevíme, co se stalo.“

„Nic se nestalo, sir, jestli se nemýlím,“ mínil Sam Hawkens. „Rudí objevili naše hnízdo a nyní si před ním lehli, aby viděli, co se z něho vylíhne. Stráž jim asi dala trochu olova a tak tedy celý ten hluk neznamená nic jiného, než že si máme ještě zajít pro několik kůžiček.“

„Možná, že je to tak; avšak přece musíme dál, abychom měli jistotu. Je také na uváženou, že zde budou zakrátko naši pronásledovatelé a že pak budeme mít co dělat s dvojnásobným množstvím Indiánů.“

„Avšak naši rozprchlí lidé?“ namítl jsem.

„Hm, ano, my potřebujeme každou ruku tak nutně, že nemůžeme nikoho postrádat. Jednotlivec si vchod nevynutí. Musíme se tedy rozhlédnout, zdali se k nám snad ještě některý nepřidruží.“

„Moji bílí bratři ať zůstanou zde. Vinnetou půjde, aby se podíval, na kterém stromě visí skalpy Ponců.“

Aniž čekal na odpověď, odešel, a my jsme nemohli udělat nic jiného, než ho poslechnout a vyčkat na jeho návrat. Mezitím se k nám skutečně přidružili ještě dva z našich rozptýlených lidí. I oni byli přilákáni střelbou a spěchali sem na pomoc. Jedinou příčinou, že jsme se tak šťastně sešli, bylo to, že jsme všichni šli přímou cestou lesem a ačkoliv mezi námi nebyl nikdo, kdo by byl unikl bez rány, přece jsme měli důvěru, že šťastně vyvázneme z osidel. Vždyť nás bylo devět osob, tedy množství, které při společném postupu něco zmůže.

Tak minula značná doba, než se Vinnetou opět vrátil. Odpravil v tichosti opět jednoho nepřítele a byl toho názoru, že zde nesmíme déle pobývat; jinak rudoši budou hned vědět, že jsme za nimi.

Na Old Firehandovu radu jsme měli utvořit rovnoběžnou čáru s okrajem houští, vpadnout nepříteli do zad a vyhnat jej z úkrytu. Proto jsme se rozdělili; nejdřív jsme však připravili své namočené pušky opět ke střelbě a sotva uplynulo několik minut, již hřměly rány z našich devíti pušek jedna za druhou.

Protože naše čára byla dost široká a rány stále padaly, pokládali rudoši naši tlupu za větší, než byla a prchali. Avšak místo, aby prchali ven do volného údolí, kde by jejich postavy poskytovaly dobrý terč, prorazili naším řetězem a nechali své padlé ležet.

Strážce zpozoroval Indiány blížit se a uklidil se v pravý čas do ‚pevnosti‘. Pronásledovali jej, avšak po několika výstřelech jeho a Billa Bulchera, který hned přiběhl, opět zalezli do houští, z něhož jsme je nyní vypudili.

Oba strážci dosud byli ve vodních vratech, neboť jestliže se nechtěli vydat do nebezpečí, nemohli se ukázat dříve, dokud jsme se neukázali my jim. Když se tak stalo, vyslechli všichni naši zprávu.

V tom okamžiku se ozval ze strany hřmot jako od stáda divokých býků. Hned jsme byli v křoví připraveni k výstřelu. Jak jsme se však podivili, když jsme spatřili stádo osedlaných koní, z nichž na nejpřednějším seděl muž v loveckém oděvu, jehož tvář kvůli krvi řinoucí se z rány na hlavě nebylo možné ani poznat. I na těle měl několik ran a bylo patrné, že vyvázl z postavení, které nebylo záviděníhodné.

Právě na místě, na němž vždy stávala stráž, se zastavil, a zdálo se, že ji hledal. Když ji nespatřil, jel dál a kroutil hlavou a u vodní brány seskočil z koně. Tu se vedle mne ozval Samův hlas:

„Nechám se odřít a vykuchat jako tlustoocasník, není-li to Jackie Corner. Tak pěkně nespadne nikdo z koně jako on, myslím si!“

„Máš pravdu, starý coone! Jackie Corner je to, greenhorn – víš to ještě, Same Hawkensi? Jackie Corner a greenhorn, hahaha!“

A když jsme všichni vyšli ven, zvolal:

„Požehnány oči mé! Tu jsou všichni ti skokani, kteří se synem mé matky tak udatně běželi před rudokožci. Nu, nehněvejte se, avšak mnohdy je útěk lepší než cokoli jiného.“

„Vím to, muži; avšak povězte, kde jste vzal ty koně?“ otázal se Old Firehand.

„Hm! Přišlo mi na mysl, že rudoši budou hledat starého Cornera spíše všude jinde, než ve vlastním ležení. Šel jsem tedy napřed do gutteru; tam jsem však již nic nenašel. Proto se greenhorn – slyšíš, Same, hahaha – odebral ke couchu (Místo pro koně, stanoviště koní), kde byli koně. Ptáčci vyletěli a nechali u zvířat dva, aby mně dali své kožichy; jejich vůle se také splnila! Byla to zlá práce a vynesla mi několik děr; avšak Jackie Corner si myslel, že Indsmanům udělá radost, když jim pomůže od koní. Ty špatné jsem vyhnal ven na prérii a dobré jsem vzal s sebou; tady jsou!“

„Hm, tak to má být!“ zvolal Sam Hawkens, udiven hrdinstvím mluvčího.

„Ovšem, že to tak má být,“ odpověděl Corner, „neboť odejmeme-li těm šípařům koně, pak jsou se svým filipem v koncích a musí bídně zahynout. Avšak zde leží tři z nich! Aha, byli zde, a proto u nich bylo tak prázdno. Pohleďte na tohoto hnědáka, sir; kůň jako tabák; patří asi náčelníkovi!“

„Kterého jsme tak pěkně vyvedli na vzduch,“ hněval se Sam. „Byl to od nás nesmysl, myslím si.“

Old Firehand výtku neslyšel. Přikročil k hnědákovi a prohlížel si zvíře s obdivem.

„Znamenitý kůň,“ obrátil se ke mně. „Kdyby mně byla ponechána volba, nevím, kterého bych vzal, zdali Hatátitlu či toho zde.“

„Vinnetou mluví s duší koně a slyší tepot jeho žil. Vzal by Hatátitlu,“ rozhodl Apač.

Tu se ozval pronikavý syčivý zvuk, šíp vletěl Samovi na ruku, odrazil se však od silné, jako železo tvrdé kůže jeho kabátu a spadl na zem. Současně zaznělo ohlušující „hi-hi-hi“ z houští. Přes tu demonstraci se však neukázal žádný Z Indiánů a Sam, zvednuv šíp ze země prohodil:

„Hihihi! Kabátem Sama Hawkense má proniknout taková hloupá rostlina. Po třicet roků jsem sázel záplatu na záplatu a vězím v nich jako San Jago v lůně Abrahámově, jestli se nemýlím.“

Více jsem z jeho chvalozpěvu na kabát nezaslechl, neboť jsme skočili hned do houští, abychom na nepřívětivý pozdrav řádně odpověděli. Kdybychom byli chtěli utéct do ‚pevnosti‘, byli bychom snad jeden po druhém postříleni, protože úzký vchod dovolil vstup jen jednomu. Pak bychom však museli také opustit koně, poněvadž jejich doprava úzkým vchodem byla nadmíru těžká; také ta okolnost, že se Indiáni neodvážili k útoku, nasvědčovala, že jich není mnoho a že jim chybí zbraně, které jsme jim se Samem sebrali nebo poničili.

Celý hluk byl jen projevem bojovné mysli Indiánů, neboť ačkoliv jsme vnikli hluboko do houští, nespatřili jsme z nich ani jednoho.

Uprchli asi co nejrychleji, aby přivedli posilu, a my jsme tou událostí tolik zmoudřeli, že jsme již nezůstali venku, nýbrž odebrali se dovnitř, pevnosti. ‚

Jeden z trapperů, kteří se našeho tažení nezúčastnili, byl ponechán na stráži, zatímco ostatní pečovali o své rány, jedli nebo odpočívali.

U ohně, který byl shromaždištěm všech, kteří cítili potřebu hovorem si ulehčit, bylo živo. Každý chtěl vypravovat o zažitém dobrodružství a vyslovit svůj názor. Všichni byli toho mínění, že se pro nejbližší dobu nemáme čeho bát. Dobrodružství bylo vítězně překonáno a žádná z ran se nezdála být nebezpečná. K tomu se zdálo, že naše útočiště je úplně bezpečné; o proviant a střelivo bylo bohatě postaráno, a teď nás mohli nepřátelé obléhat dlouho, jak jim bude libo, anebo si mohli rozbít hlavy o okolní strmé skály.

I Old Firehand byl téhož názoru, jak se zdálo, jen Vinnetou nesouhlasil.

Ležel stranou nablízku svého koně a byl hluboce zamyšlen.

„Oko mého rudého bratra hledí zamračeně a jeho čelo nese vrásky starosti. Jaké myšlenky sídlí v jeho srdci?“ tázal jsem se ho.

„Náčelník Apačů vidí, jak smrt vniká bránou a zkáza sestupuje dolů z hor. Údolí září plamenem ohně a voda je rudá krví zabitých. Vinnetou mluví s Velkým Duchem. Oko bledých tváří osleplo záští a jejich moudrost uhnula pocitům pomsty. Parranoh přijde a vezme skalpy lovců; avšak Vinnetou je opásán k boji a zazpívá pohřební píseň na tělech svých nepřátel.“

„Jak může Ponca vejít do ležení lovců? Vraty vniknout nemůže!?“

„Můj bílý bratr mluví slova, nevěří jim však. Může jedna puška zadržet množství rudých mužů, když vniknou do úžiny?“

Měl pravdu. Proti nepatrnému množství se mohlo jedinému člověku podařit uhájit vchod, ne však proti tak značné tlupě, jaká stála proti nám.

Řekl jsem to Old Firehandovi; ten však odpověděl:

„I když se k tomu odváží, budeme je moci zastavit, jakmile půjdou roklí.“

To znělo pravdivě a já se tím musel spokojit, ačkoliv nemenší okolnost mohla postačit k vyvrácení té námitky.

KAPITOLA DESÁTÁ O život

Když nastal večer, byla ještě zdvojnásobena bdělost, a ač jsem měl ke svému výslovnému přání stráž až za svítání, nedalo mně to přece jen klid. Byl jsem stále připraven.

Noc ležela tiše a klidně nad údolím, v jehož popředí hořel oheň a vrhal své třesoucí se světlo na okolí. Hatátitlá, který se mohl volně pohybovat, se pásl v temném pozadí kotliny; šel jsem se za ním podívat a našel jej vzadu až na úpatí kolmo stoupajících výšin. Když jsem ho polaskal, chtěl jsem opět odejít. Zarazil mne však tichý hřmot.

I kůň pozvedl svou hlavu; jelikož nás však mohl prozradit i nejtišší dech, uchopil jsem jej za uzdu a zakryl mu rukou nozdry. Mohl jsem proti jasnému nebi rozpoznat každý předmět a napjatě jsem pátral po příčině, která urvala padající kámen z jeho místa.

V prvním okamžiku po pádu kamene nebylo vidět nic nápadného. Hřmot snad byl nahoře rovněž zpozorován a čekalo se asi na reakci, vzbudil-li podezření nebo ne.

Ten názor byl správný, neboť když jsem se chvíli nehnul, spatřil jsem několik postav, které se odlepily od skalisek a slézaly dolů; zakrátko pak jsem spatřil celou řadu Indiánů, kteří kráčeli jeden za druhým po hřbetě vrchu a následovali volnými a opatrnými kroky svého vůdce, který se zdál být s místem náramně dobře obeznámen a potřeboval ještě asi dvě minuty, aby se dostal do údolí.

Kdybych měl svou zbraň, bylo by pro mne lehké srazit jej dolů a výstřelem současně pobouřit údolí. Byl to vůdce, a ostatní by se snad neodvážili ani o krok dál, kdyby byl zabit. Bohužel měl jsem za pasem jen revolvery, které na takovou vzdálenost neměly cenu.

Dám-li znamení, budou nepřátelé přece jen dříve dole, než mohla přijít pomoc, a já se pak octl v nejnebezpečnějším postavení; neboť kdybych chtěl odejít, musel jsem opustit své místo, kryté křovím, a musel jsem se vydat napospas puškám. Proto jsem zvolil jinou taktiku.

Parranoh – jenž byl rozhodně vůdcem – a podle všeho tu cestu nekonal poprvé, byl právě nablízku skaliska, podél něhož musel lézt. Dorazím-li k němu dříve než on ke mně, musí mi vběhnout do rány. Proto jsem odhodlaně stoupal vzhůru. Skryt za balvanem jsem mohl čelit všem.

Sotva jsem udělal první krok, padla vpředu u vodní brány rána, za níž následovaly další. Pochopil jsem hned uskok Indiánů, kteří podnikli zdánlivý útok na vchod, aby odvrátili pozornost od vlastního místa, z něhož nám hrozilo nebezpečí. S dvojnásobným kvapem a namáháním jsem lezl vzhůru, a byl jsem již tak blízko skalisku, že jsem na něj již mohl téměř dosáhnout rukou, když volná kamenná hmota pode mnou povolila, a já se střemhlav zřítil dolů, kde jsem na několik okamžiků pozbyl vědomí.

Když jsem opět začal myslet a otevřel oči, spatřil jsem první Indiány vzdálené jen několik kroků. Vyskočil jsem, ačkoliv jsem byl hrozně potlučen a pohmožděn, vystřelil rychle za sebou rány z jednoho revolveru na temné postavy, vymrštil se na Hatátitlu a uháněl úprkem k ohni – nesměl jsem zvíře zanechat v nebezpečí.

Poncové, kteří nyní viděli, že jsou prozrazeni, vyrazili ze sebe známý bojovný pokřik, a jakmile dosáhli půdy, hnali se jeden za druhým za mnou.

Oheň jsem našel opuštěný; neboť všichni se hnali ke vchodu a teprve po mých výstřelech se vraceli k místu, odkud zazněly. Uvítali mne chvatnými otázkami.

„Indiáni přicházejí,“ zvolal jsem; „rychle do jeskyní!“

To byl jediný prostředek k záchraně před zkázou, která nám hrozila. V jeskyních jsme byli v bezpečí a mohli jsme v nich nejen vzdorovat Indsmanům, nýbrž je i po jednom postřílet do posledního muže.

Proto jsem spěchal již při svém volání k „budoáru“, který mně sloužil za ložnici; bylo však již pozdě.

Rudoši mne sledovali v patách a napadli, proti svému zvyku, hned lovce, kteří byli nevysvětlitelnou přítomností nepřítele tak překvapeni, že pomysleli na obranu teprve tehdy, když zbraně začaly mezi nimi řádit.

Možná, že bych byl útočiště přece jen dosáhl; avšak spatřil jsem Harryho, Old Firehanda a Vinnetoua ohroženy a skočil jsem jim na pomoc.

„Pryč, pryč, ke skalní stěně!“ volal jsem, vraziv do klubka, takže útočníci na okamžik ustali a otevřeli nám cestu k strmé skále.

„Musí to být, jestli se nemýlím?“ volal na nás hlas z trhliny ve skále naproti, která byla právě tak široká, že jí mohl prolézt muž. „Teď je Sam Hawkens, starý trapper, prozrazen!“

Lstivý mužík byl jediný, který neztratil duchapřítomnost a použil několika volných okamžiků k záchraně. Bohužel, jeho námaha byla bezvýsledná, protože úkryt byl právě tam, kam se obrátily naše kroky. Přes to však natáhl Sam rychle ruku po Harrym a uchopil ho za rameno.

„Malý sir ať jde se mnou do hnízda, myslím; je tam právě ještě dost místa pro něho, jak se mně zdá.“

A pak hned Hawkens a Harry začali střílet z pušek. První nabíjel, a druhý, který vešel na okraj trhliny, posílal kulky do nepřátel.

Byl to divoký, hrůzyplný boj, který ani nejbujnější fantazie by nemohla vylíčit. Polozhaslý oheň vrhal svou plápolavou, temně žhavou zář do údolí, v němž se jednotlivé bojující tlupy odrážely, jako by vylezli z pekla na sebe se vrhající démoni. Vytím Indiánů pronikal povzbuzující křik trapperů a ostré, krátké třesky revolverů; půda se chvěla pod těžkými kroky spolu zápasících lidí.

Nepochybovali jsme o tom, že jsme ztraceni. Množství Ponců bylo příliš značné, než abychom mohli doufat, že se udržíme. Nahodilý obrat v náš prospěch se nedal očekávat, zrovna tak jako možnost protlouci se, a proto byl každý přesvědčen, že přestane zakrátko patřit k živým. Nadarmo však nechtěl nikdo zemřít, a i když se oddal osudu, přece se bránil všemi silami a s onou chladnokrevností, která dodává bílým lidem nad barevnými tak velkou převahu.

Při tom krvavém boji jsem si vzpomněl na své staré rodiče, které jsem zanechal v rodné vlasti, a kteří již nedostanou zprávy od syna z dalekého světa, vzpomněl jsem – avšak ne, odhodil jsem všechny ty myšlenky, neboť okamžik nevyžadoval jen tělesnou námahu, nýbrž i největší duševní pozornost.

Kéž bych zde měl svou henryovku! Avšak ta ležela v komoře, kam jsem nedorazil. Předvídal jsem, co přijde, radil jsem a varoval, a nyní jsem musel pykat za chyby jiných. Zmocnil se mne vztek a roztrpčení, které zdvojnásobily mé síly při práci tomahawkem, takže se z trhliny pochvalně ozvalo:

„Dobře, sir, dobře! Sam Hawkens a vy, to se hodí dohromady, myslím. Škoda, že budeme porubáni! Mohli jsme spolu ulovit ještě lecjakou kožešinu, jestli se nemýlím.“

Bojovali jsme tiše a mlčky; bylo to tiché, avšak tím hroznější úsilí.

Sotva dva kroky ode mne stál Old Firehand. Způsob, jakým rval oběma rukama životy jej tísnících nepřátel, mne naplnil úžasem. Celý potřísněný a rozerván, stál opřen u skály. Dlouhé, šedivé vlasy mu splývaly z hlavy; rozkročené nohy jako by se vkořenily do země. Držel v jedné ruce těžkou sekeru, v druhé lehce ohnutý nůž a odrážel příval útoků. Byl posetý ranami: avšak žádná jej nepovalila, a já jsem musel vždy znovu pohlížet na jeho vysokou, hrdinskou postavu.

Najednou vzniklo v klubku rudochů hnutí, a objevil se Parranoh, který si razil cestu lesem lidí. Sotvaže spatřil Old Firehanda, zvolal:

„Konečně tě mám! Vzpomeň si na Ribannu a zemři!“

Při tom se chtěl vedle mne vrhnout na něho; chytil jsem jej za rameno a rozpřáhl se. Poznal mne, odskočil, a můj tomahawk svištěl do prázdna.

„I ty!“ vykřikl. „Tebe musím dostat živého. Dejte mu laso!“

Skočil vedle mne, než jsem opět zvedl sekeru, namířil bambitkou; rána třeskla; Old Firehand rozevřel široce ruce, skočil mocným, křečovitým skokem doprostřed nepřátel a klesl bez hlesnutí k zemi.

Zdálo se mi, že ta kulka zastihla má prsa, tak mnou trhl pád hrdiny; srazil jsem Indiána, s kterým jsem se v tom okamžiku bil, k zemi, a chtěl se vrhnout na Parranoha, když jsem zpozoroval temnou postavu, která se s hadovitou ohebností proplétala bojovníky a vzpřímila se právě před vrahem.

„Kde je ropucha z Athabasky? Zde stojí Vinnetou, Apač, aby pomstil smrt svého bílého bratra!“

Více jsem neviděl, neboť ten děj tak zabral mou pozornost, že jsem zapomněl na sebe. Pocítil jsem na krku smyčku a trhnutí – současně jsem ucítil úder do hlavy a pozbyl vědomí.

* * *

Když jsem procitl, byla úplná tma a ticho kolem mne, a já se marně rozpomínal, jak jsem se sem do té temnoty dostal. Palčivá bolest, kterou jsem cítil na hlavě, mi připomněla konečně úder pažbou, a pak se vybavovaly podrobnosti až k úplnému obrazu. K zmíněné bolesti se ještě přidružila trýzeň, kterou mi působily rány a pouta, jimiž mi svázali nohy a ruce, kterými jsem nebyl s to hnout.

Pak jsem uslyšel vedle sebe hluk, jako by si člověk odkašlal.

„Je tu ještě někdo?“ tázal jsem se.

„Hm, ovšem! Ten muž se ptá právě tak, jako by Sam Hawkens nebyl nikým, jestli se nemýlím.“

„Vy jste to, Same? Povězte, pro všechno na světě, kde jsme!“

„Tak trochu pod střechou, muži. Vrazili nás do kožešinové jeskyně; víte, tam, kde ležely kožešiny, myslím, které jsme tak pěkně zakopali. Avšak nenajdou ani jedinou, říkám, ani jedinou!“

„A co je s ostatními?“

„Ujde to, sir. Old Firehand je mrtev. Bill Bulcher mrtev, Jackie Corner mrtev – všichni, všichni jsou mrtví, byli všichni greenhorni, hihihi! Jen vy jste ještě živ a Vinnetou; i malý sir trochu žije, jak se mně zdá – a Sam Hawkens, hm, možná, že toho také ještě úplně nezdolali, hihihi!“

„Víte to určitě, že Harry ještě žije, Same?“

„Myslíte, že takový starý skalper neví, co vidí, muži? Strčili jej vedle do druhé díry a vašeho rudého přítele k němu. Byl bych tam rád s nimi, nebyla mně však dovolena audience, jestli se nemýlím.“

„Co je s Vinnetouem?“

„Díra vedle díry, sir! Když z toho vyvázne, bude vypadat jako starý kabát, do něhož Sama Hawkense tak opatrně zabalili; záplata na záplatě!“

„O vyváznutí není řeči. Avšak jak se jim dostal do rukou?“

„Právě tak jako vy a já. Bránil se jako pohan – hm, je také jedním z nich, jestli se nemýlím, hihihi – chtěl také raději zahynout, než se dát usmažit na kůlu; nic mu však nepomohlo; byl přece poražen a téměř ve dví roztržen. Vy z toho nechcete vyváznout? Sam Hawkens k tomu má velikou chuť, jak se mně zdá!“

„Co pomůže chuť, když to není možné?“

„Není možné? Hm, to zavání greenhornem! Rudoši jsou dobří lidé, dobří lidé: vzali starému coonovi všechno; všechno, bambitku, dýmku – hihihi, ti se podiví, až k ní přičichnou; voní jako skunk! Bude jim však právě vhod – i Liddy je u ďábla – ubohá Liddy; který šakal ji asi bude mít! – a klobouk a čepec – ti se podiví tomu skalpu, hihihi, stál mne tři svazky tlustoocasníků tehdy v Tekamě; to již víte, jestli se nemýlím – avšak nůž mu ponechali, starému Hawkensovi; vězí v rukávě. Starý, šedý medvěd jej tam strčil, když zpozoroval, že je s bytem v díře v koncích.“

„Nůž ještě máte? Nemůžete se však k němu dostat, co, Same?“

„To si myslím také, sir; musíte synu mé matky trochu pomoci!“

„Přijdu hned! Uvidíme, co se dá v té věci udělat.“

Ještě jsem se k němu nezačal valit, jediný způsob, kterým bylo možné se pohybovat, když se otevřely dveře a vešel Parranoh s několika Indiány. V ruce držel hořící louč, jejíž záře nás osvítila. Nenamáhal jsem se předstírat bezvědomí, nepohlédl jsem však na něho.

„Tady tě konečně máme!“ zasípěl na mne. „Zůstal jsem ti něco dlužen, nyní si však už na to nebudeš nucen stěžovat. Znáš tohle?“

Při tom mně strčil před oči skalp; byl to ten, který mu odňal Vinnetou. Věděl tedy, že jsem jej tehdy skolil. Apač mu to neřekl, to jsem věděl určitě, avšak Finnetey mne snad tehdy večer při svitu ohně zpozorovat, nebo na mne při srážce pohlédl. Když jsem neodpověděl, pokračoval:

„Poznáte všichni, jaké to je, když člověka probodnou a stáhnou mu kůži z hlavy; počkejte chvíli, až bude den. Budete mít z mé vděčnosti potěšení!“

„Nebude nám tak blaze, jak se mně zdá!“ mínil Hawkens, který nedovedl mlčet. „Jsem ale zvědav, kterou kůži stáhnete Samu Hawkensovi; mou máte již v rukou, je zhotovena vlásenkářem – jak se vám ta práce líbila, starý Yambarico?“

„Jen žertuj! Však budeš mít ještě dost kůže k odření.“ A po krátkém mlčení, při kterém si prohlédl naše pouta, se otázal:

„Asi jste neočekávali, že Tim Finnetey zná tady tu vaši past na myši? Byl jsem v údolí ještě dřív, než ten pes Firehand o ní tušil, a věděl jsem rovněž, že jste se sem uklidili. Ten zde mně to vypravoval!“

Při tom vytáhl z pasu nůž a ukázal Samovi jeho dřevěnou rukojeť. Sam pohlédl na vyřezaná písmena a zvolal:

„Fred Ovins! Hm, byl to lotr odjakživa! Přál bych si, aby musel sám okusit toho nože.“

„Buď bez starosti, muži! Myslel, že se tím tajemstvím vykoupí, nebylo však z toho nic, vzali jsme mu život a kůži právě tak, jako to i vy poznáte, jenže opačně, napřed kůži a potom život.“

„Dělejte, co chcete! Sam Hawkens je se svou závětí hotov a vám zanechal věc, která se nazývá paruka, jestli se nemýlím. Můžete ji dobře upotřebit, hihihi!“

Parranoh jej kopl a vyšel opět ven se svými němými průvodci.

Chvíli jsme byli mlčenliví a nehybní, potom však, když jsme se cítili bezpečnými, kutáleli jsme se k sobě, takže jsme se konečně octli vedle sebe. Ačkoliv jsem měl ruce pevně spoutané, podařilo se mi přece jen vytáhnout nůž z jeho rukávu a jeho pomocí mu rozříznout pouta na rukou. Tím se mu uvolnily ruce, a několik okamžiků nato jsme stáli na nohou a třeli si strnulé údy.

„Dobře tak, Same; nezdáš se ještě být tak nerovným tvorem!“ chválil sám sebe malý muž. „Vězel jsi už v mnohé zkažené omáčce; avšak tak zlá nebyla žádná, jako ta dnešní. Jsem zvědav, jak dostaneš uši z čepice, jestli se nemýlím!“

„Napřed se podívejme, jak je venku, Same!“

„To si myslím také, sir; to je nejnutnější.“

„A pak především zbraně. Vy máte nůž, já jsem však beze zbraně.“

„Však se něco najde!“

Přikročil ke dveřím a poněkud rozhrnul obě kůže.

Právě vyvleklo několik Indiánů oba zajatce z vedlejší jeskyně, a z ležení přicházel Parranoh. Bylo již dosti jasno, takže jsme údolí přehlédli úplně. Nedaleko vodní brány se dostal do rozepře Hatátitlá s oním hnědákem, kterého ulovil chudák Jackie Corner, a pohled na zvíře, které mně přirostlo k srdci, mne přinutil, že jsem se vzdal úmyslu utéct pěšky. Nepříliš daleko se pásl Vinnetouův Ildži. Kdyby se nám podařilo dostat se ke svým zbraním a zvířatům, snad by bylo možné prchnout.

„Vidíte to, sir?“ smál se Hawkens.

„Co?“

„Hm, tam vzadu toho starého chlapíka, který se tak pohodlně válí v trávě.“

„Vidím.“

„A také věc, která vedle něho stojí opřena o kámen?“

„I tu.“

„Hihihi, položte starému coonovi ručnici do cesty! Nazývám-li se skutečně Sam Hawkens, musí to také být Liddy, zdá se mi, a sáček na kulky bude ten chlap mít také.“

Nemohl jsem si všímat malého hrdiny, neboť Parranoh zaujal celou mou pozornost. Bohužel nemohl jsem rozumět, co k oběma zajatcům mluvil, a trvalo to značnou dobu, než od nich odešel; avšak jeho poslední slova, která pronesl povýšeným hlasem, jsem slyšel zřetelně, a ta mně řekla obsah celé jeho řeči.

„Připrav se, Pimo! Kůl právě zarážejí, a ty –“ dodal s pohledem plným nenávisti na Harryho, – „ty se budeš péci vedle něho.“

Pokynul svým lidem, aby spoutané dopravili na místo, na němž se utábořili Indiáni kolem vysoce plápolajícího ohně, a pak odešel.

Nyní jsme museli jednat co nejrychleji, neboť budou-li oba zajatci jednou dopraveni doprostřed shromážděných rudochů, nebylo již naděje dostat se k nim.

„Same, mohu se na vás spolehnout?“ tázal jsem se.

„Hm, nevíte-li to vy, já to věru nevím! Musíte to teprve zkusit, jestli se nemýlím.“

„Nuže, vezměte si pravého, já levého. Pak rychle přeřezat řemeny!“

„A pak k Liddy, sir!“

Řekl to tak s podivným výrazem v tváři, na níž bylo znát potěšení nad nastávajícím kouskem. „Nuže, tedy na ně!“

Tichými, avšak rychlými skoky jsme se hnali za Indiány, kteří vlekli zajaté, a až k nám byli napolo obráceni, přece se nám podařilo nepozorovaně k nim doběhnout.

Sam vrazil svému muži nůž tak jistě do těla, že bez hlesu klesl; já však, úplně bezbranný, musel jsem použít rukou, kterými jsem Indiánovi tak stiskl hrdlo, že zvuk, který chtěl vyrazit, se jen proměnil v hvízdavý šelest, a pak i on se svezl k zemi: vytrhl jsem mu okamžitě nůž z opasku.

Několik rychlých řezů zbavilo zajatce pout dříve, než nás při rychlosti děje mohl někdo zpozorovat.

„Kupředu, přátelé! Pro zbraně!“ zvolal jsem, protože jsem věděl, že bez nich není záchrany, strhl jsem usmrcenému váček s náboji a hnal se za Vinnetouem, který chápaje věc správně, neběžel k vratům, nýbrž doprostřed přímo k ohni tábořících.

Jako v každém okamžiku, kdy běží o život, se člověk stává zcela jiným, tak i nám dodalo pomyšlení na nebezpečí potřebné obratnosti. Dříve než se překvapení vzpamatovali, byli jsme již s vyrvanými zbraněmi na druhé straně.

„Hatátitlá! Hatátitlá!“ zvolal jsem na koně, a za několik okamžiků jsem již seděl na jeho hřbetě, uviděl jsem Vinnetoua vyskočit na Ildžiho a Sama na ryzáka, který se mu naskytl.

„Nahoru, ke mně, proboha, rychle!“ volal jsem na Harryho, který se marně snažil vylézt na Finneteyova koně, který bil kolem sebe jako divoký. Uchopil jsem ho za ruku, strhl jej nahoru k sobě a obrátil se k východu, jímž právě Sam zmizel.

Byl to okamžik nejvyššího rozčilení. Zuřivý křik plnil vzduch; výstřely hřměly; šípy svištěly kolem nás, a do toho zazníval dupot a funění koní, na které se rudoši vrhli, aby nás pronásledovali.

Byl jsem poslední a nemohu ani říci, jak jsem se dostal tou úzkou, klikatou stezkou ven, aniž mne nepřátelé zasáhli. Hawkense již nebylo vidět; Vinnetou zahýbal vpravo do údolí, kterým jsme sem před několika dny přišli, a ohlédl se při tom na mne, zdali ho následuji.

Právě jsem zamýšlel zahnout stranou, když padla rána, a já ucítil, jak sebou Harry trhl. Byl raněn.

„Hatátitlá, kupředu!“ poháněl jsem v úzkosti zvíře, a týmž šíleným letem, jako tehdy v New Venangu, jsme se hnali vpřed.

Když jsem se ohlédl, spatřil jsem Parranoha na mustangu těsně za mnou; ostatní kryl záhyb cesty. Ačkoliv jsem se mohl ohlédnout jen zběžně, zpozoroval jsem zuřivý vztek, s nímž nás chtěl dohonit, a proto jsem ještě více poháněl statné zvíře, na jehož rychlosti a vytrvalosti všechno záviselo. Nebál jsem se sice zápasu s tím mužem, vadil mně však ve volném pohybu chlapec a proto jsem mohl hledat spásu jen v útěku.

Jako bouře jsme letěli podél vody. Vinnetouův hřebec rozhazoval nohy, že se pod nimi až jiskřilo, a kamení odletovalo jako krupobití. Hatátitlá s ním držel krok, i když nesl dvojnásobnou tíži; avšak ačkoliv jsem se ani neohlédl, přece jsem cítil, že je nám Parranoh v patách; dupot jeho hnědáka zněl stále blíž.

„Jste raněn, Harry?“ otázal jsem se v plném trysku.

„Ano.“

„Nebezpečně?“

Teplá krev se mu řinula z rány po mé ruce, kterou jsem jej držel. Měl jsem ho příliš rád, než abych o něho neměl starost.

„Vydržíte jízdu?“

„Doufám, že ano.“

A opět jsem pobídl koně. Neměl nadarmo jméno Blesk. Letěl vpřed, zdálo se, že se ani nedotýká kopyty půdy.

„Držte se pevně, Harry. Jsme již napolo zachráněni!“

„Mně nezáleží na životě. Spusťte mne dolů, jestliže vám překáží má váha při útěku!“

„Ne, vy musíte žít! Máte k tomu právo!“

„Nyní již ne, protože je otec mrtev. Měl jsem zemřít s ním!“

Nastalo ticho, jen supění koně se ozývalo.

„Já jsem zavinil jeho smrt,“ řekl chlapec. „Kdybych byl uposlechl vás, byl by Parranoh zastřelen v ‚pevnosti‘, a Indsmani by otce neusmrtili!“

„Nemyslete na minulost.“

„Ne, pusťte mne dolů! Parranoh zůstává pozadu. Snad bychom si mohli oddechnout.“

„Nu, zkusme to.“

Již dávno jsme nebyli u řeky a octli se na otevřené rovině, po níž jsme letěli rovnoběžně s okrajem lesa po levé straně.

Parranoh byl nyní značný kus vzadu, Hatátitlá se tedy přece jen ukázal lepší než jeho hnědák. Za bílým náčelníkem nás sledovali jednotlivě i v tlupách Indiáni, kteří se doposud nechtěli vzdát pronásledování, i když jsme se od nich stále více vzdalovali.

Pohlédl jsem opět kupředu, spatřil jsem, že Vinnetou seskočil z koně a postavil se za něho. Nabíjel ukořistěnou pušku. I já zarazil svého koně. Spustil jsem Harryho dolů, slezl též a položil jej do trávy. K nabíjení jsem neměl kdy, neboť Parranoh byl již příliš blízko. Proto jsem vzal tomahawk.

Pronásledovatel zpozoroval můj pohyb, dal se však strhnout koněm a letěl, mávaje sekerou proti mně. Pojednou zahřměl Apačův výstřel. Tim Finnetey sebou trhl a svalil se z koně, současně zasažen mým tomahawkem.

Vinnetou obrátil mrtvé tělo nohou a řekl:

„Had z Athabasky již nebude syčet a nebude náčelníka Apačů nazývat jménem Pimo. Můj bratře, vezmi si své zbraně zpět!“

Skutečně! Mrtvý nesl můj nůž, sekeru, revolvery a opakovačku; rychle jsem si to všechno vzal a spěchal k Harrymu, zatím co Vinnetou chytal hnědáka.

Indsmani se nám již tak přiblížili, že na nás téměř mohli dostřelit svými kulkami. Sednuvše opět na koně, hnali jsme se s obnovenou rychlostí dál.

Tu se pojednou po levé straně něco jasně zalesklo jako ocel zbraní, četná tlupa jezdců vyletěla z lesa mezi nás a pronásledovatele, zabočila proti nim, a hnala se tryskem na ně.

Byl to oddíl dragounů z Fort Randall. Jejich přítomnost na tomto místě nebyla, jak jsme potom slyšeli, nijak náhodná. Oba naši poslové, Dick Stone a Will Parker, je zastihli na půl cestě. Dragouni totiž byli na trestné výpravě proti Poncům, za přepadení Fort Niobrara. Při tom našli stopu rudých a sledovali ji. Zpráva našich poslů je přinutila k nejrychlejší jízdě.

Nestarajíce se dál o stopu, hnali se, vedeni oběma westmany, rovnou k hide-spotu.

Nebyl však nyní čas na úvahy. Sotva Vinnetou spatřil jezdce, obrátil svého koně, letěl vedle mne a vjel s pozdviženým tomahawkem mezi Poncy, kteří ani neměli kdy zarazit běh svých koní. Já však slezl, abych prohlédl Harryho ránu.

Nebyla nebezpečná. Protože jsem nic jiného neměl, uřízl jsem pás ze své košile a obvázal jím ránu, abych alespoň zamezil krvácení. Pak jsem se tázal:

„Budete moci sednout na koně, Harry?“

Usmál se a přikročil k hnědákovi, jehož uzdu mně Vinnetou hodil, když se hnal proti Indiánům. S mou pomocí se dostal Harry také rychle do sedla.

„Nyní, když se krev neřine, necítím ani ránu. Tam prchají rudoši. Vpřed za nimi, sir!“

Měl pravdu. Zbaveni svého náčelníka, který by je snad povzbudil k boji, nebo zorganizoval jejich útěk, hnali se rudoši s dragouny již v posledních řadách, stejnou cestou zpět, kterou jsme přišli, a proto se dalo očekávat, že budou hledat ochranu v pevnosti.

Opět jsme popohnali koně, letěli vedle padlých Indiánů a dostihli vojáky ještě značný kus cesty před vodní bránou.

Důležité bylo, aby se Indiáni nemohli usadit ve skalních záhybech, ale abychom vrazili dovnitř hned s nimi; proto jsem hnal Hatátitlu houštím a kamením vedle celé řady pronásledovatelů, a octl jsem se záhy po boku Vinnetouovi, který v řadách prchajících řádil jako zuřivý, srážeje jednoho za druhým.

Nyní prchající zahnuli vlevo k vratům a právě chtěl první vrazit s koněm do chodby, když z ní padla rána a zasažený spadl z koně. Pak zahřmělo podruhé; druhý se svezl ze sedla, i rudoši když viděli, že je vchod hájen a že jsou též námi obklíčeni, vyrazili směrem k Mankizitě a prchali, stále pronásledováni dragouny, podél řeky.

Nemenší než jejich zděšení byl též můj úžas nad výstřely, které náš úmysl tak účelně podporovaly, či vlastně jej udělaly zbytečným. Dlouho jsem však nemusel být v pochybnostech o osobě zmužilého střelce, neboť ještě nedozněl hluk kopyt odjíždějících jezdců a již vyhlédl opatrně z lesa huňatých vousů mocný nos, nad nímž se leskla dvojice lstivých oček, a jelikož nebylo vidět žádné nepřátelské bytosti, vynořily se po chvíli i ostatní části těla důvěřivě za zkoumajícím čichovým ústrojím.

„Žehnám svým očím, sir! Která puška vás sem vystřelila, jestli se nemýlím?“ otázal se malý muž, stejně udiven mým zjevem, jako já jeho.

„Same, jste to vy? Jak jste se dostal do vrat? Vždyť jsem vás viděl odjíždět!“

„Odjíždět, sir? Děkuji za takovou jízdu! Měl jsem herku, která nechtěla z místa a která svými kostmi mezi mýma nohama tak třásla, že by se mně byly nohy rozpadly, kdybych nebyl to hloupé zvíře nechal běžet. Potom jsem se opět kradl zpět, hihihi; myslel jsem si, že všichni rudoši se poženou za vámi, a že bude ‚pevnost‘ opuštěna, jak se mně zdálo. Bylo to tak. Ti se podivili, když se opět vraceli; tvářili se, myslím, velice hloupě, hihihi! Avšak – bless my soul – tady jsou zas ty naše dvě velké děti! Dick a Will, jestli se nemýlím! Dobře, že jste se včas uklidili, sice byste byli už také bradou vzhůru a já bych se neměl s kým vadit, poněvadž takové greenhorny, jako jste vy, nenajdu na celém světě, hihihi!“

Dick a Will se totiž oddělili od dragounů a jeli za námi. Sam byl jejich příchodem ovšem překvapen. Dick Stone mu nyní rázně odpověděl:

„Jen tolik nekvákej, stará žábo! Raději nám poděkuj, že jsme rychle přivedli hromadu dragounů. Honí Indsmany venku – a kdyby nebylo nás, možná, že by ti nebylo právě blaze! Uznej, že jsme vás tak trochu zachránili!“

„To neuznám. Old Shatterhand, Vinnetou a Sam Hawkens jsou lidé, kteří se umějí zachránit i bez modrokabátnických hrdinů. Avšak aby vojáci dali Poncům na pamětnou na dlouhá léta, k tomu přišli v pravou chvíli. Myslíte, abychom jeli teď za nimi?“

„K čemu? Budou sami s Indsmany hotovi! To si asi myslel též Vinnetou, neboť vjel s Harrym do pevnosti. Pojedeme tam také a podíváme se na své mrtvé.“

Když jsme vjeli dovnitř kotliny, která se nám stala tak osudnou, spatřili jsme na místě, kde se včerejší noci odehrával boj, Vinnetoua a Harryho u těla Old Firehanda. Plačící chlapec držel otcovu hlavu na klíně. Apač prohlížel ránu. Právě když jsme k nim přišli, uslyšeli jsme zvolat Vinnetoua:

„Uff, uff! Ještě není mrtev – žije!“

Ta slova nás téměř elektrizovala. Harry radostí vykřikl. Pak jsme se všichni zúčastnili Firehandova kříšení, a on skutečně zakrátko otevřel oči. Poznal nás a usmál se jemně na svého syna; mluvit však nemohl, a vědomí jej záhy opět opustilo. Prohlédl jsem jeho ránu. Kulka vnikla do pravého křídla plic a vyletěla vzadu z těla; bylo to těžké, s velkou ztrátou krve spojené zranění; avšak přes to, že byl Firehand v krátké době raněn již podruhé, souhlasil jsem s Apačem, že raněný při své více než silné přirozenosti, může být zachován naživu. Vinnetou jej ošetřil svým osvědčeným způsobem, načež jsme raněného uložili tak pohodlně, jak to jen bylo ve skalních komůrkách možné.

Potom jsme také mohli myslet trochu i na sebe; žádný z nás nevyšel bez rány, a proto jsme se vzájemně sešívali a záplatovali, jak to právě šlo. Mnozí z naší společnosti – bohužel – neuposlechnutí mé výstrahy zaplatili smrtí.

V poledne se dostavili dragouni. Zahnali Poncy úplně, a při tom neztratili ani jediného muže. Velící důstojník se těšil, že poznal Vinnetoua a mne. S Old Firehandem se znal již z dřívějška. Aby popřál koním oddechu, tábořil s námi po tři dny v údolí; v této době byli též pohřbeni mrtví. Pozval nás, abychom dopravili Old Firehanda, až vydrží dopravu, do Fort Randall, kde se mu dostane řádného lékařského ošetření. Slíbili jsme, že přijedeme.

Že starý Sam byl nad smrtí tolika dobrých kamarádů hluboce zarmoucen, pochopí každý. Sam ujišťoval, že každého Poncu, kterého v budoucnosti potká, bez milosti zastřelí. Já však i v tomto případě soudil jinak. Parranoh byl běloch; stáli jsme tedy zase před starou zkušeností, že Indián se stal tím, čím je dnes, jenom neblahým vlivem bledých tváří.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ Pedlar

Uplynuly tři měsíce, a my dosud nesli následky vylíčených událostí. Naděje zachránit Old Firehanda se sice splnila, avšak uzdravení pokračovalo nesmírně pomalu; slabostí dosud nemohl povstat. Původní myšlenky dopravit ho do Fort Randall jsme se vzdali; měl zůstat až do úplného uzdravení v pevnosti, kde mu naše péče úplně dostačovala; Vinnetou byl ovšem činný jako lékař.

Poranění Harryho bylo jen nepatrné. Vinnetou měl rány na celém těle, avšak nikoli nebezpečné, všechny se již zacelovaly. Moje zranění nebyla důležitá; při dotyku sice bolela, avšak tehdy jsem byl vůči bolestem otužilý jako Indián. Nejlépe na tom byl Sam Hawkens; měl jen několik pohmožděnin, které nezasloužily ani zmínku.

Dick a Will, jak víme, neutrpěli cestou pro pomoc žádné zranění.

Dalo se očekávat, že Old Firehand i po svém úplném uzdravení se bude muset dlouhou, dlouhou dobu velmi šetřit. Začít hned život trappera, bylo pro něho nemožné. Proto se odhodlal, že půjde na Východ ke svému staršímu synovi, jakmile bude moci podniknout cestu, a vezme Harryho s sebou. To se rozumělo samo sebou, že kožešiny, které se svou společností lovců nasbíral, nezůstanou ležet; musely být zpeněženy. Ve Fort Randall se bohužel k tomu nenaskytla příležitost, a přece dopravit tak velké množství kožešin na Východ bylo pro nás rekonvalescenty tím těžší. Jak se to mělo zařídit? Pak nám pomohl dobrou radou jeden z vojáků, kteří zde zůstali po nějakou dobu k naší ochraně. U Turkey Riveru se prý zdržuje pedlar, kočující obchodník, který kupuje všechno, co se mu nabídne, a při tom neobchoduje jen na výměnu, nýbrž platí i hotovými penězi. Takový muž nám mohl pomoci z rozpaků.

Avšak jak ho sem dostat? Poslat k němu jsme nemohli, neměli jsme nikoho kromě vojáků, a z těch nesměl žádný své místo opustit. Musel se tedy jeden z nás k tomu propůjčit. Nabídl jsem se já, byl jsem však upozorněn, že se tam potloukají bělochům velmi nebezpeční Okananda-Siouxové. Pedlar se k nim mohl klidně odvážit, neboť rudoši zřídkakdy ublíží obchodníkovi, protože si u něho mohou leccos vyměnit; tím více se však před nimi museli mít na pozoru jiní běloši, a proto, ačkoliv jsem se nebál, mně bylo přece milé, když se Vinnetou nabídl, že mne doprovodí. Odejít jsme mohli, protože Harry, Sam, Dick a Will postačili k ošetření Old Firehanda, a vojáci se starali o potřebné potraviny. Vydali jsme se tedy na cestu a dorazili třetího dne k Cedar Creeku nebo Turkey Riveru. Je mnoho říček toho jména; ta, kterou míním, je známá kvůli mnoha krvavým srážkám, které zde měli běloši s různými kmeny Siouxů (Pravý přítok Missouri, nepatrný tok ve státě Dakota).

Jak nyní nalézt pedlara? Byl-li u Indiánů, museli jsme být nadmíru opatrní. Na řece a jí nablízku byly však také četné osady bělochů, kteří se zde před několika lety usadili, a já pokládal za vhodné napřed vyhledat jednu z těch osad, abychom se tam dotázali. Jeli jsme podél řeky, aniž jsme nalezli stopu nějakého obydlí, až jsme konečně k večeru spatřili pšeničné pole a za ním další. U potoka, který svou vodu vléval do řek, stál ze syrových, silných kmenů postavený dosti veliký srub se zahradou, obehnanou silnou ohradou. Vedle uzavírala podobná ohrada volné prostranství, v němž bylo několik koní a krav. Tam jsme zajeli, sesedli, přivázali své koně a chtěli vejít do domu, který měl úzká, střílnám podobná okna. Pak jsme spatřili, že ze dvou těchto oken se na nás míří puškami a příkrý hlas volal:

„Stop! Zde není holubník, kam je možné vletět a kdykoli vyletět. Kdo jste, bělochu, a co zde chcete!?“

„Jsem trapper a hledám pedlara, který se zde v kraji potuluje,“ odpověděl jsem.

„Pak si ho najděte! Já s vámi nemám co jednat. Kliďte se odtud!“

„Avšak, sir, snad budete tak rozumný a dáte nám informaci, můžete-li ji dát. Jen sebranka se odhání od dveří.“

„Co říkáte, je správné, a právě proto vás odháním.“

„Vy nás tedy máte za sebranku?“

„Yes!“

„Proč?“

„To je má věc; vlastně bych vám to nemusel říci; avšak vaše povídání, že jste trapper, je zajisté lež.“

„Je to pravda.“

„Pshaw! Sem, tak daleko na západ, se nikdo neodváží, leda by to byl Old Firehand.“

„Od toho právě přicházím.“

„Vy? Hm! Odkud?“

„Dva dny jízdy odtud, kde má své ležení za Mankizitou v horách. Možná, že jste o tom již slyšel?“

„Jistý Dick Stone byl jednou zde a řekl mi ovšem, že asi tak dlouho se musí jet, aby se tam člověk dostal.“

„Dick Stone je můj přítel.“

„Možná; já vám však nesmím důvěřovat, neboť máte s sebou rudocha, a nynější doba není taková, aby člověk nechal k sobě vejít lidi této barvy kůže.“

„Vejde-li tento Indián k vám, pak to budete muset pokládat za poctu. Je to Vinnetou, náčelník Apačů!“

„Vinnetou? Kdyby to byla pravda! Ať mi ukáže svou pušku!“

Vinnetou sňal z ramene svou stříbrnou ručnici a držel ji tak, že ji osadník mohl vidět.

„Stříbrné hřeby! To souhlasí. A vy, bílý, máte dvě pušky, velkou a malou; pak mně něco napadá. Je ta větší snad zabíječka medvědů?“

„Ano.“

„A menší henryovka?“

„Ano.“

„A vy máte v prérii jméno, které zní jinak, než vaše pravé jméno?“

„To je správné.“

„Jste snad Old Shatterhand?“

„Tím ovšem jsem.“

„Pak rychle dovnitř, meššúrs! Takoví lidé jsou mi vítáni. Dostane se vám všeho, co si vaše srdce přeje, mám-li to.“

Hlavně zmizely, a hned nato se objevil settler ve dveřích. Byl to dost silný, statný a kostnatý muž, na němž bylo vidět, že prodělal v životě boje, jimž nepodlehl. Podal nám obě ruce a zavedl nás dovnitř srubu, kde byla jeho žena a syn, mladý, silný muž. Jiní dva synové byli, jak jsme se dozvěděli, na práci v lese.

Vnitřek domu měl jen jedinou místnost. Na stěnách visely pušky a různé lovecké trofeje. Nad ohništěm se vařila v železném kotli voda; nejnutnější nádoby stály vedle na dřevěném podstavci. Několik beden nahrazovalo šatník, a u stropu viselo tolik uzeného masa, že z něho mohla pětičlenná rodina žít několik měsíců. V předním koutě byl stůl a několik židlí. Museli jsme usednout a dostali jsme večeři, která byla na místní poměry velmi dobrá. Mezi jídlem se vrátili oba synové z lesa, usedli k nám bez okolků a statečně jedli, aniž promluvili; slovo měl výhradně otec.

„Meššúrs,“ řekl, „nesmíte mně zazlívat, že jsem vás oslovil trochu drsně. Zde se musí počítat s rudochy, zvláště s Okananda-Siouxy, kteří teprve nedávno den cesty odtud přepadli jeden srub. A ještě méně lze důvěřovat bělochům, neboť sem přijdou jen takoví, kteří se na Východě již nesmí ukázat. Proto nás tím více těší, když se člověku naskytne příležitost vidět gentlemany, jako jste vy. Tedy pedlara chcete najít? Chcete s ním domluvit obchod?“

„Ano,“ odpověděl jsem, zatímco Vinnetou po svém zvyku mlčel.

„Jaký? Neptám se ze zvědavosti, ale abych vám dal informaci.“

„Chceme mu prodat kožešiny.“

„Mnoho?“

„Ano.“

„Za zboží nebo peníze?“

„Bude-li to možné za peníze.“

„Je to tedy váš muž, a to jediný, kterého zde naleznete. Ostatní jen vyměňují; tento má však u sebe vždy peníze nebo zlato, protože navštěvuje diggins (Naleziště zlata). Je to podnikatel, říkám vám, a ne snad chudák, který celý svůj krám nosí na zádech.“

„Poctivý je?“

„Hm, poctivý! Co míníte poctivostí? Pedlar chce dělat obchody, chce vydělat, a nebude tedy tak hloupý, aby si dal ujít výdělek. Kdo se dá ošidit, je sám vinen. Jmenuje se Yates, rozumí svému oboru a provádí jej tak, že cestuje vždy se čtyřmi nebo pěti pomocníky.

„Kdy myslíte, že ho nyní nalezneme?“

„To zjistíte ještě dnes večer u mne. Jeden z jeho pomocníků, který se jmenuje Rollins, byl včera zde, aby se poptal po obchodech; jel vzhůru po řece k nejbližšímu settlerovi a vrátí se, aby zůstal až do zítřejšího rána. Ostatně, Yates měl v poslední době nehody.“

„Proč?“

„Stalo se mu v krátké době pětkrát nebo šestkrát, že když přišel uzavřít obchody, našel osadu vypálenou Indiány. To pro něho neznamená, jen velkou ztrátu času, nýbrž i škodu, nehledě k tomu, že i pro pedlara je za takových okolností nebezpečné běhat rudochům do cesty.“

„Ty přepady se staly blízko vás?“

„Ano, totiž s ohledem na to, že zde na Západě slova blízko nebo daleko se musí brát podle jiného měřítka než jinde. Můj nejbližší soused bydlí odtud devět mil.“

„To je k politování, neboť na takovou vzdálenost si nemůžete v případě nebezpečí vzájemně přijít na pomoc.“

„To je pravda; přece však nemám strach. Ke starému Cropleymu nesmí rudoši přijít; já se totiž jmenuji Cropley, sir. Já bych jim pěkně posvítil na cestu!“

„I když jste jen čtyři?“

„Čtyři? Mou ženu můžete taky počítat, sir, a jak! Ta se nebojí žádného rudocha a umí s puškou zacházet právě tak, jako já sám.“

„To rád věřím; přijdou-li Indiáni v přesile, pak platí přísloví: mnoho psů, zajícova smrt.“

„Well! Musí však být člověk právě zajícem? Já sice nejsem tak slavný westman jako vy a nemám ani henryovku ani stříbrnou ručnici, avšak střílet umím. Naše pušky jsou dobré, a jakmile zavřu dveře, nepřijde mi jistě žádný rudoch dovnitř. A kdyby jich stálo venku i sto, my bychom je všechny odklidili, jednoho za druhým. Avšak poslouchejte! To bude asi Rollins.“

Zaslechli jsme koňský dupot, který před dveřmi ustal. Cropley vyšel ven. Slyšeli jsme jej s někým mluvit, a pak přivedl dovnitř muže, kterého nám představil:

„To je Mr Rollins, o němž jsem vám vypravoval, pomocník pedlara, kterého hledáte.“

A obrátiv se k příchozímu, pokračoval:

„Řekl jsem vám venku, že vás očekává velké překvapení, totiž jaké muže u mne dnes spatříte. Tito gentlemani totiž jsou Vinnetou, náčelník Apačů, a Mr Shatterhand, o nichž jste zajisté již slyšel. Hledají Mr Yatese, jemuž chtějí prodat velké množství kožešin.“

Muž byl prostředních let, obyčejný zjev, bez něčeho nápadného v dobrém či zlém smyslu. Jeho tvář nebyla taková, aby se dal pronést nějaký nepříznivý úsudek, a přece se mi ten obličej nelíbil. Jestliže jsme byli skutečně tak vynikající muži, jak bylo řečeno, pak ho muselo potěšit, že nás poznává; současně měl vyhlídku na dobrý obchod, a to mu muselo být milé; avšak na jeho tváři nebylo znát nic podobného radosti nebo alespoň uspokojení; dokonce se zdálo, že mu nebylo vhod, že se s námi setkává. Bylo však lehce možné, že se mýlím; to, co se mně nelíbilo, mohla být pouhá ostýchavost, kterou pocítil on, pomocník obchodníka, vůči dvěma tak zvaným „slavným zálesákům“. Proto jsem potlačil předsudek, který se mi zdál bezdůvodný, a vyzval jsem ho, aby usedl, poněvadž s ním chceme promluvit o obchodech.

Dostal jíst, ale nezdálo se, že by byl valně při chuti, neboť zakrátko povstal od stolu, aby se vyšel podívat na koně. K tomu nepotřeboval mnoho času, a přece minula více než i čtvrthodina, aniž se vrátil. Nemohu to nazvat nedůvěrou, avšak něco podobného mne pohnulo jít ven. Jeho kůň byl přivázán venku před domem; on sám však tu nebyl. Byl již i dávno večer, avšak měsíc svítil tak jasně, že bych ho byl musel zpozorovat, kdyby byl nablízku. Až po značné době jsem ho spatřil přicházet kolem rohu ohrady. Když mne zpozoroval, zůstal na okamžik stát, přišel však potom rychle ke mně.

„Jste snad přítelem procházek při měsíci, mister Rollins?“ tázal jsem se ho.

„Ne, tak romantický nejsem,“ odpověděl.

„A přece chodíte na procházku.“

„Ne však kvůli měsíci. Není mně dobře; dnes ráno jsem si zkazil žaludek; pak ta dlouhá cesta v sedle; musel jsem se trochu proběhnout. To je celé, sir.“

Potom odvázal svého koně, zavedl jej do ohrady, kam byli zavedeni i naše; konečně přišel do domu. Co mně bylo do něho? Byl svým pánem a mohl dělat, co chtěl; avšak člověk v divočině je již jednou zavázán k největší opatrnosti a nakloněn k nedůvěře; třebaže důvod, který mně udal Rollins pro svou procházku, byl úplně uspokojivý. Protože před tím tak málo jedl, proto bylo lehce k uvěření, že nesl vinu žaludek. A potom, když jsme seděli uvnitř pohromadě, ukázal se tak přirozeně skromný, tak nenucený a nevinný, že má nedůvěra, i kdybych ještě nějakou měl, by jistě zmizela.

Mluvili jsme ovšem o obchodě, o nynějších cenách kožešin, o zacházení s nimi, jejich dopravě a o všem, co se týkalo našeho obchodu. Ukázal velmi dobré odborné znalosti a přednesl je tak skromně, že, jak se zdálo, i Vinnetou v něm našel zalíbení a účastnil se více než jindy společenské rozmluvy. Vypravovali jsme své poslední zkušenosti a našli velmi pozorné posluchače. Dotazovali jsme se ovšem i na pedlara, bez jehož přítomnosti a souhlasu nemohl být obchod uzavřen. K tomu odpověděl Rollins:

„Nemohu vám, bohužel, říci, kde můj šéf dnes právě je, nebo kde bude zítra a pozítří. Já sbírám objednávky a přináším mu je ve dny, kdy vím, kde ho mám hledat. Jak dlouho se jede k Mr Firehandovi?“

„Dva dny.“

„Hm! Odedneška za šest dní bude Mr Yates nahoře u Bad Riveru, a já bych tedy měl dost času jet s vámi, abych si prohlédl zboží a určil jeho přibližnou cenu. Potom mu podám zprávu a přivedu jej k vám, ovšem jen tehdy, budu-li toho názoru, že můžeme obchod uzavřít, a bude-li on s tím souhlasit. Co tomu říkáte, sir?“

„Že ovšem musíte zboží vidět, než je koupíte. Jenže by mně bylo milejší, kdybychom zde měli samotného Mr Yatese.“

„I kdyby byl zde, bylo by nejisté, zdali by mohl s vámi hned jet. Náš obchod má větší rozsah, než se domníváte, a šéf nemá času nazbyt, aby jel tři dny cesty, aniž by předem věděl, zdali bude chtít obchod uzavřít. Jsem přesvědčen, že by s vámi nejel, nýbrž poslal by některého z nás, a pak je velmi příhodné, že mohu právě chtít s vámi jet. Řekněte tedy ano nebo ne.“

Nebyl nejmenší důvod k zamítnutí jeho návrhu, naopak byl jsem přesvědčen, že jednám ve smyslu přání Old Firehanda, když jsem odpověděl:

„Máte-li čas, je nám vhod, že s námi pojedete; avšak hned zítra ráno!“

„Ovšem! Našinec nesmí ztratit ani hodinu, tím méně celý den. Vyrazíme, jakmile začne svítat, a proto navrhuji, abychom časně ulehli.“

Ani zde se nedalo nic namítat, ačkoliv jsme později poznali, že ten muž ani v nejmenším nebyl tak nevinný, jak se tvářil. Vstal od stolu a pomohl settlerově ženě rozložit pokrývky a kůže, na nichž se mělo spát. Když s tím byli hotovi, ukázal nám settler ochotně nejpěknější místa k odpočinku.

„Děkuji!“ řekl jsem. „My raději spíme venku. Světnice je plná kouře; venku máme lepší vzduch.“

„Avšak, Mr Shatterhande, vždyť nebudete moci spát; bude na vás svítit měsíc, a kromě toho je venku chladno.“

„Na chladno jsme zvyklí, a měsíci nebudeme zakazovat, aby nesvítil a nedíval se, kam se mu zlíbí.“

Teď se i Rollins pokoušel odvrátit nás od našeho úmyslu, ovšem marně. Nebylo nám to nápadné, a až později, když jsme ho poznali, vzpomněli jsme si, že nám vlastně mělo být jeho domlouvání podezřelé.

Než jsme vyšli ven, upozornil nás hostitel:

„Mám zvyk dveře zavírat na závoru. Mám je dnes nechat otevřené, gentlemen?“

„Proč?“

„Mohli byste si snad něco přát.“

„Nebudeme si přát nic. V těchto krajinách není radno nechat v noci dveře otevřené.“

Když jsme vyšli z domu, slyšeli jsme zřetelně, že hostitel za námi zavírá dveře závorou. Měsíc stál tak nízko, že stín budovy padal přes ohradu, v níž byli koně; šli jsme tedy tam, abychom leželi ve tmě. Hatátitlá a Ildži ulehli vedle sebe; já rozložil vedle svého hřebce přikrývku, ulehl na ni a použil vraníkova krku za podušku, jak jsem to dělal vždy. Kůň tomu nejen navykl, nýbrž měl to i rád. Zakrátko jsem usnul.

Spal jsem myslím, asi hodinu, když mne probudilo hnutí koně; nehnul se nikdy, dokud jsem u něho ležel, kromě chvílí, když se stalo něco neobyčejného. Nyní pozvedl hlavu a nasál do sebe nedůvěřivě vzduch. Vstal jsem hned a šel směrem k ohradě, odkud Hatátitlá něco větřil; učinil jsem to v sehnuté poloze, abych nebyl zpozorován zvenčí. Vyhlížeje opatrně přes ohradu, zpozoroval jsem ve vzdálenosti asi dvou set kroků něco pohyblivého a zvolna se blížícího. Bylo to několik lidí, kteří ležíce na zemi plazili se ke srubu. Obrátil jsem se, abych věc oznámil Vinnetouovi; stál však již za mnou; zaslechl ve spánku kroky, když jsem odcházel.

„Vidí můj bratr tam ty postavy?“ otázal jsem se.

„Ano,“ odpověděl. „Jsou to rudí bojovníci.“

„Asi Okanandové, kteří zamýšlejí přepadnout srub.“

„Old Shatterhand uhodl správně. Musíme do domu.“

„Ano, pomůžeme settlerovi. Avšak koně zde nesmíme nechat, neboť by je Okanandové sebrali.“

„Dopravíme je do domu. Pojď rychle! Je dobře, že jsme ve stínu. Siouxové nás nespatří.“

Vrátili jsme se ke koním, a zavedli jsme je z ohrady k domu. Právě chtěl Vinnetou spící probudit otevřeným oknem, když jsem zpozoroval, že dveře nejsou zavřeny, nýbrž pootevřeny. Rozevřel jsem je úplně a zavedl jsem Hatátitlu dovnitř. Vinnetou učinil se svým koněm totéž a zastrčil závoru. Hluk, který jsme způsobili, probudil spáče.

„Kdo je zde? Co se děje? Koně v domě?“ tázal se settler a vyskočil.

„To jsme my, Vinnetou a já,“ odpověděl jsem, protože nás ve tmě nemohl poznat. „Vy? Jak jste se dostali dovnitř?“

„Dveřmi.“

„Vždyť jsem je zavřel!“

„Byly otevřeny.“

„Thunder! Tedy jsem závoru dobře nezastrčil, když jste vycházeli. Avšak proč sem přivádíte koně?“

Ovšemže závoru zastrčil, avšak Rollins, když settler spal, ji opět odsunul, aby mohli Indiáni dovnitř. Odpověděl jsem:

„Protože si je nedáme ukrást.“

„Ukrást? Kým?“

„Okananda-Siouxy, kteří právě přicházejí, aby vás přepadli.“

Je proto docela pochopitelné, jaký rozruch ta slova vzbudila. Cropley sice večer řekl, že se jich nebojí, nyní však, když zde byli doopravdy, se nadmíru ulekl. Rollins se tvářil, jako by byl stejně zděšený, jako ostatní. Pak promluvil Vinnetou:

„Křikem nepřítele nepřemůžete. Musíme se poradit, jak bychom Okanandy odrazili.“

„Není třeba žádné porady,“ odpověděl Cropley. „Odklidíme je puškami jednoho po druhém, tak jak budou přicházet. Protože měsíc svítí, zřetelně je spatříme.“

„Ne, to neuděláme,“ odvětil Apač.

„Proč ne?“

„Protože má být lidská krev prolita jen tehdy, když zlo se nedá jinak odstranit.“

„Zde je toho zapotřebí, neboť rudí psi musí dostat poučení, na které nikdy nezapomenou.“

„Můj bílý bratr nazývá Indiány rudými psy? Ať uváží, že já jsem též Indián. Já své rudé bratry lépe znám než on. Vztáhnou-li na někoho ruku, mají k tomu vždy důvod. Buď se k nim choval nepřátelsky, nebo je jiný běloch nesprávným předstíráním k tomu svedl. Poncové nás přepadli u Old Firehanda, protože byl jejich náčelníkem běloch, a přicházejí-li nyní Okananda-Siouxové, aby tě oloupili, tedy to jistě zavinila bledá tvář.“

„Tomu nevěřím.“

„Čemu věříš, to je náčelníkovi Apačů lhostejné, neboť ví, že se věc tak přihodila, jak řekl.“

„A kdyby to i tak bylo, přece by museli Okanandové být co nejpřísněji potrestáni, protože se dali svést. Kdo se chce ke mně vloupat, toho zastřelím; to je mé právo, a já jsem odhodlán bránit je.“

„Tvé právo je nám lhostejné, chraň si je, až budeš sám; nyní však jsou zde Old Shatterhand a Vinnetou, a všude, kde oni jsou, řídí se všechno podle nich. Od koho jsi koupil tento settlement?“

„Koupil? Já jsem se zde usadil, protože se mně zde líbilo, a když zde zůstanu zákonem předepsanou dobu, bude patřit mně.“

„Siouxů, kterých je tato země, ses netázal?“

„Ani mě nenapadlo!“

„A pak se divíš, že s tebou zacházejí jako s nepřítelem a lupičem své země? Nazýváš je rudými psy? Chceš je postřílet? Vystřel jen jednou a já ti vženu do hlavy kulku!“

„Co mám tedy dělat?“ zeptal se settler nesměle.

„Nic,“ odpověděl Apač. „Já a můj bratr Old Shatterhand budeme jednat za tebe. Budeš-li se řídit podle nás, nic se ti nestane.“

Ten hovor proběhl tak rychle, že si nevyžadoval čas ani jedné minuty. Já zatím stál u okna a pohlížel ven, abych pozoroval příchod Indiánů. Dosud nebylo nikoho vidět. Asi se kradli kolem domu napřed z daleka, aby se přesvědčili, že nejsou zpozorováni. Nyní přišel ke mně Vinnetou a řekl:

„Vidí je můj bratr?“

„Ještě ne,“ odpověděl jsem.

„Jsi s tím srozuměn, abychom z nich žádného neusmrtili?“

„Úplně. Settler jim jejich půdu vzal a možná, že má jejich příchod ještě jiný důvod.“

„Podle všeho ano. Jak to však zařídíme, abychom je odtud zahnali bez prolití krve?“

„Můj bratr Vinnetou to ví stejně dobře jako já.“

„Old Shatterhand uhodl mé myšlenky. My jednoho z nich chytíme.“

„Ano, a sice toho, který přijde ke dveřím na zvědy.“

„Zajisté. Přijde vyzvědač, a toho se zmocníme.“

Šli jsme ke dveřím a rozevřeli je právě jen tolik, abychom štěrbinou mohli pohlížet ven. K ní jsem se postavil já. Minula značná doba. Uvnitř domu bylo tma a ticho. Nikdo se nehnul. Pak jsem uslyšel přicházet vyzvědače, či vlastně jsem ho neslyšel, neboť jsem jeho příchod nepoznal sluchem, nýbrž následkem instinktu, který se u každého westmana v divočině vyvine. A za několik okamžiků jsem jej spatřil. Ležel na zemi a plazil se ke dveřím. Pozvednuv ruku, ohmatával dveře. Bleskurychle jsem je rozevřel, vrhl se na něho a uchopil ho za hrdlo; chtěl se bránit, tloukl nohama a rukama okolo sebe, nemohl však vydat ani hlásku. Poté jsem jej pozvedl, dopravil do domu, a Vinnetou opět dveře zavřel.

„Rozžehněte, Mr Cropleyi!“ vyzval jsem settlera. „Podíváme se trochu na toho chlapíka.“

Osadník uposlechl, rozžehnuv svíci z jeleního loje, kterou posvítil Indiánovi do tváře, jeho krk jsem zatím již pustil. Držel jsem ho teď za ramena.

„Hnědý Kůň, náčelník Okananda-Siouxů!“ zvolal Vinnetou. „Můj bratr ulovil vzácnou kořist!“

Indsman byl následkem mého stisknutí napolo zadušen. Nyní si několikrát zhluboka vydechl a uděšeně ze sebe vyrazil:

„Vinnetou, náčelník Apačů!“

„Ano, jsem to já,“ odpověděl jmenovaný. „Ty mne znáš, protože jsi mne již viděl. Ten zde však ještě nikdy nestál před tvou tváří. Slyšel jsi jméno, které jsem právě vyřkl?“

„Old Shatterhand?“

„Ano. Že je to on, to jsi pocítil, neboť tě uchopil a dovlekl sem, aniž ses mu mohl ubránit. Jsi v naší moci. Co myslíš, že s tebou uděláme?“

„Moji slavní bratři mne opět propustí a nechají odejít.“

„Myslíš to doopravdy?“

„Ano. Bojovníci Okanandů nejsou nepřátelé Apačů.“

„Vy jste Siouxové, a s Poncy, kteří nás nedávno přepadli, patříte ke stejnému plemeni.“

„Nemáme s nimi nic společného.“

„To Vinnetouovi nesmíš říkat. Já jsem přítel všech rudých mužů, avšak kdo jedná nesprávně, ten je mým nepřítelem, ať je jakékoli barvy pleti. A když tvrdíš, že s Poncy nemáš nic společného, pak je to lež, neboť vím zcela určitě, že Poncové a Okanandové se nikdy nepotírali a právě nyní jsou úzce spolčeni; tvá výmluva u mne neplatí. Vy jste přišli přepadnout tyto bledé tváře; myslíš, že to já a Old Shatterhand budeme trpět?“

Okananda pohlížel zamračeně k zemi a potom se tázal:

„Od které doby se stal Vinnetou, náčelník Apačů, nespravedlivým? Sláva, hlásaná o něm, má svou příčinu v tom, že se vždy snažil, aby nikomu neukřivdil. A dnes vystupuje proti mně, který jsem v právu!“

„Mýlíš se, neboť to, co zde chcete učinit, není správné.“

„Proč ne? Nepatří tato země nám? Nemá každý, kdo zde chce bydlet, nás žádat o dovolení k tomu?“

„Ano.“

„Tyto bledé tváře to však neučinily; a my jsme v právu, když je odtud vyženeme.“

„Ano; to právo vám nebudu upírat; avšak záleží na tom, jakým způsobem to děláte. Musíte pálit a vraždit, abyste se zbavili vetřelců? Musíte jako zloději a lupiči, jimiž jsou přece oni, přijít v noci a tajně? Žádný udatný bojovník se neštítí ukázat svému nepříteli tvář otevřeně a poctivě, ty však přicházíš s mnoha bojovníky v noci, abys přepadl několik lidí. Vinnetou by se styděl to udělat; on bude všude, kam přijde, vypravovat, jak bázliví lidé jsou synové Okanandů; není možné je nazvat bojovníky.“

Hnědý Kůň chtěl zlostně vybuchnout, avšak Apačův pohled spočinul na jeho tváři s tak mocným důrazem, že se to neodvážil. Mrzutě řekl:

„Já jsem jednal po způsobu všech rudých mužů; nepřítel bývá napadán v noci.“

„Když je přepadení nutné!“

„Mám snad těmto bledým tvářím dát dobrá slova? Mám prosit tam, kde mohu rozkazovat?“

„Nemáš prosit, nýbrž rozkazovat; avšak nemáš přijít v noci jako zloděj, nýbrž otevřeně a poctivě ve dne jako pán této země. Řekni jim, že je nestrpíš na svém území; urči jim den, do kterého musí zmizet, a potom, když tvé vůle nebudou dbát, si na nich můžeš vylít svůj hněv. Kdybys byl tak jednal, byl bych v tobě viděl náčelníka Okanandů, který je mně rovný; takto však vidím v tobě člověka, který se úkladně přikrádá k druhým, protože se neodváží učinit to otevřeně.“

Okananda pohlížel strnule do jednoho kouta místnosti a neřekl nic. Co také mohl odpovědět? Já jsem ho již nedržel; stál před námi volný, avšak s vědomím muže, který cítí, že se octl v málo záviděníhodném postavení. Vinnetouovou tváří se mihnul jemný úsměv, když se mne tázal:

„Hnědý Kůň myslel, že jej propustíme na svobodu. Co k tomu říká Old Shatterhand?“

„Že se zmýlil. Kdo přijde jako palič, s tím se jedná jako s paličem. Propadl životem.“

„Chce mne snad Old Shatterhand zavraždit?“ tázal se mne Okananda.

„Ne, nejsem vrah. Zavraždit člověka, nebo jej potrestat zaslouženou smrtí, to je dvojí.“

„Zasloužil jsem smrt?“

„Ano.“

„Není pravda. Jsem na území, které patří mně.“

„Ty jsi ve wigwamu bledé tváře; je lhostejné, leží-li na tvém území nebo ne. Kdo vnikne bez mého dovolení do mého wigwamu, ten podle zákonů Západu je hoden smrti. Můj bratr Vinnetou ti řekl, jak jsi měl jednat, a já s ním souhlasím. Žádný člověk nám nebude mít za zlé, když tě nyní zbavíme života. Ty nás však znáš a víš, že neproléváme lidskou krev. Možná, že se můžeme dohodnout. Obrať se na náčelníka Apačů; řekne ti, co tě čeká.“

Hnědý Kůň přišel, aby soudil, a nyní jsme zde stáli my jako jeho soudci; byl na rozpacích, což bylo na něm zjevné. Ačkoliv se všemožně namáhal, aby to neprojevil. Rád by ještě něco řekl na svou obranu, nedovedl to však přednést. Proto raději mlčel a pohlížel na Apače s výrazem zlosti i očekávání. Poté zabloudil jeho pohled k Rollinsovi. Bylo to náhodou či úmyslně, mně se však zdálo, jako by jej tím pohledem vyzýval k pomoci. Jmenovaný se jej také skutečně ujal, obrátiv se k Vinnetouovi:

„Náčelník Apačů nebude krvežíznivý. I zde na Západě se trestají jen skutky, které byly skutečně provedeny; dosud se však nestalo nic, co by vyžadovalo potrestání.“

Vinnetou na něho nedůvěřivě pohlédl a odpověděl:

„Co máme já a můj bratr Old Shatterhand myslet nebo učinit, to víme, aniž by nám to musel někdo říci. Tvá slova jsou zbytečná, a věz, že muž nemá být mluvka, nýbrž že mluví jen tehdy, když je toho třeba.“

Proč to pokárání? Vinnetou to snad ani sám nevěděl, avšak jak se později ukázalo, uhodl i tentokrát to pravé. Pak pokračoval, obrácen k Okanandovi:

„Ty jsi slova Old Shatterhanda slyšel; jeho mínění je i mým míněním. My nechceme tvou krev, avšak jen tehdy, když mně řekneš pravdu. Nepokoušej se mne oklamat: nepodařilo by se ti to. Řekni mně, proč jste sem přišli?! Nebo bys snad byl tak zbabělý, abys to popřel?“

„Uff!“ vyrazil ze sebe rudoch zlostně. „Bojovníci Okanandů nejsou tak bázliví, jak jsi před tím chtěl říci. Nezapřu nic. Chtěli jsme přepadnout tento dům.“

„A spálit jej?“

„Ano.“

„Co se mělo stát s jeho obyvateli?“

„Chtěli jsme je usmrtit.“

„Rozhodli jste tak z vlastního popudu?“

Okananda otálel s odpovědí, proto se Vinnetou vyjádřil zřetelněji:

„Vnuknul vám tu myšlenku snad někdo jiný?“

I nyní tázaný mlčel, což v mých očích znamenalo „ano“.

„Hnědý Kůň nenalézá dost dobrých slov,“ pokračoval Apač. „Ať uváží, že běží o jeho život. Chce-li svůj život zachovat, musí mluvit. Já chci vědět, zdali je původem tohoto přepadení muž, který nepatří k bojovníkům Okanandů.“

„Ano,“ dal se zajatý konečně slyšet.

„Kdo je to?“

„Prozradil by náčelník Apačů svého spojence?“

„Ne,“ zněla odpověď.

„Nesmíš se tedy hněvat, když ani já to neučiním.“

„Nehněvám se. Kdo zradí přítele, zasluhuje, aby byl ubit jako pes. Zamlč si jméno, avšak já musím vědět, zdali ten muž je z kmene Okanandů.“

„Není.“

„Je to běloch?“

„Ano.“

„Je venku mezi tvými bojovníky?“

„Ne, on tam není.“

„Je to tedy přece tak, jak jsem tušil já i Old Shatterhand; bledá tvář má v tom svou ruku. To je pro nás důvodem k mírnosti. Když nechtějí Okananda-Siouxové na svém území trpět žádnou bělošskou osadu, nelze jim to zazlívat; avšak vraždit proto nemusí. Úmysl k tomu zde byl; nedošlo však k jeho vykonání, a proto budiž náčelníkovi darován život i svoboda, přijme-li podmínky, které mu předložím.“

„Co ode mne žádáš?“ tázal se Hnědý Kůň.

„Dvě věci. Musíš se zříci bělocha, který vás svedl.“

Ta podmínka se Okanandovi příliš nelíbila; po krátkém otálení s ní však souhlasil; a když se pak otázal na druhou, dostal odpověď:

„Budeš od této bledé tváře žádat, aby buď usedlost od vás koupil, nebo ji opustil. Až potom, když z obou těchto požadavků žádné nesplní, vrátíš se se svými bojovníky a vyženeš ho odtud.“

K tomu Hnědý Kůň přivolil rychleji; avšak settler se tomu protivil. Odvolával se na domovské právo a přednesl dlouhou řeč, na niž mu dal Vinnetou krátkou odpověď:

„My známe bledé tváře jen jako lupiče našich pozemků; co u takových lidí je zákon, právo a zvyk, to je nám lhostejné. Domníváš se, že zde smíš brát zemi a že potom budeš před trestem chráněn vašimi zákony? My jsme pro tebe učinili, co jsme učinit mohli; více žádat nesmíš. Nyní budou Old Shatterhand a náčelník Apačů s náčelníkem Okanandů kouřil kalumet, aby naše jednání bylo potvrzeno.“

Řekl to s takovým důrazem, že se Cropley vzdal námitek. Vinnetou nacpal svůj kalumet a pak bylo s Hnědým Koněm dohodnutí za obvyklých ceremonií zpečetěno. Zda nyní bude možné náčelníkovi důvěřovat, jsem mnoho nepochyboval, a Vinnetou byl téhož názoru, neboť šel ke dveřím, odsunul závoru a řekl mu:

„Můj rudý bratře, vyjdi k svým bojovníkům a odveď je; jsme přesvědčeni, že to, co jsi slíbil, též vykonáš.“

Okananda vyšel z domu. Zavřeli jsme za ním a postavili se k oknu, abychom ho z opatrnosti sledovali pohledem. Odešel jen několik kroků a zůstal stát v měsíční záři; chtěl, abychom ho viděli. Strčil dva prsty do úst, pronikavě zahvízdl, a hned se kolem něho shromáždili jeho bojovníci. Byli nadmíru udiveni, že je volá tak hlasitě a nápadně, když měli od něho asi zakázáno, aby se vystříhali každého hluku. Nyní jim náčelník mocným hlasem vysvětloval:

„Bojovníci Okanandů slyšte, co vám váš náčelník řekne! My jsme přišli, abychom ztrestali bledou tvář za to, že se zde bez našeho dovolení usadila. Já jsem se přikradl k domu, abych vyzvídal, a bylo by se mně to podařilo, kdyby zde nebyli dva nejslavnější muži prérie a hor. Oni mne slyšeli i viděli přicházet a vzali mne do své silné náruče. Aniž bych to mohl tušit, stal jsem se jejich zajatcem a byl jsem Old Shatterhandovou mocnou pěstí vtažen do domu. Tam jsem s ním a s Vinnetouem uzavřel spolek a kouřil s nimi kalumet. Ujednali jsme, že má být bledým tvářím, které tento dům obývají, darován život, když zemi buď koupí, nebo se do určené doby odtud vystěhují. To jsme ujednali, a já to dodržím. Vinnetou a Old Shatterhand stojí u okna a naslouchají, co svým bojovníkům oznamuji. Mír a přátelství zavládlo mezi námi a jimi. Moji bratři, následujte mne, abychom se vrátili do svých wigwamů.“

Odešel a zmizel se svými lidmi v temnu. My ovšem vyšli též z domu, abychom se přesvědčili, že skutečně odešli. Učinili jsme tak, abychom byli přesvědčení, že je již nenapadne se vrátit. Proto jsme opět vyvedli koně k ohradě a ulehli tam, kde jsme leželi dřív. Rollins jim však nedůvěřoval a šel za nimi, aby je ještě déle pozoroval. Později se ovšem ukázalo, že se vzdálil za jinou příčinou. Kdy přišel zpět, jsme nevěděli, avšak ráno tu již opět byl. Seděl s hostitelem na kládě přede dveřmi.

Cropley nám popřál dobré jitro, které neznělo příliš přívětivě. Byl na nás rozvzteklen, neboť byl přesvědčen, že by bylo mnohem výhodnější, kdybychom všechny rudochy „odklidili“. Nyní buď musel odejít, nebo zaplatit. Nelitoval jsem ho příliš; proč sem lezl? Co by řekli v Illinois nebo Vermontu, kdyby tam přišel Indián se svou rodinou, usadil se tam a tvrdil „to je mé“!?

Nedbali jsme na jeho zlost, poděkovali jsme mu a odjeli.

Rollins jel ovšem s námi, avšak vypadalo to, jako by k nám nepatřil, neboť nejel vedle nás, nýbrž dost daleko za námi asi jako podřízený za představeným. Nebylo to nápadné a nám to bylo milé, protože jsme já a Vinnetou mohli nerušeně rozmlouvat.

Až za několik hodin pobídl koně a přijel nám po bok, aby s námi promluvil o obchodě. Dotazoval se napřed na množství a druhy kožešin, které chtěl Old Firehand prodat, a potom na místo a krajinu, kde nás očekává a jak má kožešiny ukryté. Mohli jsme mu i na to odpovědět, neudělali jsme to však, protože jsme ho vůbec neznali, a pak není zvykem westmana mluvit o skrýších, v nichž jsou zásoby. Zdali nám to zazlíval nebo ne, nám bylo lhostejné; od té chvíle se od nás opět vzdaloval.

KAPITOLA DVANÁCTÁ Podezřelí uprchlíci

Zpáteční cesta nás vedla směrem, jímž jsme jeli sem, a proto jsme neměli důvod ji důkladně zkoumat. Ovšem nevyloučili jsme onu obezřelost, které westman používá i na místech, která zná jako svou kapsu. Proto jsme se stále ohlíželi po stopách lidí a zvířat, a ta stálá pozornost byla příčinou, že jsme k poledni postřehli stopu, která by nám jinak byla ušla, protože byla náramně opatrně zahlazena. Možná, že bychom ji byli přece přehlédli, kdyby to nebylo na místě nočního tábora, kde slehnutá tráva dosud nepovstala. Zastavili jsme se, sesedli a prohlíželi stopu. Když jsme se tím zabývali, přijel k nám Rollins a seskočil též ze sedla, aby otisky prohlédl.

„Je to od zvířete nebo člověka?“ tázal se.

Vinnetou neodpověděl; já jsem však odvětil:

„Myslím, že se v rozeznávání stop nevyznáte. Je přece jasné, kdo tu byl.“

„Myslíte lidé?“

„Ano.“

„Tomu nevěřím, protože by byla tráva více zdupána.“

„Myslíte, že jsou lidé, kterým činí potěšení udupat půdu, aby pak byli vypátráni a odklizeni?“

„Ne; avšak s koňmi se stopám nelze vyhnout.“

„Osoby, které zde byly, neměly koně.“

„Neměly koně? To by bylo nápadné, ba podezřelé. Myslím, že bez koní zde nemůže žádný člověk existovat.“

„To je i můj názor; avšak nezažil či neslyšel jste nikdy, že někdo pozbyl koně?“

„Ano. Vy však nemluvíte o jednom, nýbrž o více lidech. Jeden může koně pozbýt, avšak několik – – –“

Tvářil se moudře, ačkoliv se nezdálo, že by mnoho rozuměl, a nebyl bych mu již odpověděl, kdyby se nebyl Vinnetou otázal:

„Ví můj bratr Old Shatterhand, co toto znamená?“

„Ano.“

„Tři bledé tváře bez koní; neměli pušky, nýbrž jen hole. Odešli odtud jeden za druhým, a poslední zahlazoval stopu; domnívali se tedy, že jsou pronásledováni.“

„I mně se to zdá. Že však nemají zbraně?“

„Pušky nemají. Protože zde odpočívali, byly by zde i stopy po nich.“

„Hm! To je zvláštní! Tři neozbrojené bledé tváře v této nebezpečné krajině! Vysvětluji si to jen tím, že je snad stihlo neštěstí, že byli přepadeni a oloupeni.“

„Můj bílý bratr je téhož názoru jako já. Ti muži se opírali o hole; je vidět po nich díry. Zajisté je jim třeba pomoci.“

„Přeje si Vinnetou, abychom jim pomohli?“

„Náčelník Apačů rád pomůže každému, kdo pomoci potřebuje, a neptá se, je-li to běloch či rudoch. Avšak ať určí Old Shatterhand, co se má stát. Rád bych pomohl, avšak nemám důvěru.“

„Proč ne?“

„Chování těch lidí je podivné. Namáhali se, aby zahladili po sobě stopy; proč to neučinili také na tomto místě?“

„Snad k tomu neměli čas. Nebo jim snad záleželo na tom, že zde odpočívali, avšak kam odešli, to chtěli zakrýt.“

„Možná, že je to tak, jak můj bratr říká; avšak pak jsou tito běloši nezkušenými lidmi. Půjdeme za nimi a pomůžeme jim.“

„Jsem s tím srozuměn, poněvadž se mi zdá, že nemusíme odbočit od svého směru.“

Vyskočili jsme opět na koně, avšak Rollins otálel. Povážlivým hlasem řekl:

„Nebude lépe ponechat ty lidi samy sobě? Nám to přece nepomůže, pojedeme-li za nimi.“

„Nám jistě ne, avšak jim,“ odpověděl jsem.

„Vždyť tím ztrácíme mnoho času!“

„My tak nepospícháme, abychom mohli odepřít pomoc lidem, kteří pomoc potřebují.“

Řekl jsem to trochu nevrle; on něco zabručel a sedl na koně, aby jel za námi. Nedůvěřoval jsem mu dosud, avšak nepokládal jsem ho přece jen za tak prohnaného, jak skutečně byl.

Stopa se táhla z lesa a houští na otevřenou savanu; byla čerstvá, asi hodinu stará, a protože jsme jeli rychle, netrvalo dlouho a spatřili jsme hledané před námi. Když jsme je zpozorovali, byli od nás vzdáleni asi anglickou míli, a ještě jsme neurazili polovici té cesty, když jsme jimi byli zpozorováni. Jeden z nich se ohlédl, spatřil nás a upozornil ostatní. Chvíli zůstali stát, jakoby polekáni; potom se však dali do běhu, jako by šlo o jejich život. Pobídli jsme koně, a pak ovšem bylo lehké je dohonit. Přece však jsem na ně zavolal několik uklidňujících slov, což mělo za následek, že zůstali stát.

Byli skutečně bezbranní; ani nože neměli, jejich oděv byl však v dobrém stavu. Jeden z nich měl hlavu zahalenou do šátku a druhý měl levou ruku v obvazu; třetí raněn nebyl. Pohlíželi na nás nedůvěřivě a bojácně.

„Proč tak běžíte, lidé?“ otázal jsem se, když jsme k nim dorazili.

„Víme, kdo a co jste?“ odpověděl nejstarší z nich.

„To je přece jedno. Ať jsme kdokoliv, zajisté vás můžeme dohonit; proto byl váš běh zbytečný. Avšak bát se nemusíte; jsme poctiví lidé a jeli jsme, když jsme spatřili vaši stopu, za vámi, abychom se vás otázali, můžeme-li vám něčím posloužit. Domnívali jsme se totiž, že váš nynější stav není takový, abyste si v něm libovali.“

„Pak jste se ovšem nemýlili, sir. Dařilo se nám zle, a jsme rádi, že jsme zachránili holé životy.“

„Lituji vás. Kdo vám to udělal? Snad běloši?“

„Ó, ne, nýbrž Okananda-Siouxové.“

„Ah, ti? Kdy?“

„Včera ráno.“

„Kde?“

„Nahoře u horního Cedar Creeku.“

„Jak se to stalo? Nebo se snad raději nemám na to ptát?“

„Proč ne, jste-li těmi, za které se vydáváte, totiž poctivými lidmi. Jestliže ano, pak nám zajisté dovolíte, abychom se otázali na vaše jména.“

„Tento rudý gentleman je Vinnetou, náčelník Apačů; mne nazývají Old Shatterhand, a ten třetí zde je Mr Rollins, pedlar, který se k nám připojil z obchodních důvodů.“

„Heigh-day, pak je každá nedůvěra vyloučena! O Vinnetouovi a Old Shatterhandovi jsme slyšeli dost, třebaže nejsme westmani. Jsou to dva muži, na něž se lze vždy spolehnout, I my děkujeme nebi, že vás sem zavedlo. Ano, je nám třeba pomoci, velmi třeba, gentlemen, a my vám budeme vděčni, když se nás ujmete.“

„Učiníme to rádi; řekněte nám jen, jak se to mohlo stát!“

„Napřed musíte vědět, kdo jsme. Jmenuji se Gates; toto je můj syn a druhý je můj bratranec. Přicházíme z krajiny New Ulm, abychom se usadili na Turkey Riveru.“

„To je velká neopatrnost!“

„Bohužel! My to však nevěděli. Bylo nám všechno tak pěkně vylíčeno; jen prý se zde usadit a sklízet úrodu.“

„A co Indiáni? Na ty jste nepomysleli?“

„Pomysleli; avšak byli nám vylíčeni jinak, než jsme je poznali. Přišli jsme dobře vybaveni, abychom si nejdříve prohlédli krajinu a vybrali si kus země. Při tom jsme rudochům padli do rukou.“

„Buďte rádi, že jste ještě naživu.“

„Ovšem, ovšem! Vypadalo to mnohem hůř, než to dopadlo. Chlapi mluvili o kůlu a jiných krásných věcech; potom se však spokojili tím, že nám kromě šatů všechno sebrali a pak nás zahnali. Zdálo se, že mají důležitější věci na mysli, než vléci se s námi.“

„Nutnější věci? Zjistil jste snad, co to bylo?“

„My jejich řeči nerozumíme; avšak jejich náčelník vyslovil, když s námi mluvil, jméno settler Cropley, na něhož měli podle všeho namířeno.“

„To souhlasí. Chtěli jej přepadnout večer, a proto neměli kdy zabývat se vámi. Tomu děkujete za život.“

„Ano, ale jaký život!“

„Co tím myslíte?“

„Život, který není životem. Nemáme zbraně, ani nože, a nemůžeme si zastřelit ani kus zvěře. Od včerejšího večera jsme jedli jen jahody, a i to zde na prérii přestalo. Kdybychom se nebyli s vámi sešli, myslím, že bychom zahynuli hladem. Snad smíme doufat, že nám pomůžete kouskem masa nebo něčím podobným?“

„To uděláme; avšak povězte, kam vlastně míříte?“

„Do Fort Randall.“

„Znáte cestu tam?“

„Ne, avšak myslíme, že jsme směr asi uhodli.“

„To je pravda. Máte nějaký důvod, že jdete právě tam?“

„Nejlepší na světě. Už jsem řekl, že jsme se vydali my tři na cestu, abychom si prohlédli zemi; naše rodiny nás následovaly a čekají na nás ve Fort Randall. Dorazíme-li tam šťastně, budeme zachráněni.“

„Máte štěstí. My jedeme stejným směrem a máme s pevností dobré spojení. Můžete se k nám připojit.“

„Skutečně? Dovolíte nám to, sir?“

„Ovšem! Přece vás zde nenecháme bez pomoci!“

„Avšak rudoši nám vzali koně, a musíme tedy jít pěšky. To pro vás bude velká ztráta času!“

„To se nedá změnit. Posaďte se a odpočiňte si; dostanete především jíst.“

Pedlar se nezdál být spokojen s průběhem věcí, potichu klel, a mručel něco o ztrátě času a zbytečném zdržování, my si jej nevšímali, sesedli, utábořili se v trávě a dali chudákům jíst. Pochutnali si, a potom, když si odpočinuli, jsme pokračovali v přerušené jízdě, a zahnuli jsme do našeho původního směru. Byli celí šťastní nad tím, že jsme je našli, a rádi by se s námi bavili, kdybychom já a Vinnetou byli hovornější lidé.

U pedlara se jim pokus, přivést jej k řeči, také nezdařil. Zlobil se kvůli ztrátě času a příkře je odmítl. Tím se mně stal ještě nesympatičtější, a pozoroval jsem jej ještě pozorněji, ovšem potají. Výsledek mého pozorování byl docela jiný, než by se dalo předpokládat.

Zpozoroval jsem totiž, že když se domníval být nepozorován, škodolibě se usmíval. A stalo-li se to, pohlédl vždy pátravě na Vinnetoua a na mne. To jistě něco znamenalo, a to něco nebylo pro nás nic dobrého. Pozoroval jsem ho ostřeji; ovšem tak, aby mu to nebylo nápadné, a viděl jsem pak ještě něco jiného.

Chvílemi totiž pohlížel na jednoho z chodců. Když se jejich pohledy setkaly, rychle se opět od sebe odvrátili, a přece se mně zdálo, že je v tom tajné srozumění. Znali se snad ti čtyři a byli spolčeni? Mělo snad být zarputilé pedlarovo chování pouhou škraboškou?

Avšak jakou příčinu mohl mít, aby nás klamal? Ostatní tři nám byli zavázáni k díkům. Nemohl jsem se mýlit?

Podivné, že shoda pocitů, názorů a myšlenek mezi mnou a Apačem se i nyní osvědčila. Právě když jsem o zmíněných věcech přemýšlel, zastavil Vinnetou svého koně, slezl a řekl starému Gatesovi:

„Můj bílý bratr šel dost dlouho; nyní nechť usedne na mého koně. Old Shatterhand svého také rád půjčí. My jsme velmi rychlí chodci a budeme držet s koňmi krok.“

Gates se tvářil, jako by tu nabídku nechtěl přijmout, poddal se však rád; a jeho syn dostal mého koně. Pedlar měl vlastně také své zvíře půjčit třetímu chodci, neučinil to však.

Protože jsme šli nyní pěšky, nemohlo jim být nápadné, že jsme zůstali vzadu, a dali se spolu do hovoru. Mluvili jsme apačským nářečím.

„Můj bratr Vinnetou nepůjčil svého koně ze soucitu, nýbrž z jiné příčiny?“

„Old Shatterhand uhodl.“

„Pozoroval Vinnetou též ony čtyři muže?“

„Viděl jsem, že Old Shatterhand nabyl podezření, a proto jsem též otevřel oči. Avšak i mě něco napadlo.“

„Co?“

„Můj bratr to uhodne.“

„Obvazy?“

„Ano. Jeden má obvázanou hlavu, a druhý ruku v obvazu. Ty rány prý utržili při včerejší srážce. Věříš tomu?“

„Ne; myslím, že ti lidé nejsou vůbec poraněni.“

„Nejsou! Od chvíle, kdy jsme se s nimi setkali, jsme jeli podél dvou vod, ani se nezastavili a neochladili své rány. Jsou-li rány předstírány, pak je lží i to, že byli přepadeni Okanandy. A pozoroval je můj bratr při jídle?“

„Ano. Jedli hodně.“

„Avšak ne tolik a ne tak hltavě, jako lidé, kteří od včerejšího dne neměli v ústech nic kromě jahod. A u hořejšího Turkey Riveru prý byli přepadeni. Mohli by už být zde?“

„Nevím, dosud jsem tam nebyl.“

„Mohli by zde být jen tehdy, kdyby jeli koňmo. Buď tedy mají koně, nebo nebyli na hořejším Turkey Riveru.“

„Hm! Když mají koně, proč to zapírají a komu je svěřili?“

„To poznáme. Pokládá můj bratr Old Shatterhand pedlara za jejich nepřítele?“

„Ne; přetvařuje se.“

„To dělá. Zpozoroval jsem to také. Zná je. Možná, že k nim patří.“

„Proč tedy ty tajnosti? Jaký důvod a jaký účel mají?“

„Neuhodneme to, nýbrž zjistíme.“

„Neřekneme jim otevřeně, jak o nich smýšlíme.“

„Ne. Jejich tajemné jednání může mít i důvod, který se nás netýká. Ti lidé mohou být přes naše podezření poctivci. Kromě toho je nebezpečí, je-li vůbec nějaké, ještě vzdáleno. Můj bratr Old Shatterhand ať uváží: má pedlar důvod zamýšlet něco proti nám?“

„Nemá; spíš má důvod chovat se k nám přátelsky.“

„Ano. Chce vidět naše zásoby; jeho pán má s Old Firehandem uzavřít dobrý obchod. To by se však nemohlo stát, kdyby se k nám cestou zachoval nepřátelsky. Nezjistil by nikdy, kde je Old Firehand se svými poklady. I kdyby tedy pedlar zamýšlel něco zlého, než spatří zásoby, nemáme se čeho obávat. Souhlasí můj bratr?“

„Ano.“

„A nyní oni tři muži, kteří se vydávají za přepadené osadníky –“

„Nejsou jimi.“

„Ne. Ale ať jsou kdokoli, ani od nich, dokud jsme na cestě, se nemáme čeho obávat.“

„Avšak co potom? Až s nimi dorazíme do pevnosti?“

„Uff!“ usmál se Vinnetou. „Můj bratr Old Shatterhand má opět stejnou myšlenku jako já!“

„Není divu; domněnka se přímo nabízí – není ani jiná.“

„Že jsou to samí pedlaři a že patří k sobě?“

„Ano. Cropley včera řekl, že Yates pracuje se čtyřmi nebo pěti pomocníky. Možná, že ten starý Gates se vlastně jmenuje Yates. Obě jména zní podobně. Byl v noci nablízku settlementu, a Rollins byl v noci vzdálen. Uvědomil svého pána o velkém obchodě, který může uzavřít, a pedlar se s pomocníky cestou přidružil k nám.“

„Avšak s jakým úmyslem? Dobrým či zlým? Co myslí můj bílý bratr?“

„Já bych tvrdil to poslední. Kdyby ten úmysl nebyl zlý, tedy by mohl být jen v tom, že se k nám chtějí dostat pod falešnou vlajkou, aniž prozradili, že vlastně on je pedlarem, majitelem obchodu. To však je bezúčelné, protože pomocník umí zboží také ocenit.“

„To je správné. Zbývá tedy jen jedno, že se k nám chtějí s Rollinsem dostat, aby spatřili kožešiny, a pak nám je bez zaplacení vzít.“

„Tedy krádež, a snad i vražda?“

„Ano. Máme co dělat se zlými lidmi, avšak cestou se nemusíme ničeho obávat, nestane se nám nic. Čin je připraven až na dobu, kdy budou všichni čtyři v pevnosti.“

„A tomu se můžeme lehce vyhnout. Rollinse vezmeme s sebou, to se nedá obejít; a s třemi ostatními se rozejdeme a pošleme je do Fort Randall. Domníváme se sice, že jsme uhádli správně, avšak můžeme se též mýlit. Nejen ve dne, nýbrž i v noci je musíme pozorovat.“

„Vinnetou smýšlí stejně, protože se dá předpokládat, že je někdo nablízku s jejich koňmi. Nyní smí z nás spát jen jeden, druhý musí být připraven k boji, avšak tak, aby to ti lidé nezpozorovali.“

To jsme si chtěli vzájemně říci. Vinnetou svým bystrozrakem opět jednou správně hádal, avšak úplně věc přece neodhalil. Kdybychom byli věděli všechno, nebyli bychom tak klidní.

Odpoledne jsme si nevzali koně zpět, ač nám byli nabízeni. Když nastal večer, byli bychom nejraději tábořili v prérii, protože bychom měli potřebný rozhled; vál však silný a ostrý vítr, který s sebou přinesl déšť; proto jsme jeli raději dál, až jsme dorazili k lesu. Na jeho kraji bylo několik hustě listnatých stromů, jejichž koruny nás chránily před deštěm. Podřídili jsme svému pohodlí vlastně bezpečnost, což bylo dost neopatrné vzhledem k nebezpečí, které nám hrozilo.

Naše zásoby byly rozpočteny jen pro dva: avšak Rollins měl také něco, a proto jsme pro dnešní večer vystačili; ještě i něco zůstalo, a ráno jsme se mohli postarat o zvěřinu.

Po večeři jsme vlastně měli spát, avšak naši průvodci k tomu neměli chuť; bavili se velmi živě, až jsme jim hlasitý hovor zakázali. I Rollins se stal hovorným a vypravoval několik dobrodružství, která prý na svých obchodních cestách zažil. Pak pro mne a Vinnetoua ovšem tak na spánek nebylo ani pomyšlení, ačkoliv jsme se hovoru nezúčastnili.

Ta zábava se mně nezdála být nahodilá a činila dojem, jako by byla úmyslně vedena hlasitě. Měla snad tím být odvrácena naše pozornost od okolí? Pozoroval jsem Vinnetoua a spatřil jsem, že měl tutéž myšlenku, neboť měl všechny zbraně, nůž nevyjímaje, při ruce, a rozhlížel se ostře na všechny strany, ač jsem to zpozoroval jen já. Jeho víčka byla stále sklopena, takže se zdálo, že spí; já však věděl, že všechno ostře pozoruje. Přestalo pršet a vítr již tak ostře nehvízdal. Nejraději bychom byli nyní přenesli své ležení ven na prérii, avšak nedalo se to provést, protože by to bylo nápadné, a snad by to zavdalo podnět k odporu; proto muselo vše zůstat jako dosud.

Oheň jsme neměli. Krajina, v níž jsme tábořili, patřila nepřátelským Siouxům; měli jsme tedy vhodný důvod, abychom zabránili rozdělání ohně. Oheň nás musel nejen rudochům, nýbrž i spojencům našich průvodců prozradit, a protože naše oči byly zvyklé na temnotu, byli jsme si jisti, že každé přiblížení nejen uslyšíme, nýbrž i spatříme. Naslouchání nám ovšem bylo ztíženo rozhovorem; tím čilejší však byly naše oči.

Seděli jsme, jak již řečeno, pod stromy na pokraji lesa, a oči jsme měli obráceny k lesu, protože jen odtud jsme mohli očekávat nepřítele. Vyšel tenký srpek měsíce a vrhal svůj slabý, mdlý svit pod korunu, pod níž jsme seděli. Rozhovor stále ještě trval. Přímo jsme sice oslovováni nebyli, avšak bylo zřejmé, že mají úmysl upoutat naši pozornost. Vinnetou ležel na zemi, levým loktem v trávě, ruku maje opřenou o dlaň. Pak jsem zpozoroval, že pravou nohu zvolna a tiše přitáhl blíže k tělu, takže koleno tvořilo tupý úhel. Chtěl snad zkusit kolenní výstřel, nejtěžší střelecký kousek, který jsem již popsal na jiném místě?

Skutečně! Sáhl po pažbě své stříbrné ručnice a položil zdánlivě bez úmyslu, jako hravě, hlaveň na stehno. Sledoval jsem směr hlavně a spatřil pod čtvrtým stromem od nás keř, mezi jeho listím jsem pozoroval jemný, zamžený, jako fosforečný lesk, viditelný ovšem jen pro oko zkušeného muže, jakým byl Apač. Byly to dvě lidské oči; a tam ve křoví se skrýval kdosi, jenž nás pozoroval.

Ještě jen něco málo výš se pozdvihlo ústí hlavně, pak bylo namířeno zrovna na oči. Očekával jsem s největším napětím příští okamžik: Vinnetou nikdy ani při tomto těžkém výstřelu nechybil. Viděl jsem, že klade prst na spoušť; avšak nevystřelil, nýbrž položil zase pomalu ručnici a natáhl opět nohu. Oči již nebylo vidět – zmizely.

„Chytrý chlap!“ zašeptal Vinnetou v řeči Apačů.

„Někdo, jemuž je kolenní výstřel známý, třebaže jej snad sám nedovede,“ odpověděl jsem tiše.

„Byla to bledá tvář.“

„Ano. Sioux, a jen tito jsou zde, by oči tak nerozevřel. Nyní víme, že je nablízku nepřítel.“

„On však také ví, že o jeho přítomnosti víme.“

„Bohužel. Poznal to z toho, že jsi po něm chtěl střelit, a bude se nyní mít na pozoru!“

„To mu nepomůže, neboť se k němu přikradu.“

„To bude teď velmi obtížné.“

„Pshaw! Budu se tvářit, jako bych šel ke koním. Ostatní uvidím.“

„Ponech to raději mně, Vinnetou!“

„Mám tě poslat do nebezpečí, protože se ho sám bojím? Vinnetou zpozoroval oči dříve než ty a má tedy právo zmocnit se toho muže. Můj bratře, pomoz mi jen k tomu, abych mohl nenápadně odejít.“

Čekal jsem chvíli a pak jsem se obrátil k hovořícím společníkům:

„Nuže, nyní již dost těch řečí, gentlemen! Zítra ráno časně vyrazíme a musíme též spát. Mr Rollinsi, přivázal jste dobře svého koně?“

„Ano,“ odpověděl Rollins nevrle.

„Můj kůň je dosud volný,“ odpověděl Vinnetou. „Půjdu jej přivázat do trávy, aby se mohl pást. Mám to učinit i s koněm svého bratra?“

„Ano,“ souhlasil jsem, aby se zdálo, že běží skutečně o koně.

Zvolna povstal, zahalil se do své saltillské pokrývky a odešel, aby koně odvedl dále. Věděl jsem, že potom ulehne do trávy a poplazí se k lesu. Pokrývku při tom nemohl použít; přesto ji vzal s sebou, aby vyzvědače zmátl.

Přerušený rozhovor byl opět veden dál; bylo mně to jednak milé a zase nemilé. Nemohl jsem slyšet, co Vinnetou dělal, a ten zase, k němuž se chtěl přikrást, nemohl slyšet Vinnetoua. Sklopiv víčka tvářil jsem se, jako bych se o nic nestaral, pozoroval jsem však ostře pokraj lesa.

Minulo pět minut, deset minut; z těch se stala čtvrthodina, půlhodina. Začal jsem již mít o Vinnetoua strach; avšak věděl jsem, jak těžké je plazit se, když běží o nepřítele, který má bystré smysly a při tom ví, že by mohl být přepaden. Pak jsem konečně uslyšel kroky ze strany, kam Apač odešel ke koním. Ohlédnul jsem se, a spatřil jsem ho blížit se; měl opět pokrývku přehozenou, učinil tedy nepřítele neškodným. S pocitem ulehčení jsem se obrátil opět k společníkům, očekávaje klidně, až Apač ke mně usedne. Jeho kroky přicházely blíž a blíž, a zůstaly za mnou stát, a hlas, který mně byl cizí, zvolal:

„Nyní toho tady!“

Rychle jsem se ohlédl, spatřil jsem saltillskou pokrývku, avšak muž, jenž ji nesl, nebyl Vinnetou, nýbrž vousatý chlap, který se mně zdál být známý. Právě zvedal pažbu, aby mne udeřil. Bleskurychle jsem se odkutálel a snažil jsem se ráně uhnout, bylo však už pozdě. Zasáhl mne, třebaže ne do hlavy, tedy do týla, ještě nebezpečnějšího místa. Okamžitě jsem byl ochromen a pak jsem dostal druhou ránu do hlavy, takže jsem pozbyl vědomí.

KAPITOLA TŘINÁCTÁ V moci úhlavního nepřítele

Následkem úderu do týla jsem ležel pět nebo šest hodin, neboť když jsem opět nabyl vědomí a s namáháním rozevřel oči, se již rozednívalo. Oči se mi zase hned zavřely. Byl jsem ve stavu, který nebyl ani spánkem, ani bděním, nýbrž podobal se oběma. Měl jsem pocit, jako bych byl zemřel, a můj duch jako by naslouchal z věčnosti rozmluvě, která byla vedena zde u mé mrtvoly. Jednotlivým slovům jsem však nerozuměl, ačkoliv jsem uslyšel hlas, jehož zvuk by mne byl vzkřísil i z objetí hrobu.

„Ten apačský pes nechce nic přiznat, a druhého jsem zabil! Škoda! Na něho jsem se obzvlášť těšil. Měl pocítit desateronásobně, co to znamená, dostane-li se do mých rukou! Dal bych za to mnoho, kdybych toho ničemu byl jen omráčil a nezabil.“

Zvuk toho hlasu mně téměř roztrhl oči; pohlížel jsem strnule na muže, kterého jsem kvůli jeho hustému plnovousu dříve nepoznal. Tento nezměrný účinek pochopí každý, když řeknu, že jsem viděl naproti sobě Santera! Chtěl jsem oči opět zavřít, aby nezpozoroval můj pohled, avšak nedokázal jsem to; nebyl jsem s to sklopit víčka; pohlížel jsem na něho přímo, stále, aniž bych svůj pohled mohl odvrátit, až to zpozoroval. Vyskočil a zvolal se zářící tváří:

„On žije, on žije! Vidíte, že má otevřené oči! Ihned zjistíme, zda se mýlím či ne.“

Položil mi nějakou otázku, a když jsem hned neodpověděl, poklekl u mne, uchopil mne za límec a začal se mnou třást, až má hlava tloukla do kamení, jímž byla poseta země. Nemohl jsem se proti tomu bránit, protože jsem byl velmi dokonale spoután. Při tom řval:

„Odpovíš, pse! Vidím, že žiješ, že jsi při vědomí, že můžeš mluvit. Nechceš-li, naučím tě!“

Když mnou tak otřásal, obrátila se má hlava směrem, který mi dovoloval pohlédnout stranou. Pak jsem spatřil Vinnetoua spoutaného a stočeného do kozelce. Taková poloha těla by i hadímu muži působila bolest. Co asi vytrpěl! Snad měl končetiny tak spoutány již po hodiny. Kromě něho a Santera jsem viděl jen domnělého Gatese se synem a synovcem. Rollins zde nebyl.

„Budeš tedy mluvit?“ pokračoval Santer hrozivě. „Mám ti uvolnit jazyk nožem? Chci vědět, znáš-li mne, víš-li, kdo jsem; slyšíš-li, co říkám?“

Co bych měl z mlčení? Naše postavení by se tím nepolepšilo. Již kvůli Vinnetouovi jsem nesměl zůstat tvrdošíjný. Ovšem, dovedu-li promluvit, to jsem nevěděl; pokusil jsem se o to. Šlo to. Vypravil jsem ze sebe, třebaže blábolivě, slova:

„Poznávám vás; vy jste Santer.“

„Tak, tak! Poznáváš mne?“ vysmíval se mi do tváře. „Máš asi velkou radost? Jsi nadšený, že mne zde vidíš? Skvostné, nekonečně radostné překvapení pro tebe! Ne?“

Otálel jsem s odpovědí na tyto výsměšky; najednou vytasil nůž, nasadil mně hrot na prsa a hrozil:

„Řekneš okamžitě ano! Jinak ti vrazím čepel do těla!“

Vinnetou mne přes své bolesti napomenul:

„Můj bratr Old Shatterhand neřekne ano, ale raději se dá zabodnout!“

„Mlč!“ zařval na něho Santer. „Řekneš-li ještě slovo, tedy tvá pouta tak sepneme, že ti budou praskat kosti. Old Shatterhande, příteli, jemuž patří celá má láska, není-liž pravda, že jsi plný rozkoše, že mne opět vidíš?“

„Ano,“ odpověděl jsem hlasitě a pevně přes Apačovo napomenutí.

„Slyšíte to? Slyšeli jste to?“ šklebil se Santer jásavě. „Old Shatterhand, slovutný, nepřemožitelný Old Shatterhand, má před mým nožem takový strach, že jako malý chlapec doznává, že má ze mne radost!“

Zlepšil se snad můj stav, či dokázala to výsměšná slova toho člověka? Pocítil jsem pojednou, že má hlava je úplně jasná, jako bych ani nebyl dostal pažbou do týla a odpověděl jsem mu, se smíchem:

„Vy se hrozně mýlíte, příteli, ze strachu před nožem jsem to neřekl.“

„Tak? Ne? Proč tedy?“

„Protože je to pravda. Já se skutečně raduji, že vás opět vidím.“

Ačkoliv se smíchem, neřekl jsem to ironicky ani výsměšně, nýbrž s takovým výrazem, že ho to zamrazilo. Stáhnul víčka, pak na mně hrozivě pohlížel a řekl:

„Jak? Slyším dobře? Nebo snad ochromily mé rány tvůj mozek? Ty se skutečně z toho těšíš?“

„Ovšem!“

„U všech ďáblů! Téměř bych věřil, že ten chlap mluví vážně!“

„Je to vážné!“

„Pak jsi blázen, úplný blázen!“

„Ani mne nenapadne! Jsem při rozumu jako kdy jindy.“

„Skutečně? Pak je to drzost, bezmezná drzost, zatracená drzost, jaká se mně dosud v životě nepřihodila! Člověče, já tě svážu do kozelce jako Vinnetoua, nebo tě pověsím obráceně tam na ten strom, hlavou dolů, až ti bude stříkat krev ze všech děr!“

„To neuděláte!“

„Neudělám? Proč bych to neudělal? Jaký důvod bych k tomu měl?“

„Jediný, který sám tak dobře znáte, že vám jej ani nemusím povídat.“

„Oho! Já takový důvod neznám!“

„Pshaw! Mne neoklamete. Jen mne pověste! Pak budu za deset minut mrtev a vy nezjistíte, co chcete vědět.“

Uhodl jsem; to jsem na něm poznal. Pohlédl na Gatese, pokynul hlavou a řekl:

„My jsme toho lotra pokládali za mrtvého, on však ani nebyl v bezvědomí, neboť slyšel všechny mé otázky, které jsem kladl Vinnetouovi, aniž mi ten prokletý rudokožec jen na jednu odpověděl.“

„Opět se mýlíte,“ pronesl jsem. „Byl jsem omráčen; avšak Old Shatterhand má v hlavě dost krupice, aby vás prohlédl.“

„Tak? Nuže, tedy mně řekni, co chci vědět!“

„Nesmysl! Nechte těch hloupostí! Nedozvíte se nic. Říkám vám, že se skutečně raduji nad naším shledáním. My jsme vás tak dlouho srdečně hledali, že tato radost musí být upřímná a srdečná. Vždyť vás konečně máme!“

Pohlížel na mne dlouhou chvíli jako beze smyslu, potom tak zaklel, že to nelze opakovat a zařval:

„Chlape, buď rád, že tě pokládám za šíleného! Kdybych věděl, že jsi ještě při smyslech a že mluvíš s rozvahou, pak bych tě tisíci mukami přesvědčil, že se mnou nejsou žádné žerty. Chci však k tobě být shovívavý a promluvím s tebou klidně; jestliže mně však otevřeně a dobrovolně neodpovíš, čeká tě smrt, jakou dosud nezemřel žádný člověk.“

Usednul pak přede mne, pohlížel chvíli před sebe jako rozmýšlivě, potom pokračoval:

„Vy se oba pokládáte za chlapíky nadmíru chytré, ovšem nejchytřejší z celého Západu; avšak jak hloupí jste ve skutečnosti! Jak mně tehdy byl Vinnetou v patách! Chytl mne? Každý jiný by studem nad tím zalezl pod zem! A nyní! Přiznáváš, že jste včera večer viděli mé oči?“

„Ano,“ přisvědčil jsem.

„On chtěl po mně střelit?“

„Ano.“

„Já to zpozoroval a zmizel jsem. Pak odešel, aby se ke mně přikradl. Doznáváš to?“

„Proč ne?“

„Ke mně se přikrádat, k smíchu! Věděl jsem, že jste mne zpozorovali; to by si bylo řeklo každé dítě. Ke mně se přikrádat byla hloupost, která se nedá srovnat s žádnou jinou. Zasloužili byste za to výprask, skutečně výprask. Místo on ke mně, přikradl jsem se já k němu a srazil jej, když přišel, jedinou ranou pažby k zemi. Pak jsem si šel pro jeho pokrývku, kterou odložil, přehodil jsem si ji přes sebe a šel na tebe. Co sis tak myslel, když jsi viděl, že jsem to já místo Apače?“

„Radoval jsem se z toho.“

„I nad ranami, které jsi dostal? To jistě ne. Vy jste se dali oklamat jako osmiletí kluci, kterým se nesmějeme, ale které litujeme. Nyní jste tak úplně v naší moci, že pro vás není záchrany, nepřepadne-li mne snad nějaká lidská slabost. Není vyloučeno, že budu milosrdně naladěn, avšak jen v tom případě, když mně podáš upřímnou informaci. Pohleď na tyto tři muže! Patří ke mně; poslal jsem je vám do cesty, aby vás přelstili. Za co nás pokládáš nyní?“

Kdo a čím byl, to jsem nejen tušil, nýbrž zcela určitě věděl: avšak rozum mi zakazoval, abych to řekl. Proto jsem odpověděl:

„Lotrem jste byl vždy a jste jím jistě ještě dnes; víc o vás vědět nemusím.“

„Dobře! Říkám ti jen jedno: Teď přijímám všechny urážky klidně; ale až bude naše rozmluva u konce, přijde trest; to si zapiš za uši! Přiznávám upřímně, že ovšem raději sklízíme, než sejeme; setí je tak obtížné, že to ponecháváme jiným lidem. Tam, kde najdeme žeň, která nám nezpůsobí příliš námahy, tam rychle bereme, aniž bychom se dlouho ptali, co tomu řeknou lidé, kteří hloupě tvrdí, že pole patří jim. Tak jsme to dosud pěstovali a tak to budeme pěstovat i dále, až budeme mít dost.“

„Kdy to bude?“

„Možná velmi brzy. Zde je totiž nablízku pole plné zralého ovoce, které chceme sklidit. Podaří-li se nám to, pak snad řeknu, že máme dost pod střechou.“

„Gratuluji,“ řekl jsem ironicky.

„Děkuji!“ odpověděl také tak. „Protože nám přeješ všechno dobré a míníš to s námi dobře, tedy mám za to, že nám budeš rád nápomocen nalézt to pole.“

„Ah, vy tedy ani nevíte, kde je?“

„Ne. My jen víme, že je nemusíme daleko hledat.“

„To je nepříjemné.“

„Ó, ne, protože to místo zjistíme od tebe.“

„Hm, o tom pochybuji.“

„Skutečně?“

„Ano. Já neznám pole, které by se vám hodilo.“

„To si jen myslíš. Já tvé paměti pomohu. Nejde ovšem o pole v pravém slova smyslu, nýbrž o skrýši, kterou chceme vyprázdnit.“

„Jakou skrýš?“

„Kůží, kožešin a podobných věcí.“

„Hm! A já mám vědět, kde je?“

„Ano.“

„Snad se mýlíte.“

„Ó, ne. Vím, na čem jsem. Přiznáváš, že jste byli u starého Cropleye na Turkey Riveru?“

„Ano.“

„Co jste u něho chtěli?“

„Byla to návštěva, kterou někdy konáme bez úmyslu.“

„Mne neoklameš. Já jsem se s Cropleyem sešel, když jste odjeli a zjistil jsem od něho, koho jste u něho hledali.“

„Nuže, koho?“

„Pedlara, jménem Yates.“

„To ten starý osel nemusel říkat!“

„Ne; avšak řekl to. Pedlar má od vás koupit kožešiny, mnoho kožešin.“

„Od nás?“

„Ani ne tak od vás, jako spíše od Old Firehanda, který velí společnosti lovců a má velkou zásobu kůží.“

„Vidím, že jste dobře informován!“

„Není-liž pravda?“ zasmál se škodolibě, nepozoruje mou ironii. „Pedlara jste nenašli, avšak jeho pomocníka ano, a toho jste vzali s sebou. My jsme jeli rychle za vámi, abychom se jeho i vás zmocnili; chlap však, jménem Rollins, nám bohužel ufoukl, když jsme se zabývali vámi.“

Navykl jsem si pozorovat věci sebenepatrnější, a proto mi neušlo, že při těch slovech pohlédl tam, kde jsme včera viděli jeho oči. Ten pohled byl neúmyslný, mimovolný, jím samým nestřežený a – mně podezřelý. Bylo tam v houští něco, co s tím, o němž mluvil, tedy s Rollinsem, bylo v souvislosti? To jsem musel zjistit, avšak varoval jsem se ještě jednou na to místo pohlédnout. On pokračoval:

„Nevadí to však, jen když máme vás. Old Firehanda znáte?“

„Ano.“

„A jeho úkryt?“

„Ano.“

„Ah! Těší mne nesmírně, že to tak ochotně přiznáváte!“

„Pshaw! Proč bych zapíral, co je pravda?“

„Well! Mám tedy za to, že mi nebudete dělat obtíže.“

„Skutečně?“

„Ano, a že uznáte, že bude pro vás nejlepší, když řeknete všechno.“

„Proč by to mělo být nejlepší?“

„Protože si tím zlepšíte svůj osud.“

„Který osud nazýváte vlastně naším?“

„Smrt. Vy mne znáte a já vás také; víme, jaké sympatie nás pojí; kdo se dostane do moci druhého, ten je ztracený, musí zemřít. Já jsem vás chytil, a proto je vašeho života konec. Je však otázka, jaký konec? Já jsem vždy měl úmysl zvolna a s požitkem vás mučit; nyní však, když jde o Old Firehanda, nesmýšlím již tak přísně.“

„Jak tedy?“

„Vy mi řeknete, kde ta skrýš je a popíšete mi ji. Kromě toho mi vyplatí Vinnetou ze zlata, které zdědil po svém otci, pěknou sumu.“

„A co za to obdržíme?“

„Rychlou bezbolestnou smrt, totiž kulku do hlavy.“

„Znamenitě! Je to sice cituplné, avšak od vás nepříliš rozumné.“

„Proč?“

„Kdybychom vskutku toužili po rychlé, lehké smrti, můžeme vám popsat nějaké místo, které však nebude to pravé.“

„Pokládáte mne za neopatrnějšího, než jsem; já již důkazy od vás dostanu. Především chci vědět, zda mi chcete to místo prozradit.“

„Prozradit, to je správné slovo. Vy však zajisté víte, že Old Shatterhand není zrádce. Vidím, že vám Vinnetou nebyl po vůli; možná, že vám nedal ani jednu odpověď, neboť je příliš hrdý, než aby s takovými lotry mluvil. Já jsem však s vámi jednal, protože při tom sleduji určitý úmysl.“

„Úmysl? Který?“

Při té otázce na mně pohlížel s napětím do tváře.

„To nepotřebujete vědět; později to zjistíte i beze mne.“

Dosud mluvil dost zdvořile; nyní se však zlostně osopil:

„Ty se tedy zdráháš?“

„Ano.“

„Dobrá, svážeme tě jako Vinnetoua!“

„Udělejte to!“

„A skrýši najdeme bez tebe.“

„Nanejvýš slepou náhodou, avšak pozdě; neboť nevrátíme-li se v určitou dobu, nabude Old Firehand podezření a vyklidí ji. Tak jsme to s ním umluvili.“

Pohlížel zamračeně před sebe a pohrával si přitom s nožem, avšak to pro nás neznačilo nebezpečí, neboť jsem jeho úmysl již prohlédl. První polovice se nezdařila; nyní musel přikročit ke druhé. Namáhal se, aby ukryl své rozpaky, to se mu však nepodařilo tak úplně, jak si přál.

Chtěl náš život a Old Firehandovo a Vinnetouovo bohatství; kořist měla pro něho asi větší cenu než jeho nenávist k nám; aby jí nabyl, byl ochoten, kdyby to jinak nešlo, nechal nás prozatím běžet. Opakuji: prozatím, poněvadž mu nemohlo přijít ani na mysl, aby nás propustil skutečně na svobodu. Proto jsem se nedíval ani se strachem, ani se starostí do budoucnosti. Pak se konečně otázal:

„Ty mně tedy nic nepovíš?“

„Ne.“

„I kdyby vás to hned stálo život?“

„Pak teprve ne, neboť rychlá smrt je mnohem lepší než pomalá, kterou nám hrozíte.“

„Well! Donutím tě. Uvidíme, zda tvé končetiny jsou tak bezcitné jako Apačovy.“

Pokynul oněm třem; vstali, zvedli mne a zanesli tam, kde ležel Vinnetou. Toto počínání mne zarazilo. Proč si nás nenechal Santer na očích, proč nás dopravují dál, kde dozor na zajaté není tak snadný? Sotva mi tato otázka probleskla hlavou, už jsem se také domníval, že mám správnou odpověď. Nepokouší se náš mučitel o kousek, který jsem mnohdy také s prospěchem použil? Máme-li dva zajatce, kteří v odděleném výslechu houževnatě popírají nebo vůbec odpírají odpověď, dáme je nenápadně dohromady a necháme zdánlivě bez dozoru. Lze potom vsadit sto proti jedné, že budou brzy hovořit právě o svém úzkostlivě zatajeném tajemství. Lze je přitom potají vyslechnout.

Domníval jsem se nyní, že Santer zkouší s námi totéž. Donesli mne k Vinnetouovi a svázali do kozelce, to byly útrapy, které nikomu nepřeji. Snažil jsem se vidět do tábora našich mučitelů. Nebylo tam možné řádně dohlédnout, ale co jsem uviděl, potvrdilo jen mou domněnku. Santer se sice vrátil ke svým lidem, ale nedalo se zjistit, je-li tam dosud, nebo jestli odešel. Proto jsem byl téměř přesvědčen, že se plíží k nám, aby nás vyslechl.

Rozhodl jsem se zapříst s Vinnetouem tichý hovor, ačkoliv naše postavení k tomu nebylo příliš vhodné. A tento hovor musí přesvědčit Santera, že pro něj bude nejvýhodnější, pustí-li nás prozatím nenápadně na svobodu.

Přemýšlel jsem, jak hovor navléci. Santer jistě ještě nebyl na svém místě za námi v křovinách. Bylo nutné včas upozornit Vinnetoua na tento plán. Právě jsem otvíral ústa, když promluvil sám. Stejná myšlenka vznikla v jeho mysli, čímž jsem nebyl zvláště překvapen. Stávalo se to nesčetněkrát za našich společných jízd, tak jak to řekl před lety Inču-čuna, Vinnetouův otec, že budeme jedna duše a jedna mysl. Zašeptal mi:

„Můj bratr nechť souhlasí se vším, co mu nyní zdánlivě tajně řeknu. Santer musí být přesvědčen, že tady nablízku máme skrýši zlata. Jeho lakota zvítězí nad pomstychtivostí. Provede hloupost a pustí nás na svobodu.“

To byly přesně i moje názory. Zeptal jsem se prostě:

„Vinnetou tedy myslí, že nás teď Santer chce vyslechnout?“

„Jistě! – Poslouchej, už to šustí v křoví. Přichází!“

To vše jsme řekli šeptem, sotva slyšitelně. Nyní řekl Apač trochu hlasitěji, aby mu i Santer rozuměl:

„Old Shatterhand se mýlí. Santer nemá spadeno pouze na kožešiny, které chce uloupit našemu bratru Old Firehandovi.“

„A copak by ještě chtěl?“ tázal jsem se v duchu našeho plánu na oklamání nepřítele.

„Nuggety, které náčelník Apačů kdysi zakopal na onom místě asi den jízdy odtud.“

„Ach! Vím, který úkryt myslíš. Ale není možné, aby Santer o něm věděl.“

„A přece je tomu tak. Kožešiny, které nashromáždil se svými lovci Old Firehand, jsou dosažitelné i jiným způsobem. Že nás přepadli předčasně, je pro Vinnetoua důkazem, že Santer o nuggetech ví.“

„Jak to? Kdyby o nich věděl, jistě by je už dávno uloupil.“

„Neví o nich přesně. Je tomu jako na Nugget-tsilu. Tehdy také věděl o pokladech Apačů a přece nic nenašel. Zajal nás a myslí si, že ho dovedeme k úkrytu a poklad mu vydáme.“

„Ale nedočká se toho.“

„Ano, můj bratr bude mlčet a vytrpí všechny muka. Také Vinnetou raději zemře, ale nepromluví. Santer, bílý lupič a vrah Inču-čuny a Nšo-či, nedostane ani prášek z pokladu Apačů!“

„V tom případě musíme být skutečně připraveni na smrt.“

„Vinnetou a Old Shatterhand zemřou, aniž by hnuli brvou. Ale snad přece ještě není konec. Jak často byli zajati a zdálo se, že není záchrany. Tehdy pomohl dobrý Mannitou podivuhodným způsobem, jak pomáhá vždy těm, kteří v něj důvěřují. Kdyby se stalo něco podobného i zde, musíme zastřít svou stopu co nejpečlivěji a jet hned ke skrýši nuggetů a odnést je jinam. Santer určitě tuší, že skrýš není daleko a Zlý Duch by mu nakonec ještě mohl dopomoci, aby zlato našel.“

„Máš pravdu,“ vpadl jsem horlivě, „ale stačíme na to sami dva, abychom tu tíhu odnesli?“

„Máme své pokrývky. Do těch zlato zabalíme a naši koně je donesou až k Old Firehandově skrýši; teď však již mlčme! Santer nebo někdo z jeho lidí by sem náhodou mohl přijít. Nesmějí slyšet, co je jen pro Old Shatterhanda a Vinnetoua.“

Hovor k oklamání nepřítele byl tedy šťastně ukončen. Brzy se ukáží výsledky. Podle našich předpokladů se musí Santer opatrně přizpůsobit. Domníval jsem se, že už vím, jak zakryje ústup, to znamená, jak asi zdůvodní změnu svého chování k nám. Když mne totiž přenášeli k Vinnetouovi, podařilo se mi pohlédnout do křoví v ona místa, kde jsem tušil Santerovy oči. Mé tušení bylo správné; ležel tam člověk a aby viděl, co se se mnou bude dít, vystrčil trochu hlavu z houští a mně se zdálo, že poznávám Rollinsovu tvář.

Spoutáni do kozelce, leželi jsme celé tři hodiny, aniž bychom promluvili nebo ukázali, že trpíme bolestmi. Každé čtvrt hodiny přišel Santer a tázal se, jestli chceme všechno říci; nedostal však odpověď. Šlo nyní o to, kdo bude mít více trpělivosti, on nebo my.

K poledni, když se Santer opět marně namáhal, usedl ke svým třem přátelům a tiše s nimi vyjednával. Po krátkém rozhovoru řekl hlasitě, takže jsme to slyšeli:

„Já také myslím, že je dosud ukrytý nablízku, protože se mu nepodařilo vzít s sebou koně. Prohledejte důkladně krajinu! Já zde zůstanu u zajatců!“

Mínil Rollinse. Protože to pronesl tak hlasitě, prohlédl jsem ho. Chceme-li se někoho zmocnit, neřekneme to hlasitě, aby to slyšel někdo druhý. Jeho tři společníci vzali své zbraně, které jim Santer přinesl a vzdálili se. Pak mně Vinnetou pošeptal:

„Tuší můj bratr, co se stane?“

„Ano.“

„Chytí Rollinse a přivedou ho sem.“

„Zcela jistě. Očekávají, že je to nepřítel a potom se ukáže, že je Santerovým dobrým známým. Bude za nás prosit –“

„A Santer nás po krátkém zdráhání propustí. Budou to dělat tak, jak se děje ve velikých domech bledých tváří, v nichž se hraje divadlo.“

„Ano. Santer je ovšem pedlarem a jmenuje se nyní Yates, a Rollins nás jemu zavedl do rukou. Pustí nás, aby mohl tajně jít za námi a skrýši najít. Proto zde Rollins nezůstal a má být teprve nyní chycen, aby nám pomohl na svobodu.“

„Můj bratr smýšlí tak jako já. Kdyby byl Santer moudrý, nebyl by toho všeho měl zapotřebí. Skrýši zlata jsme mu namluvili teprve nyní. Mohl nechat jít Rollinse s námi a od něho zjistit, kde je Old Firehand a ovšem i my.“

„Jednal ukvapeně. Patrně byl u Okanandů, když se chystali přepadnout Cropleyovu usedlost. Byl jejich spojencem a Rollins, jeho společník, byl jeho vyzvědačem. Když slyšel, kdo jsme, oznámil to Santerovi a ten se rozhodl, poněvadž nám Siouxové nemohli nic udělat, přepadnout nás sám. Rollins jel s námi; tři pomocníci šli pěšky za námi a Santer s koňmi a jejich zbraněmi za nimi. Ten plán byl následkem náramné radosti, že nás chytí, sestaven příliš rychle a bezmyšlenkovitě. Neuvážili, že nejsme takovými ničemy, abychom vyzradili Old Firehandův úkryt. Poněvadž jej však chtějí za každou cenu najít a vyloupit a nyní ještě kromě toho vzít nám i vymyšlené nuggety, musí chybu napravit tím, že nás pustí, aby nás pak mohli tajně sledovat.“

To jsme spolu promluvili, aniž jsme hnuli rty, aby Santer nepozoroval, že spolu hovoříme. Ostatně seděl od nás zpola odvrácen a jeho pozornost byla obrácena k lesu. Po chvíli zaznělo zvolání a opět jedno; pak odpověděl druhý a třetí hlas. Následoval hlasitý křik, který se rychle blížil, až jsme spatřili trojici Gatesů vyjít z houští; mezi sebou vedli Rollinse, který se zdánlivě zdráhal jít s nimi.

„Přivádíte ho?“ volal na ně Santer, vyskočiv. „Neřekl jsem, že bude ještě nablízku? Dopravte ho k zajatcům a svažte ho tak – – –“

Tu se zarazil, zatvářil se překvapeně a pokračoval jakoby radostně:

„Co-o-o? Kdo je to? Vidím dobře, nebo je to jen podobnost?“

Rollins se tvářil stejně překvapeně, vyrval se strážcům, běžel k němu a zvolal:

„Mr Santer, jste to vy? Je to možné? Pak je všechno all right, už se mně nic nestane!“

„Nestane? Vám? Ne, vám se nemůže nic stát, mister Rollins. Tedy se nemýlím; vy jste ten Rollins, kterého jsem se chtěl zmocnit! Kdo by si byl pomyslel, že jste si s tím mužem podobný! Vy jste nyní u pedlara Yatese?“

„Ano, sir. Vedlo se mi dobře i zle. Právě jsem byl na obchodní cestě, která mohla mít slušný výsledek, když tu jsme byli včera –“ Zatvářil se zaraženě, pohlédl na Santera a řekl:

„Ano, jak je to vlastně? Jste to snad vy, kdo nás přepadl, mister Santer?“

„Ovšem.“

„All devils! Být přepaden mužem, který je mým nejlepším přítelem a několikrát je mi zavázán za svůj život! Co jste si přitom myslel?“

„Nic. Co jsem si mohl myslet, když jsem vás ani neviděl? Vždyť jste zmizel.“

„To je pravda. Pokládal jsem za nejlepší uprchnout, abych pak také těmto gentlemanům, k nimž patřím, pomohl k útěku. Proto jsem neutekl, nýbrž zůstal nablízku. Avšak, co vidím! Oni jsou spoutáni a to ještě takovým způsobem! To nesmí být; to nemohu připustit, hned je rozvážu.“

Chtěl jít k nám, Santer ho však uchopil za ruku.

„Wait a little, mister Rollins!“ řekl. „Tito chlapi jsou moji úhlavní nepřátelé!“

„Avšak moji přátelé!“

„Do toho mně nic není. Mám s nimi účet, který musí zaplatit smrtí; proto jsem se jich zmocnil, ovšem aniž jsem tušil, že patří k vám.“

„K ďasu, to je nepříjemné! Vaši nepřátelé? Je vaše nepřátelství tak velké?“

„Stačí, abych jim desetkrát zlomil vaz.“

„Avšak uvažte, kdo jsou!“

„Myslíte, že je neznám?“

„Vinnetou a Old Shatterhand! Ti se tak lehce neodstraní.“

„Právě proto, že jsou to ti dva, neznám slitování.“

„Myslíte to vážně, mister Santer?“

„Úplně a krvavě vážně. Ujišťuji vás, že jsou dozajista ztraceni.“

„I tehdy, když za ně poprosím?“

„Neproste, nebylo by to k ničemu.“

„Avšak nezapomeňte, jak jste mně zavázán k díkům. Já jsem vám několikrát zachránil život!“

„To vím velmi dobře a nezapomenu vám to, tím buďte ujištěn, mister Rollins.“

„Pamatujete se, co jste při posledním případě řekl?“

„Co?“

„Že mně splníte každé přání a každou prosbu.“

„Hm! Myslím, že jsem to opravdu tak nějak myslel.“

„Nuže, a když nyní tu prosbu pronesu?“

„Nedělejte to, neboť já ji v tomto případě nemohu splnit. Ponechte si to na pozdější dobu.“

„Nemohu. Mám zde závazky, které jsou pro mne velmi důležité. Pojďte sem, mister Santer a promluvme spolu rozumné slovo.“

Vzal jej za rameno a odešel s ním stranou, kde zůstali stát. Pak spolu živě rozmlouvali, avšak tak, aniž jsme jejich slovům rozuměli. Tvářili se při tom tak upřímně, že by jiné byli možná oklamali. Pak přišel Rollins k nám a řekl:

„Dostalo se mně dovolení, abych vám aspoň trochu ulevil, gentlemen. Vidíte a slyšíte, jak se namáhám. Doufám, že se mně podaří ubránit váš život.“

Uvolnil nám pouta, takže jsme již nebyli zkrouceni a pak se opět vrátil k Santerovi. Po delší době k nám oba přišli a Santer nás oslovil:

„Zdá se, že vás chce chránit sám ďábel. Já jsem tomuto muži dal kdysi slib, který musím dodržet. Nyní se jej dovolává a nedá se odmítnout. Já kvůli němu spáchám největší hloupost svého života a pustím vás, avšak všechno, co máte, tedy i vaše zbraně; zůstanou mým majetkem.“

Vinnetou nepromluvil ani slovo a já též mlčel.

„Nuže? Vy asi údivem nad mou šlechetností nemůžete ani promluvit?“

Když jsme i nyní mlčeli, řekl Rollins:

„Není třeba dalších slov! Já je zbavím pout.“

Přitom sáhl na moje pouta.

„Zadržte!“ řekl jsem. „Nechte řemeny, jak jsou, mister Rollins!“

„Zbláznil jste se, sir? Proč?“

„Buď všechno, nebo nic.“

„Jak to myslíte?“

„Nechceme svobodu beze zbraní a všeho svého majetku.“

„Zbláznili jste se snad? Jsem rád, že aspoň váš život jsem zachránil.“

„Jiní ať smýšlí jinak než my; avšak Vinnetou a já nepůjdeme bez toho, co nám patří, ani na krok. Raději zemřeme, než abychom museli slyšet, že jsme zde zbaběle nechali své zbraně.“

„Avšak buďte rádi, že – –“

„Mlčte!“ přerušil jsem ho. „Náš názor nikdo nezmění.“

„Heavens and hell! Já vás chci zachránit a vy mne takovým způsobem zakřikujete?“

Díval se na nás chvíli zuřivě a pak opět Santera odvedl stranou. K té poradě byli přibráni i Gatesové.

„To provedl můj bratr dobře,“ šeptal Vinnetou.

„Jistě nám budou po vůli, neboť myslí, že později zbraně opět dostanou.“

„I já jsem o tom přesvědčen. Santer se bude jen zdánlivě chvíli zdráhat.“

Konečně přišli opět všichni k nám a Santer prohlásil:

„Chlapi, vy máte nelidské štěstí. Mé slovo mne nutí učinit něco, co by jindy bylo šílenstvím. Vysmějete se mi, avšak já vám přísahám, že se budu naposledy smát já; to poznáte ještě dříve, než pokládáte za možné! Poslouchejte nyní, co jsme vyjednali!“

Udělal přestávku, aby k tomu, co mělo následovat, dodal důraz. Pak pokračoval:

„Tentokrát vás propustím a vy dostanete všechno, co je vaše; avšak zůstanete zde až do večera uvázáni u stromů, abyste nás nemohli pronásledovat. My odjedeme tam, odkud jsme přišli a vezmeme s sebou Mr Rollinse, aby vás předčasně neodvázal. Ať se pak pro vás vrátí, chce-li. Jemu máte co děkovat za život; hleďte, abyste se s ním vyrovnali!“

Víc nikdo nepromluvil. Potom nás přivázali k dvěma stromům stojícím vedle sebe; koně byli uvázáni též nablízku a pak bylo položeno všechno, co nám odňali, vedle nás. Když s tím byli hotovi, všichni odjeli. Zůstali jsme tak mlčky asi hodinu, zabývajíce se jen nasloucháním. Potom řekl Apač:

„Oni jsou ještě zde, aby nás mohli sledovat hned, jakmile vyrazíme. Aby nebyli zpozorováni, pustí nás, až se setmí. Musíme Santera dostat.“

„Ovšem, ale nesmíme jej přilákat až k Old Firehandovi.“

„Ne. Skrýši nesmí vidět. Zůstaneme-li zde celou noc, byli bychom zítra večer v pevnosti; zastavíme se však dříve. Rollins pojede pozadu a bude jim tajně zanechávat znamení, která je povedou. Až přijde vhodná chvíle, zneškodníme ho a pojedeme kousek cesty zpět, abychom je očekávali. Je s tím můj bratr srozuměn?“

„Ano, to je to nejlepší, co můžeme provést. Santer je přesvědčen, že nás dostane a zatím my dostaneme jeho.“

„Howgh!“

Řekl jen to jedno slovo, avšak bylo v něm hluboké, nekonečné uspokojení, že tak dlouho a marně hledaný se konečně octne v našich rukou.

Den se plížil k večeru jako slimák, konečně však přece nastal večer a pak jsme již také brzy zaslechli koňský dupot. Přijel Rollins a odvázal nás. Je jasné, že se přitom neopominul vylíčit jako náš zachránce a namlouvat nám, jak daleko se Santerem jel. Tvářili jsme se, jako bychom mu věřili a ujišťovali jsme ho svou největší vděčností, chránili jsme se však používat přílišných výrazů. Potom jsme sedli na koně a jeli zvolna odtud.

Jel ovšem za námi. Slyšeli jsme, jak chvílemi nechal koně poskakovat, aby zanechal hodně znatelné stopy. Když pak vyšel srpovitý měsíc, zpozorovali jsme, že tu a tam zůstal zpět, aby ulomil větvičku a vhodil ji na cestu, nebo aby zanechal nějaké jiné znamení.

Ráno jsme si chvíli odpočinuli a v poledne opět; tentokrát však dost dlouho. Chtěli jsme, aby se nám Santer, který nás mohl teprve ráno následovat, co nejvíce přiblížil. Potom jsme jeli ještě dvě hodiny, až jsme byli dost blízko pevnosti. Nyní bylo načase promluvit s Rollinsem. Zastavili jsme se a sesedli. To mu bylo nápadné a proto, seskočiv též ze sedla, se otázal:

„Proč zastavujete, meššúrs? To je dnes již potřetí. Vždyť nemůže být k Old Firehandovi daleko. Neujedeme raději ten kousek cesty, místo, abychom zde nocovali?“

Vinnetou, jindy tak mlčenlivý, odpověděl:

„K Old Firehandovi nesmí žádný lotr.“

„Jak to náčelník Apačů myslí?“

„Myslím, že ty jsi jedním z nich.“

„Já? Od které doby je Vinnetou nespravedlivý a nevděčný, že spílá svému vysvoboditeli?“

„Vysvoboditeli? Domníval ses skutečně, že Old Shatterhanda a mne oklameš? My víme všechno: Santer je Yates, pedlar a ty jsi jeho vyzvědač. Po celé cestě jsi mu zanechával stopy, aby nás a Old Firehandovu skrýš nalezl. Chceš nás vydat Santerovi a přitom říkáš, že jsi naším vysvoboditelem. Pozorovali jsme tě, aniž jsi to tušil; nyní však přišla tvoje i naše chvíle. Santer nás napomínal, abychom se ti odměnili; dobře, budeme s tebou účtovat!“

Přitom natáhl po Rollinsovi ruku. Ten situaci ihned pochopil, uhnul a vyšvihl se bleskurychle na koně, aby uprchl; rovněž tak rychle jsem uchopil já jeho koně za uzdu a ještě mnohem, mnohem rychleji se na něho vyšvihl Vinnetou, aby jej uchopil v týle. Rollins viděl ve mně, který kdo držel jeho koně, nebezpečnějšího odpůrce, vytáhl revolver a vystřelil. Sehnul jsem se a současně mu Vinnetou srazil ruku dolů, obě rány šly mimo, a okamžik nato sletěl Rollins, shozen Vinnetouem, na zemi. Pak v půl minutě byl již spoután řemeny, stejnými, kterými jsme byli svázáni my. Přivázán byl nyní on, prozatím ke stromu a kůň jemu nablízku. Později po chycení Santera, jsme chtěli přijít pro něho. Pak jsme jeli opět kus cesty zpět, ne však po stopě, nýbrž rovnoběžně s ní, až jsme dorazili k vyvstávajícímu houští, za nímž vedla naše stopa a kudy musel Santer jet. Zavedli jsme do houští své koně a usedli jsme, abychom očekávali ty, kteří nás zamýšleli přepadnout.

Museli přijet od severozápadu; v tu stranu se prostírala malá otevřená prérie, takže jsme museli Santera zpozorovat ještě dříve, než by se přiblížil k našemu úkrytu. Podle našeho výpočtu nemohl být daleko. Bylo ještě půl druhé hodiny do večera a do té doby, ba ještě mnohem dříve, nás musel dohonit.

Seděli jsme vedle sebe mlčky, nebylo již třeba domlouvání a rad. V rukou jsme drželi lasa; Santer a tři Gatesové byli jistě naši.

Avšak minula čtvrthodina, druhá a třetí, aniž se naše očekávání splnilo. Téměř celá hodina již minula; pak jsem zpozoroval naproti, na jižním konci prérie, rychle se pohybující předmět a současně řekl Vinnetou, ukazuje rukou:

„Uff! Jezdec, tam!“

„Ovšem, jezdec. To je zvláštní!“

„Uff, uff! On uhání tryskem směrem, odkud sem má přijet Santer. Poznává můj bratr barvu koně?“

„Zdá se, že to je hnědák.“

„Ano, je to hnědák a hnědý byl též Rollinsův kůň.“

„Rollinsův? Nemožné! Jak se Rollins mohl zbavit pout?“

Vinnetouovy oči se leskly; jeho dech se stal prudší, bronz jeho tváře se zbarvila do temna; avšak přemohl se a řekl klidně:

„Ještě čtvrt hodiny čekat.“

Ta doba přešla; jezdec již dávno zmizel a Santer nepřicházel. Pak mne Apač vyzval:

„Můj bratře, jeď rychle k Rollinsovi a přines mi o něm zprávu!“

„Avšak přijdou-li ti čtyři?“

„Tedy je Vinnetou přemůže sám.“

Vyvedl jsem koně a jel zpět. Když jsem přijel za deset minut na místo, kde měl být Rollins, nebyl tam již on ani jeho kůň. Potřeboval jsem dalších pět minut, než jsem prohlédl novou stopu, kterou jsem našel a pak jsem se vrátil k Vinnetouovi. Vymrštil se jako pružina, když uslyšel, že Rollins zmizel.

„Kam?“ tázal se.

„Vstříc Santerovi, aby jej varoval.“

„Viděl jsi stopu?“

„Ano.“

„Uff! Věděl, že jsme se vrátili po své stopě, abychom se zmocnili Santera a držel se proto směru k jihu, aby se nám vyhnul. Proto jsme jej viděli tam naproti na kraji prérie. Avšak jak se vyprostil? Nezpozoroval jsi stopy?“

„Ano. Od východu přijel jezdec a sestoupil u něho; pak jej vyprostil.“

„Kdo to asi byl? Voják z Fort Randall?“

„Ne. Stopy nohou byly tak veliké, že mohly pocházet jen od prastarých, ohromných bot Sama Hawkense. Zdá se mně, že jsem poznal též stopu jeho Mary.“

„Uff! Snad je ještě čas zmocnit se Santera, ačkoli dostal výstrahu. Můj bratr Old Shatterhand nechť jede rychle se mnou!“

Sedli jsme na koně, pobídli jsme je a letěli k západu po své stopě. Vinnetou nepromluvil, v jeho nitru to však bouřilo. Třikrát běda Santerovi, kdyby ho ještě dostal!

Slunce bylo již za obzorem. Za pět minut jsme měli prérii za sebou: tři minuty nato přišla stopa uprchlého Rollinse z levé strany a spojila se s naší; za další tři minuty jsme dosáhli místa, kde se Rollinsova stopa sloučila se Santerovou a jeho kumpánů. Zdrželi se jen krátce, aby vyslechli Rollinsovu zprávu a pak se co nejrychleji vrátili. Kdyby se to bylo stalo po stejné stopě, byli bychom je následovali ve tmě; oni chytře zahnuli jiným směrem, a protože se úplně setmělo, museli jsme se vzdát pronásledování. Vinnetou nepromluvil ani slovo a obrátil koně. Uháněli jsme domů do pevnosti. Santer nám opět unikl. Pro dnešek, či navždy? Jeho stíhání muselo začít zítra, jakmile bylo možné pozorovat stopy, a dalo se očekávat, že Vinnetou se jich bude držet do krajnosti.

Měsíc právě vyšel, když jsme přijeli do rokle, kde stávala v houští stráž. I dnes zde byla a zavolala na nás. Na naši odpověď poznamenal muž:

„Nesmíte mně zazlívat, že se ptám tak ostře. Musíme být dnes opatrnější než jindy.“

„Proč?“ tázal jsem se. „Zdá se, že se zde v okolí něco děje.“

„Co?“

„Nevím určitě. Muselo se však něco stát, neboť Sam Hawkens, trapper, když se vrátil z obchůzky, pronesl dlouhatánské kázání.“

„Byl tedy pryč?“

„Ano.“

„Ještě někdo s ním?“

„Ne; on sám.“

Bylo už tedy jisté, že jindy chytrý Sam spáchal hloupost a propustil Rollinse.

Když jsme vjeli dovnitř, první, co jsme zaslechli, bylo, že se Old Firehandův stav zhoršil. Nebylo žádné nebezpečí, avšak poznamenávám to proto, že mne ta okolnost rozloučila s Vinnetouem.

Ten přehodil koni uzdu a šel k ohni, u něhož seděli Sam Hawkens, Harry a důstojník z Fort Randall u Old Firehanda, který byl zahalen měkkými pokrývkami.

„Díky Bohu! Opět zde!“ pozdravil nás nemocný mdlým hlasem. „Našli jste pedlara?“

„Našli a opět ztratili,“ odpověděl Vinnetou. „Můj bratr Sam Hawkens byl dnes pryč?“

„Ano, byl jsem venku,“ odpověděl Sam.

„Ví můj malý bílý bratr, čím je?“

„Westman, jestli se nemýlím.“

„Ne, žádný westman, nýbrž hlupák, tak velký, jakého Vinnetou dosud nikdy nespatřil. Howgh!“

S tím slovem se obrátil a odešel. Úžasný výrok jindy tak klidného, ba něžného Apače vzbudil ovšem zděšení, důvod však byl každému hned zřejmý, když jsem usedl a vypravoval naše dobrodružství. Santer nalezený a opět ztracený! To byla událost, nad níž nebylo důležitější. Malý Sam byl celý zoufalý; spílal si nejurážlivějšími tituly; rval si vousy, aniž našel útěchu. Strhl si i paruku z hlavy a rval ji všemožným způsobem, avšak ani tím se neupokojil; pak ji hodil na zem a zlostně zvolal:

„Vinnetou má pravdu, úplně pravdu; já jsem největší hlupák, nejhloupější greenhorn, jaký jen může být a zůstanu až do smrti tak hloupý.“

„Jak se stalo, že jste Rollinse vysvobodil, milý Same?“ tázal jsem se.

„Jen svou hloupostí. Uslyšel jsem dva výstřely a jel jsem k místu, odkud zazněly. Tam jsem našel u stromu uvázaného muže a vedle něho koně, jestli se nemýlím. Otázal jsem se ho, jak se do toho postavení dostal a on se vydával za pedlara, který prý chce vyhledat Old Firehanda; byl prý přepaden Indiány a uvázán, jak řekl.“

„Hm! Pohled na stopy by vám byl přece ukázal, že není po Indiánech ani památky!“

„To je správné; avšak já měl svůj slabý den a proto jsem jej vyprostil. Chtěl jsem ho dopravit sem; on se však vyšvihl na koně a uháněl docela opačným směrem. Teď mi pojednou nebylo veselo, už kvůli Indiánům, o nichž vypravoval, a proto jsem pokládal za nejlepší, co nejrychleji jet sem a napomenout k obezřelosti, jestli se nemýlím. Zlostí bych si vyrval jeden vlas za druhým, avšak na hlavě nemám žádné a abych si tím kazil paruku, to nic nepomůže. Avšak ráno co nejčasněji vyhledám stopu těch lidí a nepustím ji dříve, dokud je nezajmu a nezhasnu!“

„Můj bílý bratr Sam to neučiní,“ ozval se Vinnetou, který zatím opět přišel. „Náčelník Apačů bude vraha sám pronásledovat; a jeho bílí bratři musí zůstat zde, neboť je možné, že bude Santer přece jen ještě pátrat po skrýši, aby ji vyloupil. Pak zde bude třeba moudrých a udatných mužů k obraně – jako je můj bílý bratr Sam.“

Později, když se všichni konečně utišili a šlo se spát, vyhledal jsem Vinnetoua. Jeho kůň se pásl u vody. Náčelník ležel v trávě. Když mne viděl přicházet, vzal mne za ruku a řekl:

„Vinnetou ví, co mu jeho bratr chce říci; chtěl bys se mnou pronásledovat Santera?“

„Ano.“

„Nesmíš. Slabost Old Firehanda roste; jeho syn je ještě dítě. Sam Hawkens stárne, jak jsi dnes zpozoroval, Will Parker a Dick Stone nejsou vždy rovněž tak pohotoví a vojáci z pevnosti jsou jen cizinci. Old Firehand tě potřebuje víc než já. Já budu Santera honit sám. Nelze vědět, neshromáždí-li zatím nějakou sebranku a nepřepadne-li vás. Dokaž mně svou lásku tím, že zůstaneš u Old Firehanda. Vyplníš přání svého bratra Vinnetoua, milý Šarlí?“

Bylo pro mne těžké svolit k rozloučení s ním, on však naléhal tak dlouho, až jsem to udělal. Měl pravdu: Old Firehand potřeboval více mne než on. Avšak kus cesty jsem ho musel doprovodit. Ještě zářila jitřenka, když jsme vjeli do lesa a právě se rozednívalo, zastavili jsme na místě, odkud jsme se vrátili po zjištění nové Santerovy stopy. Bystrý Apačův zrak ji dosud poznával.

„Zde se rozejdeme,“ řekl. Sehnul se na koni a obejmul mne. „Velký Duch přikazuje, abychom se rozloučili; on nás však opět v pravý čas svede dohromady, neboť Old Shatterhand a Vinnetou nemohou zůstat od sebe odloučeni. Mne odtud žene nenávist; láska mne s tebou opět spojí. Howgh!“

Políbil mne, hlasitě pobídnul koně a již letěl prérií, až jeho dlouhé, skvostné vlasy za ním vlály jako hříva. Pohlížel jsem za ním, dokud nezmizel.

Dohoníš nepřítele? Kdy tě opět spatřím, můj milý Vinnetou? – – –

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ Lovec bez uší

Od rána jsem již urazil značný kus cesty. Byl jsem unaven a k tomu mne ještě obtěžovaly žhavé sluneční paprsky; proto jsem se rozhodl, že si odpočinu a poobědvám. Prérie se prostírala přede mnou do nekonečna, tvořící moře travnatých vln. Před pěti dny byla naše společnost rozehnána značnou tlupou Ogallallů; od té chvíle jsem nespatřil ani zvíře, ani stopu člověka, začal jsem toužit po rozumném tvoru, abych zkusil, zdali jsem dlouhým mlčením nepozbyl už dokonce řeč.

Potok ani jiná voda zde nebyla, les a houštiny též ne; nemusel jsem tedy dlouho vybírat a mohl jsem zvolit první místo, které se namanulo. Seskočil jsem tedy v jedné se sníženin z koně, spoutal mu nohy, sňal z něho pokrývku a vylezl na pahorek, abych tam usedl. Kůň musel zůstat dole, aby snad nebyl blížícím se nepřítelem zpozorován; já jsem zůstal nahoře, abych přehlédl prérii. Sám, když jsem ulehl, jsem nemohl být tak lehce spatřen.

Bylo nutné, abych byl obezřelý. Naše společnost, skládající se z dvanácti mužů, se totiž vydala od břehů Platte Riveru, aby se odebrala východně od Skalistých hor do Texasu. Toho času opustily různé kmeny Siouxů své vesnice, aby pomstily smrt několika svých bojovníků. Ačkoliv jsme to věděli, upadli jsme přece do jejich rukou a po krvavém boji jsme od nich byli rozptýleni po prérii.

Protože rudoši podle naší stopy poznali, že jedeme na jih, mohli jsme očekávat, že nás budou pronásledovat. Musel jsem se proto mít na pozoru, abych, ulehnuv večer pod pokrývky, se neprobudil ráno bez skalpu ve „věčných lovištích“.

Ulehnul jsem tedy, vytáhl jsem kus sušeného bizoního masa, potřel je místo solí střelným prachem a namáhal se, abych je zuby poněkud zpracoval a potom tu tvrdou hmotu dopravil do žaludku. Pak jsem vzal jeden z „vlastnoručně“ vyrobených doutníků, zapálil jej a zakouřil si s takovou chutí, jako bych byl plantážníkem a kouřil listy nejlepšího goosefootu.

Neležel jsem ještě tak dlouho, když, ohlédnuv se, zpozoroval jsem na obzoru bod, který se pomalu blížil a to v ostrém úhlu ke směru, jímž jsem se já ubíral. Sklouzl jsem dolů z pahorku, takže jsem byl úplně skryt a mohl pozorovat dále zjev, v němž jsem ponenáhlu poznal jezdce, který podle indiánského způsobu takřka visel na koni.

Když jsem jej ponejprv spatřil, byl vzdálen asi půl druhé anglické míle (1 angl. míle = 1,609 m). Jeho kůň se tak loudal, že potřeboval téměř půl hodiny, aby urazil míli. Pohlédnul jsem opět ven do dálky, odkud přijížděl, a zpozoroval jsem k svému údivu ještě čtyři body, které se pohybovaly po jeho stopě. To vzpružilo mou pozornost. První jezdec byl běloch, jak jsem nyní poznal podle jeho oděvu. Byli ti ostatní snad Indiáni, kteří jej pronásledují? Vytáhl jsem dalekohled; nemýlil jsem se. Blížili se a podle jejich zbraní a barev jsem poznal, že jsou to Ogallallové, nejbojovnější z kmene Siouxů. Měli výtečné koně, zatímco bělochův kůň byl asi praobyčejné zvíře. Muž mně byl nyní již tak nablízku, že jsem si jej mohl důkladně prohlédnout.

Byl malý, velmi hubený a na hlavě měl starý plstěný klobouk, kterému chyběla střecha. To sice v prérii nebylo nic zvláštního, zde však byl nedostatek střechy zdůrazněn další okolností, která mně musela být nápadná; ten muž totiž neměl uši. Místa, na nichž se kdysi jeho uši pohybovaly, jevila stopy násilného zacházení – byly mu asi uříznuty. Přes ramena měl přehozenou obrovskou pokrývku, která úplně zakrývala hořejší část těla, takže bylo sotva vidět hubené nohy, vězící v tak podivné dvojici bot, že by se jí byl v Evropě každý zasmál. Takovou obuv nosívají v Jižní Americe gaučové. Spodní část koňské nohy se zbaví kopyta, kůže se z ní stáhne a ještě za tepla se natáhne na nohu a lýtko, kde ztuhne a utvoří pak výtečnou obuv, která má ovšem tu zvláštnost, že v ní člověk chodí po vlastní podešvi. U sedla měl muž pověšený předmět, který byl asi puška; ta však byla spíše podobná klacku, náhodou ulomenému v lese. Kůň byl vysokou či vlastně velbloudovitou kobylou a úplně mu chyběl ohon; hlava byla nepoměrně velká a uši měly délku, které jsem se až zděsil. Zvíře dělalo dojem, jako by se skládalo z různých částí koně, osla a velblouda; v běhu mělo hlavu svěšenou až k zemi, přičemž mu uši u hlavy visely jako novofundlandskému psu, kterému jsou příliš velké a těžké.

Za jiných poměrů nebo jako nováček na Západě bych se byl jezdci i koni jako každý jiný zasmál, teď mně však ten muž přes svůj zvláštní zjev připadal spíše jako jeden z oněch westmanů, jejichž cenu člověk teprve později pozná. Neměl asi tušení, že má za sebou čtyři z nejhroznějších nepřátel prérijního lovce, jinak by byl sotva jel tak zvolna a bezstarostně, aniž by se ani jednou nepodíval za svá záda.

Nyní byl ode mne jen sto kroků vzdálen a narazil na mou stopu. Kdo ji dříve zpozoroval, zdali kůň či jezdec, jsem nemohl říci, viděl jsem však zcela určitě, že kobyla sama se zastavila, sehnula hlavu ještě níže k zemi, pošilhávala po stopách mého mustanga a přitom velmi živě vrtěla dlouhýma ušima, které se pohybovaly nahoru a dolů, aby se uložily buď daleko dozadu nebo dopředu, jako by jimi hýbala nějaká neviditelná ruka. Jezdec chtěl slézt z koně a prohlédnout si stopu; tím by ovšem zbytečně mařil drahocenný čas a proto jsem ho předešel.

„Haló, muži! Pojďte sem trochu blíž!“

Při tom jsem zaujal takové postavení, že mne musel vidět. I jeho kobyla pozvedla hlavu, vztyčila své dřevěné uši, jako by chtěla mé zvolání chytit jako míč a vrtěla při tom pilně krátkým, holým pahýlem ocasu.

„Haló, master,“ odpověděl, „podruhé se mějte na pozoru a řvěte trochu tišeji; na této staré louce člověk nikdy neví, nejsou-li tady uši, které nepotřebují nic slyšet! Pojď, Tony!“

Kobyla na ten pokyn pohnula svýma nekonečnýma nohama a zastavila se až u mého mustanga, k němuž se po hrdém a zlomyslném pohledu obrátila onou částí těla, která je u plachetnic na moři známá jako „hvězda“.

Bylo to zajisté jedno z oněch zvířat, která – což v prérii není řídké – žijí jen pro svého pána, každému jinému se však tak protiví, že nejsou k potřebě.

„Vím velmi dobře, jak hlasitě smím mluvit,“ odpověděl jsem. „Odkud přicházíte a kam jedete, master?“

„Do toho vám po čertech nic není!“ odpověděl.

„Myslíte? Příliš zdvořilý nejste, master; to vysvědčení vám mohu dát již teď, ačkoliv jsem s vámi nepromluvil více než dvě slova. Ale přiznávám upřímně, že jsem zvyklý dostávat odpověď na své otázky!“

„Hm, ano; vy mně ovšem připadáte jako nadmíru vznešený gentleman,“ řekl s pohrdavým pohledem. „Proto vám dám hned žádanou odpověď!“ Ukázal dopředu i dozadu. „Přicházím odtud a jedu tam.“

Ten muž se mně začal líbit; pokládal mne zajisté za svátečního lovce, který se ztratil své společnosti. Pravý westman na zevnějšek nic nedá a má odpor proti všemu, co je čisté. Kdo se po léta potlouká Divokým západem, není v ohledu na svůj habitus žádný salonní lev a domnívá se o každém, kdo je ošacen čistě a vkusně, že je to greenhorn, od něhož se nedá nic moudrého očekávat. Ve Fort Randall jsem si koupil nové šaty a byl jsem zvyklý čistit své zbraně – dvě věci, které mne v očích západníka sotva činily na první pohled rovnocenným. Proto jsem úsečné chování cizímu mužíkovi nezazlíval a odpověděl jsem, ukazuje právě tak jako on vpřed.

„Hleďte tedy, abyste se dostal tam; mějte se však před Indiány, kteří se tam vzadu přilepili na vaši stopu, na pozoru! Asi jste je ještě nezpozoroval?“

Přeměřil mne svýma jasnýma, ostrýma očkama udiveně i rozmarně.

„Nezpozoroval? Hihihi? Čtyři Indiáni za mnou a já je nezpozoroval! Jste asi příkladně velmi zvláštní člověk! Ti dobráci jdou za mnou již od včerejška; nemusím se však za nimi ohlížet, neboť znám zvyky těch rudých gentlemanů. Zůstanou v patřičné vzdálenosti, dokud bude den a budou se ke mně chtít přikrást v noci, až se někde utábořím. Avšak oni se příkladně velmi přepočítají, neboť nyní udělám oblouk, kterým se jim dostanu do zad. Dosud jsem pro to neměl vhodné místo; zde mezi těmito vlnami to mohu konečně udělat. Chcete-li se naučit, jak to starý pistolník zařídí, aby se dostal zezadu na redmany (Rudochy), pak zůstaňte zde a počkejte deset minut. Vy toho však jistě necháte, neboť muži vašeho zrna nemívají mnoho chuti nadýchat se indiánského parfému! Come on, Tony!“

Aniž se o mne více staral, jel dál a zmizel po půlminutě i se svou skvostnou kobylou mezi vlnami půdy.

Jeho plánu jsem rozuměl velmi dobře, neboť bych na jeho místě jednal právě tak. Chtěl jet obloukem, kterým by se dostal do zad svých nepřátel, jimž se musel přiblížit dříve, než oni ještě podle změny jeho směru mohou pochopit jeho taktiku. Aby toho účelu dosáhl, musel se držet jen v prohlubeninách, ačkoliv by bylo lépe, kdyby se ani nesnažil dostat se jim do zad, nýbrž kdyby učinil jen krátký oblouk, aby pronásledovatelé jeli mimo něho. Dosud jej mohli pozorovat a věděli tedy, jak daleko je před nimi, ale nemohli tušit, kdy se jim opět přiblíží.

Byli čtyři proti jednomu a lehce bylo možné, že jsem mohl přijít do postavení, kdy budu nucen použít svých zbraní. Proto jsem si je prohlédl a čekal na další průběh.

Indiáni se rychle blížili, jeden za druhým. Dorazili již téměř k místu, na němž se stopy mužíka sloučily s mými, když tu nejpřednější z nich zarazil svého koně a obrátil se. Zdálo se mu to asi nápadné, že již neviděl pronásledovaného. Chvíli se radili, přičemž tvořili těsný hlouček. Kulkou medvědobijky bych je již mohl zasáhnout; avšak toho nebylo zapotřebí, neboť právě zahřměl výstřel a za ním druhý. Dva Indiáni padli z koně a současně zazněl hlasitý jásavý výkřik.

„O-hi-hi-hii!“ zaznělo to oním hrdelním hlasem, kterým vyrážejí Indiáni svůj válečný pokřik.

Ten hlas nevycházel z indiánských úst, nýbrž z úst malého lovce, který se vynořil z nejbližší úžlabiny. Za mnou zmizel a nyní se opět objevil přede mnou. Tvářil se, jako by chtěl uprchnout. Jeho kobylka jako by naráz byla docela jiným zvířetem; zmítala nohama, až lítaly kusy půdy; hlava se špičatýma ušima ležela hluboko v týle a každý sval jejího těla jako by byl napjatý. Jezdec s koněm byli jako srostlí. Mužík mával svou puškou a nabíjel ji v trysku s jistotou, z níž bylo možné soudit, že v podobném postavení není poprvé.

Za ním zapraskaly dva výstřely; oba Indiáni vystřelili, avšak ani jeden z nich ho nezasáhl. Indsmani ze sebe vyrazili zuřivý řev, chopili se tomahawků a hnali se za ním. Dosud se za nimi ani neohlédl; nyní však byl s nabíjením hotov a otočil se i s koněm. Zdálo se, jako by zvíře myslelo zároveň s ním, natáhlo se a zůstalo pak strnule stát. Jezdec přiložil pušku k líci a krátce mířil; v příštím okamžiku se dvakrát zablesklo, aniž kobyla sebou hnula – a oba Indsmani spadli z koní.

Domnívaje se, že bude třeba mé pomoci, ležel jsem s připravenou puškou v trávě, nevystřelil jsem však, protože toho nebylo zapotřebí. Nyní slezl mužík z koně, aby si padlé prohlédl. Šel jsem za ním.

„Nuže, sir, víte nyní příkladně, jak se dělá oblouk, he?“ otázal se mne.

„Thank you, master! Vidím, že se u vás mohu něčemu přiučit!“

Můj úsměv se mu zdál přece jen trochu podezřelý; pohlédl ostře na mne, a promluvil:

„Nebo snad byste měl také vy ten nápad?“

„Nebylo zrovna třeba dělat oblouk. Při této půdě, kde je možnost skrýt se v prohlubinách, stačí se ukázat ve větší vzdálenosti nepříteli a pak se jede po vlastní stopě zpět. Oblouk je výhodnější při otevřené prérii.“

„Podívejme se; odkud to máte? Kdo vlastně jste, he?“

„Píši knihy.“

„Vy – píšete – knihy – –?“ Přitom udiveně ustoupil a jeho tvář jevila trochu povážlivý, trochu soucitný výraz.

„Jste nemocný, sir?“

Přitom si ukázal na čelo, abych věděl, jakou nemoc míní.

„Myslím, že ne,“ odvětil jsem.

„Ne? Pak ať vás rozsápe medvěd, já to nedovedu pochopit! Zastřelím si bizona, protože musím jíst; proč však vy píšete knihy?“

„Ze stejného důvodu a pak i proto, aby byly čteny.“

„Sir, nezazlívejte mně, ale to je hloupost, která se dá vymyslet! Kdo chce číst knihy, ať si je napíše sám. Já maso také nestřílím pro jiné! Tedy, hm, ano, bookmaker jste? Ale k čemu tedy chodíte do savany, he? Chcete snad například zde psát knihy?“

„To udělám, až zase budu doma; pak budu vypravovat všechno, co jsem zažil a spatřil a tisíce lidí to bude číst a budou pak přesně vědět, co se děje v savaně, aniž sem museli jít sami.“

„Tedy budete vypravovat i o mně?“

„To se rozumí!“

Trhl sebou ještě o krok zpět; pak přikročil těsně ke mně, položil pravici na rukojeť svého nože, levici na mé rameno a řekl:

„Sir, tam stojí váš kůň; pověste se na něho a hleďte, abyste se odklidil, nechcete-li, aby se vám vplížilo do žeber několik palců chladného železa! U vás by člověk nesměl promluvit slovo a hnout rukou, aniž by to nezjistil celý svět. Vezmi vás čert; kliďte se odtud!“

Malý mužík mně dosahoval právě po ramena a přece svou hrozbu mínil vážně, což mne ovšem uvnitř obveselovalo. Neprojevil jsem to však.

„Slibuji vám, že budu o vás psát jen dobré věci!“ řekl jsem.

„Vy půjdete! Řekl jsem a při tom zůstane!“

„Zaručuji se vám tedy, že o vás vůbec nebudu psát!“

„Na to nic nedám! Kdo se posadí, aby napsal pro jiné lidi knihy, ten je blázen a blázen nikdy slovo nedodrží. Tedy vpřed, muži, jinak mně například vleze žluč do prstů a já provedu něco, co vám nebude příjemné!“

„Co by to asi bylo?“

„To byste brzy zjistil!“

Pohlížel jsem mu s úsměvem do zlostí sršících očí a řekl jsem klidně:

„Nuže, ukažte to tedy!“

„Pohleďte sem. Jak se vám líbí tato čepel?“

„Líbí; to vám hned dokáži!“

Uchopil jsem velkou silou jeho ruce, strhl jsem mu je dozadu, vrazil mezi ně a záda levou ruku, přitiskl je pevně k sobě a sevřel mu pravou rukou zápěstí tak, že s bolestivým výkřikem pustil nůž na zem. Ten neočekávaný útok překvapil malého muže tak, že dříve než učinil pohyb na svou obranu, měl již řemenem mého váčku na náboje spoutány ruce na zádech.

„The devil!“ zvolal. „Co vás to napadá! Co chcete příkladně se mnou dělat?“

„Haló, master, pozor na hlas a řvěte trochu tišeji,“ odpověděl jsem jeho vlastními slovy. „Na této staré louce se nikdy neví, nejsou-li nablízku uši, které nemusí všechno slyšet!“

Potom jsem ho pustil a uchopil jeho nůž a pušku, kterou předtím odložil. Chtěl si uvolnit ruce; úsilí mu vehnalo všechnu krev do tváří, nepodařilo se mu však přemoci pevnost řemenu.

„Nechte toho, master, nedostanete se ven, dokud já nebudu chtít!“ radil jsem mu. „Chci vám jen dokázat, že i „bookmaker‘ může být někdy připraven mluvit s lidmi tak, jak oni mluví s ním. Tasil jste na mne nůž, aniž jsem vás urazil nebo vám ublížil, a podle zákona savany jste propadl životem. Žádný člověk mně nebude moci nic vytýkat, zařídím-li to tak, aby se toto špičaté železo vplížilo do vašich žeber místo do mých.“

„Bodněte, muži, jen bodněte“ odpověděl zamračeně. „Bude mně to úplně vhod, usmrtíte-li mne, neboť jediným člověkem, tváří v tvář a za bílého dne přemožen a spoután, aniž jsem mu přitom zkřivil vlásek, je hanba, kterou Sans-ear nepřežije!“

„Sans-ear? Vy jste Sans-ear?“ zvolal jsem.

O tom muži, slavném westmanovi, jsem slyšel velmi mnoho, i to, že jej dosud nikdo nespatřil ve společnosti lidí, protože neuznával nikoho za hodného svého přátelství. Před lety zanechal své uši u Navajů a odtud vzniklo jeho jméno Sans-ear (bez uší), sestavené ze dvou řečí (Sans (franc.) – ear (angl.) ) a známé po celém Západě i za ním.

Na mou otázku mlčel a teprve když jsem ji opakoval, odpověděl:

„Do mého jména vám nic není! Je-li špatné, pak nestojí za to, aby bylo vyslovováno a je-li dobré, pak zasloužilo, abych je byl ušetřil dnešní pohany.“

Přikročil jsem k němu a zbavil jej pout.

„Zde máte svůj nůž a pušku; jste svobodný. Jděte, kam chcete!“

„Nedělejte hloupé žerty! Mohu zde zanechat potupu, že jsem byl přemožen greenhornem? Kdyby to byl nějaký chlapík jako Vinnetou nebo stopař, jakým je Old Firehand, pak ovšem –“

Zželelo se mně starce; můj kousek mu skutečně tísnil srdce, a proto jsem byl rád, že ho mohu potěšit; vyslovil právě jména mých vlastních přátel.

„Greenhorn?“ tázal jsem se. „Myslíte skutečně, že by uměl greenhorn Sans-earovi tak zahrát?“

„Co jste jiného? Vypadáte, jako byste přišel přímo z krejčovského salonu a vaše zbraně jsou tak vyleštěné, jako by byly připraveny pro maškarní ples!“

„Dobré však jsou; ukáži vám to hned. Pohleďte!“

Zvedl jsem kámen dvakrát tak veliký jako dolar, vyhodil jej do vzduchu a v okamžiku, ve kterém síla vrhu a přitažlivost země daly dosáhnout největší výše a kámen zdánlivě stál, zasáhla jej má koule, která jej vyhnala ještě výš.

Cvičíval jsem ten výstřel tisíckrát, než se mně podařil. Mužik na mne pohlížel téměř zděšeně.

„Heavens, to byla rána! Podaří se vám to vždycky?“

„Devatenáctkrát ve dvaceti případech.“

„Nuže, v tom případě jste osoba, jakou musíme pohledat. Jak zní příkladně vaše jméno?“

„Old Shatterhand.“

„Nemožné, nevěřím! Shatterhand musí být snad mnohem starší než vy, jinak by jej nenazývali ‚starým‘ Shatterhandem.“

„Zapomínáte, že slova ‚old‘ se často užívá v jiném smyslu, než k označení stáří.“

„Pravda! Ale, hm, nezazlívejte mně, sir; Old Shatterhand byl kdysi bodnut Vinnetouem pod bradu do krku –“

„Pohleďte sem! Zde je jizva!“

„Opravdu! Tu je! A – – má prý dvě pušky, těžkou a lehkou.“

„Zde jsou!“

„Oho! Jste tedy skutečně Old Shatterhand! Řeknu vám něco: věříte, že jsem například naprosto hrozný hlupák?“

„Ne, to nemyslím! Pokládal jste mne jen za greenhorna, dále nic. Od nováčka jste nemohl čekat takový útok; ostatně Sans-eara lze přemoci jen překvapením.“

„Oho! U vás, jak se zdá, nepomůže ani překvapení. Je asi málo mužů, kteří mají vaši sílu. Není hanba být vámi překvapen. Mé rodné jméno je Mark Jorrocks, avšak vy mne jmenujte jen Mark!“

„A vy mne Charley (Charley, Charlie – zdrobnělina křest, jména Charles (Karel) … (čti Čárli) ) jako všichni moji přátelé. Zde je má ruka!“

„Ano, stane se, sir! Starý Mark není muž, který hned každému stiskne prsty; u vás však je to něco jiného a učiním to okamžitě. Ale prosím vás, udělejte to milosrdně, abyste mně nerozmačkal ruku na puding! Já ji ještě budu potřebovat.“

„Beze strachu, Marku! Vaše ruka mně ještě může prokázat mnohou službu, rovněž tak jako má je ochotna vám posloužit. A nyní snad mohu opakovat svoji první otázku: odkud a kam?“

„Přicházím přímo z Kanady, kde jsem byl společníkem dřevařů a chci nyní například do Texasu a Mexika, kde prý je tolik darebáků, že se člověku až srdce v těle směje při pomyšlení na rány a kulky, které tam bude moci rozdávat.“

„Tam vede i má cesta! I já chci do Texasu a Kalifornie a přitom je mně zcela lhostejné, zahnu-li trochu přes Mexiko. Smím cestovat s vámi?“

„Smíte-li? Nu – ovšem! Byl jste již tam na jihu a jste právě ten muž, kterého potřebuji. Řekněte mně však vážně: píšete skutečné knihy?“

„Ano.“

„Hm! Dělá-li to Old Shatterhand, pak je to zajisté něco zcela jiného, nežli jsem si představoval; říkám vám však, že bych raději znenadání po zadku padl do medvědího brlohu, než bych smočil pero v inkoustu. Za celý svět bych nenapsal jediné slovo. Nyní mně však řekněte, jak přicházejí Indsmani do této krajiny? Jsou to Ogallallové, před nimiž se již člověk musí mít na pozoru.“

Řekl jsem mu, co jsem věděl.

„Hm!“ řekl pak. „Nesmíme zde přirůst k zemi. Včera jsem našel stopu, která budí úctu. Napočítal jsem nejméně šedesát koní. Ti čtyři hoši zde patří asi k oné tlupě a byli jistě vysláni jako zvědové. Byl jste již někdy v této krajině?“

„Ne.“

„Asi dvacet mil západně je prérie úplně plochá a ještě o deset mil dál je voda, k níž asi Indsmani táhli, aby napojili koně. Půjdeme jim ovšem z cesty a zamíříme raději na jih, ačkoliv v tom případě teprve zítra odpoledne dorazíme k vodě. Vyrazíme-li brzy, přijedeme ještě před nocí k trati, kterou postavili z východu na západ a přijdeme-li v pravý čas, můžeme si dopřát to potěšení vidět vlak, který příkladně pojede kolem nás.“

„Jsem připraven k odjezdu. Co ale uděláme s rudochy?“

„Co? Nic. Necháme je zde; především však jim vezmu uši.“

„Musíme je zahrabat, protože když je najdou, bude naše přítomnost prozrazena.“

„Ať jsou nalezeni, Charleyi; to právě chci.“

Potom zanesl Indiány na vrchol jedné z vln, položil je vedle sebe, uřízl jim uši a dal jim je do rukou.

„Tak, Charleyi! Najdou je a budou hned vědět, že zde byl Sans-ear. Říkám vám, že je to mizerný pocit, když člověka v zimě zebou uši a on je nemá. Byl jsem jednou neobratný a dal jsem se chytit rudochy. Při boji jsem jednomu z nich usekl jedno jediné ucho, místo abych ho tomahawkem pořádně zasáhl. Pro výsměch mně za to uřezali obě uši předtím, než mně chtěli vzít život. Uši mají, život však nedostali, neboť Mark se nepředvídaně odklidil. Za mé dvě uši – nu – počítejte zde!“ Přitom mně přidržel svou pušku před nosem a ukazoval četné vruby v pažbě. „Každý vrub stál život nepřátelského Indsmana. Nyní k tomu budou připojeny čtyři nové.“

Udělal zářezy a pokračoval:

„To jsou samí rudoši. Zde nahoře je osm vrubů, týkajících se bělochů, kteří ochutnali mou kulku. Proč, to vám ještě povím. Hledám jen ještě dva. Jsou to otec a syn, největší darebáci na celém božím světě; až ty najdu, pak bude mé dílo dokonáno.“

V jeho očích se zableskla náhlá zloba a jeho tvář zastřel zasmušilý výraz; tušil jsem již, že srdce starého lovce kdysi také uplatnilo svá práva. Možná, že ho žal a pomsta zavedly do divočiny, neboť pravý westman neví již nic o vznešeném přikázání: „Milujte své nepřátele!“

Nabil opět pušku. Byla to jedna z oněch hrozných zbraní, které v prérii nejsou zvláštností. Pažba dávno pozbyla svůj původní tvar; vrub vedle vrubu, vřez vedle vřezu; a každé to jednotlivé znamení připomínalo smrt jednoho člověka. Hlaveň byla pokryta řezem a cizí člověk z ní dobrou ránu neudělá. V rukou majitele je však taková puška neomylná; již od pradávna je střelec na ni zvyklý, zná její přednosti, uskoky a vady a vrazí-li dolů prach – vlastní rukou kuli, pak vsadí svůj život, že se nemine cíle.

„Tony!“ zvolal teď.

Kobyla se dosud pásla nablízku. Na zavolání přiběhla a postavila se vedle něho tak pohodlně, že mohl jen zvednout ruku a vyhoupnout se na ni.

„Marku, máte výtečného koně! Kdo ho vidí poprvé, nedal by za něj dolar; kdo jej však pozoruje, zakrátko pozná, že ho nedáte ani za tisíc sovereignů.“

„Tisíc? Pshaw! Řekněte milion! Znám tam nahoře ve Skalistých horách žíly, z nichž bych mohl zlato vybírat donekonečna a najdu-li někdy někoho, kdo si zaslouží, aby mu Mark Jorrocks daroval své srdce, ukáži mu ta místa. Za peníze nemusím svou Tony dát. Říkám vám, Charleyi, jen jedno: Ten, jehož nyní nazývají Sans-earem, byl jednoho krásného dne docela jiným chlapíkem než dnes, byl plný štěstí a blaha, jako je den plný jasu a moře plné krůpějí. Byl mladým farmářem a měl ženu, za kterou by obětoval tisíc životů, a dítě, které mělo pro něho cenu deseti tisíc životů. Ženu si kdysi přivezl na jedné z nejlepších svých kobyl, která se jmenovala Tony. A když potom měla kobyla hříbě, zdravé čilé a moudré, jako zřídkakterý tvor, proč to se nemělo jmenovat také Tony jako jeho matka? Nemám pravdu, Charleyi?“

„Ano,“ odpověděl jsem, pohnut tou dětinskou myslí, která ke mně nyní promluvila tak neočekávaně zpod hrubé kůry.

„Well! Pak přišlo oněch deset, o nichž jsem se vám zmínil. Byla to banda bushheaderů (Křováků, lupičů), kteří tehdy znepokojovali krajinu. Spálili mou farmu, zabili mou ženu a dítě, zastřelili mou kobylu, kterou nemohli potřebovat, protože cizince na sobě nesnesla a jen hříbě vyvázlo, protože se náhodou zaběhlo. Vrátil jsem se domů a našel to zvíře jako jediného živého svědka svého neštěstí. Co vám mám ještě povídat? Osm těch lotrů již padlo a to mou rukou, kulkami této ručnice. Oba poslední budou také moji, neboť na čí stopu Sans-ear jednou natrefí, ten i kdyby utekl až k Mongolům, přece jen neuteče. Právě proto chci dolů do Texasu a Mexika. Z mladého veselého farmáře se stal šedivý prérijní tulák, myslící jen na krev a pomstu a hříbě se proměnilo ve tvora, podobného více kozlovi než dobrému koni; avšak stateční jsou oba ještě dnes a statečně spolu vytrvají, až zasyčí šíp, hvízdne kulka nebo zasviští tomahawk, aby jednomu z nich udělal konec; druhý – ať kůň nebo já sám – zemře potom žalem a touhou.“

Přejel si rukou přes oči. Pak skočil na koně a pokračoval:

„Tolik o starých událostech, Charleyi. Jste první, komu o nich vypravuji, ačkoliv vás vidím poprvé a budete asi i poslední. Zajisté jste slyšel o mně již mnoho a také o vás se vypravovalo, když mně někdy napadlo sednout si k těm či oněm lidem u ohně. Proto jsem vám chtěl ukázat, že vás nepokládám za cizince. Nyní mně prokažte laskavost a zapomeňte, že jsem se dnes dal překvapit! Budu se snažit vám dokázat, že starý Mark Jorrocks bude přesto v pravý čas na patřičném místě.“

Uvolnil jsem mustangovi nohy a skočil jsem na něj. Mark sice řekl, že pojede na jih, ale nyní zamířil k západu. Neptal jsem se ho proč; měl k tomu vážný důvod. Ani o tom jsem nemluvil, proč vzal s sebou kopí padlých Indiánů.

Urazili jsme značný kus cesty, aniž bychom slova promluvili, pak se zastavil. Slezl a vrazil jedno kopí do země. Pochopil jsem jeho úmysl. Kopí měla značit Indiánům cestu k mrtvým a měla jim povědět, že Sans-earova pomsta si vyžádala opět čtyři nové oběti.

Potom otevřel starou sedlovou brašnu a vytáhl z ní osm tlustých hadrů, ze kterých dal čtyři mně.

„Zde, Charleyi, slezte a zabalte kopyta svého mustanga. Tak nezanecháme na zemi stopy a redmani se budou domnívat, že jsme odletěli povětřím. Jeďte přímo na jih až dorazíte k dráze, kde mne očekávejte. Zabodnu ještě ostatní tři kopí a přijedu pak za vámi. Sejdeme se jistě a kdybychom se přece kousek zmýlili, bude ve dne naším znamením křik supa, v noci vytí kojota.“

Pět minut nato jsme se již neviděli. Jel jsem pohroužen do myšlenek směrem mně naznačeným. Obal kopyt vadil mému koni při rychlém běhu, proto jsem asi po pěti mílích cesty slezl a odstranil ty hadry. Měly ostatně jen ten účel, aby rozmazaly naše stopy v bezprostřední blízkosti kopí.

Nyní se mohl mustang opět rozběhnout. Prérie ponenáhlu byla rovnější a tu i tam se ukazovala houština. Slunce stálo ještě několik stupňů nad západním obzorem, když jsem na jihu spatřil čáru, táhnoucí se téměř přímo od západu k východu.

Byly to snad koleje zmíněné železnice? Zajisté. Jel jsem směrem k nim a poznal, že jsem se nemýlil. Přede mnou protínala krajinu železniční trať, jejíž kolejnice spočívaly na náspu ve výši muže.

Zvláštní pocit se mne zmocnil, sice nejasný, ale přece znatelný. Po dlouhé době jsem tedy opět vstoupil do styku s civilizací. Kdyby se vlak přiblížil, potřeboval jsem dát jen znamení a kdybych vstoupil do vagónu, mohl jsem jet k východu nebo k západu.

Ovšem tato má myšlenka se nijak nezměnila v touhu. Kouzlo prérie mělo přednost.

Uvázav koně na laso, hledal jsem pod křovím suché větve k rozdělání ohně. Jeden z keřů stál těsně u železničního náspu. Sehnul jsem se, abych sesbíral suché větve, když tu pojednou jsem ke svému údivu spatřil na zemi ležící kladivo. Leželo zde asi teprve krátkou dobu, neboť jeho čelo bylo náramně lesklé, což ukazovalo na to, že kladivo ještě před nedávnem bylo použito. Také ostatní části železa byly bez rezu, který se jistě dostaví, leží-li předmět jen několik dní pod vlivem noční rosy. Dnes nebo snad včera zde tedy byli lidé.

Prohlédl jsem si nejprve úbočí náspu, na němž jsem právě byl, nenašel jsem však nic podezřelého; pak jsem vylezl nahoru a pátral opět dlouho, zase marně. Najednou jsem však zpozoroval chomáč vonné, krátké trávy gramma, který mně byl nápadný pro svou zvláštnost právě zde. Hle, tráva byla zešlápnuta! Stopa byla ještě čerstvá, nanejvýš dvě hodiny stará; okrajem podešví ohnutá stébla se již vztyčila, kdežto jejich část, podešví zašlápnutá, dosud jevila stopy paty a hrotu obuvi. Tu stopu zanechal indiánský mokasín. Byli snad nablízku Indiáni? V jakém spojení byli s tím kladivem? Nenosí snad i běloši indiánské mokasíny a nemohl třeba i revidující railroader (Železničář) používat tuto pohodlnou obuv? Přesto mně něco namlouvalo, abych těm domněnkám nevěřil. Musel jsem mít jistotu!

Ovšem, přiznal jsem si, že pátrání je těžké a nebezpečné. Po obou stranách náspu mohl číhat za každým keřem člověk, a na náspu by mne bylo již zdaleka vidět. Za jiných poměrů bych nebyl měl vzhledem ke kladivu mnoho starostí a byl bych s pátráním začal hned; nyní však, když jsem věděl o přítomnosti Ogallallů, musel jsem dbát na největší opatrnost. Plížil jsem se od keře ke keři, urazil jsem značný kus cesty – bez výsledku. Vrátil jsem se po druhé straně náspu zpět – také marně. To pátrání se dělo západně od místa, kde se pásl můj kůň. Pokračoval jsem tedy zase východním směrem, nejprve s týmž výsledkem. Nyní, opatrně, sehnutý, hodlal jsem přelézt koleje, a plazil jsem se po čtyřech po náspu. Najednou se mně zdálo, že jsem pocítil pod rukama zvláštní vlhko, pocítil jsem, jako by písek divně chřestil a povoloval; také jsem si povšiml, že právě zde tvořil písek kruhovitou skvrnu, která se zdála být sem nasypána za neznámým účelem. Hrabal jsem trochu prsty a – přiznávám – lekl jsem se; má ruka se zbarvila červeně a byla mokrá. Pátraje po příčině, nalezl jsem kaluž krve, zasypanou pískem.

Zde se stala vražda; krev zvířete by nebyl nikdo zakrýval. Kdo byl zavražděný a kdo byl vrah? Stopy nahoře nebylo možné pozorovat, poněvadž půda pro svou tvrdost žádné nepřijala; avšak když jsem pohlédl stranou na svah náspu porostlý trávou, zpozoroval jsem několik stop nohou a dvě táhlé rýhy, jako by zde byl člověk, držený pod rameny, vlečen z hráze dolů.

Přejít na tom místě na druhou stranu bylo nanejvýš nebezpečné. Vlhkost krve dosud ani nevnikla do půdy a také stopy byly tak čerstvé a zachovalé, že se ten zlý čin nepochybně stal před krátkou dobou a lidé ještě byli asi nablízku. Proto jsem slezl opět dolů, vrátil se kus cesty zpět, přešel tam násyp a plížil se teprve teď po druhé straně směrem k východu.

Dělo se to velmi zvolna, protože jsem musel použít veškeré zručnosti, všemožných uskoků a postavení těla, abych zůstal nepozorován pro případ, že jsou nablízku lidé. Naštěstí zde byly keře blízko sebe, a ačkoliv jsem se musel za každým z nich skrývat a pozorovat nejprve nejbližší okolí, než jsem se je odvážil přeskočit, nebo jako had přeplazit mezery, dostal jsem se přece šťastně až k místu, na němž jsem předtím na náspu zpozoroval krev.

Hustý lentiškový keř stál naproti skupině třešňových stromů, za nímž jsem ležel, ve vzdálenosti asi osmi metrů od otevřené plochy. Ačkoliv mému pozorování třešňové houští bránilo a ačkoliv byl lentiškový keř hustý, přece se mně zdálo, jako by za ním leželo něco podobného lidskému tělu. Předmět byl snad zakrytý, tvořil však temnou hmotu, odrážející se od jasného okolí a měl délku lidského těla. Byl tam snad ukrytý člověk? Mohl to být i jeden z vrahů. To jsem musel vypátrat. Nakrátko mi napadlo, že bych mohl raději dříve vyčkat Markova příchodu. Westman však musí vědět, jakého nepřítele má před sebou, za sebou a vedle sebe; musí vyšetřit nejnepatrnější okolnost, protože mu to podá vysvětlení věcí, jejichž znalost zvyšuje jeho bezpečí, třeba by na ně ani nejbystřejší profesor a učenec nepomyslel. Westman si tvoří podle nejnepatrnějších věcí, které pro nezasvěcence s hlavní věcí ani nesouvisí, závěry, jimž by se jiný zasmál, které se však později ukáží jako správné. Zatím co jeden den lze urazit na mustangu čtyřicet až padesát mil, dostanete se zítra třeba jen o míli dále, protože musíte při každém kroku přemýšlet, máte-li krok učinit. I když mu z této opatrnosti ani neplyne vlastní prospěch, tedy mají nabyté zkušenosti cenu pro jiné; může jim poradit, varovat je a podat jim cenné informace. A kromě toho má člověk v sobě jakýsi pud, aby si zjednal o každém nebezpečí jistotu, aby pracoval ze všech sil proti zlu, nepočítaje ani s onou vábivostí, účinkující na každou statečnou povahu při pomyšlení na odvážný podnik.

Zvedl jsem na zemi ležící větev, nastrčil na ni svůj klobouk a vystrčil jej, úmyslně cloumaje větvemi, z keře ven, takže se muselo na druhé straně zdát, jako by někdo odtud vylézal.

Naproti se však nic nepohnulo. Buď tam nikdo nebyl, nebo jsem musel jednat s takovým člověkem, který byl příliš chytrý a zkušený, než aby se dal takovou fintou zmást.

Odhodlal jsem se tedy, že vylezu ven. Zalezl jsem opět a rozehnal se. Dvěma skoky jsem přeměřil volné prostranství a vnikl s nožem v ruce do lentišku. Pod ulámanými větvemi ležel člověk, nebyl však živý – to jsem poznal hned. Nadzvednul jsem větve a spatřil jsem klidnou tvář a strnulou a holou lebku. Byl to běloch a to skalpovaný. V zádech mu vězel, jak jsem zpozoroval při prohlídce těla, ozubený hrot zlomeného šípu. Byli zde Indiáni, jdoucí po válečné stezce, o čemž jasně svědčilo ozubení.

Odjeli, nebo byli ještě nablízku? To jsem musel zjistit. Jejich stopy byly dosud patrné; vedly z hráze do prérie. Sledoval jsem je od keře ke keři, stále připraven vyhnout se šípu nebo bránit se nožem. Byli to čtyři muži, dva starší a dva mladíci, jak jsem poznal podle velikosti šlépějí. Zatímco já jsem se plížil jen po špičkách nohou a po rukou – chůze vyžadující velký cvik a sílu – nezahlazovali oni své stopy a cítili se tedy úplně v bezpečí.

Vítr vál od jihovýchodu, stejným směrem, kterým jsem šel; proto jsem se ani příliš neulekl, když jsem zaslechl funění koně; nemohl mne zvětřit. Lezl jsem dále a octl se brzy u cíle, neboť jsem již uviděl dost, abych se mohl hned vrátit. Před sebou jsem totiž spatřil skrze houští asi šedesát koní přistrojených po indiánském způsobu. Sedla z nich byla sňata, jistě proto, aby jich bylo použito jako sedadel a podhlavců. U zvířat stáli na stráži jen dva muži. Jeden, ještě mladý člověk, měl obuté hrubé boty z hověziny, dozajista majetek zavražděného, kterého jsem nalezl úplně nahého. Jeho šaty a věci byly nejspíše rozdány mezi vrahy. Strážce patřil tedy k oněm čtyřem, jejichž stopa mne sem zavedla.

Indián se často stýká s bělochy, kteří nerozumějí jeho řeči, a proto se mezi rudochy a „bledými tvářemi“ utvořila posunková řeč, jejíž znamení a význam musí znát každý, kdo vstoupí na půdu Západu. Přihodí se často, že mnohý člověk, živé povahy nebo v rozčilení, doprovází svou řeč posunky, které mají stejný smysl jako slova. Tak se nyní bavili i strážci a předmět jejich rozmluvy je patrně velmi zajímal, neboť gestikulovali způsobem, který by jim jistě od staršího bojovníka vynesl více než káravý pohled. Ukazovali totiž k západu, naznačovali oheň a tloukli svými luky o zem. Krátce činili pohyby tak průzračné, že jsem viděl dost a neprodleně se vrátil, přičemž jsem své stopy co nejlépe vyhladil.

Trvalo to dlouho, velmi dlouho, než jsem se opět vrátil ke svému koni. Ten zatím dostal společníka, neboť vedle něho se pásla Markova kobyla. Westman ležel pohodlně za jedním keřem a žvýkal mohutný kus sušeného masa.

„Kolik jich je, Charleyi?“ otázal se klidně.

„Koho?“

„Indsmanů.“

„Proč se na ně ptáte?“

„Hm. Zdá se vám, že starý Sans-ear je greenhorn, jak si to předtím on myslel o vás? To se velice mýlíte, hihihi!“

Byl to polohlasitý, sebevědomý smích, který jsem již jednou od něho slyšel, a který se ozýval asi jen tehdy, když se domníval, že má převahu nad jiným. Byl v tom podobný Samu Hawkensovi, který se skoro právě tak pochechtával.

„Proč, Marku?“

„Musím vám to teprve povídat, Charleyi? Co byste byl učinil, kdybyste přišel sem, nalezl toto kladivo a koně a svého Old Shatterhanda nikoliv?“

„Byl bych čekal, až se vrátí.“

„Skutečně? To bych příkladně nerad věřil. Když jsem přišel, nebyl jste zde; mohlo se vám něco přihodit, a proto jsem šel za vámi.“

„Nuže, já na vašem místě, Marku, bych si myslel, že Old Shatterhand nepodnikl nic, aniž dbal patřičné opatrnosti. Kam až jste za mnou šel?“

„Nejprve tam, potom onam, až k tomu ubohému muži, kterého Indsmani usmrtili. Mohl jsem jednat rychle, protože jsem vás měl před sebou; když jsem pak spatřil mrtvého, myslel jsem, že jste jen na výzvědách a vrátil jsem se, abych pak zde zcela klidně na vás čekal. Tedy kolik jich je?“

„Asi šedesát.“

„Hleďme! Zajisté tlupa, jejíž stopu jsem již včera zpozoroval. Na válečné stezce?“

„Ano.“

„Utáboření nakrátko?“

„Odsedlali.“

„Thunder! Tedy zde nablízku něco zamýšlejí! Nezpozoroval jste nic?“

„Tak se mně zdá, že zamýšlejí vytrhat koleje, aby vlak vykolejil. V poslední době se to stalo jejich oblíbeným sportem.“

„Blázníte, Charleyi? Byl by to pro railroadery i pro cestující sport nadmíru nebezpečný. Jak to víte?“

„Naslouchal jsem jim.“

„Rozumíte nářečí Ogallallů?“

„Ano. Nebylo toho však ani třeba, neboť strážci koní, jimž jsem se dostal na kobylku, mluvili velmi zřetelnými posunky.“

„To je někdy hloupá věc. Popište mně posunky, které jste viděl!“

Učinil jsem tak; mužík se vymrštil ze země, opanoval se však a opět usedl.

„Dobře jste porozuměl; musíme vlaku pomoci. Nesmíme se však příkladně přenáhlit, neboť důležitá věc musí být klidně uvážena. Tedy šedesát? Hm, já na svou pušku vpravím sotva ještě deset vrubů; kam vřežu ostatní?“

Přes směšnost té poznámky bych se byl málem rozmrzel. Drobný mužík měl před sebou šedesát Indsmanů a místo aby se zhrozil z nového krveprolití, měl jen starost o vroubky.

„Kolik jich chcete skolit?“ tázal jsem se ho.

„To příkladně sám ještě nevím; myslím však, že nanejvýš dva nebo tři. Uprchnou, spatří-li dvacet nebo třicet bělochů.

V duchu tedy již počítal s okolností, že budeme posíleni o cestující a zřízence vlaku.

„Hlavní věc je,“ poznamenal jsem, „abychom skutečně našli vlak, který hodlají přepadnout. Bylo by velmi mrzuté, kdybychom jej hledali nesprávným směrem.“

„Podle posunků asi myslí mountainský vlak, který přijede od západu a tomu se divím. Východní vlak má jistě více zboží a věcí, které rudoši mohou potřebovat. Nezbývá nám, než se rozdělit; jeden půjde k východu, druhý na západ.“

„To bude určitě nutné, nepodaří-li se nám nabýt jistoty. Ovšem, kdybychom věděli, jak a kdy vlaky jezdí.“

„Kdo to má vědět! Jakživ jsem nevězel ve věci, kterou nazývají vagónem, v němž člověk strachy neví, kam má strčit hnáty; v tom ohledu si chválím prérii a svou Tony! U práce jste Indsmany dosud neviděl?“

„Ne. Viděl jsem jen koně. Podle všeho lze soudit, že vědí, kdy vlak přijede, a že, jak se zdá, se nepustí před nocí do práce. Do soumraku je nanejvýš půl hodiny; pak se k nim podíváme a snad se dozvíme to, co potřebujeme.“

„Well, staň se tak!“

„Potom bude třeba, aby se jeden z nás postavil zde na hrázi. Mohlo by se stát, že rudochy napadne, aby zahájili svou práci na druhé straně; já myslím, že vytrhnou koleje k této straně, protože musí útok provést mezi sebou a vlakem.“

„To není třeba, Charleyi. Pohleďte na Tony! Já ji nikdy neuvážu; je to nadmíru moudré hovádko a má nos, na který se mohu spolehnout. Viděl jste již někdy koně, který nefuní, větří-li nepřítele?“

„Ne.“

„Pamatujte si tedy, je jen jediný a to je Tony. Funění sice varuje pána koně, ale prozrazuje též dvojí, totiž to, kde je kůň i pán a pak také, že byl pán právě varován. Proto jsem Tony funění odnaučil a rozumné zvíře mně úplně porozumělo. Nechám ji volně pást, a jakmile zvětří nebezpečí, přiblíží se a vrazí do mne hubou.“

„A když někdy, jako například dnes, nezpozoruje nic?“

„Pshaw! Vzduch vane právě od Indsmanů a dám se od vás namístě zastřelit, neohlásí-li Tony každého redmana na tisíc kroků. Ostatně ti chlapi mají oči jako orlové a i kdybyste se položil na násep, je možné, že vás z dálky zpozorují. Zůstaňte tedy klidně zde, Charleyi!“

„Máte pravdu; budu Tony důvěřovat tak jako vy. Jsem téměř přesvědčen, že se na ni můžeme spolehnout.“

Vytáhl jsem pak jeden ze svých „vlastnoručních“ doutníků a zapálil jej. Mark vytřeštil očka a otevřel široce ústa. Jeho nosní dírky se rozšířily a chtivě do sebe vdechly vůni suché zeliny, přičemž jeho tvář ozářil výraz blaženosti. Westmanovi se nestává často, aby okusil dobrý tabák, ačkoliv bývá pravidelně vášnivě oddán kouření.

„Oh wonderful –! Charleyi – –! Je to možné? Máte doutníky?“

„To se rozumí! Chcete jeden?“

„Sem s ním! Jste chlapík, před nímž je třeba mít plnou tykev úcty!“

Připálil si svůj doutník o můj, vtáhl do sebe po indiánském zvyku kouř několika tahy a vyfoukl jej pak najednou. Jeho tvář při tom jevila takovou blaženost, jako by se byl vyšplhal až do sedmého nebe Mohamedova.

„Hang sorrow, je to rozkoš! Mám hádat, jaký druh to je, Charleyi?“

„Hádejte! Jste znalec?“

„To si myslím!“

„Nuže?“

„Goosefoot z Virginie nebo Marylandu!“

„Ne!“

„Cože? Tedy jsem se poprvé zmýlil. Ale goosefoot to je, neboť tu vůni a chuť znám!“

„Není.“

„Je to tedy brazilský legitimo!“

„Také ne!“

„Curacao z Bahie?“

„Opět ne!“

„Nuže, co tedy?“

„Prohlédněte si tento doutník!“

Přitom jsem vytáhl nový doutník, rozbalil jej a podal mu vrchní obalový list a obsah.

„Blázníte, Charleyi, proč ten doutník ničíte? Každý trapper vám za něj dá, jestliže již dlouho nekouřil, pět bobřích kožichů!“

„Za dva nebo tři dny dostanu opět nové.“

„Za tři dny –! Nové –? Odkud?“

„Ze své továrny.“

„Cože? Vy máte továrnu na doutníky?“

„Ano.“

„Kde?“

„Tam.“

Při tom jsem ukázal na svého mustanga.

„Charleyi, žádám vás snažně, abyste dělal jen takové vtipy, které příkladně za něco stojí!“

„To není vtip, nýbrž pravda!“

„Hm! Kdybyste nebyl Old Shatterhand, skutečně bych myslel, že máte v hlavě o kolečko víc nebo míň.“

„Nejprve si prohlédněte ten tabák!“

Učinil tak velice pečlivě.

„Neznám jej. Ale dobrý je, výtečný.“

„Ukážu vám tedy svou továrnu.“

Šel jsem k svému mustangovi, uvolnil sedlo a vyňal zpod něho balíček, který jsem rozevřel.

„Hrábněte si tam!“

Vytáhl hrst listů.

„Charleyi, netropte si ze mě blázny! To jsou samé třešňové a lentiškové listy!“

„Přesně tak! U nich je trochu divokého lnu a tento obal není nic jiného, než list rostliny, kterou zde nazýváte verhally. Tady máte skutečně celou mou továrnu. Najdu-li druh tohoto listí, nasbírám si je podle potřeby, dám do balíčku a vložím pod sedlo; tam je teplo, listí kvasí – a to je mé umění!“

„Neuvěřitelné!“

„Ale pravdivé! Takový doutník je ovšem velice bídnou náhražkou a každý nádeník, jehož hltan je jako buvolí kůže, učiní jen tah a zahodí jej; pobíhejte však léta savanou a kuřte potom takovou věc a ty zeliny se vám budou zdát goosefootem. Příklad máte sám na sobě!“

„Charleyi, moje vážnost k vám stoupá!“

„Jen to neprozraďte, budete-li někdy pohromadě s lidmi, kteří ještě na Západě nebyli! Jinak vás budou pokládat za Tunguze, Kirgize nebo Samojeda, který si své chuťové a čichové ústrojí natřel dehtem a smolou!“

„Tunguz nebo Samojed, to je mně jedno, jen když doutník hoří. Ostatně ani nevím, kde se Kirgizové vyskytují.“

Odhalením mého továrního tajemství se nedal ani v nejmenším rušit ze svého požitku, nýbrž kouřil doutník tak daleko, až již nemohl zbytek udržet v ústech.

Zatím slunce klesalo a začalo se již stmívat. Nyní jsme mohli již pomýšlet na svůj úmysl.

„Teď?“ tázal se Mark.

„Ano.“

„Jak?“

„Půjdeme spolu až ke koním; potom se rozdělíme, obejdeme jejich ležení a sejdeme se opět za ním.“

„Well! A mělo-li by se stát něco, co nás přinutí k útěku, tedy se sejdeme jižně u vody. Tam je prales, který vyplazil z hor svůj jazyk daleko do prérie. Dvě míle od něho na jižním okraji lesa je prérijní zářez, kde se lehce najdeme.“

„Dobře! Tedy kupředu!“

Nezdálo se mně pravděpodobné, že bychom mohli být odděleni, přece však bylo moudré a opatrné, jestliže jsme se zajistili pro všechny možné případy.

KAPITOLA PATNÁCTÁ Na velké západní dráze

Vyrazili jsme.

Nyní byla již taková tma, že jsme mohli bez nebezpečí přejít násep vzpřímeně. Potom jsme se obrátili vlevo a kráčeli, držíce nože připraveny, podél náspu. Oko uvykne v prérii temnotě velmi brzy; byli bychom poznali na několik kroků každého Indiána. Šli jsme podél bělochova těla, a dosáhli jsme místa, kde předtím stáli koně. Byli tam dosud.

„Vy vpravo a já vlevo!“ pošeptal mně Mark do ucha a odplížil se.

Zahnul jsem v oblouku kolem koní a dolezl až k místu, kde ležely temné postavy Indiánů. Rudoši neměli rozdělaný oheň a leželi tak tiše, že jsem slyšel šelest brouka v trávě. Stranou od nich jsem uviděl tři sedící postavy, jediné, které, jak se zdálo, hovořily. Lezl jsem k nim co nejopatrněji.

Když jsem byl sotva šest kroků za nimi, poznal jsem ke svému úžasu v jednom z nich bělocha. Jak ten se dostal k nim? Zajatec to nebyl, to bylo jisté. Byl to snad jeden z těch prérijních tuláků, kteří se přidržují jednou rudochů, jednou bělochů, podle toho, jak to jejich kořistnické záměry vyžadují? Mohl to být ovšem také i některý z oněch lovců, kteří, zajati Indiány, si zachraňují život tím, že si vezmou Indiánku za squaw a stávají se od té chvíle příslušníky kmene. V tom případě by však byl jeho oděv, jehož části i střih jsem i v temnotě mohl rozeznat, více indiánské.

Jeho přátelé byli náčelníky, což jsem poznal podle orlích per, které měli zastrčeny ve svých vysokých vrkočích. Zdálo se tedy, že k zamyšlenému podniku se spojily dva různé kmeny, nebo dvě vesnice.

Všichni tři seděli na pokraji volného prostranství zcela u keřů, které mně umožnily přiblížit se jim tak, abych zachytil některá slova jejich rozmluvy. Přitiskl jsem se k nim a ležel zakrátko v jejich blízkosti tak, že jsem na ně téměř mohl rukou dosáhnout.

Zdálo se, že v jejich rozmluvě nastala přestávka. Mlčení trvalo několik minut, až posléze promluvil jeden z náčelníků nářečím, které indsman používá, mluví-li s bělochem:

„A můj bílý bratr ví zcela určitě, že s nejbližším ohnivým ořem přijede ono množství zlata?“

„Vím to,“ odpověděl tázaný.

„Kdo mu to řekl?“

„Jeden z mužů, kteří bydlí u stáje ohnivého oře.“

„Zlato přichází ze země Vajkur (Kalifornie)?“

„Ano.“

„A má jít k otci bledých tváří, který chce z něho nadělat dolary?“

„Přesně tak!“

„Otec bledých tváří nedostane ze zlata ani tolik, aby si z něho mohl udělat jediný dolar! Pojede mnoho mužů na ohnivém oři?“

„To nevím; ale ať je jich sebevíc, můj rudý bratr je se svými bojovníky všechny přemůže.“

„Bojovníci Ogallallů si přinesou mnoho skalpů a jejich ženy a dívky zazpívají radostný zpěv. Budou mít jezdci ohnivého oře mnoho věcí, které rudí muži potřebují? Budou mít šaty, zbraně a kaliko?“

„To všechno budou mít a ještě mnohem více. Ale dají také rudí muži svému bílému bratru to, oč žádal?“

„Můj bílý bratr dostane všechno zlato a stříbro, které ohnivý oř s sebou poveze. Rudí muži je nepotřebují. Ka-vo-mien, náčelník Ogallallů,“ – a přitom ukázal prstem na sebe – „poznal jednu moudrou a udatnou bledou tvář, která řekla, že zlato není nic než, deadly dust (Smrtící prach), stvořený Zlým Duchem země, aby učinil z lidí zloděje a blázny.“

„Ta bledá tvář, která tak mluvila, byla asi velký blázen. Jak se jmenovala?“

„Nebyl to blázen, nýbrž moudrý a udatný bojovník. Děti Ogallallů byly jednou shromážděny u vod Missouri, aby si opatřily skalpy trapperů, kteří na jejich území nalovili mnoho bobrů. Mezi nimi byl bílý muž, kterého měli za blázna, protože hledal byliny a brouky a jen proto přišel, aby si prohlédl savanu. Ale v jeho hlavě sídlila moudrost a v jeho rukou síla, jeho puška nikdy nechybila cíl a jeho nůž se nebál šedého medvěda Skalistých hor. Chtěl použít své moudrosti proti rudým mužům, běloši se mu však vysmáli. Proto byli všichni usmrceni a jejich skalpy ještě dnes krášlí wigwamy Ogallallů. Nechtěl své bílé bratry opustit a usmrtil mnoho rudých mužů. Těch však bylo tak mnoho, že ho strhli k zemi, ačkoliv stál jako lesní dub, který všechno zdrtí, padne-li pod sekyrou woodmana. Byl zajat a zaveden do vesnic Ogallallů. Ti ho neusmrtili, neboť to byl udatný bojovník a mnohá dívka rudého národa chtěla jít jako squaw do jeho chaty. Ma-ti-ru, největší náčelník Ogallallů, mu chtěl buď dát wigwam své dcery nebo mít jeho smrt; on však zavrhl prérijní květinu, uloupil náčelníkova koně, ukradl své zbraně, usmrtil několik bojovníků a uprchl.“

„Jak dlouho je tomu?“

„Slunce od té doby přemohlo osm zim.“

„A jak se jmenoval ten muž?“

„Jeho pěst byla jako tlapa medvěda, svou rukou rozbil lebky mnoha rudých mužů a také několika bělochů; a proto ho nazvali bílí lovci Old Shatterhand.“

Bylo to skutečně jedno z mých dřívějších dobrodružství, ovšem přehnané. Teprve nyní jsem poznal mluvčího i náčelníka Ma-ti-ru, kteří mne tenkrát zajali. Mluvčí měl pravdu, jen to jsem mu mohl vytýkat, že mou osobnost stavěl do příliš fantastického světla.

Ma-ti-ru, jenž dosud nepromluvil, pozvedl ruku.

„Běda mu, upadne-li opět do rukou rudých mužů! Dostane se k mučednickému kůlu, a Ma-ti-ru mu pak odřízne každý sval z kostí. On usmrtil bojovníky Ogallallů, uloupil nejlepšího náčelníkova koně a odmítl srdce nejkrásnější dcery savany!“

Kdyby ti muži věděli, že ten, jemuž platily jejich hrozby, je od nich vzdálen sotva na tři kroky!

„Rudí muži jej již nikdy nespatří, neboť šel daleko za vodu do země, kde pálí slunce jako oheň, kde je písek větší než savana, kde řve lev a muži smí mít mnoho žen.“

Při táboření jsem se kdesi jednou zmínil, že se odeberu do Sahary. To se také stalo a nyní jsem k svému udivení zjistil, že zpráva o tom pronikla i k Indiánům. Zdálo se, že mne zde Bowieový nůž lépe proslavil než moje knihy ve své vlasti.

„On se vrátí,“ mínil Ma-ti-ru. „Kdo pil dech prérie, žízní po něm, dokud mu Velký Duch ponechá život!“

Říkal pravdu. Tak jako horal v rovině chorobně touží po svých horách a námořník se nemůže odloučit od moře, tak působí i prérie na každého, koho jedenkrát uchopila do své náruče. Vrátil jsem se zase.

Nyní ukázal Ka-vo-mien ke hvězdám.

„Můj bratře, pohlédni k nebi! Je čas, abychom šli k cestě ohnivého oře. Jsou železné ruce, které moji bojovníci vzali bílému sluhovi železnice, dosti silné, aby roztrhaly jeho dráhu?“

Ta otázka prozradila, kdo byl zavražděný. Jistě to byl zřízenec dráhy, který se svými nástroji obcházel trať, přehlížeje koleje.

„Jsou silnější než ruce dvaceti rudých mužů,“ odpověděl běloch.

„A umí je můj bílý bratr použít?“

„Ano. Ať mne rudí muži následují! Za hodinu přijede vlak. Ale nechť moji bratři pamatují, že všechno zlato a stříbro patří mně!“

„Ma-ti-ru nelže!“ ujišťoval hrdě náčelník, vstávaje. „Zlato je tvé a všechno ostatní i se skalpy bledých tváří patří bojovníkům Ogallallů.“

„A dáte mně mezky, aby mi odnesli zlato, a bojovníky, aby mne chránili na cestě za Canadian?“

„Dostaneš mezky a bojovníci Ogallallů tě doprovodí až k hranicím země Aztlanu (Mexiko (v řeči Siouxů) ). A přinese-li ohnivý oř mnoho věcí, které se Ka-vo-mienovi a Ma-ti-ruovi zalíbí, tedy tě zavedou ještě dál, až k velkému městu Aztlanu, kam se svým synem chceš jít, jak jsi vypravoval.“

Potom mluvčí vykřikl a hned všichni Indiáni povstali. Plížil jsem se zpět. Nedaleko místa, na němž jsem ležel, jsem zaslechl šum, jako by slabý vánek přešel po travině.

„Marku!“

To slovo jsem spíše vydechl, než vyřkl a přece se u vzdálenosti několika kroků na okamžik pozvedla postava mého přítele.

„Charleyi!“

Lezl jsem k němu.

„Co jste viděl?“ otázal jsem se ho.

„Ne mnoho; Indsmany, právě tak jako vy.“

„A slyšel?“

„Zcela nic, ani jediné slovo. A vy?“

„Velmi mnoho. Avšak pojďte! Oni vyrazili, nepochybně k západu, a my si musíme pospíšit, abychom dorazili ke koním.“

A již jsem spěchal odtud, on za mnou. Dorazili jsme k náspu a přelezli na druhou stranu. Tam jsme se zastavili.

„Marku, jeďte půl míle podél dráhy a tam na mne čekejte. Nechci rudochy opustit, dokud se o všem nepřesvědčím.“

„Nemohu to vzít na sebe já? Vy jste toho již tolik vyzvěděl a já se stydím, že jsem sám dosud nedělal nic.“

„To nejde, Marku! Můj mustang vás sice poslechne, vaše Tony by se však ode mne nedala vést.“

„Máte rozhodně pravdu, Charleyi a proto půjdu!“

Vzpřímil se a rychle odešel. Bylo by nyní zbytečné, abychom dbali na to, aby naše nohy nezanechaly stopy. Sotva kamarád zmizel v nočním temnu, spatřil jsem, leže na druhé straně náspu, Indiány, kteří se dlouhou řadou plížili podél kolejnic.

Sledoval jsem je na své straně tak, že jsem s nimi vždy zůstal souběžně. Nedaleko místa, kde jsem našel kladivo, se zastavili a vylezli na násep. Přitiskl jsem se za křoví a zaslechl jsem po chvíli zvuk železa zavadivšího o železo a potom hlasité údery kladiva. Dali se do práce a odtrhovali ukradenými nástroji koleje od pražců.

Nyní bylo načase. Opustil jsem místo příštího boje a spěchal kupředu. Za pět minut jsem dohonil Marka.

„Již pracují na kolejích?“ tázal se mne.

„Ano.“

„Slyšel jsem to. Položí-li se zde na kolejnici ucho, je slyšet každý úder kladiva.“

„Teď jen kupředu, Marku! Za tři čtvrtě hodiny přijede vlak a musíme k němu dorazit dříve, než oni spatří jeho světla.“

„Poslouchejte, Charleyi, já s vámi nepůjdu!“

„Proč?“

„Opustíme-li oba toto místo, ztratíme potom novým šetřením cenný čas; vrátím-li se však k Indsmanům, abych je pozoroval, budu vás moci při vašem návratu o všem informovat.“

„Pravda! A vaše Tony?“

„Nechám ji zde. Ona se nehne z místa, dokud se nevrátím.“

„Dobře! Vím, že věc nepokazíte!“

„Ne, na to se můžete spolehnout. A teď hleďte, abyste se uklidil, Charleyi! Tady mne opět naleznete.“

Skočil jsem na koně a ujížděl tak rychle, jak tomu tma dovolovala, proti přijíždějícímu vlaku. Bylo třeba, abych jej dostihl v takové vzdálenosti, odkud by Indiáni nezpozorovali jeho zastavení. Noc se jasnila; hvězdy vystupovaly výše a vrhaly svůj jas na prérii, takže jsem mohl na několik koňských délek všechno rozeznat. Zrychlil jsem svou jízdu, při níž jsem nebyl ničím vyrušen. Ujel jsem tak asi tři anglické míle. Pak jsem zastavil, sesedl, uvázal mustanga ke kůlu a svázal mu přední nohy. Hluk vlaku ho totiž mohl lehce poplašit.

Pak jsem nasbíral hromadu suché trávy, naložil na ni klestí a zhotovil si pochodeň z trávy, uvázané na ulomené větvi. Tak připraven, jsem mohl očekávat vlak; rozvinul jsem pokrývku na koleje a usedl, časem pokládaje ucho ke kolejím a pak opět pohlížeje pátravě oním směrem, odkud měl vlak přijet.

Čekal jsem sotva deset minut, když jsem zaslechl slabé dunění, které se rychle zesilovalo. Pak jsem spatřil v dálce malý světlý bod, který se vynořil pod hvězdami těsně nad obzorem, ale nemohl být hvězdou, poněvadž se nápadně rychle zvětšoval a blížil. Byl to vlak.

Zakrátko se světlo rozdělilo. Byl čas. Rozžehl jsem hromadu klestí, které hned vzplálo vysokým plamenem, který mohl být již teď zpozorován z vlaku. Hukot stroje rostl; již jsem spatřil jasný kruh, způsobený světlem a odrážející se od tmy. Za minutu by vlak ke mně dorazil.

Zapálil jsem pochodeň a běžel, mávaje jí nad hlavou, vlaku vstříc. Strojvůdce ovšem zpozoroval, že mu chci dát znamení k zastavení; zarazil jízdu; trojí zapísknutí se ozvalo rychle za sebou. Skřípaje, položily se brzdy na kola; sluch rozrývající hukot, rachot a syčení a parostroj stanul právě u místa, kde hořel na náspu můj oheň. Strojvedoucí se nachýlil ke mně dolů a tázal se:

„Haló, člověče, co znamená vaše znamení? Chcete snad nasednout?“

„Ne, sir; naopak, žádal bych vás, abyste slezl.“

„To mi ani nenapadne!“

„Přece to však uděláte, neboť tam vpředu jsou Indiáni, kteří vytrhali koleje.“

„Co říkáte? Indiáni? ʼs death! Mluvíte pravdu, člověče?“

„Nemám důvod vám něco namlouvat.“

„Co chcete?“ otázal se mne nyní i vlakvedoucí, který zatím slezl a přišel k nám.

„Jsou prý před námi rudokožci,“ odpověděl strojník.

„Je to pravda? – Viděl jste je?“

„Viděl a naslouchal jim. Jsou to Ogallallové.“

„Nejhorší ze všech? Kolik?“

„Asi šedesát.“

„Hrome! To je letos již třetí přepadení vlaku těmito chlapy; ale my jim posvítíme na cestu. Již dávno jsem si přál mít příležitost klepnout je trochu přes prsty. Jak daleko jsou odtud?“

„Asi tři míle.“

„Zakryjte světla, strojníku! Ti chlapi mají ostrý zrak. Poslouchejte, master, jsem vám povinen velkými díky za to, že jste nás varoval! Jste lovec, jak vidím podle oděvu?“

„Tak něco podobného. Mám s sebou ještě jednoho, který rudochy pozoruje.“

„To je od vás moudré. Ale z cesty, lidé! Ta věc není neštěstí, nýbrž slibuje nám docela rozumnou zábavu.“

V nejbližším voze totiž zaslechli naši rozmluvu a otevřeli hned všechny dveře. Cestující přikvapili a tísnili se s nesčetnými otázkami a výkřiky kolem nás. Po napomenutí vlakvedoucího nastalo ticho.

„Máte s sebou náklad zlata a stříbra?“ otázal jsem se v té přestávce.

„Kdo to říká?“

„Indsmani. Vede je bílý bushheader, který jako podíl dostane kov, kdežto ostatní i se skalpy připadne Indsmanům.“

„Ah! Jak může ten lotr vědět, co máme naloženo?“

„Zdá se, že to zjistil od zřízence dráhy; jakým způsobem, to ovšem nevím.“

„Však my to zjistíme, dostane-li se živý do našich rukou, což si velmi přeji. Ale řekněte, master, jak se jmenujete, abych věděl, jak vás nazývat!“

„Můj přítel má jméno Sans-ear, a já – – –“

„Sans-ear? Hrome, to je starý chlap, který ve věci udělá více než deset jiných! A vy?“

„Mne zde v prérii nazývají Old Shatterhand.“

„Old Shatterhand, který byl před třemi měsíci v Montaně honěn Siouxy a urazil na sněžnicích celou cestu podél Yellow stone od Snow Mountains až k Fort Union za tři dny?“

„Ano.“

„Sir, slyšel jsem o vás velmi mnoho a těší mne – –“

„Nechte toho, sir a raději se na něčem dohodněme. Indsmani vědí zcela dobře, kdy musí vlak dorazit a mohli by tušit zradu, kdybychom otáleli.“

„Máte pravdu. Především bych rád věděl, jaké postavení zaujali. Kdo chce napadnout nepřítele, musí vědět, jaké přípravy nepřítel vykonal.“

„Mluvíte jako velký vojevůdce, sir; bohužel vám nemohu podat informace. Chtěl jsem vás varovat, nemohl jsem čekat, až se připraví k útoku. To, čeho bude zapotřebí, zjistíme od mého přítele. Jestliže jsem vás požádal o rozhodnutí, chtěl jsem tím jen vědět, máte-li úmysl útočit nebo ne.“

„Ovšem, ovšem, že je napadnu,“ odpověděl živě. „Vždyť je mou povinností zahnat tomu pronárodu jednou provždy chuť na naše zboží. Vy a váš kamarád nestačíte na šedesát Siouxů a nemůžete se odvážit – –“

„Pshaw, sir!“ vpadl jsem mu do řeči. „K čemu se smíme nebo nesmíme odvážit, to vím důkladněji než kdo jiný. Zde nezáleží na množství, nýbrž spíše na věcech, které jsou ukryty v hlavě a v pěsti. Dám-li ve tmě svou henryovkou pětadvacet ran, aniž bych musel nabíjet, nemohou Indiáni vědět, stojí-li proti nim dva nebo dvacet mužů. Halóóó, muži, jsou mezi vámi někteří, kteří mají s sebou zbraně?“

Ta otázka byla vlastně zbytečná. Věděl jsem, že každý z těch lidí má s sebou bouchačku; průvodčí se ovšem tvářil, jako by chtěl převzít velení a to jsem nemohl dopustit. Vést noční výpravu proti Indiánům, k tomu bylo třeba větší znalosti Západu, než jsem mohl očekávat od železničního úředníka, i kdyby byl sebestatečnější a odhodlanější. Jednohlasné „ano!“ bylo odpovědí na mou otázku a vlakový průvodčí dodal:

„Máme tu šestnáct dělníků, kteří umějí výtečně zacházet s puškou a dvacet mužů od policie, kteří jsou určeni strážní službou do Fort Scott a mají revolvery a nože. Kromě toho je zde několik gentlemanů, kteří si rádi dopřejí potěšení, aby trochu navrtali Indiánům kůži. Kdo jde s námi, lidé?“

Přihlásili se bez výjimky všichni. Byl-li snad i mezi nimi některý, kterému se nedostávalo odvahy, přece se přihlásil, aby se neřeklo, že je zbabělý. Takoví lidé mně ovšem mohli málo pomoci a proto jsem dodal:

„Poslouchejte, gentlemen, jste velmi stateční lidé, avšak všichni nemohou bojovat, to uznáte. Vidím zde několik ladies, které nesmíme zanechat bez ochrany. I když zvítězíme, o čemž nepochybuji, je možné, že rozptýlení a prchající Indiáni poběží tudy a mohli by se vrhnout na vlak. Proto zde musíme nechat několik mužů na stráži. Kdo chce ten úkol převzít, ať se přihlásí.“

Skutečně se jich osm přihlásilo, kteří chtěli hájit vlak svými životy. Byli to manželé přítomných dam a pět cestujících, kteří na mně působili dojmem, že rozumějí cenám železa, vína, doutníků a semen mnohem lépe než zacházení s puškou. Těm jsem nemohl jejich zdrženlivost zazlívat, měli především povinnost zůstat u svých žen.

„Vlak nemůže zůstat bez zřízenců. Kdo zde zůstane?“ tázal jsem se vlakvedoucího.

„Strojník s topičem,“ zněla odpověď. „Může převzít velení. Já půjdu s vámi a budu šéfovat výpravě.“

„Zcela jak si přejete, sir! Jistě jste již častěji bojoval s Indiány?“

„To není třeba! Tito Yambarikové (Nejopovrženější Indiáni) umějí protivníka napadnout jen zákeřně. Při otevřeném a pravidelném útoku uprchnou. Myslím, že budeme mít lehkou práci.“

„Já si to nemyslím, sir. Jsou to Ogallallové, nejbojovnější ze Siouxů a velí jim velcí náčelníci Ka-vo-mien a Ma-ti-ru.“

„Snad tím nechcete říci, že se jich mám bát? Je nás zde více než čtyřicet mužů a věc je velmi jednoduchá. Dal jsem zakrýt světla, aby rudoši nezpozorovali, že jsem byl varován. Nyní světla opět otevřeme; vy vylezete ke strojvůdci a pojedete s ním bezprostředně až k místu, kde je dráha přerušena. Tam zastavíme, seskočíme a vrhneme se na chlapy, tak, aby z nich ani jediný nezůstal naživu. Potom opravíme koleje a budeme hledět dohonit asi hodinové zpoždění.“

„Musím přiznat, že máte všechny vlohy k tomu, abyste se stal statným plukovníkem jízdy, jehož největším potěšením je, nepřítele rázem přejet. Ale k tomu patří jiné podmínky než zde. Provedete-li skutečně svůj úmysl, pak vženete svých čtyřicet mužů do jisté záhuby a já se budu varovat, abych se zúčastnil takového boje.“

„Cože? Nechcete nám přitom pomoci? Je to zbabělost, nebo vás snad urazilo, že nejste vy velitelem?“

„Pshaw! Jestliže jste o mně skutečně slyšel, pak je nerozvážné vyslovit slovo zbabělec, neboť Old Shatterhand by mohl velmi lehce dostat chuť dokázat vám na vaší vlastní lebce, že své jméno nosí se ctí. A pokud jde o urážku – může mně zůstat lhostejné, komu za hodinu vlak a vaše skalpy budou patřit, zda vám nebo Indiánům. Na mou lebeční kůži však nemá právo nikdo jiný, než já sám a já budu hledět, abych si ji ještě nějakou dobu podržel. Good evening, meššúrs!“

Obrátil jsem se. Průvodčí mne uchopil za rameno.

„Stop, master! Tak to nejde! Já jsem zde převzal velení, a vy mne musíte poslouchat! Budu se mít na pozoru, abych zde, v takové vzdálenosti od bojiště nechal stát vlak, neboť jsem odpovědný za každou ztrátu. Zůstane při mém plánu: zavedete nás až k místu a my neopustíme dříve vozy, dokud tam nedorazíme. Dobrý vojevůdce musí počítat s každou věcí, i s tou, že může ztratit bitvu. V tom případě nám vozy poskytnou bezpečný útulek, v němž se budeme bránit do té doby, až nám přijde pomoc. Není tomu tak, lidé?“

Všichni s ním souhlasili. Nebyl mezi nimi ani jeden pravý westman a proto se jim jeho plán zdál praktický; dali se jím zaslepit. Ten výsledek ho velmi uspokojil, neboť řekl ke mně:

„Tedy jen nahoru, sir! Vyrazíme hned!“

„Dobře! Vy poroučíte a já poslouchám!“

Rychlým skokem jsem se dostal na hřbet svého mustanga, kterého jsem již za rozmluvy odvázal od kůlu.

„Ó ne, my dear; myslím nahoru na stroj!“

„A já myslím na koně, sir. Naše mínění se liší i v tomto případě.“

„Nařizuji vám, abyste hned slezl!“

Popohnal jsem koně až k němu, sehnul jsem se a řekl:

„Muži, zdá se, že jste se ještě nikdy nesetkal s westmanem, neboť byste se mnou mluvil jinak. Buďte tak laskav a postavte se sám na svůj parostroj!“

Uchopil jsem ho pravicí za prsa a vyzvedl vzhůru; mocný tlak kolenou přitlačil koně až ke stroji; a v příštím okamžiku letěl železniční stratég za ochrannou stěnu lokomotivy, zatímco já ujížděl odtud.

Bylo již tak jasno, že mně křoviska nevadila v rychlé jízdě. Nepotřeboval jsem ani čtvrt hodiny, abych dorazil k Markovi.

„Nuže?“ tázal se, když jsem slezl z koně. „Myslel jsem, že ty lidi přivedete.“

Vyprávěl jsem mu, proč jsem je nepřivedl.

„Dobře jste udělal, Charleyi, docela dobře! Takový railroader na nás pohlíží zvysoka, protože se nemůžeme třikrát denně česat. Provedou-li opravdu svůj úmysl, podiví se náramně, hihihi!“

Při tom smíchu učinil pohyb naznačující skalpování a pokračoval:

„Dosud jste mně však nevyprávěl, co jste zjistil tam vpředu!“

„Ka-vo-mien a Ma-ti-ru jsou náčelníky.“

„Ah! Pak budeme mít boj, nad nímž se mé srdce bude radovat!“

„Je u nich také nějaký běloch, který jim prozradil, že vlak s sebou veze zlato a stříbro.“

„To chce dostat a redmanům ponechá skalpy a to ostatní.“

„Ano.“

„To jsem si mohl myslet! Nějaký bushheader asi. Jak se jmenuje?“

„Nevím; není to však důležité, protože ti lidé se jmenují každý den jinak. Vyzvěděl jste něco?“

„Ano. Rozdělili se a obsadili obě strany náspu uprostřed mezi rozbořeným místem a svými koňmi, u nichž jsem našel dva muže na stráži. Co však budeme teď dělat my, Charleyi? Pomůžeme railroaderům nebo odjedeme?“

„Naší povinností je jim pomoci, Marku. Jste snad jiného názoru?“

„Ani mne nenapadne! O té povinnosti máte pravdu a kromě toho nesmíte zapomenout na moje uši, které ještě dlouho nebudou zaplaceny. Sázím svou Tony proti rosničce, že zítra ráno bude ležet několik Indiánů bez uší u trati! Co uděláme, Charleyi?“

„Rozdělíme se a zaujmeme stanoviště po obou stranách náspu, mezi Indiány a jejich koňmi.“

„Well! Ale teď mně něco napadá! Co soudíte o dobrém stampedo (Úmyslně způsobený útěk koní)?“

„Hm! Bylo by to dobré, kdybychom byli v přesile a chtěli Indiány úplně zničit. V tomto případě bych k tomu však neradil. Railroadeři budou biti a my nemůžeme udělat nic jiného, než zadržet Indiány až do příštího vlaku, nebo nahnat jim strach, aby uprchli. V obou případech bude dobře, budou-li moci utéct; vezmeme-li jim však koně, zůstanou tady. Neslyšel jste o moudrém ponaučení, že za jistých poměrů se mají nepříteli stavět zlaté mosty?“

„Dosud jsem slyšel jen o dřevěných, kamenných a železných mostech! Vašemu názoru všechna čest, Charleyi, představím-li si však, jak se budou rudoši tvářit, až budou chtít skočit na koně a nenaleznou je, pak mne svrbí v prstech. A hlavní věc: nepostrašíme je tím, vženeme-li na ně koně?“

„To jistě! Bude však lépe, vyčkáme-li, až jak se věci vyvinou.“

„Budiž tedy. V jednom však se mnou musíte souhlasit!“

„V čem?“

„Abych odklidil oba strážce. Ne?“

„Nejsem přítelem násilí, avšak chápu, že máte pravdu – je to nutné. Zmizí-li stráže, budou koně v našich rukou. Zaveďme tedy nejprve naše koně do bezpečí, a potom kupředu!“

Zajeli jsme několik honů do prérie, kde jsme uvázali koně tak, aby neměli víc než tři kroky volnosti pohybu. Provedeme-li skutečně stampedo, nesmějí s prchajícími koňmi Indiánů utéct i naši koně!

Potom jsme se vrátili zpět obloukem, který nás zavedl do zad Indiánů. Až dosud jsme nespatřili světla lokomotivy. Buď narazil úmysl průvodčího na odpor, nebo se on sám nechtěl rozhodnout jet dál beze mne.

Doplížili jsme se ke koním, a rozpoznali jsme snadno postavy obou strážců, kteří se procházeli sem tam. Jeden z nich se zvolna blížil ke křoví, za nímž jsme stáli. Když kráčel mimo, lehce se zaleskla Markova čepel. Nic víc. Druhého, když se přiblížil, stihl stejný osud. Kdo nezná prérii, nemá ani potuchy o zuřivosti, s jakou se tu potíraly dvě rasy, jejichž příslušníci se každým krokem brodili v krvi svých nepřátel.

Při pohybu, který jsem učinil, abych neviděl pád druhé oběti, utkvěl můj zrak na koni, stojícím blízko mně. Měl na sobě pohodlné španělské sedlo s velkými třmenovými střevíci, které jsou obvyklé ve Střední a Jižní Americe. Byl to snad bělochův kůň? Přistoupil jsem blíž. Po obou stranách sedla byly dvě hluboké, úzké brašny, které jsem si prohlédl. Bylo v nich několik papírů a dva sáčky, jejichž obsah jsem nyní zkoumat nemohl. Vzal jsem je k sobě.

„Co teď?“ tázal se Mark.

„Rozdělíme se; já vpravo, vy vlevo. Stůjte – pohleďte kupředu!“

„Vlak, skutečně je to vlak, který sem teď příkladně uhání. Postůjme ještě Charleyi, abychom viděli, jak pluje hůl! (Mluva trapperů = jak to půjde)“

Plán průvodčího byl tedy proveden. Ostré horní světlo stroje se zvolna blížilo, velmi zvolna, neboť šlo o to, aby bylo poznáno místo, na němž jsou koleje vyrvány. Po chvíli jsme slyšeli hrčení kol stále se zesilující a konečně zůstal vlak stát právě před vytrhanými kolejemi.

Jaký vztek se asi zmocnil rudochů, když viděli, že hlavní podmínka jejich vítězství je zničena! Snad si domysleli, že railroadeři byli varováni. Od cestujících by nyní bývalo nejmoudřejší, aby zůstali klidně sedět ve svých vagónech.

Skoro jsem již doufal, že tak učiní, byl jsem však v tom očekávání zklamán, neboť vozy se náhle otevřely, lidé vyskákali ven a chystali se k útoku. Brzy však poznali, jak hloupě jednali. Dostali se hned do pronikavého světla stroje a poskytli Indiánům tak jistý cíl, že si lepší ani nemohli přát. Zapraskala hromadná salva, ještě jeden a pak se ozvalo tak hrozné a ohlušující vytí, že se větší nedá ani pomyslet.

S vystřelenými puškami v rukou se přihnali rudoši, narazili však jen na mrtvé a raněné, protože ostatní hned uprchli, aby se zachránili ve vozech. Několik Indiánů se sehnulo, aby se zmocnili skalpů padlých, museli od toho však upustit, protože na ně bylo z předních vozů stříleno.

Nyní by bylo nejmoudřejší dát stroji zpětný chod. Nestalo se tak. Snad se strojník i topič zachránili s ostatními v některém z vagónů.

„Nyní příkladně začne pravidelné obléhání,“ mínil Mark.

„To nemyslím! Rudoši vědí, že jim zbývá jen čas k nejbližšímu vlaku a pokusí se o útok, ačkoliv to nedělají rádi.“

„A my? Těžko se zde rozhodnout.“

„Rozhodnutí má jen tehdy cenu, je-li rychlé, a jestliže se rovněž tak rychle provede. Nejlepší útočný prostředek je oheň. Musíme ke koním. Každý z nás pojede dalekým polokruhem a sleze každých padesát až šedesát koňských délek, aby zapálil prérii. Napřed však uděláme stampedo, abychom zabránili nepřátelskému útoku a zvýšili zmatek. Za stávající situace není zde nic lepšího.“

„All devils, to je zlý plán! Neshoří také vozy?“

„Ale kdepak! Nevím sice, vezou-li ve vlaku hořlaviny, olej a dehet, ale dřevo vozu je dost silné, aby odolalo ohni z trávy, a potom musíme počítat s tím, že Indiáni jistě použijí jediný záchranný prostředek před usmažením; musí zapálit protiohně v bezprostřední blízkosti vozů. Já bych se příkladně na jejich místě hleděl dostat mezi koleje pod vagóny.“

„Uvážil jste také dobu, které bude zapotřebí, než svými křesadly rozděláme oheň? Pochodní nesmíme použít, protože bychom se prozradili.“

„Dobrý westman musí být připraven na všechno. Já jsem si pro podobné příležitosti uschoval dostatečnou zásobu zápalek. Tady jsou.“

„Bravo, Charleyi! Nyní stampedo a potom k našim koním!“

„Zvolna, Marku, právě jsem si vzpomněl, že jsem jednal neodpustitelně hloupě. Vždyť my své koně ani nepotřebujeme, zde je koní dost. Vezmu si toho hnědáka zde!“

„A já ryzáka vedle něho. Kupředu, přeřezat lasa!“

Učinil jsem tak, skákajíce od koně ke koni. Potom jsme zapálili nejbližší houští a skočili jsme na koně. Plamen se plazil zpočátku na několik palců vysoko a nemohl být Indiány zpozorován; mohli jsme se tedy chopit díla, aniž nás jeho zář prozradila.

„Kde se opět sejdeme?“ tázal se Mark.

„Tady u dráhy, ne však před ohněm, nýbrž uprostřed, rozumíte?“

„Velmi dobře. Tedy go on, starý ryzáku!“

Již řezání pout poplašilo koně. Nyní ucítili blízký oheň a ježili hřívy. Někteří se již vzpínali a byli připraveni odběhnout pryč. Zahnul jsem vpravo do prérie a tryskem jsem ujížděl v polokruhu, jehož poloměr byl dlouhý asi jednu anglickou míli, přičemž jsem asi pětkrát seskočil, abych zapálil trávu a byl jsem opět téměř již u náspu, když mne napadlo, že jsme jednali nerozvážně pod vlivem okamžiku, aniž bychom si byli vzpomněli na své koně.

Hned jsem strhl koně zpět a hnal se k místu, na němž jsme je zanechali. Ohnivý pruh nyní ozařoval každý předmět. Daleko venku v prérii bylo slyšet ohromný dusot splašených koní a nablízku znělo vytí vzteku, jaké umějí ze sebe vyrážet jen indiánská hrdla. Zpod vozů vyrazilo několik malých plamenů a viděl jsem, že ve svém předpokladu, jak se budou Indiáni hledět zachránit před ohněm, jsem se nemýlil. Vlevo stál můj mustang s dlouhonohou Tony a tam – skutečně! Tam se hnal Mark, až se tělo jeho koně téměř dotýkalo země; i on si v poslední chvíli vzpomněl na naši chybu.

Ale naše zvířata byla již také zpozorována Indiány; a celá smečka rudochů se hnala k nim. Dva nejrychlejší byli od nich již sotva několik kroků. Přitáhnul jsem pevněji řemen pušky, pozvedl jsem se v sedle a uchopil tomahawk. Dlouhými skoky se hnal můj kůň kupředu, a já dorazil s prvními dvěma rudochy současně na místo. Jediný pohled stačil a poznal jsem je. Byli to oba náčelníci.

„Zpět, Ma-ti-ru; koně jsou mí!“

Tu se ke mně obrátil a poznal mne.

„Old Shatterhand!“

Vytrhl z pasu nůž a skokem byl u mého koně. Učinil rozmach, zvrátil se však, zasažen mým tomahawkem. Druhý již seděl na hřbetě mého mustanga, nezpozoroval však, že kůň je spoután.

„Ka-vo-mien! Před chvílí jsi mluvil o mně s bílým zrádcem; nyní budu mluvit já s tebou!“

Poznal, že na mém koni by byl ztracen, sjel proto z něho jako lasička, aby se zachránil za houštím. Mrštil jsem po něm svým tomahawkem, který zasáhl jeho hlavu. Pak jsem seskočil z koně, uchopil henryovku a obrátil se proti ostatním. Tři rány zasáhly stejný počet rudochů, potom se však požár tak přiblížil, že nezbyl čas k dalšímu boji. Přeřezal jsem proto pouta svému mustangovi a vyhoupl se na něho. Hnědák zatím již dávno uprchl.

„Haló, Charleyi, tam do té mezery!“ zvolal Mark.

Dorazil právě na místo, seskočil z ryzáka, který se hnal neprodleně pryč, vrhl se na svou kobylku, sehnul se dolů, aby rozřezal řemen, a uháněl potom vedle mne k otevřenému místu, kde se plameny zatím ještě nespojily.

Dostali jsme se šťastně přes ně, zahnuli vlevo za plameny a zastavili se. Místo, kde jsme se octli, bylo třetí z těch, na nichž jsem založil oheň. Půda zčernalá požárem byla již opět chladná. Před námi a za námi označoval temný, vypálený pruh cestu, kterou jsem se předtím ubíral; po obou stranách se však vlnilo ohnivé moře a šířilo žár, který kyslík vzduchu tou měrou stravoval, že jsme téměř nemohli dýchat.

Tento dusivý stav se stále více lepšil; vzduch se ochlazoval v poměru, v jakém se vzdaloval požár, a za čtvrt hodiny zářil již jen obzor purpurovou září. Kolem nás ležela prérie zase tak temná, že nebylo ani na tři kroky vidět; hvězdy byly dosud zastřeny kouřem.

„Bless me, byl to pekelný žár!“ mínil Mark. „Divil bych se, kdyby vlak nebyl poškozen.“

„To nemyslím. Vozy jsou pro podobné případy zařízeny, protože se často stává, že vlak musí jet prérijním požárem.“

„Co teď, Charleyi? Zpozorovali nás a budou se nyní mít na pozoru.“

„Možná, že nás dokonce i teď vidí, protože stojíme mezi Indiány a jasným obzorem. Musíme v nich tedy vzbudit domněnku, že odcházíme. Možná, že nás budou pokládat za oddíl lovecké společnosti a domnívat se, že nyní spěcháme, abychom přivedli pomoc přepadeným. Pojedeme tryskem k severu, zahneme pak k východu a vrátíme se obloukem zpět.“

„To je příkladně i můj názor, myslím však, že skončí tím způsobem, že několik rudochů pozbude uši. Váš tomahawk měl před chvílí příkladně také práci.“

„Trochu. Nemyslete si však, že ti, kteří jím byli postiženi, jsou mrtví!“ odpověděl jsem suše.

„Nejsou mrtvi? Proč příkladně?“

„Omráčil jsem je jen.“

„Jen omráčil? Máte rozum? Indsmana jen omráčit, když se člověku dostane tak pěkně do rány! Vždyť s nimi budete mít znovu práci.“

„A přece jsou důvody, z nichž jeden jistě pochopíte.“

„Ne, ani jediný, Charleyi. Domnívám se, že to byli oba náčelníci a právě ti neměli být ušetřeni.“

„Byl jsem kdysi jejich zajatcem, mohli mne usmrtit a neučinili tak. Jejich chování jsem musel splatit nevděkem, když jsem od nich uprchl a proto jsem prve uhodil tomahawkem jen poloviční silou.“

„Nezazlívejte mně, Charleyi, ale byla to od vás příkladně děsná hloupost! Ano, kdyby vám ti chlapi byli za to vděčni! Ale oni nanejvýš řeknou, že Old Shatterhand nemá v ruce tolik síly, aby uměl dobře uhodit tomahawkem. Doufám, že požár vaši chybu napravil.“

Při této přerušované řeči jsme uháněli vedle sebe prérií. Stará kobyla rozhazovala své hnáty tak statně, že držela s mým mustangem vždy krok a skutečně za několik minut jsme dorazili opět k dráze a to na místě ležícím asi míli východně od onoho, kde stál vlak. Zde jsme koně zase přivázali ke kůlům a plížili se potom podél náspu k místu boje.

Vzduch byl dosud naplněn zápachem požáru a jemný popel pokrýval dalekou rovinu. Lehký vánek zvedl prach, jenž plnil dýchací ústrojí tak, že bylo těžké ubránit se kašli. Viděli jsme světlo stroje jasně před sebou. Ani na jedné, ani na druhé straně nebylo vidět rudocha. Lezli jsme blíž; pohlédl jsem tam ostřeji a skutečně, co jsem tušil, stalo se: rudoši se ukryli pod vozy. Tam leželi vedle sebe a za sebou a neodvážili se kupředu, protože by se stali terčem koulí bělochů.

Najednou mne napadla myšlenka. Její provedení bylo těžké, účinek však jistý.

„Marku, vraťte se zpět ke koním, aby nám je Indsmani nevzali!“

„Pshaw! Ti jsou rádi, že mají bezpečný úkryt!“

„Já je z něho vyženu.“

„Puškou?“

„Ne.“

Vysvětlil jsem mu svůj plán a on mu spokojeně přikyvoval.

„Well! Charleyi, to je dobrá myšlenka, zvláště když si troufáte uchopit hned pravou páku. Hleďte se jen rychle dostat nahoru, aby vás ve skoku nechytili! Budu příkladně v pravém okamžiku s koňmi po ruce a pak, hihihi, pak mezi ně vjedeme jako bizon mezi kojoty!“

Šel zpět a já lezl po zemi kupředu, drže v pravici nůž, abych byl připraven k obraně. Dostal jsem se šťastně a nepozorovaně k onomu místu náspu, kde stála lokomotiva. Velká kola a nízká poloha mého místa mi zabraňovaly vidět, zda i pod strojem leží Indiáni. Plazil jsem se po svahu vzhůru a vymrštil jsem se pak dvěma rychlými skoky na „ohnivého oře“.

Hlasité výkřiky zazněly pode mnou; uchopil jsem páku, a v příštím okamžiku se vlak pohyboval zpět. Zazněl mnohonásobný výkřik leknutí a bolesti. Když jsem urazil třicet kroků, pustil jsem páru opět vpřed.

„Pse!“ zazněl vtom vedle mne hlas a postava s nožem v pěsti se pokoušela, aby se vyšvihla ke mně vzhůru.

Byl to onen běloch. Silným kopnutím do prsou jsem ho srazil dolů.

„Zde, Charleyi!“ uslyšel jsem volat. „Rychle, rychle!“

Vlevo ode mne stál Sans-ear na své Tony; držel uzdu mého koně v jedné ruce, kdežto druhou se bránil proti dvěma rudochům; přede mnou uháněli Indiáni, které kola nezranila a to směrem, kde dříve byli jejich koně. Snad nedoufali, že koně zůstanou i po požáru na místě?

Zarazil jsem okamžitě vlak, seskočil jsem a běžel ke skupině. Indiáni byli voláním Sans-eara přivoláni, hned mne uviděli a dali se na útěk. Vyšvihl jsem se na koně a zakrátko jsme byli v nejhlubším davu prchajících. Indsmany ovládal děsný strach a když zpozorovali, že také jejich koně zmizeli, rozprchli se před námi jako bázlivé stádo, do něhož vrazil vlk.

Tu jsem zaslechl z Markových úst překvapený výkřik:

„The devil, to je Fred Morgan! Haló, satane, stůj!“

Pohlédl jsem stranou a zpozoroval proti záři požáru na obzoru, že se Mark rozehnal k ráně, která však nezasáhla, neboť protivník se okamžitě sehnul a zmizel v davu uprchlíků.

Mark pobodl kobylu k ohromnému skoku, jímž se dostal doprostřed nich; dále však jsem to intermezzo nemohl sledovat, protože se proti mně postavilo několik rudochů, kteří dali dost práce, dříve než jsem je obrátil na útěk.

Nepronásledoval jsem je; bylo již dost prolité krve a mohl jsem si být jistý, že Indiánům po tom ponaučení už nenapadne, aby se vrátili. Abych Marka odvrátil od dalšího pronásledování, které pro něho mohlo být nebezpečné, napodobil jsem hlasitě vytí kojota a jel jsem zpět k vlaku.

Zřízenci byli venku a hledali mrtvé a raněné, zatímco strojník pouštěl páru. Vlakvedoucí stál u stroje, a když mne zpozoroval, zuřivě se na mne sápal:

„Co vás to napadlo, že jste se pustil do stroje a zahnal nám rudochy, které jsme mohli do posledního muže zničit?“

„Zvolna, zvolna, človíčku! Buďte rád, že jsou pryč, neboť se mohlo lehce stát, že by oni měli vás a ne vy je. K tomu jste to opravdu dobře nalíčili!“

„Kdo zapálil prérii?“

„Já.“

„Blázníte! A na mne jste vložil ruku! Víte, že vás mohu zatknout a odevzdat court of justice (Soudní dvůr)?“

„Ne, to nevím, avšak dám vám rád k tomu svolení, abyste Old Shatterhanda vlastnoručně sundal z koně, zavřel do vagónu a odevzdal soudu. Byl bych zvědavý, jak byste to udělal.“

Zdál se být v rozpacích.

„Tak jsem to nemyslel, sir! Provedl jste ovšem hloupý kousek, avšak odpouštím vám jej.“

„Thank you, sir! Působí to velmi blahodárně na srdce, když mocní tohoto světa pociťují krásnou náklonnost k přívětivosti a milosrdenství. Co chcete nyní učinit?“

„Co mohu učinit jiného, než dát spravit koleje a jet dál! Nebo nás čeká druhý útok?“

„To nemyslím, sir. Váš útok byl tak výtečně promyšlen a proveden, že jim zajisté zajde chuť k návratu.“

„Nemáte snad úmysl vysmívat se mně, sir? To bych si přísně vyprosil. Já za to nemohu, že jich bylo tolik a že se na náš útok takovým způsobem připravili!“

„Já jsem vám to řekl. Ogallallové dovedou se zbraněmi výtečně zacházet. Pohleďte tam; z vašich šestnácti dělníků a dvaceti policistů padlo nejméně devět mužů; mne také ovšem za to nestihne odpovědnost. A uvážíte-li, že já a můj přítel jsme sami zahnali celou tlupu, můžete si představit, co by se bylo stalo, kdybyste byl uposlechl mne místo sebe.“

Zdálo se, že má velkou chuť k odporu; přišli k nám však lidé, kteří mně dali za pravdu, a proto řekl nejistě:

„Zůstanete zde, než odjedeme?“

„To se rozumí! Pravý westman nedělá nic napolovic. Čiňte se: zapalte několik ohňů, které vám budou k práci svítit – dříví máte jistě dost – a postavte několik stráží pro případ, že by se redmani ještě jednou vrátili.“

„Nepřevezmete to vy, sir?“

„Co?“

„Stráž.“

„Nemyslím. Učinil jsem pro vás dost a očekávají mne ještě jiné obtíže, kdežto vy jedete tam, kde se můžete ošetřovat. Vaše válečné umění vám již poradí, jak máte zařídit strážní službu.“

„Uvažte sir, že nemáme tak vycvičený sluch a zrak jako vy!“

„Napněte je, sir, napněte je trochu; potom budete vidět a slyšet stejně dobře jako my! Důkaz vám dám hned. Tiše, lidé, a naslouchejte vlevo! Slyšíte něco?“

„Ano. Přichází kůň. Je to jistě rudoch!“

„Pshaw! Domníváte se skutečně, že se Indsman tak hlasitě přižene, chce-li vás přepadnout? Je to můj přítel, a radím vám, abyste s ním jednali zdvořile. Je to Sans-ear, který nerozumí žertu!“

Byl to Mark; přijel a slezl z koně, a tvářil se, jako by chtěl uškrtit celý svět.

„Slyšel jste mé znamení?“ tázal jsem se ho.

Přisvědčil a hned se obrátil k vlakvedoucímu:

„Vy jste ten muž, který umí vymýšlet tak krásné válečné plány?“

„Ano,“ odpověděl tázaný tak sebevědomě, že jsem se musel přemáhat, abych smíchem nevyprskl.

„Well, sir, klaním se vám, neboť tady má stará kobyla, Tony, má víc rozumu než vy. Z vás se může ještě něco stát. Dejte pozor, aby vás snad někdy nezvolili prezidentem. Zůstaň, Tony, hned se vrátím!“

Úředník zde stál zaražený a zřejmě nevěděl, co má říci. Kdyby našel jen jedno slovo na svou obranu, nebylo už možné udat je na pravém místě, neboť Sans-ear již zmizel v temnu. Tázal jsem se v duchu, co Marka uvedlo do tak špatné nálady; jistě v tom vězel onen Fred Morgan, který byl podle všeho tím bushheaderem, kterého jsem srazil ze stroje. Kam nyní Mark zašel, jsem si mohl domyslet; byl bych učinil hned totéž, neměl jsem však k tomu dosud čas. Za několik minut se vrátil. Posadil se a přihlížel k opravě dráhy. Jeho tvář neměla přívětivější výraz, naopak byla teď ještě hrozivější.

„Nuže?“ otázal jsem se ho.

„Co nuže?“ vyjel si na mne.

„Jsou mrtví?“

„Mrtví? K smíchu! Jak mohou být náčelníci mrtví, když jste jim poškrábal hlavu jako slonovi, který chce být lechtán na hlavě! Víte, co jsem řekl průvodčímu?“

„Co?“

„Že má Tony více rozumu než on.“

„Dále!“

„To si domyslete sám! Tony by byla Ka-vo-miena i Ma-ti-rua příkladně úplně zabila, místo jen zpoloviny. Utekli!“

„To je mně milé!“

„Milé? Je to hrůza nechat takové chlapy upláchnout, má-li člověk jejich skalpy již v rukou!“

„Mé názory znáte, Marku; proto zanechte rozumování! Řekněte raději, co vám zkazilo náladu!“

„Well, má nálada je podle poměrů. Víte, koho jsem příkladně viděl?“

„Freda Morgana.“

„Egad! Kdo vám to řekl?“

„Vždyť jste to jméno sám hlasitě vykřikl, když jste toho muže poznal.“

„Tak! Nevím o tom. Hádejte, kdo je ten chlap?“

Při té otázce a jeho zuřivém počínání mně napadla myšlenka.

„Snad to není vrah vaší rodiny?“

„Ovšem! – Kdo jiný?“

Trhl jsem sebou.

„To je trochu silná káva! Chytil jste ho?“

„Upláchl mně; je pryč, daleko za horami! Ó, vztekem bych si vyrval uši, kdybych ještě nějaké měl!“

„Vždyť jsem viděl, že jste se za ním hnal na koni doprostřed Indiánů!“

„Nepomohlo to. Ani jsem ho již nespatřil. Možná, že se vrhl na zem, takže jsem ho minul. Ale bude můj, musím ho nalézt! Koně jsou pryč, a budeme se tedy řídit podle stop nohou.“

„To bude těžký úkol! Stopy bělocha můžeme od rudošských velmi dobře rozeznat, ale dokažte, že není tak moudrý a že nenapodobí indiánskou chůzi? A půjdeme stále terénem, na němž lze poznat stopu?“

„Máte pravdu, Charleyi; co však mám jiného dělat?“

Sáhl jsem do kapsy a vytáhl oba sáčky a papíry, které jsem našel v brašně bělochova koně.

„Snad tady nalezneme něco, co nám prospěje.“

Rozevřel jsem sáček. Nablízku nás hořel oheň; jeho zář padala na obsah, který jsem zcela určitě rozeznal. Vykřikl jsem překvapeně.

„Drahokamy, samé drahokamy, snad diamanty! Marku, máme v rukou velké bohatství!“

Odkud je ten bushheader vzal a jak se s ním dostaly do savany? Poctivým způsobem je zajisté nezískal, to bylo jisté, a mně nastala povinnost vyhledat pravého majitele.

„Diamanty? ʼs death! Je to pravda! Ukažte! V celém životě příkladně jsem neměl štěstí mít v rukou tak drahý kousek hlíny.“

Podal jsem mu je.

„Jsou to brazilské, myslím. Zde, prohlédněte si je.“

„Hm! Jsou ti lidé divná stvoření! Je to jen kámen, ani ne pravý, dobrý kov, není-liž pravda, Charleyi?“

„Uhlík, Marku, pouhý uhlík!“

„Uhlík nebo koks, to je lhostejné; za celý ten krám nedám ani tady tu starou bouchačku! Co s těmi kamínky uděláte?“

„Vrátím je jejich majiteli.“

„A kdo je to?“

„To nevím, určitě se to však dozvím, neboť tak ohromnou ztrátu nesnese nikdo klidně, nýbrž oznámí ji ve všech časopisech a novinách.“

„Hihihi, od zítřka si je tedy předplatíme, ne, Charleyi?“

„Snad to ani nebude třeba; možná, že vysvětlení nám podají tyto papíry.“

„Podívejte se tedy příkladně do nich!“

Učinil jsem tak a našel dvě velmi dobré mapy Spojených států amerických a dopis bez obálky. Obsah zněl:

Galveston, dne…

Milý otče!

Potřebuji Tě; přijď co nejrychleji, ať se ten Tvůj kousek s kameny podařil nebo ne. Zbohatneme zcela jistě. V polovici srpna mne najdeš v Sierra Blanca, tam, kde Rio Peňasco ústí do Rio Pecos. Ostatní ústně.

Patrick

Datum bylo utrženo; nedalo se tedy určit, kdy byl dopis napsán. Předčítal jsem jej Markovi.

„Behold,“ řekl, když jsem dokončil; „to souhlasí, neboť jeho kluk se příkladně jinak nejmenuje než Patrick, a právě ti dva mi chybí k oněm deseti, které mám dostat. Ale řekněte, o kterém přítoku Rio Pecos tam píše?“

„Rio Peňasco.“

„Znáte je?“

„Trochu.“

„Pak jste muž, kterého potřebuji. Chtěli jsme do Texasu a pak do Mexika a můžeme mimochodem zahnout dále vpravo. Ostatně jsem tam chtěl jen proto, protože jsem si příkladně myslel, že tam najdu své lidi; jelikož nám však tak krásně řekli, kde je máme hledat, byl bych blázen, kdybych jim jednou neukázal Sans-eara s jeho Tony. Půjdete se mnou, najdeme-li zítra ráno stopy Freda Morgana?“

„Ovšem! Musíme ho dostat, protože od něho nejlépe zjistíme, kdo jsou majitelé kamenů.“

„Vezměte tedy opět ty věci a podívejme se, co dělají railroadeři!“

Podle mé rady, rozestavil vlakvedoucí stráže. Zřízenci vlaku s dělníky opravovali dráhu, a cestující buď stáli u nich, nebo se zabývali mrtvými, nebo si nás prohlíželi, neodvažujíce se však rušit naši rozmluvu. Teď, když jsme povstali, přiblížili se někteří k nám, aby nám poděkovali. Byli rozumnější než jejich vlakvedoucí a tázali se, čím by nám mohli posloužit, aby nám projevili svou uznalost. Prosil jsem, aby nám prodali prach, olovo, tabák, chléb a zápalky – mají-li jich totiž dost.

Hned každý z nich sáhl do svých zásob, a všeho se nám dostalo podle přání. Zaplacení všichni krátce odmítli – a vnucovat peníze jsme nemohli.

Při tom minul čas potřebný k opravě trati, nástroje byly opět uloženy, a vlakvedoucí přistoupil k nám s otázkou:

„Chcete jet s námi, gentlemen? Svezu vás s radostí, jak daleko budete chtít.“

„Děkuji, sir! Zůstaneme zde,“ odpověděl jsem.

„Zcela jak si přejete. O dnešní události musím podat zevrubnou zprávu a neopominu učinit čestnou zmínku o vás: odměna vás jistě nemine.“

„Nemyslím, sir, že nám to prospěje, protože nezůstaneme zde v zemi!“

„Komu patří zbraně, které zde zůstaly?“

„Podle zákona savany patří majetek přemoženého vítězi.“

„Zvítězili jsme my, proto můžeme Indiánům vzít, co mají u sebe. Chopte se práce, lidé! Každý z nás si musí opatřit památku na dnešní boj!“

Pak přistoupil Mark blíže k němu.

„Neukázal byste nám snad Indiána, kterého jste přemohl, sir?“

Muž na něj zaraženě pohlédl.

„Jak to myslíte?“

„Jestliže jste některého usmrtil, tedy si smíte příkladně jeho majetek vzít, jinak ne!“

„Marku, ponechte jim to potěšení,“ obrátil jsem se k němu, „vždyť z toho nic nepotřebujeme!“

„Myslíte-li, dobře; avšak skalpů se nedotýkejte!“

„A zavražděného strážce, který tam leží, vezměte s sebou,“ dodal jsem, „je to vaší povinností!“

To přání ovšem museli splnit. Mrtví Indiáni byli okradeni; potom byli naloženi mrtví běloši do jednoho vozu – krátké loučení, a vlak se rozjel. Nějakou dobu jsme ještě stále slyšeli slabší hučení, pak jsme byli opět sami v daleké, tiché prérii.

„Co teď, Charleyi?“ otázal se Mark.

„Spát.“

„Nemyslíte, že se Indiáni vrátí, když ten udatný sbor odjel?“

„Nemyslím.“

„Divil bych se však velice, kdyby se příkladně Fred Morgan nevrátil a kdyby se nepokusil o to, dostat zpět svého koně a kameny.“

„Možná, ale není to pravděpodobné! Kdo by chtěl najít koně, který uprchl před požárem? A k tomu ještě ví, že jsou zde vedle railroaderů ještě jiní lidé, před nimiž se nesmí ukázat bez nebezpečí.“

„Poznal mne právě tak dobře jako já jeho, a proto bych se divil, kdyby neměl chuť dát mně kouli nebo ostré železo!“

„To je možné, dnes jsme však jistě v bezpečí. Přesto se můžeme vzdálit od trati tak daleko, abychom si byli jisti, že nebudeme vyrušováni.“

„Well, tedy kupředu!“

Skočil na Tony, já na svého mustanga a jeli jsme asi anglickou míli k severu. Pak jsme zastavili, spoutali zvířata a zabalili se do pokrývek.

Byl jsem skutečně unaven a usnul jsem velmi brzy. Později se mně zdálo jako ve snu, že slyším jet od východu k západu vlak; neprobudil jsem se však úplně a spal jsem dál.

Když jsem konečně procitl a vybalil se z pokrývky, bylo ještě velmi časně; přesto však již seděl Mark přede mnou a kouřil pohodlně jeden z doutníků, které jsme včera obdrželi.

„Good morning, Charleyi! Skutečně je jakýsi rozdíl mezi tímto doutníkem a vaším patentním listím, na nějž továrnu máte tam pod svým sedlem. Vezměte si též jeden a vydejme se na cestu. Se snídaní počkáme, až dojedeme k vodě.“

„Jen kdyby to bylo brzy; přál bych si to kvůli koním. Ostatně mohu doutník ochutnat i při jízdě.“

Zapálil si potom jeden z vychvalovaných doutníků, a uvolnil jsem svého koně.

„Kudy pojedeme?“ tázal se Mark.

„Serpentinou odtud až k místu, kde stál vlak; v tom případě nám neujde žádná stopa.“

„Dobrá, ale nepojedeme vedle sebe.“

„Ne; rozdělíme si cestu. Kupředu!“

Měli jsme za to, že jemný popel shořelé trávy přijal velmi zřetelně stopy prchajících Ogallallů, avšak vítr je v noci úplně zavál, takže jsme nerozeznali nic. Tak jsme se dostali konečně bez úspěchu k místu.

„Viděl jste něco, Charleyi?“ dotazoval se Mark.

„Ne.“

„Já také ne; čert vezmi vítr, který přijde vždycky, když příkladně není k ničemu! Kdybyste nebyl našel dopis, nevěděli bychom ani, co si máme počít.“

„Tedy pryč odtud, k Rio Pecos!“

„Well! Nejprve však řeknu rudochům, komu mají děkovat za své včerejší dobrodružství.“

Zatímco já slezl z koně a natáhl se na náspu, začal on své dílo, jehož jsem se nechtěl zúčastnit. Viděl jsem jen, že zakrátko leželi všichni Indiáni vedle sebe, držíce uřezané uši v rukou.

„A teď pojďte!“ řekl Mark potom. „Jízda k nejbližší vodě je daleká, a já jsem zvědav, kdo ji lépe vydrží, zdali váš mustang nebo moje stará Tony.“

„Vaše zvíře ovšem nenese takovou zátěž jako moje.“

„Well, Charleyi, trochu méně lidského masa, avšak za to trochu více mozku. Příteli, za to, že Fred Morgan uprchl, já nemohu; že jste však oba náčelníky neodklidil, to vám příkladně odpustím jen tehdy, když mně pomůžete chytit Morgana.“

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ „Vodu, vodu!“

Mezi Texasem, Arizonou, Novým Mexikem a indiánským teritoriem, aneb jinak řečeno, mezi výběžky pohoří Ozark, dolní a horní Sierrou Guadelupe, okolo ohraničena vrchy, vyznačujícími horní tok Rio Pecos a prameny Red Riveru, Ria Brazos a Colorada, leží hrozná část země, která může být nazvána „Saharou Spojených států amerických“.

Pusté pláně suchého, žhavého písku se střídají s holými, žhavými skalisky, které neposkytují ani nejhubenější vegetaci podmínky k životu; náhle a bezprostředně následuje chladná noc po denním úpalu; ani osamělý džebel, ani zelenavé vádí Sahary neoživuje mrtvou, jednotvárnou poušť; žádný pramínek nekouzlí svou oživující vlhkostí sebemenší oázu, ba není zde ani přechod, zprostředkovaný stepí mezi lesnatými horskými končinami a mrtvou pustinou, takže smrt zde vstupuje před lidské oko nepokrytě ve své nejhrůznější podobě. Jen tu a tam – neví se, jakou silou vyvolán a udržován – stojí osamělý, mezquitový kožnatý keř, téměř za výsměch oku, toužícímu po zeleni, a stejně udiveně narazí cestovatel na divoké druhy kaktusu, který zde roste buď jednotlivě, nebo ve skupinách, nebo zakrývá daleké, prostorné plochy, aniž se dala vysvětlit nebo rozluštit záhada jeho trvání. Ale ani mezquito ani kaktus neposkytují občerstvující pohled; jejich barva je šedohnědá a jejich vzrůst nehezký; jsou pokryty hustým písečným prachem, a běda koni, jehož jezdec je tak neopatrný, že jej zavede do kaktusové oázy! Ostré a jako ocel tvrdé bodláčí zraní koně na nohou tak, že se na ně již nebude moci postavit. Jezdec ho zde musí zanechat a neusmrtí-li jej, kůň sám bídně zahyne.

Přes všechny hrůzy, kterými ta poušť hrozí, odvážil se do ní člověk. Vedou přes ni cesty vzhůru k Santa Fe a k Fort Union, k Paso del Norte a dolů k vodnatým prériím a lesům Texasu. Ale při slově „cesta“ si nesmí člověk představovat zbudované cesty civilizovaných zemí. Ovšem, že uhání osamělý lovec nebo rastreador, společnost odvážlivců nebo podezřelá tlupa Indiánů největší rychlostí touto pouští; ovšem, že se vleče i jako hlemýžď líný průvod volských karavan tou pustou samotou, ale cesta zde není, ani koleje, jaké se vinou braniborskými písečnými nebo uherskými pustami; každý jede svou cestou, dokud mu půda poskytuje trochu znamení, podle nichž může poznat, že jde vůbec správným směrem. Ale ta znamení i pro nejzkušenější oko přestanou, a pak bývá označen směr cesty jen kůly, od místa k místu zaraženými do země.

I přitom si však vyžaduje poušť své oběti, které jsou v poměru k jejím rozměrům mnohem četnější a hroznější než ony, jež pohltí africká Sahara nebo Gobi v Asii. Lidské mrtvoly, zvířecí zdechliny, zbytky sedel a vozů a jiné hrůzné pozůstatky leží na cestě a v cestě a vypravují němé tragédie, které sice ucho neslyší, avšak oku jsou tím patrnější. A nad tím vším se vznášejí supové, sledujíce každý živý pohyb, který lze dole rozpoznat, s děsivou vytrvalostí, jako by věděli, že jim jejich kořist nemůže uniknout.

Jak se nazývá ta poušť? Obyvatelé okolních krajin jí dávají různá jména: anglická, francouzská nebo španělská, daleko široko však je známá díky svým kůlům, které, označují cestu, jako Llano Estacado (Estacado: označený kůly (šp.) ).

Směrem od přítoků Red Riveru k Sierra Blanca jeli dva muži, jejichž koně byli hrozně unaveni. Ubohá zvířata byla vyhublá až na kost, opelichaná jako pták, který příštího rána bude ležet mrtev v kleci, a vlekla své vysílené končetiny, klopýtajíce při každém kroku, tak zvolna kupředu, že každou chvíli se dalo očekávat jejich padnutí. Oči měla podlité; suchý jazyk jim visel z tlamy, a přes žhavý sluneční úpal nebylo na jejich těle ani stopy potu a na pyscích stopy pěny, známka toho, že v jejich tělech kromě krve, žárem zhuštěné, není již žádná vlhkost.

Byla to Tony a můj mustang, a proto ani jezdci nemohli být nikým jiným než malým Markem a mnou.

Pět dní jsme již jeli pouští, v níž jsme z počátku tu i tam našli trochu vody; nyní však nebylo po ní široko daleko ani stopy, a já bezděky nemohl zapudit myšlenku, jak praktické by bylo zavedení nomádských velbloudů do této pouště. Napadla mne Uhlandova slova:

„Koním bylo tak mdle v žaludku,

že vést musel téměř jezdec kobylu.“

Avšak na provedení posledního verše, kdyby ostatní i jinak bylo možné, nebylo nyní pomyšlení, protože jezdci byli v úplně a stejně beznadějném stavu jako jejich zvířata.

Malý vyschlý Mark visel na krku své kobyly, jako by ho tam držela jen šťastná náhoda; jeho ústa byla otevřena a jeho oči měly strnulý, tupý výraz, značící blízkost úplné apatie. Mně samotnému se zdálo, jako by má víčka tížilo olovo; hrdlo bylo tak vyprahlé, že jsem se neodvážil promluvit ani slovo, jako by každá hláska mi měla roztrhnout hrdlo. Žilami probíhala krev jako tekutý kov. Cítil jsem, že to může trvat snad ještě hodinu, pak že klesneme z koní a zůstaneme ležet.

„Vo – du!“ zasténal Mark.

Pozvedl jsem hlavu. Co jsem měl odpovědět? Mlčel jsem. Tu klopýtl můj kůň a stanul; namáhal jsem se všemožně, ale nedosáhl jsem, aby se hnul z místa. Stará Tony následovala okamžitě jeho příkladu.

„Dolů!“ řekl jsem, a jednotlivé hlásky toho slova rvaly mé hlasivky. Zdálo se, jako by mé průdušky od plic ke rtům byly posety tisíci špendlíky.

Slezl jsem z koně, uchopil uzdu a šel, vrávoraje, vpřed; kůň mne zvolna následoval. Mark táhl za sebou svou Tony, ačkoliv byl zřejmě mnohem unavenější než já. Vrávoral a byla obava, že se při každém kroku svalí. Tak jsme se vlekli ještě asi půl míle, až jsem za sebou zaslechl sténání. Ohlédl jsem se. Můj dobrý Mark ležel v písku a měl zavřené oči. Přikročil jsem k němu a usedl vedle něho tiše a beze slova, neboť žádná řeč nemohla změnit naše postavení.

Takový tedy měl být konec mého života, cíl mého putování! Chtěl jsem vzpomínat na své rodiče, na sourozence doma v daleké vlasti, chtěl jsem se v myšlenkách pomodlit – nešlo to, neboť můj mozek vřel. Stali jsme se obětí neslýchané ukrutného kousku, který již před námi pohltil četné životy.

Ze Santa Fe dolů a od Paso del Norte přicházejí často tlupy zlatokopů, kteří byli v dolech a diggins Kalifornie a nyní se vracejí s výtěžkem své práce k východu. Musí jít Llanem Estacadem, a zde právě na ně číhá nebezpečí, které nemá svůj původ jen v poměrech půdy a podnebí. Lidé, kteří v dolech nebyli šťastní a ztratili chuť k poctivé práci: zpustlá chátra, kterou Východ vyvrhuje, se schází na pokraji Llana Estacada, aby číhala na zlatokopy. Protože jsou to však většinou silní, otužilí lidé, kteří osvědčili svou odvahu v tisícerých útrapách a bojích, je rozhodně nebezpečné si s nimi něco začít. Proto přišli lupiči na myšlenku, nad níž nemůže být ukrutnější a podlejší: odstraňují totiž kůly, označující cestu, a zastrkávají je v nepravém směru, který pocestné vede do největších hrůz té strašné pouště a uvádí je do náruči smrti. Potom se lehce zmocňují majetku mrtvých, a kosti set nešťastníků blednou zatím osaměle v slunečním žáru, zatímco jejich rodiny doma marně čekají na jejich návrat, aniž již v životě od nich dostanou nějaké zprávy.

Dosud jsme sledovali kůly s důvěrou a teprve dnes k poledni jsme zpozorovali, že nás zavedly jiným směrem. Kdy jsme odbočili z pravé cesty, to jsem nevěděl; proto také nebylo snadné se vrátit, už proto, jelikož v našem postavení byla každá minuta věčností. Mark již déle nemohl a ani já bych se nebyl dostal dále než míli, i kdybych své slabé síly napjal do krajnosti. Bylo jisté, že jsme se již teď octli v hrobě, nepřispěje-li nám nějaká šťastná okolnost, poslední naděje člověka.

Vlastně jsem se měl sám na sebe zlobit z hloubi duše – kdyby to totiž vůbec bylo možné. Vždyť jsem nebyl poprvé v Llanu, projel jsem je přece s Vinnetouem různými směry, o čemž vyprávím v jiných svazcích (Duch prérie, Old Surehand) a ušel jsem hrůze pouště se zdravou kůží. Už před lety jsme měli co dělat se stakemany. Zdařilo se nám zničit onu společnost pomocí muže, který v úkrytu své oázy uprostřed Llana bydlel. Od onoho času přestaly hromadné přepady a jednotlivým „supům“ učinil Bloody Fox rázně a rychle konec. Proto jsem nyní hodně spoléhal na bezpečnost této končiny, ale, jak jsem viděl, mýlil jsem se. K tomu nutno připočítat i to, že jsem se donedávna proháněl na severu a zanedbal tudíž povinnou opatrnost, podmíněnou docela jinými poměry na jihu, které se od mého posledního pobytu v Llanu ještě mnoho změnily. Šli jsme zkrátka slepě do pasti a byli jsme nyní takřka bez možnosti obrany vydáni drápům „supů“ napospas.

A co se stalo s Bloody Foxem! Žije vůbec ještě? A bydlí ještě ve své rajské oáze? Sotva, jinak by mu jistě nové řádění „supů“ neušlo. Nebo ho snad vyslídili v jeho zákoutí a dokonce potichu odklidili? A kudy bychom se k oáze dostali z místa, kam jsme se doploužili? Neměl jsem o tom ani zdání. Ztratil jsem – přiznávám – nadobro orientaci. Nevěděl jsem, kde jsme, a v okolí nebyl význačný bod, který by mi prozradil, byl-li jsem již v této končině pouště či nikoli.

Tyto myšlenky mi táhly hlavou, když jsme okolo poledne udělali s Markem ten strašný objev, že jsme ztratili cestu. Rozmýšleli jsme celé hodiny, co dělat. Nadarmo. Ani jiskřička naděje nesvítala. A nyní jsme už nebyli schopni myšlenek. Mozek jako by byl provrtán tisícerými dýkami.

Když klesl Mark bezvládně k zemi, zdálo se mi, že je i s mou silou konec. Tupě jsem hleděl před sebe do písku, a seděl jsem vedle přítele na zemi. Neodvratný, strašný konec jistě není daleko…

Tu zazněl vysoko nade mnou pronikavý, chraplavý skřek. Pohlédl jsem vzhůru a zpozoroval supa, jenž se podle všeho před krátkou dobou, a to docela nablízku vznesl ze země vzhůru. Kroužil nad námi – jako by v nás již cítil jistou kořist, která mu nemůže uniknout. Snad nedaleko nás byla ještě jiná oběť pouště nebo stakemanů (Kůlových mužů), jak se nazývají lupiči Llana Estacada. Rozhlédl jsem se, abych po ní našel stopy.

Ačkoliv žár slunce a horečka mé oči krvavě stínily, takže mne bolely a vypovídaly službu, zpozoroval jsem přece ve vzdálenosti asi tisíce kroků několik bodů, které nemohly být ani kameny, ani jinými útvary pouště. Uchopil jsem pušku, a snažil jsem se jim přiblížit.

Neurazil jsem ještě ani polovinu vzdálenosti, když jsem rozeznal tři kojoty (Kojot, stepní vlk; z aztéckého jazyka „coyotl“ = ten, který zpívá), a o něco dále od nich několik supů. Zvířata seděla kolem těla, které jsem nemohl rozpoznat. Bylo to zvíře nebo snad člověk, jenž nebyl ještě docela mrtev, jinak by se dravá zvířata již dávno o jeho tělo dělila. Přítomnost kojotů mi dodala trochu naděje, protože zvíře, které nevydrží dlouho bez vody, se neodváží daleko do pouště. Ostatně jsem musel zjistit, u jakého těla se shromáždili a již již jsem zvedal nohu, abych šel dál, když mne napadla myšlenka, která mne donutila k okamžitému namíření pušky.

Byli jsme blízko smrti žízní; voda zde nebyla, avšak krev těch zvířat nám mohla poskytnout alespoň něco málo občerstvení. Namířil jsem, ale slabost a horečka byly tak veliké, že se mi puška třásla v rukou. Proto jsem poklekl, opřel ruku o koleno a měl nyní jistou ránu.

Spustil jsem a hned nato ještě jednou: dva kojoti se váleli v písku. Ten pohled způsobil, že jsem již necítil slabost a běžel rychle k nim. Jeden z vlků byl střelen do hlavy, druhá rána dopadla však tak školácky, že bych se za ni musel po celý zbytek svého života stydět, kdyby příčinou toho nebylo mé vysílení. Koule rozdrtila skákajícímu zvířeti obě přední nohy, takže vyjíc se válelo v písku.

Vytáhl jsem nůž, probodl prvnímu vlkovi krční tepnu a pil z ní krev tak dychtivě, jako by to byl nektar; potom jsem vzal kožený koflík z pasu, napustil do něho krev a přikročil k muži, ležícímu nablízku jako nebožtík. Byl to černoch, a sotva jsem pohlédl do jeho nyní ne černé, nýbrž špinavě tmavošedé tváře, překvapením jsem vykřikl:

„Césare!“

Muž otevřel něco málo oči.

„Vodu!“ zasténal.

Poklekl jsem vedle něho, nadzvedl ho a nasadil mu koflík k ústům.

Pravda, otevřel rty, avšak jeho vyprahlé hrdlo nemohlo polykat a trvalo dlouho, než jsem mu vpravil do úst odpornou tekutinu. Potom opět klesl.

Nyní jsem musel pomýšlet na Marka. Krev smrtelně zraněného kojota jsem vzal dřív úmyslně, neboť by byla rychleji stydla než krev kojota jen zevně zraněného.

Přikročil jsem k druhému, uchopil jsem ho za šíji, ačkoliv se zuřivě bránil a kousal, a vlekl jej k Sans-earovi. Tam jsem sevřel zvíře tak, že se nemohlo hnout a rozřízl jsem mu tepnu.

„Marku, napij se!“

Ležel na zemi v úplné apatii; nyní se však pozvedl.

„Pít? Ó!“

Kvapně uchopil koflík a vyprázdnil jej jedním douškem. Vzal jsem mu jej z ruky a naplnil ještě jednou; vyprázdnil jej i podruhé.

„Krev, fuj –! Aaaa, brrr, óó, je to lepší, než by si člověk myslel!“

Vypil jsem několik krůpějí, které tu ještě zbyly, a pak jsem vyskočil. Uprchlý třetí kojot se zatím vrátil a pustil se přes černochovu přítomnost do svého mrtvého druha. Nabil jsem opět svou pušku, přikradl jsem se k němu a střelil jej. Pomocí jeho krve jsem přivedl i černocha k vědomí.

Světoběžníkovi se naskytne velmi často setkání, které se zdá být divem; takové bylo také mé nynější setkání s černochem, kterého jsem dobře znal. Byl jsem kdysi několik dní hostem jeho pána, obchodníka Marshalla v Louisville, a oblíbil jsem si tehdy věrného, vždy veselého černocha. Synové obchodníka se mnou podnikli výlet do cumberlandských (Ve státě Tennessee) hor a provázeli mne potom k Mississippi. Oba byli znamenití chlapci, a jejich společnost mně byla vždy milá. Jak se dostal César, starý, bělovlasý černoch, sem do Llana Estacada!?

„Daří se ti už lépe, Césare?“ tázal jsem se ho.

„Lépe, velmi lépe, ó, zcela dobře.“

Přitom vstal a zdálo se, že mne poznává.

„Massa, být to možné? Massa Charley, ten moc veliký lovec! Ó, nigger César by rád najít massa, neboť massa Charley zachránit massa Bern, jinak být mrtev, docela moc mrtev.“

„Bernard? Kde je?“

„Ó, kde být massa Bern?“

Přitom se rozhlížel a ukázal k jihu.

„Massa Bern být tam!“

Otáčel se přitom okolo vlastní osy a ukazoval k západu, severu a východu. Dobrý César nemohl říci, kde jeho dobrý massa je.

„Co dělá Bernard v Llanu Estacadu?“

„Co dělá? César nevědět to, neboť César přece nevidět massa Bern, který být pryč se všemi ostatními massa.“

„Kdo jsou lidé, s nimiž cestuje?“

„Lidé být lovci, být kupec, být – ó, César všechno nevědět!“

„Kam šel?“

„K řeka Pecos, potom do Franciska k mladý massa Allan.“

„Allan je tedy v San Francisku?“

„Massa Allan být tam, koupit velký moc zlata pro massa Marshall. Ale massa Marshall nepotřebovat více zlato, protože massa Marshall být mrtev.“

„Pan Marshall zemřel?“ tázal jsem se udiveně, neboť klenotník byl přece ještě nadmíru statný.

„Ano, avšak ne mrtvý od nemoci, nýbrž mrtvý od zabití.“

„Zavražděn byl?“ zvolal jsem zděšeně. „Kým?“

„Vrah přijít v noci, vrazit nůž do prsou massa Marshall a vzít s sebou všechny kameny, klenoty a zlato, které patřit massa Marshall. Kdo být vrah a kam vrah jít, to nevědět šerif, také ne jury.“

„Kdy se to stalo?“

„To být před mnoho týdnů, před mnoho den. Massa stát se velice moc chudý; massa Bern psát massa Allan v Kaliforn, avšak nedostat odpověď a proto teď chytit vrah a potom jít do Kaliforn, hledat massa Allan.“

To byla ovšem zlá zpráva. Loupežná vražda zničila štěstí nadmíru dobré rodiny; otce zbavila života a uvrhla oba syny do bídy. Všechny kameny a klenoty zmizely. Mimoděk jsem pomyslel na drahokamy, které jsem odňal Fredu Morganovi a které jsem měl dosud u sebe. Ale co asi hnalo pachatele z Louisville do prérie?

„Kudy jste cestovali?“ tázal jsem se dále.

„Ze St. Louis do Fort Scott a potom přes mnoho hory a vody, massa. César jet vozem, koňmo, běžet až do veliké, hrozné pouště Estacado, kde nikdo nenajit vody. Tu být unaven kůň i César; tu mít žízeň velikou jak Mississippi César i kůň; tu padnout César i kůň, kůň utéct a César zůstat ležet. Nyní moc velikou bídu mít César a umírat víc a víc žízní, až přijít massa Charley a dát César pít do úst. Ó, massa, zachránit massa Marshall a César mít massa Charley moc rád, tak moc jako celý svět v celé zemi!“

To bylo ovšem přání, v jehož splnění jsem nemohl mít nejmenší naděje. Odkud nabyl černoch té důvěry, nemohl jsem říci a vyhovět jsem jí mohl stejně málo. Přes to jsem se ptal dále:

„Jak silná byla vaše společnost?“

„Velmi moc silná, massa; devět mužů a César.“

„Kam jste nejprve zamýšleli jet?“

„To César nevědět. César vždy jet vzadu a neslyšet, co mnoho massa povídat.“

„Ty máš nůž a šavli. Měli jste všichni zbraně?“

„Ano, mnoho pušky a flinty a nože a bambitky a revolvery.“

„Kdo byl vaším vůdcem?“

„Muž jmenovat se Williams.“

„Vzpomeň si určitě, kam jeli, když jsi spadl z koně.“

„Nevím. Tam, tam, tam.“

„Kdy to bylo?“

„Brzy být večer a – ah, ó, teď vědět César: massa Bern jet rovně k slunci, když César spadnout z koně.“

„Dobře! Můžeš už chodit?“

„César opět běžet jako jelen; krev být dobrý lék pro žíznivý.“

Skutečně, ten zvláštní nápoj občerstvil i mne tak, že z mých údů zmizela všechna horečka, a vedle mne stál nyní malý Mark, jenž pociťoval tutéž šťastnou změnu. Přišel k nám, aby nás vyslechl, a vypadal nyní mnohem lépe než před pěti minutami.

Společnost, v níž byl Bernard Marshall, byla asi stejně zbědovaná jako my, jinak by zde byl statečný mladý muž jistě věrného sluhu nenechal. Možná, že žízeň a horečka řádily v jeho těle tou měrou, že již nebyl schopen svých myšlenek. Poslední Césarovo prohlášení ve mně vzbudilo domněnku, že šel stejným směrem jako my, totiž k západu; avšak jak jej dostihnout, jak mu přispěchat na pomoc, když jsme sami pomoc potřebovali a nebyli jsme s to použít svých koní?

Uvažoval jsem, uvažoval, avšak nenapadla mě spásná myšlenka, ačkoliv jsem musel mít za to, že společnost nemohla být daleko odtud. Jak to však, že po sobě nezanechala žádné stopy?

Obrátil jsem se k Markovi:

„Zůstaň zde u koní, kteří se snad zotaví tak, že budou později moci běžet ještě míli. Nevrátím-li se za dvě hodiny, tedy přijďte za mnou.“

„Well, Charleyi; neujdeš příliš daleko, neboť ten malý doušek šťávy z kojota nemůže příkladně dlouho vydržet.“

Píši-li nyní „ty“ místo „vy“, chci tím říci, že jsme byli s Markem již tak zadobře jako staří kamarádi. Ovšem říkali jsme i nadále „you“, jelikož jsme mluvili anglicky.

Zkoumaje půdu, zpozoroval jsem, že Césarovy stopy šly od místa, na němž ležel, k severu. Sledoval jsem je, a dorazil jsem asi za deset minut k místu, na němž se ukázaly stopy deseti koní, které vedly od východu k západu. Zde byl César únavou svržen z koně, aniž to ostatní zpozorovali; možná, že byl značný kus pozadu. Sledoval jsem stopy a zjistil, že jeho zvíře utíkalo za ostatními, avšak všichni koně se zdáli být hrozně zchváceni, neboť klopýtali a jejich chůze byla tak vleklá, že bylo vidět, jak brázdili vlečenými kopyty písek.

Tím se staly stopy nadmíru znatelné, takže jsem je mohl bez námahy rychle sledovat. Říkám „rychle“ a také to šlo rychle, ačkoli ani dnes nemohu říci, zdali mně síly k tomu dal onen strašný nápoj, nebo zdali to byla starost o Bernarda Marshalla.

Tak jsem urazil asi míli, když jsem zpozoroval několik osamocených kaktusových keřů, které byly tak uschlé, že měly téměř žlutou barvu. Viděl jsem stále více těch skupin, až konečně přede mnou ležel nepřehledný a neprostupný kaktusový les, táhnoucí se až za obzor.

Stopa, kterou jsem sledoval, ovšem nevedla mezi ty nebezpečné rostliny, nýbrž vedle nich a já po ní stále šel. Ne však dlouho, neboť jsem pojednou dostal myšlenku, která mne hned naplnila novými silami.

Je-li ve žhavých nížinách poloostrova Florida vedro tak veliké, že zvířata i lidé jsou blízko k zadušení, že země se stává roztaveným olovem a nebe žhavým kovem, aniž se ukázalo mračno, zapalují lidé rákosí a všechno suché křoví, a hle, déšť se dostavuje. Sám jsem to již jednou zde v Llanu před lety vyzkoušel („Duch prérie“) a kdo jen trochu zná přírodní zákony a síly, objasní si ten úkaz, aniž potřebuje vědecké vysvětlení.

Na to jsem si v tom okamžiku vzpomněl; a již jsem klečel u rostlin, abych si nožem nařezal vlákna k podpálení. Za několik minut se již plazil vzhůru bledý plamínek, který stále více rostl a zachvacoval nové kaktusy, až jsem konečně stál před ohnivým, nepřehledným mořem.

Zažil jsem již několik požárů prérie, žádný z nich se však nešířil s tak hromovým hlukem, jako toto kaktusové peklo. Jednotlivé rostliny pukaly s rachotem podobným výstřelu z pušky a chvílemi se zdálo, jakoby zde střílel celý armádní sbor. Plameny šlehaly a nad nimi se chvělo moře par, jímž létaly kusy kaktusů, které horko vyhazovalo vzhůru jako šípy. Půda se mně chvěla pod nohama a ve vzduchu hřměl hukot temný jako vřava bitvy.

To byla nejlepší pomoc, kterou jsem – aspoň nyní – mohl poskytnout Bernardu Marshallovi a jeho společníkům. Potom jsem se vrátil, nestaraje se, zdali později jejich stopu naleznu nebo ne.

Naděje mně tak posílila, že bych k návratu nepotřeboval ani půl hodiny; nebylo mně však zapotřebí urazit celý kus cesty, neboť již v polovici mně přicházeli vstříc Mark a César s oběma koňmi, kteří již zatím nabyli trochu sil.

„Zounds, Charleyi, co se příkladně tam vpředu děje? Zprvu jsem myslel, že máme zemětřesení, nyní si však příkladně myslím, že hoří celý ten pekelný písek.“

„Písek ne, Marku, kaktusy, kterých tam stojí celá spousta.“

„Jak se to vzňalo? Snad jsi je nezapálil sám?“

„Proč ne?“

„Opravdu, on to byl! Ale pověz mně přece, muži, za jakým účelem?“

„Abych přivolal déšť.“

„Déšť? Nezlob se, Charleyi, ale myslím, že jsi z dlouhé chvíle trochu přebral!“

„Nevíš, že u mnohých divochů platí blázni za velmi chytré lidi?“

„Doufám, že nechceš tvrdit, jako bys provedl něco zvlášť rozumného! Vždyť je horko ještě větší než dřív.“

„Teplota stoupla a tím se vyvine elektřina.“

„Nech mne příkladně se svou elektřinou na pokoji! K jídlu není, k pití není; vždyť vůbec ani nevím, jaký je to tvor.“

„Však ji brzy uslyšíš, neboť za chvíli budeme mít tu nejkrásnější bouři a možná přitom i trochu blesků.“

„Už přestaň! Ubohý Charleyi, ty jsi skutečně přebral!“

Pohlížel na mne tak ustrašeně, že jsem poznal, že nežertuje. Ukázal jsem vzhůru.

„Vidíš páry, které se tam stahují?“

„Thunder! Charleyi, skoro se mi zdá, že nejsi tak docela potrhlý, jak jsem si myslel!“

„Ty páry utvoří mračno, které prudce vybuchne.“

„Charleyi, bude-li tomu skutečně tak, pak ať jsem osel a ty nejchytřejší chlapík celých Spojených států amerických a ještě trochu za ně.“

„Není to tak zlé, Marku. Udělal jsem tu věc v Llanu před lety a teď jsem to prostě zopakoval, protože si myslím, že nám trochu deště neuškodí. Pohleď, tady už máš mračno! Až kaktusy dohoří, začne to. A nechceš-li tomu věřit, tedy pohleď na svou Tony, jak hýbe pahýlem ocasu a pracuje nozdrami! I můj mustang již cítí déšť, který se ovšem nerozšíří dál než nad ohništěm. Rychle kupředu, aby nás zastihl!“

Běželi jsme sice, ale mohli jsme též vyskočit na koně, neboť ti jevili již značnou čilost a snažili se dostat kupředu. Pudově větřili občerstvení.

Má předpověď se uskutečnila. Za půl hodiny se rozšířilo malé mračno tak, že se zdálo nebe být kolem dokola temně černé; a potom vypukla bouře, ne zvolna jako v mírných pásmech, nýbrž náhle, jako by mračna byla z pevných nádob a někdo je převrátil. Zdálo se, jako by na naše záda bušilo dvacatero pěstí a za minutu jsme byli tak promočení, jako bychom oblečeni plavali řekou. Naše koně stáli zpočátku klidně a snášeli příval s radostným funěním; potom však začali skotačit a brzy jsme zpozorovali, že se jim jejich síla úplně vrátila. My sami jsme pociťovali bezměrné blaho; rozestřeli jsme své pokrývky, abychom nachytali co nejvíce drahocenné tekutiny a naplnili tím, co jsme nevypili, své měchy.

Nejradostněji se tvářil černoch César; skučel a nepopsatelně se šklebil.

„Massa, massa, ó, ó, voda, krásná voda, dobrá voda, mnoho voda! César být zdráv, být silný. César opět běžet, jet na voze a na koni až do Kaliforn! Bude i massa Bern mít vodu?“

„Možná, neboť nemyslím, že by se dostal příliš daleko za kaktusy. Pij přece; přestane ihned pršet!“

Tu zvedl se země klobouk, který mu spadl, nastavil jej, rozevřel své tlusté rty, takže vznikla propast, sahající od ucha k uchu, nahnul hlavu dozadu a nalil si občerstvující vláhu mezi zuby.

„Ó, ó, dobrý massa! César pít ještě velice moc více!“

Nastavil opět svůj klobouk, zklamal se však.

„Á, déšť být hotov; žádnou vodu už nedostat!“

Skutečně! Po posledním úderu hromu, jenž mezitím burácel, déšť rázem ustal, tak jako rázem začal; avšak my jsme ho již nepotřebovali, neboť naše žízeň byla ukojena a mimo to jsme měli plné měchy vody.

„Nyní trochu pojezme,“ řekl jsem, „a potom rychle dál, abychom dohonili Marshalla!“

S jídlem jsme byli brzy hotovi; byl to jen kus suchého bizoního masa. Potom jsme skočili na koně a klusali kupředu, přičemž se ukázal César být tak dobrým běžcem, že s námi snadno zachovával krok.

Deštěm ovšem byly stopy smazány, avšak já znal jejich směr a netrvalo dlouho, zpozoroval jsem na zemi dutou polní tykev, zastupující láhev. Nepochybně někdo z oněch lidí ji zde odhodil.

Kaktusová plocha se táhla asi daleko od východu k západu, neboť požářiště nemělo konce. Mně to bylo milé, protože jsem z toho usoudil, že hledaní byli také zastiženi deštěm. Konečně jsme byli na konci ohniště a hned potom jsem uviděl v dáli temnou skupinu, která byla patrně složena z lidí a zvířat. Vzal jsem si na pomoc dalekohled a napočítal devět mužů a deset koní. Osm postav sedělo na zemi, devátá však byla na koni a oddělila se právě od tlupy, aby se dala do trysku přímo k nám. Pak však, jak se zdálo, nás zpozorovala a zarazila koně. Prohlédl jsem si ji důkladněji a poznal Bernarda Marshalla.

Uhodl jsem jeho úmysl. Únavou a žízní se dostal do stavu úplné apatie, takže nezpozoroval, že jeho sluha zmizel. Občerstvující déšť mu však zase vrátil jeho duševní síly, postrádal Césara a uznal za svou první povinnost vrátit se pro něho a přivést ho ke společnosti. To jsem poznal i podle druhého koně, kterého s sebou vedl za uzdu. Že se k němu z ostatních nikdo nepřipojil, na mne nepůsobilo sympaticky a byl bych se vsadil, že jsou to samí Yankeeové, jimž je život „niggera“, zvláště není-li jejich sluhou, tolik co slupka ořechu.

Pohlédnuv na naši nepatrnou tlupu, zavolal Marshall několik slov zpět a hned seděli všichni na koních s připravenými zbraněmi.

„Kupředu, Césare! Legitimuj nás!“ rozkázal jsem černochovi.

Ten se pustil do běhu a my jeli volně za ním. Když Marshall černocha poznal, zmizelo hned všechno jeho podezření; společnost opět sesedla a přátelsky nás očekávala. César nebyl příliš daleko před námi a proto jsme slyšeli, co na Bernarda křičí:

„Nestřílet, massa, nebodat; velmi dobří, krásní muži přicházet; massa Charley to být, který zabíjet jen Indsmany a darebáky, avšak nechá žít gentlemen i niggers!“

„Charleyi, je to možné?“ zvolal překvapený Marshall a chvíli si mne prohlížel.

V jeho domově jsem se ovšem oblékal více gentlemanlike, což v savaně je nemožné, proto nelze žádnou známou osobu za několik měsíců již poznat, poněvadž se skrývá za lesem divokých vousů. Protože mne Marshall v mém nynějším obleku nikdy neviděl, nezazlíval jsem mu, že mne zdaleka nepoznal. Teprve když jsem se mu přiblížil asi na třicet koňských délek, viděl, že ho César dobře informoval. Okamžitě byl u mne a podával mi ruku.

„Charleyi, je to pravda? Jste to skutečně vy? Zdá se mně, že jste chtěl do Fort Benton a Snow Mountains? Jak jste se dostal na jih?“

„Byl jsem nahoře také, Bernarde; zdálo se mně tam však příliš chladno a proto jsem slezl trochu níž. Ostatně, pozdrav Bůh zde v Estacadu! Představíte mne svým přátelům?“

„Ovšem! Charleyi, říkám vám, že mně není tisíc dolarů tak milých jako vaše přítomnost. Slezte a přistupte blíž!“

Sdělil potom mé jméno svým přátelům a mně jejich, a útočil pak na mne tisíci otázkami, které jsem mu podle možnosti zodpovídal. Jeho společníci byli sami Yankeeové, pět nakupovačů kožešnické společnosti, výtečně vyzbrojených a tři osoby, které se zbraněmi tak ověsily, že nemohly být zálesáky. Asi to byli obchodníci, o nichž César učinil zmínku, já jsem je však spíše pokládal za dobrodruhy, táhnoucí na Západ, aby poctivou nebo nepoctivou cestou si vyhledali štěstí. Nejstarší z nakupovačů, který mně byl představen jako Williams, byl náčelníkem tlupy a zdálo se mně, že je to docela vhodný „mýval“, jak se říká na Západě. Když byly první, Bernardovy nepříliš důležité otázky zodpovězeny, obrátil se ten muž ke mně. Malého Marka jako by skoro ani neviděl.

„Nyní přibližně víme, kdo jste a odkud přicházíte; teď nám povězte, kam zamýšlíte jet!“

„Možná, že k Paso del Norte, možná někam jinam, sir, podle toho, jak se nám to hodí.“

Nepokládal jsem za nutné říci mu více, než potřeboval zatím vědět.

„Nu a účel vaší cesty?“

„Rozhlížet se trochu po světě.“

„Lack-a-day, to je práce, při níž není dlouhé chvíle a člověk, se při ní nemusí namáhat. Musíte být velmi zámožný, ne-li bohatý muž, jak je už patrné na vašich zbraních!“

Jeho domněnka byla ovšem naprosto mylná, neboť jsem měl právě jen ty zbraně a vedle toho několik maličkostí, které jsem nechal doma. Také se mně nelíbila jeho otázka, tím méně pak číhavý pohled a napolo uštěpačný, napolo chvatný tón, jímž byla vyslovena. Ten muž byl velmi neopatrný a neměl jsem k němu, přes jeho dobrý zevnějšek, důvěru; umínil jsem si hned, že ho budu bedlivě pozorovat. Neodpověděl jsem mu zatím ani ano, ani ne, řekl jsem jen stručně:

„Zdali chudý nebo bohatý, to je, myslím, v Estacadu úplně lhostejné.“

„Máte pravdu, sir. Ještě před půl hodinou jsme všichni byli smrti nablízku a jen miracle, div, nás zachránil, div, jaký se zde ještě nikdy neudál.“

„Který?“

„Déšť. Nebo snad přicházíte směrem, kde nepršelo?“

„Déšť ovšem zastihl i nás, neboť jsme jej sami vyvolali.“

„Vyvolali? Co tím chcete říci, sir?“

„To, že jsme byli jako vy bezmála zadušeni a že jsme poznali, že jen tehdy budeme zachránění, uděláme-li mračno, blesk a hrom.“

„Poslyšte, master tlučhubo, doufám, že nás nepokládáte za lidi, kterým lze předložit veverku místo medvěda, jinak by mohla vaše kůže za chvíli zle vyhlížet. Asi jste byl v Utahu u Velkého Solného jezera a patříte k „svatým posledních dnů“, kteří také dělají podobné divy jako vy.“

„Ovšem, jednou jsem tam byl, nemám však co jednat s posledními dny, nýbrž s dneškem a s vámi. Dovolíte nám dvěma, abychom se k vám připojili?“

„Proč ne? Zvláště proto, že jste známí s masterem Marshallem. Jak to, že jste se sami odvážili do Estacada?“

Má nedůvěra mne přinutila, abych odpověděl zdánlivě lehkomyslně a nezkušeně:

„Jakápak je v tom odvaha? Cesta je vyznačena kůly; vejde se tedy dovnitř a na druhé straně zase šťastně ven!“

„Good lack, vy jste rychlé hotov! Slyšel jste již někdy o stakemanech?“

„Jací jsou to lidé?“

„Tady to máme! Nebudu o nich mluvit, protože nemáme malovat ďábla na zeď; avšak to vám říkám: kdo se odváží ve dvou do Estacada, ten musí být chlapík jako Old Firehand nebo Old Shatterhand. Slyšel jste snad někdy o některém z těch lidí?“

„Možná, ale jedním uchem dovnitř a druhým ven. Jak dlouho ještě pojedeme, než se dostaneme z Estacada?“

„Dva dny.“

„Jsme na správné cestě?“

„Proč bychom nebyli?“

„Protože se mně zdálo, jako by tyče pojednou směřovaly k jihovýchodu místo k jihozápadu.“

„To se může zdát vám, ne však zkušenému cestovateli, jako jsem já. Znám Estacado jako svou kapsu.“

Mé podezření rostlo. Byl-li skutečně tak zkušený, musel určitě vědět, že je na nepravé cestě. Umínil jsem si, že toho člověka prozkoumám ještě blíže.

„Proč vás vaše společnost posílá tak daleko na jih? Zdá se mně, že je na severu více kožešin než zde.“

„Je vidět, že tomu nerozumíte, sir! Kožešina je kožešina a kůže je kůže. Nehledě k tomu, že je dole množství šedých a černých medvědů, mývalů a jiných zvířat, cestujeme na jih proto, abychom ulovili při podzimním tahu bizonů několik tisíc kůží.“

„Hleďme! Domníval jsem se, že tam v Parks a okolo nich je můžete dostat mnohem snadněji. Ostatně jako nakupovač kůží se nemáte od Indsmanů čeho obávat. Bylo mně řečeno, že společnost používá svých nakupovačů současně jako listonošů a takový nějaký list je prý nejlepším talismanem proti Indiánům. Je to pravda?“

„Ano. Místo abychom se Indiánů obávali, můžeme se spolehnout vždy na jejich pomoc.“

„Zajisté máte i vy takové dopisy u sebe?“

„Ovšem. Potřebuji jen ukázat pečeť, a každý Indián mně poskytne svou ochranu.“

„Budíte mou zvědavost, sir. Ukažte mně takovou pečeť!“

Zpozoroval jsem, že je v rozpacích, které hleděl zakrýt tím, že se zatvářil hněvivě.

„Slyšel jste již někdy o listovním tajemství, muži? Pečeť smím ukázat jen Indiánům.“

„Já vás nežádal, abyste mi sdělil obsah listu. Vidím, že jste nepomyslel na to, že se budete muset také jednou před bělochy legitimovat.“

„V takovém případě mne legitimuje má puška. Zapamatujte si to!“

Tvářil jsem se, jako bych se tím cítil zakřiknut a mlčel jsem, předstíral jsem rozpačitého. Malý Mark pošilhával, ne snad po mně – neboť to by ho mohlo prozradit – nýbrž po Tony očima, v nichž bylo vidět, že je se mnou nanejvýš srozuměn. Obrátil jsem se k Marshallovi:

„César mně vyprávěl, kam cestujete, Bernarde a z jakých důvodů jste cestu podnikl. Povíte mi to potom důkladněji. Teď však především: pojedete dnes dál, nebo se tady utáboříte?“

„Bylo ujednáno, že zde zůstaneme.“

„Odsedlám tedy svého koně.“

Vstal jsem, sňal mustangovi sedlo a řemení a dal mu několik hrstí kukuřice. Mark učinil totéž se svou kobylou. Přitom jsme se chránili promluvit slovo; také toho nebylo ani třeba, protože jsme se dorozuměli i bez řeči. Žijí-li dva lidé několik týdnů pohromadě, naučí se číst si navzájem myšlenky z očí. Také s Marshallem jsem nepromluvil tajné nebo tiché slovo. Tak minul zbytek dne při lhostejném hovoru a nastal večer.

„Postavte stráže, sir,“ řekl jsem Williamsovi. „Jsme unaveni a chceme spát.“

Učinil tak a přitom jsem zpozoroval, že žádná ze strážných dvojic nebyla sestavena ze mne, Marka nebo z Marshalla a některého z nakupovačů.

„Spěte uprostřed nich, aby spolu nemohli tajně mluvit!“ pošeptal jsem Marshallovi, který na mne přitom tajemném sdělení velmi udiveně pohlédl, avšak přece jen mně vyhověl.

Koně ulehli, protože zde pro ně nebylo krmivo. Zatímco ostatní utvořili kruh, ulehl jsem já ke svému mustangovi, jehož tělo mně sloužilo za podhlavník, druzí však k tomu použili svá sedla. K té výjimce jsem měl důvod. Mark ode mne nepotřeboval pokyn; porozuměl a zvolil si místo mezi nakupovači tak, že spolu mohli tajně mluvit jen na stráži.

Hvězdy vyšly, avšak mezi nimi a zemí se prostírala – následkem deště – zvláštní pára, takže jejich svit nebyl tak jasný jako minulého večera. Dva z kupců měli první stráž; Williams si zvolil druhou s nejmladším nakupovačem. Když přišla řada na ně, ještě nespali. Vstali a každý z nich obcházel svůj polokruh. Zapamatoval jsem si dobře obě místa, na nichž se pravidelně setkali. Jedno bylo poblíž Césarova koně, což se mně zdálo jako příznivá okolnost, protože se nedalo předpokládat, že by dali černochovi dobrého prérijního koně, před jehož pudem je třeba mít se na pozoru.

Zdali oni muži při setkání spolu hovořili, jsem nemohl vidět; ale zdálo se mně, jakoby mně jejich krok říkal, že při obracení spolu šeptali. Pobyt v savaně zostřil můj sluch, a jestliže jsem se nemýlil, měl jsem co jednat s prohnanými lidmi.

Abych se o tom přesvědčil, lezl jsem opatrně obloukem ke zmíněnému koni. Zdálo se, že je to velmi trpělivá a přítulná herka, neboť neprozradila můj příchod ani funěním, ani nejmenším pohybem, takže jsem se mohl přikrčit k jejímu tělu tak, abych se nemusel obávat vyzrazení.

Právě přicházel Williams z jedné a mladý muž z druhé strany. Než se oba obrátili, zaslechl jsem zřetelně slova:

„Já jeho a ty černocha!“

Ta slova pronesl Williams. Když se obrátili, slyšel jsem:

„Ovšem i je!“

Zdálo se, že na druhém místě kruhu, kde se oba setkali, vyslovil jeden z nich otázku, týkající se mne a Marka. Když se opět u mne k sobě přiblížili, uslyšel jsem:

„Pshaw! Jeden je malý a druhý – ostatně bude to ve spánku!“

„Malým“ mínil asi Marka a tím „druhým“ mne. Bylo zřejmé, že jsme měli být odstraněni. Proč, to jsem si nedovedl vysvětlit. Opět se setkali a já slyšel zřetelnou odpověď:

„Všichni tři.“

Možná, že byla také vyslovena otázka, mají-li kupci sdílet náš osud. Pět nakupovačů se chtělo pustit do nás, pět proti pěti. Výsledek toho byl pochopitelný: byli by nás odklidili, aniž by přitom utrpěli škrábnutí, kdyby mne totiž nenapadlo, abych je pozoroval. Nyní se oba zákeřníci opět sešli.

„Ani minutu dříve – a teď dost!“ řekl Williams.

Zajímavý rozhovor byl tedy u konce a nebylo těžké určit, že poslední slova měla vztah na dobu, kdy se čin měl stát.

Kdy to má být? Mělo se to stát ve spánku! Dnes nebo zítra? Bylo rozhodně bezpečnější, kdybych předpokládal to první a jelikož k procházce těch mužů zbývalo nanejvýš čtvrt hodiny, byl nejvyšší čas, abych je předešel.

Připravil jsem se ke skoku. Sešli se opět, tentokrát aniž promluvili slovo. Oba se současně obrátili a sotva mne Williams minul, vymrštil jsem se za ním, sevřel mu levou rukou krk, takže nemohl vydat ani hlásku a udeřil jej pěstí pravé ruky do spánku tak, že se skulil tiše na zem.

Pak jsem pokračoval v pochůzce já a sešel se u druhého bodu s mladým nakupovačem. Netušil nic a pokládal mne za Williamse. Uchopil jsem ho hned zpředu za hrdlo, a srazil jsem ho k zemi. Deset minut zůstanou oba v bezvědomí, to jsem věděl. Proto jsem rychle odešel ke skupině spících. Jen dva z nich bděli, Mark a Bernard, který, znepokojen mými slovy, nemohl usnout.

Odvázal jsem laso z pasu – Mark hned učinil totéž.

„Jen tři nakupovače,“ řekl jsem šeptem a zvolal pak hlasitě: „Haló, vstávejte, lidé!“

Okamžitě všichni vyskočili i César, a stejně rychle svíraly smyčky našich las dvěma nakupovačům ruce a již spínaly řemeny jejich těla tak, že se nemohli ani hnout. Marshall, vida naše počínání, vrhl se více tušeně než chápavě na třetího a držel ho pevně, až jsem i toho spoutal lasem. To vše se stalo tak rychle, že jsme byli dříve hotovi, než se první z kupců vzpamatoval a sahaje po pušce zvolal:

„Zrada! Ke zbraním!“

Mark se hlasitě zasmál.

„Nech stříkačku na pokoji, hochu; mohlo by se lehce stát, že byste neměli zápalky, hihihi!“

Obezřelý mužík totiž sňal zápalky z pušek, důkaz toho, jak dobře mne pochopil, aniž jsme promluvili slovo.

„Buďte bez starosti, lidé, nestane se vám nic!“ konejšil jsem je. „Tito muži zde chtěli nás i vás zavraždit, proto jsme je zatím zneškodnili.“

Přes temno bylo přece jen možno pozorovat zděšení, které má slova vyvolala; i César přistoupil blíže:

„Massa, chtít zavraždit i César?“

„I tebe!“

„Pak oni umřít, oni viset v Estacado, moc vysoko na kůl!“

Zajatci nevydali hlásku; snad spoléhali na pomoc strážců.

„Césare, tam naproti leží Williams a na druhé straně druhý. Přines je sem!“ rozkázal jsem černochovi.

„Oni již mrtví být?“ tázal se mne.

„Ne, jsou jen omráčeni.“

„Budem je přinést!“

Obrovský černoch přivlekl na svých širokých plecích muže po muži a položil je na zem, kde jsme je okamžitě spoutali. Nyní jsme konečně mohli mluvit a já kupcům vysvětlil, proč jsme to udělali. Rozzuřili se tak, že žádali okamžitou smrt nakupovačů. Musel jsem jim odporovat.

„I savana má svá práva a své zákony. Kdyby proti nám stáli se zbraní v ruce a náš život závisel na okamžiku, mohli bychom je postřílet; avšak za nynějšího stavu věcí nesmíme spáchat vraždu, nýbrž musíme ustavit soud.“

„Ó, ó, ano, soud,“ mínil černoch, a těšil se na takový výjev, „a potom César pověsit všechny pět!“

„Nyní ne! Je noc; nemáme ohně a musíme čekat, až bude den. Je nás sedm mužů. Pět z nás může spát, kdežto dva a dva budou na stráži; zajatce máme v bezpečí.“

Dalo mně to práci, než jsem s návrhem prorazil: dosáhl jsem však toho, že pět z nich zase ulehlo, kdežto já s jedním kupcem jsme převzali stráž. Za hodinu jsme byli vystřídáni. Poslední stráž převzal Mark, protože již začalo svítat a jeden muž úplně postačil, aby nás střežil.

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ Supové Llana Estacada

Po celou noc nepronesl žádný ze zajatců ani slovo; když jsme však povstali, zpozoroval jsem, že Williams i jeho komplic nabyli opět vědomí. Nejprve jsme posnídali; koně dostali kukuřici, a pak bylo přikročeno k jednání. Mark ukázal na mne a řekl:

„To je náš šerif; nyní příkladně bude zahájen soud.“

„Ne, Marku, předsednictví nepřevezmu; to učiníš ty!“

„Já? Heigh-ho, co myslíš? Mark Jorrocks a šerif! Ten, kdo píše knihy, se k tomu lépe hodí!“

„Nejsem občanem Spojených států amerických a nebyl jsem tak dlouho v savaně jako ty. Nechceš-li ty, musí se jím stát César!“

„Ten? Černoch a šerif? To by byla největší hloupost, jaké bychom se mohli dopustit v této písečné poušti, a proto musím říci ano, když příkladně jinak nechceš!“

Potom vážně usedl a tvářil se tak, že mohl každý poznat, že při tomto soudě v savaně bude dbáno té péče a spravedlnosti, jaké panují u soudů civilizovaných států.

„Usedněte v kruhu, meššúrs; vy všichni jste soudci, a César, černoch, zůstane stát, neboť bude strážníkem.“

César utáhl řemen své šavle pevněji a snažil se na tváři vyloudit co nejvážnější výraz.

„Strážníku, sundej zajatcům pouta; jsme ve svobodné zemi, a v takové zemi stojí před svým soudem i vrazi bez pout!“

„Ale když utíkat všech pět, tedy – – –“ pokoušel se černoch namítat.

„Poslechni!“ okřikl ho Mark. „Z těch mužů neuprchne žádný, protože jsme jim vzali jejich zbraně, a kdyby příkladně udělali deset kroků, byly by naše koule již v nich!“

Řemeny byly rozvázány, a zajatci, dosud beze slova, povstali.

Každý z nás ostatních vzal do ruky pušku; na útěk tedy nebylo skutečně ani pomyšlení.

„Ty se jmenuješ Williams,“ začal Mark. „Je to tvé pravé jméno?“

Tázaný odvětil s hrozivou tváří:

„Nebudu vám odpovídat. Vy sami jste zrádci, vy sami jste nás přepadli; vy sami patříte před soud savany.“

„Dělej, co chceš, můj hochu; máš svobodnou vůli. Ale já ti říkám, že mlčení je přiznání. Tedy – jsi skutečně nakupovač kožešinářské společnosti?“

„Ano.“

„Dokaž to! Kde máš své listiny?“

„Nemám žádné.“

„Dobře hochu, to stačí úplně k porozumění, co o tobě máme soudit! Řekneš mně, co jsi včera večer na stráži se svým kumpánem mluvil a na čem jste se usnesli?“

„Na ničem. Ani slovo se nepromluvilo.“

„Tento počestný muž zde vás poslouchal a slyšel všechno. Nejste westmani, neboť by si pravý muž savany počínal mnohem rozumněji.“

„My že nejsme westmani? The devil, učiňte té komedii konec, a potom vám ukážeme, že se žádného z vás nebojíme. Kdo jste? Greenhorni, kteří nás přepadli ve spánku, aby nás spoutali a oloupili!“

„Nerozčiluj se zbytečně, synu!“ zavrčel Sans-ear. „Řeknu ti, kdo jsou ti greenhorni, kteří zde budou rozhodovat nad životem a smrtí. Tento muž, když vás předem vyslechl a sám vás skolil, což se stalo příkladně tak přesně, že jste to sami nezpozorovali, je Old Shatterhand. Pohleďte na mne! Může se někdo, jemuž Navajové kdysi uřezali uši, jmenovat jinak než Sans-ear? My dva jsme se úplně sami odvážili do Llana Estacada. A i to je pravda, že jsme včera přivolali déšť; kdo jiný by to byl učinil? Nebo je snad známo, že v Estacadu někdy dobrovolně pršelo?“

Naše jména neudělala patrně povzbuzující dojem na oněch pět mužů. Williams se první chopil slova; promyslel si situaci a právě naše jména v něm asi vzbudila přesvědčení, že se na nich bez důkazů neproviníme násilím.

„Jste-li skutečně těmi, za něž se vydáváte, očekáváme spravedlnost. Řeknu vám pravdu. Jmenoval jsem se dříve jinak než Williams, ale to není zločin, neboť vy se také jistě jinak jmenujete, než Shatterhand a Sans-ear; každý se může nazývat, jak je mu libo.“

„Well, kvůli svému jménu nejsi obžalován.“

„A pro vraždu nás také nemůžete žalovat, nespáchali jsme ji, a ani ji spáchat nechtěli. Ano, včera večer jsme spolu mluvili o vraždě; jmenovali jsme však vás?“

Dobrý Mark pohlížel dlouho před sebe a konečně řekl mrzutě:

„Ne, to jste ovšem neučinili, ale z vašich slov to vyznívalo a dalo se tak soudit.“

„Úsudek není důkaz, není skutek. Soud savany je dobrá věc, ale taková jury smí soudit jen podle skutečnosti, a ne podle domněnek. Přijali jsme Sans-eara a Old Shatterhanda k sobě pohostinsky, a vděkem za to nás teď chtějí usmrtit. To se dozví všichni lovci od velkých jezer až k Mississippi, od Mexického zálivu až k Otročímu jezeru, a všichni řeknou, že oba velcí lovci se stali lupiči a vrahy.“

Musel jsem v duchu uznat, že ten člověk se hájil výtečně, byť i s patosem skoro divadelním. Mark byl tak překvapen, že vyskočil.

„ʼs death, to neřekne nikdo, neboť vás neodsoudíme. Jste svobodní, jak si myslím! Co k tomu říkáte vy ostatní?“

„Jsou nevinní, jsou i svobodní!“ mínili kupci, jejichž přesvědčení o vině obžalovaných již předem nebylo příliš veliké.

„Ani já podle toho, co o nich vím, nemohu jinak rozhodnout,“ řekl Bernard. „Kdo jsou a jak se jmenují, do toho nám nic není a pro svou obžalobu máme jen domněnky, důkazy však ne.“

César, černoch, byl naprosto zaražen; viděl se pojednou ve své naději zklamán; nesměl obžalované pověsit. A já byl s tím obratem spokojen; dokonce jsem jej předvídal, a proto jsem včera radil k odkladu a ponechal dnes předsednictví Markovi. Jako lovec byl nadmíru chytrý, avšak křížovým výslechem usvědčit zločinný úmysl, k tomu se naprosto nehodil. V prérii si člověk nikdy není jistý svým životem; proč tedy umlčet navždy pět lidských bytostí, když k tomu nezavdal příčinu zatím ani nejmenší skutek? V takovém případě těžko souhlasit, aby někdo byl za pouhé své smýšlení oběšen. Mně nezáleželo ovšem na smrti těch mužů tolik jako na našem bezpečí, k jehož zajištění jsme mohli učinit vhodné přípravy. Malý štulec jsem však Markovi musel dát za to, že si dal vyrvat to, co jsme lépe mohli povolit z milosti. Když se tedy obrátil ke mně s otázkou, co o tom soudím, odpověděl jsem:

„Víš ještě, Marku, co je hlavní předností tvé Tony?“

„Co?“

„Že má v hlavě mozek.“

„Egad, již vím, a ty máš dobrou paměť pro podobné věci. Ale mohu já za to, že jsem lovec a ne právník? Ty bys byl z těch lidí snad něco vymačkal; proč jsi nebyl šerifem? Nyní jsou svobodní, neboť co jsem jednou řekl, to platí.“

„Ovšem, mé mínění nyní už nemůže rozhodovat. Osvobozeni jsou totiž ze žaloby pro pokus vraždy, ale vzhledem k jiné věci ještě ne. Master Williams, předložím vám otázku, a na vaší odpovědi bude záviset, co se s vámi dále stane. Jakým směrem dorazíme nejrychleji k Rio Pecos?“

„Přímo západním.“

„V jaké době?“

„Za dva dny.“

„Pokládám vás za stakemany, ačkoli jste nás chtěli včera před nimi varovat, a sám jste se svou tlupou, ovšem když už byla notně zeslabena, chtěl jít správným směrem. Zůstanete u nás po dva dny jako zajatci. Nebudeme-li do té doby u řeky, jste ztraceni, a já sám vám dám okusit kouli nebo řemen, anebo vás budu soudit. Nyní víte, na čem jste! Přivažte je na koně a pak kupředu!“

„Ó, ó, to být dobře!“ mínil César. „Když nepřijdeme k řece, César je pověsit na strom!“

Již za čtvrt hodiny jsme byli na cestě; zajatci byli ovšem uprostřed nás. Zdálo se, že César svůj úkol strážce nechce složit; nehnul se od nich a co nejpřísněji na ně dohlížel. Mark jel vzadu, a já s Marshallem vpředu. Rozumí se samo sebou, že včerejší událost byla předmětem naší rozmluvy, avšak neměl jsem chuť se o ní šířit. Pojednou se mne Marshall otázal:

„Je to pravda, co Sans-ear tvrdil, – že jste totiž udělali ten déšť?“

„Ano.“

„Nechápu to, ačkoliv vím, že mluvíte vždycky pravdu.“

„Přivolal jsem déšť, abych vás zachránil.“

Vysvětlil jsem mu ten zcela prostý prostředek, pomocí něhož „dešťaři“ a muži medicíny u mnohých primitivních národů uplatňují svůj vliv.

„Vám tedy přísluší dík za náš život. Byli bychom zahynuli žízní na místě, kde jste nás našel.“

„Nebyli byste zahynuli žízní, nýbrž rukou svých průvodců. Kdyby se mi neprotivilo prolévat lidskou krev, jednal bych s nimi zkrátka. Jak se jmenuje nejmladší, který měl včera s Williamsem stráž?“

„Mercroft.“

„Jistě též nepravé jméno. Ten chlapík je mně přes své mládí nejpodezřelejší, a zdá se mi, jako bych již podobnou tvář za nepříjemných okolností kdysi viděl. Běda jim, jestliže v udané době nedorazíme k vodě! Nyní mně vypravujte o zavraždění a oloupení vašeho otce!“

„Není o tom nikomu skoro nic známo. Allan jel do San Franciska, aby nakoupil zlato; zůstali jsme tedy s Césarem a hospodyní doma jen čtyři, protože dělníci a pomocníci bydleli mimo dům. Otec, jak víte, vždycky večer vycházel, a jednoho dne jsme našli jeho tělo v zavřeném průjezdu; dílna a krám byly otevřené a všechny věci uloupeny. Nosíval u sebe vždy klíč, jímž bylo možno otevřít všechny dveře. Po zavraždění mu byl klíč ukraden, a vrah mohl svůj lup pohodlně provést.“

„Neměli jste na nikoho podezření?“

„Měl jsem podezření proti oběma pomocníkům,“ řekl Bernard, „neboť jen některý z nich mohl vědět o otcově klíči. Oznámil jsem to policii, ale nenašli nic. Najal jsem proto detektiva, aby sledoval věc dále, zvláště aby pozoroval oba pomocníky. Musel jsem je propustit, neboť jsem se chtěl vzdát obchodu a odjet do Kalifornie, abych tam pátral po bratrovi, který už delší čas nepsal. Mezi uloupenými klenoty bylo i mnoho cizích cenných kusů, které u nás byly v úschově. Zaplatil jsem je majitelům, ale zbylo mi sotva něco pro detektiva a na cestu.“

„Vypátral detektiv něco?“

„Ano, brzy zjistil, že jeden z pomocníků, Holfert, se často stýkal s člověkem velmi špatné pověsti, jakýmsi Fredem Morganem. Oba náhle zmizeli z Louisville. Bytná vyslechla náhodou jejich rozmluvu, z níž bylo patrné, že se chtějí sejít v polovině března se synem Freda Morgana u Rio Peňasco. I o drahokamech byla přitom řeč. Když mi to detektiv řekl, bylo mi jasné, že Morgan a Holfert jsou pachateli. Vydal jsem se za nimi s Cézarem, abych je u oné řeky dostihl. Jakmile je popadnu a vezmu jim drahokamy, pustím se do San Františka k bratrovi.“

Skoro bych se byl radostí zasmál. Bernard a César honili Morgana! Ale zdržel jsem se a řekl jen:

„Co kdybych vám mohl dopomoci k valné části těch drahokamů?“

„Netropte si žerty, Charleyi! Když byl zločin spáchán, byl jste v prérii; jak byste nyní mohl něco odhalit, když to nedokázali ti, kteří byli na místě činu?“

„Bernarde, jsem vcelku drsný člověk; ale blaze člověku, který si ze šťastného mládí přenesl dětinskou víru do doby vážného, mužného věku. Je oko, které bdí nade všemi, a ruka, která i nejhorší úklady obrací k dobrému, a pro to oko a tu ruku leží Louisville a savana docela u sebe. Pohleďte sem!“

Vytáhl jsem váček a podal mu jej. Vzal jej s horečným rozčilením, a když jej rozevřel, pozoroval jsem, jak se mu chvějí ruce. Sotva do něho pohlédl, vyrazil ze sebe radostný výkřik:

„Bože můj, naše diamanty! Ano, je to sen či klam!? Skutečně! Jak – – –“

„Stop!“ přerušil jsem ho. „Vzpamatujte se, můj milý! Ti vzadu tam nemusí právě vědět, jakou rozmluvu vedeme! Jsou-li to vaše drahokamy, o čemž jsem ovšem přesvědčen, vezměte si je, a abyste snad mne samého nepokládal za darebáka, povím vám, jak jsem je získal.“

„Charleyi, co si myslíte! Jak se můžete domnívat – – –“

„Zvolna, zvolna! Křičíte, jako by měli slyšet až v Austrálii, co spolu mluvíme!“

Dobrý Bernard se ovšem octl v radostném opojení; přál jsem mu jeho štěstí ze srdce a jen jsem litoval, že nebylo možné vrátit mu s drahokamy i otce.

„Vypravujte, Charleyi! Hořím zvědavostí, abych se dozvěděl, jak se dostaly do vašich rukou,“ prosil mne.

„I pachatele jsem téměř měl. Byl mně tak blízko, že jsem ho touto svou nohou srazil z lokomotivy, na níž jsem stál a Mark se pustil za ním, ovšem marně. Doufám však, že ho dostanu opět do rukou a to brzy. Šel za Rio Pecos; zajisté za novým darebáctvím, které však překazíme.“

„Vypravujte, Charleyi, vypravujte!“

Řekl jsem mu tedy, jak byl vlak přepaden Ogallally i všechny podrobnosti toho útoku a přečetl jsem mu i dopis, který napsal Patrick Fredu Morganovi. Naslouchal s velikou pozorností a ke konci podotkl:

„Zmocníme se ho, Charleyi, chytíme ho a potom se dozvíme, kam se podělo to ostatní!“

„Nezačínejte opět křičet, Bernarde! Jsme o několik koňských délek před ostatními, avšak zde na Západě nutno i při nejjednodušších věcech mlčet, protože řeč tu není vůbec nikdy na prospěch.“

„A vy mně skutečně ponecháte drahokamy bez podmínky, bez nějakých nároků?“

„Ovšem, jsou vaše!“

„Charleyi, vy jste – avšak poslyšte!“ – – přitom sáhl do sáčku a vyňal jeden z větších kamenů – „vezměte tento na památku ode mne!“

„Pshaw! Budu se před tím mít na pozoru, Bernarde! Nemáte mnoho na rozdávání, vlastně nic, neboť ty kamínky nepatří jen vám, nýbrž také vašemu bratrovi.“

„Allan schválí všechno, co učiním!“

„To je možné, ano, jsem o tom přesvědčen, avšak nezapomeňte, že ty kameny ještě zdaleka nenahradí to, co jste pozbyli. Ponechte si je tedy a až se jednou rozejdeme, dáte mně něco jiného, co vás nebude nic stát a co mně jako památka bude stejně milé a drahé. Nyní však jeďte tímto směrem dále sám, já počkám na Marka!“

Zanechal jsem ho jeho štěstí a stanul jsem, dokud nepřejela celá tlupa. Tak jsem se octl po boku Sans-eara.

„O čem tak velmi důležitém jsi tam vpředu jednal, Charleyi?“ tázal se mne. „Mávali jste rukama do vzduchu tak, že to příkladně vypadalo, jako byste chtěli tancovat balet.“

„Víš, kdo je vrahem Bernardova otce?“

„Nuže? Snad jsi to nevypátral?“

„Přesně tak!“

„Well done! Ty jsi muž, kterému se všechno podaří. Tam, kde se jiný po léta marně honí, ty sáhneš jen do vzduchu a máš to. Nuže, kdo je to? Doufám, že ses nepřepočítal!“

„Fred Morgan.“

„Fred Morgan – ten? Charleyi, všechno ti věřím, toto však ne. Morgan je ničema mezi westmany, avšak na Východ se nedostane.“

„Jak myslíš. Drahokamy však patří Marshallovi a já mu je již vrátil.“

„Hm, jestli jsi to udělal, byl jsi zajisté o věci náležitě přesvědčen. Ubohý hoch, bude mít asi radost! A nyní mám o důvod víc, abych promluvil s Morganem několik slov, doufám, že jeho vroubek budu moci brzy vyřezat.“

„A najdeme-li ho a až s ním budeme hotovi, co potom?“

„Co potom? Hm, za ním jsem šel na jih a byl bych šel za ním až do Mexika, Brazílie a Ohňové země. Najdu-li ho však zde, bude mně pak lhostejné, kam půjdu. Možná, že bych měl chuť běžet tam do staré Kalifornie, kde prý jsou tak skvostná dobrodružství.“

„V tom případě půjdu s tebou. Mám ještě několik měsíců čas a nerad bych nechal na té dlouhé a nebezpečné cestě dobrého Bernarda samotného.“

„Well, jsme tedy srozuměni. Postarej se jen o to, abychom se dostali šťastně z toho písku a z této společnosti! Líbí se mně teď mnohem méně než dnes ráno a zvláště tvář tam toho mladíka se mně po čertech nechce líbit. Zdá se mně, že jsem ji jednou už viděl při příležitosti, kdy se páchalo darebáctví.“

„Já mám stejný dojem. Možná, že si ještě vzpomenu, kde jsem se s ním setkal.“

V jízdě jsme pokračovali až do večera bez přerušení, potom jsme zastavili, opatřili koně, snědli několik soust sušeného masa a ulehli k odpočinku. Zajatce jsme spoutali a stráž pečovala o to, aby se nemohli zbavit pout. Když nastal den, šlo to opět kupředu a již k poledni jsme zpozorovali, že půda se stává méně sterilní. Kaktusy, které jsme viděli, jevily jistou šťavnatost a ukazovala se již tu a tam tráva, kterou naši koně s chutí požírali. Tráva ponenáhlu houstla; poušť se měnila v travnatou rovinu a my museli slézt, abychom uspokojili své koně, kteří se pásli s pravou žravostí. Příliš mnoho jsme jim ovšem nemohli povolit, proto jsme je přivázali ke kůlům, aby se mohli pást jen tak daleko, jak sahala naše lasa. Nyní jsme si mohli být jistí, že přijdeme brzy k vodě a proto jsme svým zbytkem příliš nešetřili.

Když jsme tak hovořili o tom, že máme konečně poušť za sebou, přistoupil Williams ke mně:

„Sir, věříte nyní, že jsem mluvil pravdu?“

„Věřím.“

„Vydejte nám tedy naše zbraně a koně a propusťte nás. My jsme vám nic neudělali a můžeme o to tedy právem žádat.“

„Možná; protože však já sám o tom nerozhoduji, musím se otázat ostatních.“

Usedli jsme k poradě, k níž jsem pronesl úvod:

„Meššúrs, máme poušť za sebou a dobrou zemi před sebou; nyní jde o to, máme-li ještě zůstat pohromadě. Kam vy se chcete odebrat?“ obrátil jsem se výslovně na kupce.

„K Paso del Norte,“ zněla odpověď.

„My čtyři jedeme nahoru do Santa Fe; naše cesty se tedy rozcházejí. Nyní ještě běží o to, co se stane s těmito pěti muži.“

Ta důležitá otázka byla po krátké poradě rozluštěna tak, že zajatce propustíme a to nikoliv až příští den, nýbrž ještě dnes. Nebylo mně to vůbec proti mysli; vydali jsme jim jejich věci a oni hned odjeli. Na naši otázku, kam pojedou, odpověděl Williams, že budou sledovat řeku až k Rio Grande, kde chtějí lovit bizony. Sotva minulo půl hodiny od jejich odchodu, vyrazili na cestu i kupci a brzy zmizely obě tlupy na obzoru.

Po jejich odchodu jsme zde dlouho mlčky seděli; a pak přerušil Mark mlčení:

„Say, Charleyi, na co příkladně myslíš?“

„Že nepůjdou k Rio Grande, nýbrž že nás na cestě do Santa Fe zaskočí.“

„Well, to je i můj názor. Bylo to od tebe skutečně moudré, že jsi je poučil, kam míříme. Nyní je otázka, máme-li příkladně zůstat zde, nebo zda se máme vydat hned na cestu.“

„Myslím, abychom zůstali. Sledovat je nemůžeme, neboť to tuší a dávají pozor, a protože nás možná čekají trampoty, které by naše koně ještě nevydrželi, je radno, abychom jim až do zítřka popřáli klid a pastvu.“

„Vrátí-li se však ti lidé dnes v noci a přepadnou nás?“ tázal se Marshall.

„Pak bychom získali důvod promluvit s nimi tak, jak zaslouží. Ostatně vyjedu na zvědy, protože můj kůň je nejsilnější. Vy zůstanete zde, dokud se nevrátím, což se možná stane až večer.“

Skočil jsem na koně a jel po stopě nakupovačů, aniž už Mark něco namítal. Stopy vedly jihozápadním směrem do zelené prérie, kdežto stopa obchodníků se táhla více na jih.

Jel jsem klusem. Takzvaní nakupovači se vzdálili volným krokem, později však jeli rychle, neboť trvalo dobré půl hodiny, než jsem je spatřil. Věděl jsem, že nemají dalekohled a mohl jsem je tedy sledovat ve vzdálenosti dohledu svého skla.

Po chvíli k mému údivu jeden z nich se oddělil a zahnul přímo k jihu. Tam v dáli jsem zpozoroval skupiny lesa, které se táhly jako zelené poloostrovy do prérie; byly tam nepochybně i potoky a jiné plynoucí vody. Co dělat? Koho následovat? Čtyři nebo jednoho? Tušení mně řeklo, že jednotlivec sleduje úmysl, vztahující se k nám. Kam jeli ostatní, mně mohlo být lhostejné, protože se stále více od našeho ležení vzdalovali. Zjistit však, co zamýšlí ten jeden, nám mohlo být prospěšné. Proto jsem ho sledoval.

Asi za tři čtvrtě hodiny jsem ho viděl zmizet mezi houštinami. Popohnal jsem mustanga do prudkého trysku a jel obloukem, abych se snad s ním nesetkal, kdyby se vracel. Dorazil jsem k lesu nedaleko místa, kde vnikl do něho on; jel jsem však ještě značný kus dál, až jsem dorazil k volnému, okolo křovinami obrostlému prostranství, které bylo pokryté šťavnatou zelení, protože zde, jak jsem ke své radosti zpozoroval, prýštil ze země pramen. Slezl jsem z koně a uvázal ho, aby se mohl napojit i napást; potom jsem se sám napil výtečné čerstvé vody a šel pak směrem, kterým jsem musel narazit na stopu jezdce.

To se stalo velmi brzy a ke svému údivu jsem zjistil, že tu jelo několik jezdců, dokonce, že zde byla úplná stezka, velmi pilně používaná. Varoval jsem se na ni vstoupit; bylo možné, že je střežena a v tom případě mne očekávala koule. Plížil jsem se houštím, až mne po delší době zarazilo hlasité funění.

Právě jsem chtěl obejít keř, abych se přesvědčil, kde stojí kůň, který ten zvuk vydal, bleskurychle jsem však sebou trhl zpět, neboť přede mnou ležel muž, jehož hlava vězela v houští tak, aby přehlédl celou stezku. Byla to zajisté stráž, kterou jsem tušil, a z její přítomnosti se dalo soudit, že je nepochybně nablízku celá společnost.

Muž mne ani neslyšel, ani neviděl. Vrátil jsem se několik kroků, abych jej obešel a to se mně podařilo tak dokonale, že jsem za pět minut okolí úplně prozkoumal.

Stezka ústila do velké mýtiny, v jejímž středu bylo husté, okrouhlé houští, které bylo tak opleteno rostlinstvem, že nebylo možné skrz ně vidět. Z toho houští se ozvalo ono funění. Plížil jsem se tedy podél okraje mýtiny, abych poznal, je-li v houští nějaký otvor, nenašel jsem však nic; byl asi zakrytý, neboť se ozval hlas, který mně prozrazoval blízkost lidí.

Měl jsem se odvážit blíže? Bylo to nebezpečné, avšak přece jsem se k tomu odhodlal. Několika rychlými skoky jsem přeběhl mýtinu na místě, kde mne stráž nemohla zpozorovat, protože mezi ní a mnou se prostíralo houští. Tak daleko, pokud jsem se mohl odvážit, aniž jsem byl zpozorován, bylo houští tak husté, že nebylo možné skrze ně vidět; jen jediné místo bylo až u země, zcela u kořenů, které mně případně umožnilo provléknout se dovnitř. Šlo to sice zvolna, velmi zvolna, avšak přece jsem to dokázal a nyní jsem zpozoroval, že dříve bylo asi husté křoví vysekáno, takže v jeho středu byla volná prostora asi třiceti loktů v průměru, která byla hustou listnatou stěnou úplně uzavřena. U jedné strany té mýtiny jsem viděl nejméně osmnáct koní, kteří tu byli uvázáni těsně vedle sebe. Zcela nablízku mého úkrytu leželo sedmnáct mužů na zemi a zbývající prostora byla pokryta hromadami různých předmětů, které byly pokryty nevydělanými kůžemi. Činilo to dojem banditského brlohu, v němž se shromažďuje vše, co se loupí.

Právě mluvil jeden z mužů k ostatním; byl to Williams, ten, jenž se od čtyř nakupovačů oddělil. Rozuměl jsem každému slovu.

„Jeden z nich nás nepochybně vyslechl, neboť jsem dostal pojednou do hlavy ránu pěstí, která mne srazila k zemi – – –“

„Byl jsi vyslechnut?“ tázal se přísně nějaký snědý chlapík, oděný do bohatého mexikánského oděvu. „Jsi hňup, kterého nemůžeme potřebovat. Jak je možné, aby se člověk nechal vyslechnout a to v Estacadu, neposkytujícím místo k úkrytu?“

„Nebuď přísný, kapitáne!“ namítal Williams. „Kdybys věděl, kdo to byl, uznal bys, že sám bys před ním nebyl jistý.“

„Já? Mluvíš nesmysly. Ostatně byl jsi nejen vyslechnut, nýbrž i sražen k zemi, sražen ranou pěstí jako dítě, jako sketa!“

Na Williamsově čele naběhly žíly.

„Ty víš, kapitáne, že nejsem sketa. Ten, kdo mne skolí, skolí i tebe jedinou ranou.“

Kapitán se hlasitě zasmál. „Vypravuj dál!“

„I Patrick, který si dal jméno Mercroft, byl omráčen.“

„Patrick? Se svou býčí lebkou? A co potom?“

Williams vypravoval události až do okamžiku, kdy jsme cestovatele pustili na svobodu. Když skončil, vybuchl kapitán:

„Carajo, lotře, zastřelím tě jako psa. Ten chlap se dá se čtyřmi mými nejlepšími lidmi dvěma poběhlíky srazit k zemi a spoutat jako kluk, který nemá v kostech morek a nedostal se dosud z matčiny zástěrky.“

„Bless my soul, kapitáne, víš, kdo jsou ti dva? Jeden, který se nazýval Charley a druhý, který si dal říkat Mark Jorrocks? Kdyby tito dva, jen ti dva s puškou v ruce a s uvolněným nožem u pasu nyní přišli sem před nás, pak nevím, který z nás by věděl, má-li se raději bránit, nebo se vzdát. Byli to Old Shatterhand a Sans-ear!“

Náčelník vyskočil:

„Lháři! Chceš jen vymlouvat svou zbabělost!“

„Mluvím naprostou pravdu. Kapitáne, probodni mne! Víš, že nehnu brvou!“

„Mluvíš tedy pravdu?“

„Ano.“

„Je-li to pravda, por todos los santos, tedy musí zemřít oba a Yankee s niggerem též, neboť oba ti lovci neustanou, dokud nás nenajdou a nezničí.“

„Neudělají nám nic, neboť se uradili, že pojedou hned do Santa Fe!“

„Mlč! Jsi tisíckrát hloupější než oni a přece bys jim neřekl, kam skutečně jdeš. Znám velmi dobře tyto obávané zálesáky. Budou-li chtít hledat naši stopu, najdou ji, i kdybychom uměli lítat ve vzduchu; ano, nejsme ani nyní v bezpečí, neboť nevíme, zdali již jeden z nich není zde někde v houští a neslyší všechno, co mluvíme.“

Při těch slovech ve mně nebyla velká dušička, avšak řečník pokračoval:

„Ano, znám jejich způsob velmi dobře, neboť jsem byl celý rok pohromadě se slavným Florimontem, kterého nazývali Trace-smeller (Čenichač stop), zatímco u Indiánů jej jmenovali As-ko-lah (Medvědí Srdce); od něho jsem se naučil znát všechny jejich lsti a zvláštnosti. Říkám vám, že ti lidé nepojedou do Santa Fe a také dnes neopustí své tábořiště. Oni vědí, že najdou vaši stopu i zítra a že jejich koně si musí především odpočinout. Zítra se za vámi pustí, a i když je dostaneme, dostanou oni též polovinu z nás. Slyšel jsem, že ten Shatterhand má ručnici, kterou může střílet celý týden, aniž potřebuje nabíjet; zhotovil mu ji ďábel, a on mu za to upsal duši. Proto je musíme přepadnout ještě dnes, když budou spát, neboť jeden z nich bude na stráži; jsou jen čtyři. Znáš dobře místo, kde táboří?“

„Ano,“ odvětil Williams.

„Připravte se tedy. Přesně o půlnoci tam musíme být, avšak bez koní. Přepadneme je rychle, aby neměli čas na obranu.“

Povedený kapitán nás přece jen tak důkladně neznal, jak si myslel; jinak by se byl chopil ještě jiných prostředků. V prérii právě tak jako v civilizovaných zemích se často setkáváme se snahou po „přehánění“, která dělá „z komára velblouda“. Když se lovec jednou či dvakrát ubránil proti nepřátelům a když přitom uplatnil svůj ostrovtip, vypravuje se to od ležení k ležení; všude se něco přidá a pak je hrdinou v nejlepším světle, jehož jméno má téměř stejný účinek jako jeho zbraně.

„Kde je Patrick s ostatními?“ tázal se nyní náčelník.

„Jel k Rio Peňasco, aby tam očekával svého otce, jak mně řekl. Při té příležitosti chytí ony tři kupce, kteří mají velmi dobré zbraně a také velmi mnoho peněz. Možná, že je s nimi už hotov.“

„Tedy mně pošle kořist?“

„Po dvou mužích; třetího vezme s sebou.“

„Nejlepší zbraně dostaneme od oněch dvou lovců. Bylo mně řečeno, že i Sans-ear má pušku, kterou lze střílet na dvanáct set kroků.“

V tom okamžiku zazněl zdaleka štěkot prérijního psa. To znamení nebylo příliš chytře voleno, neboť zde taková zvířata ani nemohla být.

„Antonio přichází s kůly pro Estacado,“ podotkl kapitán. „Ať je neskládá venku, ať je přinese sem. Nyní, když jsou nám lovci nablízku, musíme být dvojnásobně opatrní.“

Ta slova mne úplně přesvědčila, že mám před sebou lupiče Llana Estacada a že předměty skryté pod kůžemi pocházejí z loupeží, které stály jejich dřívější majitele život.

V tom okamžiku se rozevřela naproti mně stěna houštiny. Byla to stěna z plazivých rostlin, které mohly být lehce nadzvednuty nebo odhrnuty a do kruhu vjeli tři jezdci, jejichž koně za sebou vlekli značné množství tyčí, upevněných řemeny po obou stranách sedel a byly vlečeny za sebou podobně, jako dopravují indiánští jezdci své stanové tyče.

Příchod mužů zabral pozornost shromážděných tou měrou, že jsem se mohl nepozorovaně vzdálit; ale neučinil jsem tak, aniž bych zde nezanechal známku své přítomnosti. Náčelník totiž odložil svůj pás s nožem a dvě dvouhlavňové, mosazí pobité bambitky, na které jsem mohl lehce dosáhnout rukou. Vzal jsem jednu a lezl zvolna zpět, a ničil svoji stopu co nejpečlivěji. Totéž jsem učinil venku před listnatou stěnou, pak jsem přeběhl skokem mýtinu a vběhl do houštin. Zde jsem lezl pozpátku po koncích prstů a špičkách nohou a ničil po sobě stopy, až jsem byl dostatečně vzdálen a mohl kráčet vzpřímeně ke svému koni. Odvázal jsem jej, skočil na něj a jel tak značnou oklikou, že jsem si mohl být jistý, že lupiči nezpozorují mou přítomnost.

Když jsem dorazil ke svým přátelům, začalo se již stmívat a na všech tvářích jsem mohl poznat, že již měli o mne starost. Čekali s netrpělivostí na můj návrat.

„Tu být massa Charley!“ zvolal César hlasem, z kterého jsem vycítil značný stupeň jeho příchylnosti ke mně.

„Ó, strach mít César a strach mít všichni my o massa Charley!“

Ostatní byli méně rozčileni; čekali, až sestoupím z koně a usednu k nim. Teprve pak se Mark dotazoval:

„Nuže?“

„Kupci jsou ztraceni.“

„To jsem si myslel! Tito takzvaní nakupovači, kteří jsou přece jen stakemani, změnili svůj směr a přepadli asi své oběti již za dne.“

„Hádej, kdo byl ten Mercroft!“

„Již jsem ti několikrát řekl, že se raději biji s medvědem, než abych hádal něco, co mně můžeš říci rovnou.“

„Mercroft bylo nepravé jméno a – – –“

„Já také nebyl tak hloupý, abych věřil, že je pravé.“

„A,“ pokračoval jsem v přerušené větě, „ten muž se nazývá vlastně Patrick Morgan!“

„Pa – trick – Mor – gan!“ zvolal Mark, přičemž poprvé za dobu naší známosti jsem spatřil na jeho tváři zděšení. „Patrick Morgan? Je to možné? Ó Marku Jorrocksi, starý mývale, jaký ty jsi osel! Máš toho lotra v prstech, jsi šerifem v jury, která jej má soudit a necháš ho utéct! Charleyi, víš určitě, že to byl on?“

„Zcela určitě a nyní také vím, proč se mně zdál tak povědomý; je podobný svému otci.“

„All right, už se mně vyjasnilo! A jak! Proto jsem se domníval i já, že jsem ho někde viděl. Kde je? Doufám, že nám neunikne!“

„Přepadne kupce a potom půjde jen s jedním průvodcem k Rio Peňasco, aby se sešel se svým otcem.“

„Pak vzhůru, lidé, kupředu! Musíme za ním!“

„Stop, Marku! Je večer a my neuvidíme stopy a kromě toho se musíme připravit na velmi čestnou návštěvu.“

„Návštěvu? Kdo přijde?“

„Ten Patrick je členem bandy stakemanů, kteří mají tam naproti své ležení. Jejich náčelník je Mexikán, který u starého Florimonta neprodělal špatnou školu. Vyslechl jsem je, když jim vypravoval Williams své dobrodružství. Chtějí nás o půlnoci přepadnout.“

„Předpokládají tedy, že zde zůstaneme?“

„Ovšem.“

„Well, staň se tedy jejich vůle, neboť zde teprve zůstaneme a řekneme jim good evening! Kolik jich je?“

„Jedenadvacet.“

„To je pro nás čtyři trochu mnoho! Co myslíš, Charleyi? Zapálíme oheň a rozložíme kabáty kolem něho, aby je pokládali za nás; my však zaujmeme kousek dál své postavení, takže mezi námi bude oheň. Pak budeme mít jistou ránu.“

„Plán je dobrý,“ souhlasil Bernard Marshall, „a zajisté též jediný, jehož provedení je pro nás možné.“

„Dobře! Nasbírejme tedy hned klestí, dokud se nesetmí úplně,“ řekl Mark, vstávaje.

„Seď,“ odpověděl jsem. „Myslíš skutečně, že se tím způsobem můžeme pustit do jedenadvaceti mužů?“

„Proč ne? Utečou při prvních výstřelech, protože nemohou vědět, koho mají za sebou.“

„A když je kapitán dost chytrý, aby tušil uskok? Pak budeme mít těžké postavení a přijdeme o život přes tvůj uskok.“

„Na to musí být člověk příkladně vždy připraven!“

„Potom však budeš nucen Morgany nechat běžet!“

„Behold, to je dobrá rána! Myslíš tedy, že se máme tiše odklidit, aniž bychom stakemanům zamezili jejich řemeslo? To před Bohem a všemi statečnými muži, kteří cestují Estacadem, nebudeme moci zodpovědět!“

„To, co zde říkáš, mně ani nenapadne! Mám jiný, a jak se mně zdá, též lepší úmysl.“

„Ven s ním!“

„Zatímco oni nás budou hledat zde, přepadneme jejich hide-spot a zmocníme se všech jejich zásob a koní.“

„Good lack, to je pravda! Ale, ty říkáš, jejich koní – copak nás chtějí napadnout pěšky?“

„Ano. Z toho soudím, že zamýšlejí opustit svoje doupě dvě hodiny před půlnocí, protože tak dlouho musí jít, než sem dorazí.“

„Zapamatoval sis to místo dobře?“

„To se rozumí! Budeme-li je zde očekávat, dáváme svůj život v sázku; vezmeme-li jim však jejich zásoby, náboje a koně, bude jim na dlouhou dobu znemožněno provozovat nekalé řemeslo a nás to nebude stát ani výstřel.“

„Oni však jistě doma postaví stráže.“

„Znám velmi dobře místo, kde stráž stojí.“

„Budou nás pronásledovat!“

„To udělají stejně i tehdy, budeme-li je očekávat zde a potom přece budeme nuceni uprchnout.“

„Nuže, dobře, staň se po tvém. Kdy vyrazíme!“

„Za čtvrt hodiny; pak již bude úplná tma.“

„Ó, to být krásné!“ mínil César. „César jet s sebou a vzít všechny věci, které ležet u lupičů. To lépe být, než zůstat zde a zastřelit César!“

Setmělo se již tak, že nebylo vidět ani na deset kroků. Vydali jsme se na cestu; já napřed a ostatní následovali po indiánském způsobu jeden po druhém za mnou.

Je samozřejmé, že jsem nejel přímo k úkrytu, ale zajel jsem co největším obloukem, který nás zavedl k okraji houštiny, která byla vzdálena od hide-spotu asi anglickou míli. Tam jsme zanechali koně, spoutavše jim nakrátko přední nohy. Přesto, že Marshall a černoch nebyli vycvičeni v plížení, dorazili jsme přece jen nepozorovaně k mýtině, právě naproti stezce, na jejímž pokraji ležela stráž.

Jasná zář nad úkrytem nasvědčovala, že tam planul oheň nebo aspoň pochodeň; kolem nás však byla taková tma, že jsem bez starosti mohl jít vzpřímeně po mýtině. Místo, kde jsem jejich rozmluvě naslouchal, jsem našel hravě a uslyšel ještě dřív, než jsem se sehnul, zevnitř hlas náčelníka. Protlačil jsem se křovím a spatřil, že všichni stáli už uprostřed úkrytu, dobře ozbrojeni a připraveni k odchodu. Kapitán mluvil:

„Kdybychom našli jen nejmenší stopy, myslel bych, že jeden z těch lovců byl zde a že nás vyslechl! Kam se bambitka poděla? Možná, že jsem ji ztratil dnes ráno při vyjížďce a že jsem to při odkládání pásu nezpozoroval. Tedy, Hoblyne, viděl jsi je skutečně všechny čtyři sedět pohromadě?“

„Všechny čtyři. Byli to tři běloši a jeden černoch. Jejich koně se pásli blízko u nich. Jeden z koní neměl ohon a vypadal jako kozel bez rohů.“

„To je Sans-earova stará kobyla, která je stejně pověstná jako Sans-ear sám. Snad tě nezpozorovali?“

„Ne. Jel jsem s Williamsem jen tak daleko k nim, kde nebylo nebezpečí, potom jsem lezl po zemi blíž, až jsem všechno zřetelně viděl.“

Žák starého Florimonta byl přece jen tak moudrý, že vyslal zvěda; štěstí pro nás, že se tak stalo ve chvíli, kdy jsem již opět seděl se svými přáteli u ohně.

„Pak půjde vše dobře! Ty, Williamsi, jsi unavený; zůstaneš zde, a ty, Hoblyne, převezmeš stráž u stezky. Vy ostatní kupředu!“

V záři nepříliš jasného ohně jsem viděl, že se otevřel vchod. Devatenáct mužů opustilo úkryt a jen dva zůstali zde. Ještě všichni nezmizeli na stezce a již jsem byl opět vedle Marka.

„Co je, Charleyi? Zdá se mně, že už vyrazili!“

„Ano. Dva zůstanou doma, totiž jeden jako stráž u cesty a Williams uvnitř. Williams není ozbrojen, avšak strážce již má pušku v ruce. Teď ještě nesmíme nic dělat, někdo by se mohl vrátit; připravme se však. Pojď, Marku; vy dva zůstaňte zde, dokud vás nezavoláme nebo nepřijdeme pro vás!“

Plížili jsme se pak až ke stezce a museli jsme nejméně deset minut čekat, než přišel strážce. Loudal se mýtinou tak zvolna, že bylo vidět, jak se cítí bezpečný. Minula čtvrthodina, než se k nám přiblížil. Nyní jsme se již nemuseli bát, že se někdo vrátí a nemuseli jsme otálet.

Přikrčil jsem se na jedné straně a Mark na protější ke křoví a v tom okamžiku, kdy chtěl projít mezi námi, jej uchopil Mark za hrdlo. Z kusu jeho urvaného kabátce jsem udělal roubík a vrazil mu jej do úst. Potom jsme chlapa jeho vlastním lasem spoutali a přivázali k houští.

„Teď dál!“

Šli jsme ke vchodu a já odsunul převislé větve stranou. Williams seděl u ohně, nad nímž si pekl kus masa. Byl ke mně obrácen zády; mohl jsem se k němu proto nepozorovaně přiblížit.

„Držte maso výš, master Williams, jinak se spálí!“ řekl jsem.

Williams se rychle obrátil a když mne spatřil, zůstal chvíli strnule a nehybně sedět.

„Good evening! Zapomněl bych málem, že mám pozdravit, ačkoliv ke gentlemanovi vašeho druhu nemůže být člověk nikdy moc zdvořilý.“

„O – Old Shat – Shatterhand!“ jektal, pohlížeje na mne široce rozevřenýma očima. „Co zde chcete?“

„Chci vrátit kapitánovi bambitku, kterou jsem dnes ráno vzal s sebou, když jste mu vypravoval své dobrodružství.“

Tu přitáhl nohu, jako by se připravoval ke skoku a rozpoznával očima, zdali dosáhne ke své pušce. Ale jen jeho Bowieový nůž ležel vedle něho.

„Zůstaňte klidně sedět, master stakeman, neboť nejmenší pohyb vás připraví o život. Předně je bambitka vašeho kapitána nabitá a za druhé potřebujete jen pohlédnout ke vchodu, abyste se přesvědčil, že je zde ještě více koulí!“

Ohlédnuv se, spatřil Marka, který na něj mířil puškou.

„Damned – jsem ztracen!“ zamumlal.

„Možná, že ne, vzdáte-li se klidně – Bernarde, Césare, sem!“

To zavolání mělo výsledek, neboť volaní se objevili hned u vchodu.

„Tam u sedel visí lasa, Césare! Vezmi jedno a spoutej toho muže!“

„Ne! Podruhé ne! Živého mne již nedostanete!“

S těmi slovy si vrazil Williams nůž do srdce. Již v rozmachu jeho ruky jsem poznal, že rána byla dobře mířena.

„Bůh buď milostivý jeho duši!“ blesklo mně hlavou.

„Ten muž má snad více než sto lidských životů na svědomí,“ řekl Mark temným hlasem. „Nikdy nebylo bodnutí nožem tak přesně na místě.“

„Odsoudil se sám,“ odvětil jsem. „Dobře, že jsme to nemuseli udělat my.“

Pak jsem vyslal Césara pro Hoblyna. Zakrátko ležel i ten před námi na zemi. Roubík jsme mu vytáhli z úst a on si zhluboka oddechl. Zděšeně na okamžik pohlédl na nehybné tělo svého kumpána.

„Zemřeš jako ten zde, budeš-li se zdráhat dát nám potřebné informace.“

„Řeknu všechno!“ slíbil.

„Nuže tedy, kde je zlato?“

„Je zakopáno tam za těmi pytli s moukou!“

Odhodili jsme kůže a prohlíželi si zásoby. Byla zde hojnost všeho, co kdy bylo dopraveno Estacadem: zbraně všeho druhu, prach, olovo, hotové náboje, lasa, sedla, pytle, pokrývky, úplné cestovní a lovecké šaty, sukna, kaliko, řetězy nepravých korálů a skvostů i perlové šňůry, které jsou nadmíru oblíbené u Indiánek, různé krátké zboží, nástroje, množství krabic s pemmicanem (Konzervované hovězí maso), velká zásoba různých potravin a na všem nebylo zatěžko poznat, že je to uloupené.

César házel vaky, jako by to byly lehké pytlíky na tabák. Marshall vyhledal mezi nástroji motyku a lopatu; kopali jsme a našli tolik zlatého prachu a nuggetů, že to stačilo na úplný náklad jednoho koně.

Zachvěl jsem se hrůzou při vzpomínce, kolik ubohých zlatokopů muselo zemřít, aby se nahromadilo tolik smrtícího prachu, který to jméno právem zasluhuje. Vracející se diggeři berou s sebou jen něco málo vytěženého zlata na cestu přes poušť a vyměňují je většinou za peníze nebo depozitní papíry a poukázky. Zavraždění měli jistě i takové papíry s sebou. Kam se poděly?

„Kde jsou peníze a kde papíry, které jste vzali oloupeným?“ tázal jsem se Hoblyna.

„V úkrytu daleko odtud. Kapitán je zde nechtěl mít, poněvadž některým členům tlupy nedůvěřoval.“

„Tedy zná úkryt jen on?“

„Jen on a poručík jej znají.“

„Kdo je vaším poručíkem?“

„Patrick Morgan.“

Rozbřesklo se mně. „Zbohatneme zcela jistě,“ psal ten lotr svému otci. Zamýšlel zradu na svém kapitánovi?

„Nemáš tušení, kde ten úkryt je!“

„Jistě to nevím; avšak kapitán asi poručíkovi nedůvěřuje. Morgan ještě s jedním odjel dnes k Rio Peňasco a zítra jsem měl já ještě s dvěma druhy jet za ním, abych ho pozoroval.“

„Ah! Náčelník ti tedy popsal to místo zcela určitě?“

Tázaný rozpačitě mlčel.

„Odpověz rychle! Budeš-li mlčet, zemřeš; promluvíš-li upřímně, dostaneš milost, ačkoliv byste zasloužili šibenici.“

„Dobře hádáte, sir!“

„Kde je to místo?“

„Mám jít přímo odtud tam a přiblíží-li se poručík, mám jej hned zastřelit. Je to v údolí mně dobře známém, protože jsem tam již jednou byl; vám však jeho popis neprospěje, protože byste je nenašli.“

„Označil ti jen údolí, anebo určitý bod?“

„Kapitán by si rozmyslel, aby mně to místo označil. Jeho rozkazy zní: skrýt se a poručíka zastřelit, kdyby chtěl vkročit do údolí!“

„Dobře! Daruji ti život, ovšem s podmínkou, že nás zavedeš k tomu údolí.“

„Udělám to.“

„Pamatuj si však, že jsi ztracen, pokusíš-li se nás oklamat. Pojedeš s námi jako zajatec.“

„Well,“ řekl Mark, „zde bychom tedy byli hotovi. Co teď?“

„Vezmeme s sebou jen zlato a z ostatního to, co můžeme potřebovat: zbraně, náboje, tabák a potraviny, snad i nějaké maličkosti pro Indiány, kdybychom se s nimi setkali. Vyberte to; já si zatím prohlédnu koně.“

Našel jsem čtyři michiganské klusáky, kteří se výtečně hodí na nákladní zvířata, kromě těch byli dobří ještě tři mustangové. Byli lepší než zvířata, na kterých jeli Bernard a César; dva mohli být vyměněni a třetího jsem určil pro Hoblyna.

Nákladní sedla tu byla. Připnul jsem každému klusákovi jedno. Pak jsme všechno, co jsme chtěli vzít s sebou, zabalili do pokrývek, takže jsme měli osm balíků, pro každé zvíře dva. Ostatní předměty jsme naházeli na hromadu, na niž jsme vysypali střelný prach a nahoru nakladli lehce zápalné předměty.

„Co s ostatními koňmi?“ tázal se Mark.

„César ať je odváže a vyžene ven na prérii; je to sice nerozumné, avšak hnusí se mně je zabít. Odveď průvod, já sám zůstanu zde a zapálím hide-spot.“

„Proč se to nemůže stát hned?“ ptal se Marshall.

„Oheň bude z velké dálky viditelný; a stakemani, kteří nás nenajdou v našem táboře a jistě se co nejrychleji vrátí, by nás mohli přes noční temnotu dohonit. Bude lépe, odjedete-li hodně daleko, já potom pojedu rychle za vámi.“

„Well, máš mít pravdu, Charleyi; tedy kupředu, boys!“ rozkázal Mark.

Chytil za uzdu prvního z nákladních koní, a šel napřed; ostatní tři následovali a Marshall s Césarem a se zajatcem, který již seděl na koni, uzavírali průvod. Já se svým koněm jsem zůstal na místě. Kroky vzdalujících se koní po chvíli zanikly. S hodinkami v ruce jsem čekal čtvrt hodiny, déle jsem však nemohl otálet, protože se mohli stakemani vrátit a překvapit mne. Vešel jsem naposledy do hide-spotu, abych hromadu zapálil.

Z útržku nějaké látky jsem zhotovil doutnák, který mně poskytl možnost, abych se dostatečně vzdálil, než se vznítí prach. Protože na hromadě leželo též mnoho nábojů, bylo nutné očekávat výbuch. Zapálil jsem tedy doutnák, vzal koně za uzdu a šel pěšinou k prérii. Před posledními křovinami jsem se vyšvihl do sedla. V té chvíli nastal v hide-spotu rachot a praskot: oheň zasáhl pokrývku, v níž byly zabalené náboje. Bodnuv koně ostruhami uháněl jsem tak rychle, jak to tma dovolovala, abych se dostal z dosahu jasné záře, kterou vysoko šlehající plameny začaly šířit.

Oheň pohltil všechen uloupený majetek stakemanů – – –

Následuje román „DO VĚČNÝCH LOVIŠŤ“

DOBRODRUŽSTVÍ Z CELÉHO SVĚTA – 9. SVAZEK

KAREL MAY

WINNETOU

III. část – Na válečné stezce

Translation by O. Flögl

Adaptation by Petr Dorňák

Illustration and cover

by ak. malíř Zdeněk Burian

Graphic design by Jiří Hanák

Nezkrácené vydání

Vydal R. Suchánek – nakladatelství NÁVRAT, Brno

jako svou 127. publikaci v roce 1994

Z nové sazby vytisklo SPEKTRUM Brno, Vídeňská 113

Tematická skupina 13

Dop. cena vč. DPH 72 Kč

ISBN 80-7174-312-7

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai