Vinnetou IV.díl Do věčných lovišť

Karel May

(2012)

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Dobrodružné

Karl přijíždí z Německa do Spojených států. Vlakem se veze směrem k Yellowstonu až k místu, kde vlak musí zastavit kvůli vytrhaným kolejím. Vykolejený vlak je spálený a vyrabovaný. Karl se seznamuje s Fredem Walkerem, který pátrá po zločinci Samuelu Hallerovi. Karl a Fred se vydávají po stopách Indiánů, které vede zřejmě právě Haller, a setkávají se s Vinnetouem, od kterého dostává Karl siouxského koně. Trojice najde a vyslechne Siouxy-Ogallally, kteří chtějí přepadnout stanici Echo. Cestou na stanici projíždí trojice osadou Helldorf, kde Vinnetouovi učaruje zpěv Ave Maria. Následující hovor s Karlem zanese do Apačovy mysli chmury. Je lepší Mannitou či křesťanský Bůh?Útok na stanici Echo je brutálně odražen, více jak polovina Indiánů zde nalezne smrt. Zbytek prchne a cestou vypálí Helldorf. Karl a Vinnetou jsou rozhořčeni a spolu s několika železničáři stíhají Siouxe k jedné ze dvou hor Hancock. Večer před útokem se Vinnetou svěří Karlovi se svou předtuchou smrti a kde zakopal poslední vůli. Při útoku se předtucha naplní, Vinnetou je střelen do hrudi a umírá v Old Shatterhandově náruči. Jeho poslední slova vyznávají víru v Ježíše, Spasitele. Osvobození osadníci umírajícího Vinnetoua doprovodí na věčnost zpěvem Ave Maria.Vinnetou mrtev! V jaké náladě se asi Karl nachází! Zotavuje se ze ztráty v nově založeném Helldorfu. Po delší době vyráží k Nugget-tsilu. Cestou se mimo jiného střetne s To-kei-chunem (V říši stříbrného lva). Seznamuje se s trojicí Gates, Clay a Summer, kteří jedou k Nugget-tsilu (oni mu říkají Mugworth Hills), kde se mají setkat se Santerem. Karl se představí jako Jones. U hrobů Karl vykope závěť a je nachytán Santerem s Kiowy.Ve vsi Kiowů je odsouzen ke smrti mučením. Odmítne nabídku vykoupit se sňatkem s dcerou Kiowů. Santer se zmocní závěti a medicíny Pidy, syna náčelníka Tanguy. Pida za ním vyráží. Karl se v noci uvolní a vydává se v jejich stopách. Nakonec se spojí s Pidou a několika Apači. Santera doženou u Temné vody (Deklil-to), ale je pozdě. Santer s posměchem roztrhá závěť a hodí ji do jezera. Následuje výbuch, kterým chtěl Santer odkrýt zlato, a padouch je stržen do hlubin Temné vody...

Karel May

VINNETOU

IV. DÍL

Do věčných lovišť

NAKLADATELSTVÍ NÁVRAT ● BRNO 1994

KAREL MAY

© Translation by O. Flögl

© Adaptation by Petr Dorňák – 1994

© Ilustrations by ak. malíř Zdeněk Burian – dědicové – 1994

© Cover by ak. malíř Zdeněk Burian – dědicové – 1994

Ilustrations and Cover akademický malíř Zdeněk Burian

© Editions by NÁVRAT – 1994

ISBN 80-7174-468-9

KAPITOLA PRVNÍ Běh a plížení

V jihovýchodní části Nového Mexika, jež zasahuje dosti daleko do Texasu, se vypíná pohoří Sierra Blanca, jejichž pokračováním k jihu je Sierra Guadelupe. Tvoří spolu území divokých, spletitých pohoří, jež se jeví tu jako obrovské holé bašty, tu opět jsou porostlá hustými, tmavými pralesy, a oddělují je od sebe buď hluboké, téměř kolmo spadající kaňony, nebo zvolna se svažující údolí, takže se zdají být již od prvopočátku odříznuta od okolního světa. Přesto však sem zanáší vítr přes horké zdi a skaliska pyl a semena bylin, takže zde bují vegetace; přesto se plíží vzhůru po těch skalách černý a šedý medvěd, aby potom zalezl do zde vládnoucí samoty; přesto zde našel divoký bizon přechody, po nichž a jimiž se při svém podzimním a jarním putování mohl protlačit v stádech, čítajících až tisíce kusů; přesto se zde objevují hned bílé, hned rudé postavy tak divoké, jako je krajina sama, a když opět odtáhnou a zmizí, neví nikdo, co se stalo, neboť strmí kamenní obři mlčí, němý je i prales, a dosud se nenalezl nikdo, kdo by porozuměl řeči zvířat.

Sem nahoru přichází odvážný lovec, odkázán sám na sebe a svou pušku; sem nahoru vyleze uprchlík, který se znepřátelil s civilizací; sem nahoru se plíží Indsman, když celému světu vypověděl válku, protože celý svět ho chce zničit. Jednou se mezi větvemi objeví kožešinová čepice mohutného trappera, jindy širokostřeché sombrero Mexikána, a opět vrkoč rudocha. Co zde hledají? Co je žene nahoru do nebetyčných uzavřených hor? Na to je jediná odpověď: nepřátelství mezi lidmi a zvířaty, boj o život, který mnohdy za ten boj nestojí.

Dole na rovině hraničí území Apačů s územím Komančů; a tam se odehrávají boje, o nichž žádné dějiny nevypravují. Srážkami těch rudých kmenů byl zatlačen mnohý jednotlivec a mnohá četa do hor, kde musí při každém kroku bojovat se smrtí nebo s mocnostmi, jejichž přemožení se zdá být nemožné.

Rio Pecos pramení na svazích Truchas Peaku v Sierra Moro, plyne nejprve jihovýchodním směrem, vstupuje do Sierry Blanky a zahýbá potom přímo na jih. Krátce před východem z hor zahýbá obrovským obloukem na západ, z pravé i levé strany mezi horami, které ponechávají po obou jeho březích tu úzké, tu široké pásy prérie s bohatou vegetací, která se ztrácí v pralese, jenž sestupuje z vrcholů hor až k jejich úpatí.

Je to nanejvýš nebezpečná půda. Hory jsou kompaktní, takže zřídkakde je trhlina nebo roklina, vedoucí stranou, a kdo zde potká nepřítele, nemůže se vyhnout, nechce-li zde zanechat koně, bez něhož by snad byl ztracen.

Dorazili jsme do toho údolí řeky, kterým jsem již jednou jel, ovšem v četné a bezpečné společnosti. Nyní jsme byli jen čtyři, Sans-ear, Marshall, César a já. Naše síly byly oslabeny ještě tím, že jsme museli střežit pátého zajatce, který sice zdánlivě vypadal velmi poslušně, avšak mohl také pomýšlet na zradu.

Jel uprostřed nás vedle Césara; Mark jel napřed, a já s Marshallem jsme uzavírali kavalkádu. Marshall se při naší daleké cestě osvědčil jako zdatný jezdec.

Časně ráno jsme přeplavali Rio Pecos a pokračovali v jízdě na jeho západním břehu. Teď bylo dopoledne, a slunce právě zasáhlo vrcholky hor ležících na druhém břehu řeky. Jeho paprsky na nás působily velmi příjemně, neboť noc byla chladná, a ráno tak vlhké a svěží, že jsme ještě rádi měli pokrývky na plecích. Hoblyn – náš zajatec – jel ve dne až dosud volný, v noci jsme jej však vždy připoutali. Za pravdivost svých zpráv nám ručil životem.

„Máme ještě daleko k Rio Peňasco?“ ptal se mne Marshall.

„Ještě dnes tam dorazíme, nebudeme-li nuceni podle Hoblynova popisu dříve zahnout vpravo.“

„Nebylo by lépe, kdybychom jeli nejprve k horám, když tam můžeme chytit Freda Morgana?“

„Ani v tom případě se nesmíme vydat přímo k nim, protože by nás zpozorovali. Je jistě již zde, máme dnes čtrnáctého března. Myslím však, že Patrick jel do údolí, a tam bude i otec.“

„Have care!“ zvolal vtom vpředu Mark Jorrocks. „Tam na kraji lesa leží dosud zelená větev a jistě teprve před nedávnem ulomená. Někdo zde před krátkou dobou byl.“

Jeli jsme blíž a slezli. Mark zvedl větev, prohlížel ji a podal mně ji.

„Pohleď příkladně na tu věc, Charleyi!“

„Hm, vsadil bych se, že ta větev byla ulomena sotva před hodinou!“

„To si myslím i já. Pohlédni tady na ty šlépěje!“

Sehnul jsem se k zemi.

„Běloch! Asi Patrick nebo jeho otec. Dál nesmíme, Marku!“

„Máš pravdu! Nesmí zpozorovat, že je pronásledován. Protože však zde slezl z koně, měl při tom asi nějaký úmysl. Tam zanechal koně, který hrabal kopyty půdu, a zde vedou šlépěje do lesa. Podívejme se tam!“

Zanechali jsme ostatní tři zde, a vnikli jsme do lesa, sledujíce stopu. Museli jsme jít značný kus cesty, než zůstal Mark, který šel napřed, stát. Právě před ním byla půda rozdupána, a mechová pokrývka uvolněna; zdálo se, jako by zde někdo kopal a potom opět urovnal mech. Sehnul jsem se a odhrnul mech.

„Motyka!“ zvolal Mark.

„Skutečně!“ zvolal jsem s údivem, „zde ležela motyka!“

Pod mechem byl v měkké půdě dobře zřejmý otisk motyky.

„Pro tu Patrick šel. Ale kdo ji tu uschoval?“

„Ta otázka není těžká. Když kapitán s poručíkem zahrabali poklad a opustili údolí, stala se jim motyka nepohodlnou, a proto ji zde odložili. Byl zde tedy opravdu Patrick, protože kapitán je za námi, a Fred Morgan o tomto místě neví. Snad nalezneme venku na pokraji lesa někde na stromech znamení, která si udělali pro případ svého návratu, protože jí bude při vykopávání pokladu opět zapotřebí.“

Zakryl jsem otisk mechem. Vrátili jsme se na kraj lesa, abychom prohlédli stromy. Skutečně! Na dvou stromech vpravo a vlevo od stopy byly známky tří vroubků, nad sebou vyřezaných, a kromě toho u každého stromu byly ulomeny tři nejspodnější větve.

„Co z toho vyplývá, Charleyi? Co o tom soudíš?“ tázal se mne Sans-ear.

„Právě to, co ty a každý jiný, neboť je možné to lehce uhodnout. Patrick chce skutečně jít do údolí.“

„Musíme ho předejít, a proto je nutné vědět, zdali tam půjde přímo, nebo zda dříve vyhledá svého otce.“

„To se dozvíme hned.“

Otázal jsem se Hoblyna:

„Je odtud daleko k místu, kde cesta zahýbá k údolí?“

„Ne; sotva dvě hodiny cesty, jak se mně zdá.“

„Jeďme tedy až tam. Půjde-li tou cestou, míří přímo k úkrytu; zachová-li však dosavadní směr, půjde nejprve pro otce, a podle toho se pak budeme řídit. Ostatně museli se zde dlouho zdržet, neboť je sotva hodinu před námi. Proto bude třeba si odpočinout a jít za ním až později. Mohl by se z nějakého důvodu zastavit a jistě by nás za sebou zpozoroval.“

„All right, Charleyi; zůstaneme zde. Ale nebudeme tak neopatrní jako on a nenecháme koně venku. Zaveďte je sem mezi stromy a pojezme trochu, neboť jsem příkladně již od rána neměl nic v ústech!“

Utábořili jsme se na mechu. Sotva se to stalo, Hoblyn slabě vykřikl a ukázal rukou ven.

„Pohleďte tam naproti k rokli za Pecos, meššúrs! Mně se zdálo, jako bych zcela nahoře spatřil záblesk, jako od kovového hrotu kopí!“

„To je nemožné!“ mínil Mark. „Jak byste mohl na takovou vzdálenost zpozorovat hrot kopí?“

„A přece, Marku,“ odpověděl jsem. „Padne-li sluneční záblesk náhodou na malý lesklý bod, je to lehce možné. Taková kopí mají však jen Indsmani, a museli by tedy –“ – ach, teď i já jsem spatřil záblesk zcela nahoře a potom o něco níž. „Slyšte, lidé, to mohou být jen Indiáni, a byl to velmi šťastný nápad, že jsme se zde ukryli. Kdybychom byli jeli dál, byli by nás jistě zpozorovali, protože máme slunce proti sobě.“

Vzal jsem dalekohled a zamířil jej směrem k roklině. To, co jsem zpozoroval, opravňovalo k vážným obavám.

„Marku, prohlédni si ty chlapy! Je jich nejméně sto padesát!“

Mark pohlédl dalekohledem a podal jej Bernardovi.

„Podívejte se i vy na rudochy, master Marshall! Jednal jste snad již někdy s Komanči?“

„Ještě ne. Jsou to tedy Komančové?“

„Ano. Podle krajiny by to mohli být ovšem i Apačové; avšak ti nosí vlasy jinak, než ti, kteří lezou tam do údolí. Pohleďte na rudé a modré barvy, jimiž mají nalíčené obličeje! Je to určité znamení, že jsou na válečné stezce. Proto mají hroty kopí tak leskle nabroušeny, a v každém toulci vězí několik ostrých šípů, s nimiž bych se příkladně nerad seznámil. Co myslíš, Charleyi, kdyby tak šli mimo?“

„Zpozorovali by nás.“

„Kdybychom alespoň mohli odstranit větev a zahladit stopy; to však nejde!“

„Také by to nepomohlo, Marku, neboť by zpozorovali dále nahoře naši stopu a pak by jistě šli po ní až sem.“

„To vím; ale získali bychom čas vyrazit odtud a zachránit se, než by se vrátili.“

„Ovšem! Stopy kopyt jsou hned zde na pokraji. Možná, že to půjde, aniž bude třeba vyjít ven.“

Za mnou stál tenký, suchý jedlový kmen; uřízl jsem jej a přitáhl jím větev; potom jsem si vyhledal místo, kde leželo suché jehličí, nasbíral je a zasypal stopu, která byla ovšem tak slabá, že byla znatelná jen ostrému indiánskému zraku.

„Uvidíme, zda to pomůže, Charleyi! Mne bys neoklamal!“

„Proč?“

„Má javor jehličí?“

Právě nad stopami koní stál ovšem javor, ale věc se už nedala změnit. Ostatně Indsmani nyní zabrali naši veškerou pozornost. Právě dorazili do údolí, zastavili se tam a vyslali několik bojovníků na zvědy.

„Heigh-day, oni sem nepřijdou!“ zvolal Mark radostně.

„Podle čeho to poznáte?“ otázal se Bernard.

„Vysvětli mu to, Charleyi, když ses ho již ujal jako učitel!“

„Velmi jednoduše. Ze tří vyzvídajících mužů jedou dva podél vrchů po řece dolů, a jeden jde k vodě. Chtějí se tedy přebrodit, nepůjdou však vzhůru, protože by půdu nevyšetřovali dole, nýbrž nahoře. Ti dva vyšetří půdu podle stop, tedy za účelem bezpečnosti, kdežto třetí má vyšetřit, zdali se Pecos hodí k přebrodění.“

Zakrátko se všichni tři zvědové vrátili k čekajícím; zdálo se, že přinesli uspokojivé zprávy, neboť se tlupa hnula přímo k řece. Nyní jsme je mohli spočítat pouhým okem, a ukázalo se, že jsem jich napočítal spíše méně než více. Byli to samí mladí, silní muži, příslušející dvěma vesnicím, protože v čele jeli dva náčelníci.

„Ti dva s orlími péry jsou náčelníci?“ ptal se Bernard.

„Ano.“

„Slyšel jsem, že náčelníci jezdí vždy na bělouších.“

„Na bělouších? Hihihi!“ zasmál se Mark vesele.

„Jste špatně informován, Bernarde!“ řekl jsem. „Tam v staré Evropě se ovšem stává, že generál používá bělouše, zde však ne. Indián vůbec není přítel světlých barev u koní, a když již na lovu nemůže upotřebit bělouše, poněvadž mu plaší zvěř, tím méně ho použije při válečném tažení. Jen v zimě, kdy bílá srst splývá se sněhem, se může při některé akci stát, že vezme bělouše, ale v tom případě se i jezdec obleče do bílé pláštěnky. Já sám jsem se tak zachoval u North Parku, a to s dobrým výsledkem.“

Zatím všichni koně rudochů vešli do vody, a ačkoli proud měl silný spád, drželi se tak statečně, že když na protějším břehu vyběhli z vody, stalo se tak jen o několik metrů níž. Opět bylo zkoumáno okolí, a pak se tlupa hnala směrem dolů.

Nyní jsme si mohli oddechnout; nebylo nebezpečí, které nám hrozilo, nepatrné. Mark hladil krk své kobyly.

„Co myslíš, Tony, kdyby tak byli přistřihli rudoši mně uši a tobě ocas? Ah tak, vždyť se to stalo už kdysi dříve! Ale, Charleyi, co se nyní příkladně stane s Patrickem a s jeho stakemany? Rudoši jeho stopu jistě zpozorují!“

„Neudělají mu nic,“ odpověděl Hoblyn.

„Nic? Proč?“

„Protože ho znají. Jsou to Komančové z kmene Racurrohů, s nimiž on i kapitán kouřili dýmku míru, protože jim z toho, co měli, mnoho prodávali.“

„To je chyba, neboť se může lehce stát, že se s nimi proti nám spolčí.“

„Na to musíme počkat, Marku; ze zdvořilosti snad u nich setrvají několik hodin, aby s náčelníky kouřili kalumet; potom bude opět svým pánem.“

Pokročil jsem na kraj lesa, a vystrčil jsem hlavu, abych pohlédl za rudochy. Ti však již zmizeli za nejbližším záhybem řeky a hor. Než jsem se vrátil, pohlédl jsem bezděky po řece vzhůru a – trhl jsem hlavou zpět do větví. Mark zpozoroval můj rychlý, téměř ulekaný pohyb a tázal se:

„Co je? Přicházejí tam shora snad též Indiáni?“

„Jak se zdá, ano! Tam u východu rokle jeden stojí.“

Sans-ear měl dosud vedle sebe dalekohled a nasadil jej.

„Zounds, máš pravdu! Ale je to jen jeden, není-li jich ovšem ještě dále za ním víc. Než co vidím! To je přece příkladně Apač!“

„Skutečně?“

„Ano, a to náčelník. Jeho vlasy visí dolů až na hřbet koně. Nyní jede k vodě.“

„Půjč mi na chvíli dalekohled!“

Dal mně jej, bohužel jsem však už nic nespatřil, protože muž byl již ve vodě zakryt hřbetem půdy na břehu.

„Víš, jak se věc má, Charleyi? Komančové jsou, aniž to tuší, pronásledováni Apači, a tento náčelník šel napřed, aby je pozoroval. Počíná si při tom po čertech moudře, neboť nesledoval jejich stopu, nýbrž přešel nad nimi nejbližší roklí hory. Uhněte zpět, neboť ti chlapíci mají bystré oči! Půjde jistě vedle nás, proto zakryjte koním nozdry; jsou zvyklí funět, když se blíží Indián. Moje Tony má ovšem v hlavě více vtipu. Ticho!“

Nemohli jsme jeho příchod pozorovat, protože jsme byli u horního záhybu údolí, sotva však uplynulo pět minut, zaslechli jsme koňský dusot.

Ostatní byli dále vzadu, já však ležel na pokraji ukrytý za hustým křovím. Rudoch jel zvolna k nám, pohlížeje pátravě k zemi. Zpozoroval snad několik sešlápnutých stébel trávy nebo jinou stopu? Bylo to asi něco takového, neboť zůstal proti mně stát a pohlédl na jehličí, které jsem tam před chvílí natrousil. Bleskurychle seskočil ze svého koně s tomahawkem v ruce.

„Střel, Charleyi!“ velel Mark tiše.

Já však pronikl houštím rovněž tak rychle, jak on seskočil z koně. Rudochovo svalnaté rámě se pozvedlo k ráně.

„Vinnetou! Chce velký náčelník Apačů usmrtit svého bratra?“

Ruka mu klesla a jeho temné oko se radostně zalesklo.

„Šarlí!“

Zavolal jen jediné slovo, avšak byl v něm výraz radosti, kterou hrdý Indsman raději tlumí, než by ji hlasitě pronesl. Potom mne objal a přitiskl k sobě. Jak jsem se z tohoto shledání těšil! Otázal jsem se:

„Co dělá můj bratr na tomto místě Ria Pecos?“

Zastrčil tomahawk za pás.

„Komančové opustili své ležení, aby dali svou krev Apačům. Velký Duch říká, že jim Vinnetou vezme jejich skalpy. Co hledá můj bratr v tomto údolí? Neřekl snad před mnoha měsíci, že opět popluje za velkou vodu k wigwamu svého otce a svých sester?“

„Viděl jsem otcův wigwam, avšak duch savany mne volal ve světle dne a ve snu noci, a já následoval jeho hlasu.“

„Můj bílý bratr jednal dobře! Srdce prérie je veliké a prostorné; zaujímá život a smrt, a kdo pocítil jednou jeho tlukot, smí sice odejít, vždycky se však vrátí. Howgh!“

Uchopiv koně za uzdu, vešel se mnou mezi stromy. Zde teprve spatřil mé přátele; ačkoli jsem se o nich ani slovem nezmínil, nebyl překvapen, nýbrž tvářil se, jako by je ani neviděl. Sáhnuv do sedlové brašny, vytáhl dýmku a sáček na tabák a usedl vážně na zem.

„Vinnetou byl daleko na severu, aby si nabral posvátné hlíny na svůj kalumet, a Šarlí bude první, který s ním bude kouřit.“

„Dnes budou s mým rudým bratrem kouřit ještě jiní. Slyšel velký náčelník Apačů o Sans-earovi, udatném, moudrém lovci?“

„Vinnetou ho zná, avšak dosud jej nespatřil. Sans-ear je lstivý jako had, chytrý jako liška a udatný jako pardál. Pije krev rudých mužů a poznamenává jejich smrt vřezy do pažby své pušky; avšak usmrcuje jen zlé. Vidím jeho koně; proč však nepřijde k Vinnetouovi, aby s ním kouřil dýmku míru?“

Mark vstal, přikročil k nám a bylo na něm patrno, že mu přítomnost muže, známého jako největšího, nejudatnějšího a nejspravedlivějšího bojovníka savany, působí rozpaky.

„Můj rudý bratr mluvil pravdu; zabíjím jen zlé, dobrým však patří má pomoc,“ řekl skromně.

Pokynem jsem přivolal Bernarda.

„Náčelník Apačů ať ozáří svým okem i tohoto bojovníka. Byl velmi bohatým mužem; bílí vrahové však usmrtili jeho otce a vzali jeho dolary a diamanty. Vrah je zde, na Rio Pecos!“

„Vinnetou je jeho bratr; pomůže mu zmocnit se vraha jeho otce. Howgh!“

Toto slovo bylo u Vinnetoua vždy ujištěním, které jistě splnil. Získal jsem tedy Bernardovi sílu a pomoc, nad niž nemohlo být lepší. Apač nyní naplnil svou dýmku a zapálil ji. Když vydechl kouř třikrát k nebi a třikrát k zemi, foukl jej i do čtyř úhlů světa, dal kalumet potom mně. Já učinil totéž a podal jej Markovi. Když i Marshall dokončil obřad, putoval kalumet opět do Vinnetouových rukou. Potom se dotazoval Mark Apače:

„Má můj rudý bratr nablízku mnoho bojovníků?“

„Uff!“

Toto byl Vinnetouův výraz údivu. Mark dosud neznal Apačovy zvyky, a protože dostal za odpověď jen jediné slovo, domníval se, že mu nebylo rozuměno; proto opakoval:

„Tázal jsem se, zdali má můj rudý bratr nablízku své bojovníky?“

„Uff! Můj bílý bratr nechť mně řekne, kolik je třeba medvědů, aby rozšlapali tisíc mravenců?“

„Jen jeden.“

„A kolik krokodýlů, aby pozřelo sto ropuch?“

„Jen jeden.“

„A kolik apačských náčelníků, aby zahnali tyto Komanče? Když Vinnetou vyhrabe svou válečnou sekeru, nebere s sebou své bojovníky, nýbrž jde sám; nezná jednotlivé kmeny, jejichž náčelníkem je, nýbrž je vrchním náčelníkem všech Apačů. Nechť vztyčí ruku zde či tam, vždy přispěchají mnozí bojovníci, aby vyplnili jeho rozkazy. Má mnoho jazyků, jež mu vypravují, co dělají synové Komančů, a má též mnoho nožů a tomahawků, aby své nepřátele přemohl.“

Potom se obrátil ke mně:

„Muž má hovořit činem; můj bratře, vypravuj mně, co zamýšlíš dělat s muži, kteří jsou s tebou?“

Podal jsem mu krátkou, přesnou zprávu o událostech, které nás zavedly k Rio Pecos. Naslouchal mně pozorně a pohlížel potom chvíli k zemi. Vydechnuv poslední kouř své dýmky, povstal a zastrčil kalumet.

„Moji bílí bratři, následujte mne!“

Uchopiv koně za uzdu, vyvedl jej ven a vysedl na něj; já se držel po jeho boku a tak jsme ostrým tryskem pokračovali v další jízdě. Vinnetou měl hnědého koně mohutných kostí, kterého jsem znal již z dřívějších dob. Na něm jezdíval na zvědy, když chtěl ušetřit svému hřebci Ildžimu mimořádnou námahu. Hnědák měl zevnějšek utahané drožkářské herky, a jen znalec, jakým byl Vinnetou, ho mohl použít za jezdeckého koně. Byl nedostižitelný v trysku, klidný v klusu, vytrvalý a neúnavný v kroku a měl zdravé plíce. Jeho moudrost nezadávala moudrosti Markovy kobyly, a svými ostrými, ocelovými kopyty nejednou zahnal nebezpečného šedého vlka anebo i pumu. Vsedl-li Vinnetou na něho, byl jezdec se zvířetem jedno tělo a jedna duše, jedna vůle a jedno rozhodnutí, a nikdy se nestalo, že by mu síla a vytrvalost, zmužilost a hbitost tohoto znamenitého zvířete vypověděly službu.

Když jsme dorazili k stopám Komančů, poznali jsme, že rudoši se cítí úplně bezpečni, neboť se ani v nejmenším nenamáhali zničit za sebou stopy. Tak jsme jeli asi hodinu, zastavujíce se při každém záhybu cesty, abychom prozkoumali půdu ležící před námi.

Právě jsme opět dojeli k výběžku lesa a zamýšleli jej obejet, když Apač pojednou strhl koně zpět.

Ukázal pravou rukou vpřed, kdežto zavřená levá ruka nám přikázala mlčet a být opatrnými. Vystrčil jsem hlavu a napjal svůj zrak, avšak marně; nezpozoroval jsem nic.

Vinnetou zavěsil pušku na sedlo, vytasil Bowieový nůž, slezl z koně a zmizel mezi stromy, aniž hlesl.

„Co se asi děje, Charleyi?“ tázal se Mark.

„Nevím. Zpozoroval něco podezřelého a šel, aby se přesvědčil o naší bezpečnosti. To jsi poznal z jeho jednání, a proto nemusel říci ani slovo. Musíme zde za rohem čekat, až se vrátí, anebo nám dá znamení, abychom šli dále.“

„Massa, ó, ó, být slyšet massa?“ přerušil César krátkou rozpravu.

„Co?“

„Křičet zvíře!“

„Kde?“

„Tu za roh!“

Pohlédl jsem tázavě na ostatní a žádný z nich nic neslyšel, přece však mohl mít černoch pravdu.

Tu zaznělo – a teď jsme to opravdu slyšeli všichni – vábivé volání posměváčka. Každý jiný by ty zvuky pokládal za hlas vipp-por-villa, já však věděl, že vycházely z úst Apače, neboť jsme toho volání na svých dřívějších vyjížďkách často užívali.

„Vipp-por-vill zde?“ podotkl Mark. „Rád bych příkladně věděl, kde se ten druh ptáků nezdržuje!“

„Ten druh ptáků jsi dnes slyšel a viděl poprvé: je to Vinnetou, který nás volá!“

A uchopiv uzdu Apačova koně, šel jsem za hlasem a ostatní mne následovali. Vinnetou stál několik set kroků od nás na pokraji lesa, v němž však zmizel, jakmile zpozoroval, že jsme uposlechli jeho volání. Doraziv k tomu místu, sestoupil jsem z koně a vešel pod stromy. Tam stál Apač a u jeho nohou ležel mladý muž, spoutaný svým vlastním pásem. Pohlížel na Vinnetoua v nezměrném strachu a tiše sténal.

„Sketo!“

Jen to jedno slovo vyslovil Apač a odvrátil se pak. Zajatec byl běloch. Když mne spatřil, zjasnila se jeho tvář; snad pocítil naději, když spatřil příslušníka své rasy, a ta naděje se ještě zvýšila, když nyní spatřil Marka.

„Běloch, Yankee!“ zvolal Mark, když přišel blíž. „Proč s ním jedná můj rudý bratr jako s nepřítelem?“

„Zlé oko!“ odpověděl Vinnetou krátce.

Za námi se nyní ozvalo hlasité zvolání, a když jsem se obrátil, spatřil jsem Marshalla, pohlížejícího na zajatce s nevypsatelným výrazem.

„Holfert! Proboha, co zde děláte?“

„Marshall! Master Marshall!“ odpověděl zcela zdrceně oslovený.

To tedy byl onen Holfert, bývalý Marshallův zaměstnanec a Morganův spoluviník při loupeži. Obrátil jsem se k zajatci:

„Master Holfert, hledali jsme vás již dlouho. Nechtěl byste mi říci, kde je nyní váš dobrý přítel, jenž se jmenuje Fred Morgan?“

Zalekl se.

„Jste detektiv, sir?“ otázal se.

„Kdo jsem, to v pravý čas určitě poznáte; říkám vám však, že bych s vámi nerad jednal jako soudce, neboť se kloním k názoru, že jste byl sveden. Odpovězte! Kde je Morgan?“

„Rozpoutejte mne, sir; potom vám řeknu všechno!“

„Rozpoutat vás nemohu, avšak pouta vám povolit mohu. Césare, spoutej ho volněji!“

„César je zde?“ zvolal Holfert udiven.

„César také zde, yes! Ó, kde být massa Bern, tam i vždy být nigger César.“

Přitom mu uvolnil pouta, takže muž mohl vzpřímeně sedět. Obnovil jsem výslech:

„Tedy potřetí: Kde je Morgan?“

„Na Rio Peňasco.“

„Jak dlouho jste byl s ním pohromadě?“

Zajatec mlčel. Vytáhl jsem revolver.

„Pohleďte na tuto malou věc zde, master Holfert! Vím velmi dobře, co s vámi je, avšak přesto si přeji, abyste nám o smrti svého principála a o zmizení jeho majetku řekl něco bližšího. Nebudete-li mluvit, nebo neřeknete-li pravdu, dostanete kouli. Na Západě se s loupežnými vrahy dělává ještě méně cavyků než tam na Východě!“

„Já nejsem vrah!“ blekotal muž v největších úzkostech.

„Řekl jsem vám již zcela určitě, co o vás soudím! Nyní jde pouze o to, máme-li s vámi jednat jako se zatvrzelým nebo kajícím hříšníkem. Nuže, vy jste tedy Morgana již dříve znal?“

„Je to můj příbuzný.“

„A navštívil vás v Louisville?“

„Ano.“

„Dále! Nemám chuť dávat vám spoustu otázek, protože můžete i bez nich mluvit.“

„Odejde-li master Marshall, povím všechno!“

Musel jsem mít ohled na citové hnutí zločince, tak nenadále dopadeného.

„Staň se vaše vůle!“

Pokynul jsem Bernardovi, který se vzdálil, avšak – jak jsem dobře zpozoroval – obloukem se vrátil a postavil se za strom v zádech zajatce. Chtěl bych nahlédnout do jeho srdce.

„Nuže tedy!“

„Morgan mne často navštěvoval a já jsem se jím dal svést ke hře.“

„Navštěvoval vás ve vašem bytě?“

„Ano, nikdy v obchodě. Vyhrál jsem a hrál náruživě dále. Potom jsem prohrál a prohrával čím dále tím víc, až jsem mu dlužil několik tisíc dolarů. Nemohl jsem mu je zaplatit a on mně hrozil udáním, protože jsem mu dal jako záruku směnky svého šéfa, které jsem však padělal. Protože jsem se jinak nemohl zachránit, řekl jsem mu, kde bývá uložen klíč k obchodním místnostem.“

„Věděl jste, co tam chtěl?“

„Ano. Chtěli jsme se rozdělit a potom jít do Mexika.“

„Řekl jste mu, že váš šéf má vždy u sebe hlavní klíč?“

„Ano; avšak nemyslel jsem, že ho chce zavraždit. Řekl, že ho jen omráčí. Vyčíhali jsme šéfa, kterého však Morgan neomráčil, nýbrž probodl. Potom jsme otevřeli domovní vrata a položili mrtvolu do průjezdu. O to, co jsme našli, jsme se hned na místě rozdělili.“

„On si vzal diamanty a vy to ostatní?“

„Ano. Protože jsem byl odborník, nebylo pro mne těžké zpeněžit svůj díl, ovšem stalo se to se ztrátou –“

„A nyní – aha, již tuším! Ty peníze vám nyní Morgan sebral?“

„Přesně tak.“

„Byl jste skutečně tak pošetilý a domníval jste se, že tak špatný člověk bude aspoň s vámi hrát poctivě? Vždyť jste si mohl pomyslet, že vás zavedl do divočiny jen proto, aby se zmocnil celého lupu! Jak vám uloupil peníze?“

„Včera večer měl stráž. Já pevně spal. Tu jsem pocítil dotek a procitl. Morgan mně již zatím vzal zbraně a tobolku a chystal se vrazit mně nůž do prsou. Strach mně dodal síly; odstrčil jsem jej, vyskočil a prchal. Pronásledoval mne, protože však byla tma, podařilo se mně uniknout. Běžel jsem celou noc, neboť jsem si mohl myslet, že bude sledovat mou stopu, jakmile se rozední. Teprve před chvílí jsem se rozhodl ukrýt se zde, abych si zdříml; nedostal jsem se však k tomu, neboť tudy jeli Indiáni. Proto jsem chtěl hned jít dál. Tu jsem zpozoroval tohoto rudocha a zalezl opět do houští – on mne však přece našel!“

Muž byl hrozně zchvácen. Snad byl jeho stav příčinou, že se ke všemu doznal. V jeho hlase nebylo však stopy lítosti nebo vnitřního hnutí.

Otázal jsem se Bernarda:

„Ten muž je váš. Co s ním učiníte?“

Mlčel. Snad v jeho srdci bojovaly pomsta a útrpnost. Pak položil zajatci několik otázek a obrátil se konečně k nám:

„Tento člověk je vinen smrtí mého otce a podle zákonů savany si zaslouží smrt. Jsem však žalobcem, nemohu tedy být soudcem.“

„Není toho třeba, master Marshall,“ ozval se teď Sans-ear, „příkladně jsme tady ještě my. Hlasuji pro smrt. Takový hmyz musí být vyhuben!“

„Jsem také pro smrt,“ potvrdil Vinnetou westmanův názor, „ale hlas výstřelu se slyší daleko a mohl by nás prozradit. Stromů je tady dost. Černý muž ať pověsí bílého zrádce na nejbližší silnou větev! Co tomu říká můj bratr Old Shatterhand?“

Chtěl jsem odporovat jejich rozsudku, neboť Holfert byl koneckonců svedenou obětí, ale nedostal jsem se ke slovu. Přihodilo se totiž něco neočekávaného. V posledních okamžicích jsme na zajatce nedávali pozor. Nevím, jak se zbavil pout. Snad černoch při uvolňování opasku nebyl dost opatrný; zkrátka, zajatec pojednou vstal a uháněl zoufalými skoky k místu, kde stáli koně. Byli jsme okamžitě za ním, ale přišli jsme právě ve chvíli, kdy už na Marshallově koni cválal k řece, jež zde byla asi dvě stě kroků daleko.

„Bless me!“ zlořečil Sans-ear, „tam uhání příkladně ten chlap, aniž nám řekl good bye. Honem za ním!“

Skočiv k svému mustangovi, vrhl jsem se do sedla a pobídl jej ostruhami právě ve chvíli, kdy Holfert dosáhl břehu. Když se zvíře vzepjalo ke skoku do vln, zahučel vedle mne výstřel z Apačovy stříbrné pušky. Uprchlík, střelen do hlavy, pustil otěže a zřítil se do Ria Pecos, zatím co kůň, zbavený tíhy, vyskočil opět na břeh a řehtaje hnal se k nám zpět.

Vinnetou chladnokrevně nabil vystřelenou hlaveň.

„Duch savany je spravedlivý. Bílá tvář musela zemřít. Dostal však přece kuli, čemuž bych byl rád zabránil. Nesměl uniknout živý. Velký Duch mu určil smrt.“

Skočil na koně a jel dál, aniž se po nás ohlédl.

Mlčky a vážně jsme jeli za ním. V duchu jsem zkoumal Vinnetouovo jednání a uznal jsem, že nemohl jednat jinak. Když dva ze tří soudců se vyslovili pro smrt, nebyl by můj odpor nic platný. Marshall jako žalobce tedy hlasovat nemohl a černoch podle amerických názorů nepřicházel vůbec v úvahu.

Stopy Komančů byly stejně znatelné. Že jsou na válečném tažení, o tom svědčily jejich barvy, jejich cíl však musel být daleký, jinak by byli jednali obezřetněji. Vinnetou jejich úmysl jistě znal, avšak byl příliš mlčenlivý, než aby o tom bez podstatné příčiny promluvil. Právě jsem se chtěl připojit k němu, když jsme před sebou uslyšeli výstřely: jeden – dva – tři.

Zastavili jsme se. Vinnetou nám pokynul a jel dále až k nejbližšímu záhybu. Zůstali jsme na místě. On však slezl a zmizel v houští, z něhož se brzy vrátil, aby nás pokynem ruky přivolal.

„Komančové a dvě bledé tváře!“

Poté vlezl opět do houští a my tři jej následovali, zatímco César s Hoblynem zůstali zpět u koní.

Před námi se rozšiřovalo údolí řeky v širokou kotlinu, v níž se nám rozevíral podivuhodný pohled. Těsně na pravém břehu řeky měli oba náčelníci Komančů v zemi zaražená svá kopí a o ně opřeli své štíty. Sami seděli na zemi a kouřili kalumet se dvěma bělochy, kteří seděli po obou jejich stranách. Zvířata těch obou mužů se pásla nablízku. Před nimi se odehrával divoce bojovný a přesto přátelský výjev: Komančové zde provozovali jednu ze svých válečných her, při nichž ukazují všechno své mistrovství v jízdě a užívání zbraní. Vzdálenost byla příliš značná, abych mohl pozorovat jejich tváře, proto jsem použil svůj dalekohled. Pak jsem řekl Markovi:

„Hola, kdo je to? Marku, pohlédni tam trochu!“

Sans-ear uposlechl a nařídil tam skla.

„ʼs death, to je Fred Morgan se svým synem! Už se tedy setkali a upadli mezi Indsmany.“

„Ano. Patrick byl nedaleko před námi a Morgan pronásledoval Holferta od Rio Peňasco; zde se setkali. A před Indsmany se nemusí skrývat, jak jsi již slyšel.“

„Bude to tak, avšak je to dost nemilé!“

„Proč?“

„Jak ty dva dostaneme ze středu rudochů?“

„Doufám, že nezůstanou pohromadě, neboť jistě není jejich úmyslem sdělit Indiánům něco o pokladu.“

„Bude tedy nejlépe, zůstaneme-li zde a budeme-li je pozorovat.“

„Zdá se, že jsme zde v bezpečí, neboť se nedá předpokládat, že by se některý z rudochů vrátil.“

„Nemůže sem přijít Morgan, který možná zamýšlí pronásledovat Holferta?“ tázal se Bernard.

„Dozví se od Komančů a svého syna, že jej nepotkali, a bude se domnívat, že pronásledovaný prchl jinou cestou,“ odpověděl jsem. „Zavedeme koně do úkrytu?“

Vinnetou souhlasně přisvědčil a já jsem vyšel ven, abych to obstaral. Soumarům jsme sňali břemena, protože jsme mohli očekávat delší pobyt na místě, a zavedli jsme je pak i s ostatními zvířaty dále do lesa.

Když Hoblyn spatřil kotlinu údolí, vztáhl ruku:

„Sir, tam vpravo se táhne vzhůru roklina, kterou musíme jet.“

„Tam? To je chyba!“

„Proč, Charleyi?“ tázal se Mark.

„Protože se tam nedostaneme dříve než ti dva, a tedy je také nepředejdeme. Vždyť si můžeš vypočítat, že se po odchodu Komančů hned vydají na cestu!“

„Nestarejte se, sir!“ vpadl Hoblyn. „Tu cestu zná jen kapitán a já, poručík však pojede jinou cestou, která vede o něco dál u řečiště Ria Peňasco.“

„Dobře, můžeme tedy ty lidi klidně pozorovat!“

Komančové se rozdělili na dva oddíly, které spolu zdánlivě bojovaly, tu v řadách, tu jednotlivě, a jevili při tom vytrvalost a hbitost, jež by Evropana naplnila úžasem. Sedla a obvyklé uzdy neměli. Připevní si prostě na hřbet koně buď kožešinu, nebo rohožku. Po obou stranách kožešiny je upevněn široký a velmi silný řemen, objímající i krk zvířete a sloužící k prostrčení ruky, když jezdec zamýšlí pověsit se dolů na jedné či druhé straně koně, přičemž zůstane jednou nohou viset na jeho hřbetě. Toto zvláštní sedlání a velký cvik umožňují divokým jezdcům, že mohou užívat zvířete jako záštity, postavit je mezi sebe a nepřítele a přes to mít dostatek volnosti a pohybu, aby mohli přes hřbet zvířete nebo zpod jeho krku střelit šípy, anebo, jsou-li ozbrojeni puškami, kulky na nepřítele. Bojovníci jsou při tom tak zruční, že se vrhají tu na pravou, tu na levou stranu koně s takovou rychlostí, že by vzbudila i obdiv krasojezdce. Koně při tom kráčejí tak jistě, že zřídkakdy se mine šíp nebo kulka svého cíle. Řemen, v němž visí ruka až u ramene, je připevněn na šíji koně tak, že i tehdy, když se pokrývka uvolní, neztratí jezdec oporu. Je-li smyčka dobře upevněna, nepotřebuje jezdec k provozování svých uměleckých výkonů ani pokrývky ani sedla, neboť jeho nohy visí za opatky mokasínu na nahém hřbetě tak jistě jako na bizoní kůži, která by hřbet mohla pokrývat. Střílejí-li tito zvláštní jezdci přes hřbet zvířete, pak míří shora; střílejí-li však zpod krku, kladou šíp zespodu, což je pro ně při jejich obdivuhodném cviku stejně lehké, jako by stříleli obyčejným způsobem.

Naše pozornost byla nyní obrácena k této válečné hře, jež se podobala arabské „fantazii“, a jen jedinkrát jsem pohlédl houštím směrem, jímž jsme sem přijeli – a to bylo štěstí! – neboť jsem s leknutím viděl blížit se podle okraje lesa dolů dva jezdce, kteří stopu Komančů velmi pilně pozorovali.

„Have care, muži, tam přicházejí lidé!“

Všichni pohlédli zpět a Hoblyn zvolal:

„Kapitán s Conchezem!“

„Opravdu, je to on! Rychle dál do lesa a zničit za sebou stopy!“

Za dvě minuty se tak stalo. Všichni spěchali zpět a jen já s Vinnetouem jsme zůstali tam, odkud jsme mohli příchozí pozorovat, aniž oni nás viděli.

Již byli zcela nablízku a byli by jistě zahnuli k našemu záhybu, kdyby nebyli Indiáni právě teď pozvedli válečný pokřik, znějící jako vytí zvěře. Oba jezdci se zarazili, vyhlédli opatrně ven a zavedli potom své koně na místo, kde dříve stáli naši koně. Uchýlili jsme se ke svým druhům.

Těsně za příchozími stály dva javory, k nimž se mně podařilo připlížit, abych vyslechl jejich rozhovor. Pro nepředvídané případy jsem vzal do ruky tomahawk.

„Jsou to Komančové,“ mínil kapitán. „Nesmíme se jich však obávat. Nejprve musíme zjistit, kdo jsou oni dva běloši.“

„Jsou příliš vzdáleni; nelze je poznat.“

„Mohli bychom soudit podle jejich oděvu. Předního neznám a druhý je zakryt náčelníky.“

„Kapitáne! Prohlédněte si ze čtyř koní onoho ryzáka. Má přistřižený ocas, což je v savaně a v horách zvláštností. Co o tom soudíte?“

„Carajo, je to poručíkův ryzák!“

„Myslím si totéž! Pak nebude druhý běloch nikdo jiný, nežli on sám.“

„Zcela správně! Nyní se nahýbá dopředu. Vidíš pestré sarape (Pokrývka)? Je to on! Co uděláme?“

„Kdybych věděl, co s ním vlastně máte, tedy by se dala věc nějak zařídit.“

„Teď je ovšem nutné, abych ti to řekl. Já jsem nejlepší z našich věcí ukryl v této krajině; nechtěl jsem je mít v hide-spotu, protože jsem několika našim lidem nedůvěřoval. Místa, kde věci jsou, nezná nikdo kromě mne a poručíka. Ten očekával svého otce, a místo k nám do ležení – objednal ho sem k Rio Pecos; to vzbudilo mé podezření, a protože po své poslední cestě Llanem Estacadem jel přímo sem, aniž mne vyhledal, nabyl jsem přesvědčení, že nám chce peníze vzít. S Indsmany se setkal jenom náhodou. Jde nyní o to, máme-li zajet hned k nim a potrestat ho, nebo zdali ho máme sledovat a dopadnout při činu.“

„To poslední bude rozhodně lepší. Vyhledáme-li ho tam dole, nemůžeme mu nic dokázat. On prostě řekne, že přišel jen proto, aby se setkal s otcem, a kdo ví, jaké cesty mu ještě k dosažení cíle zbudou. Jsme dva a oni také dva, a na Indsmany se nelze spolehnout.“

Conchez se zřejmě namáhal, aby kapitána od prvního plánu odvedl, záleželo mu na tom, aby zjistil, kde je ukryt poklad.

„Máš pravdu. Racurrohové jsou na válečné stezce a zdrží se zde jistě jen chvíli, potom jistě i Patrick vyrazí. Musí jet ještě značný kus cesty, než bude moci zahnout stranou, kde je ono místo; já však znám bližší cestu, po níž se tam dostaneme. On nedostane nic, jestli – jestli tam poklad vůbec je.“

„Zdali tam je? Kdo by jej mohl odnést?“

„Hm, Sans-ear a Old Shatterhand, jimž máme co děkovat za naši poslední porážku.“

„Ti? Jak ti se mohli dostat k tajemství?“

„Velmi prostě. Chtěl jsem poslat za poručíkem Hoblyna a byl jsem tak neopatrný, že jsem mu dal potřebné ponaučení. Zmizel beze stopy, a já se nemohu ubránit myšlence, že se spolčil s lovci, aby zachránil svůj život.“

„Hm, v tom případě by bylo nejlépe, kdyby – –“

„Nuže, kdyby – – –“

„Kdybychom se obrátili ke Komančům.“

„A řekli jim své tajemství? Ne? Ostatně máme ještě dost času rozmyslet si to, neboť, jak vidím, Komančové vytahují své zásobní pytle. I my můžeme něco pojíst. Přines maso!“

Když Conchez povstal, aby odešel ke koním, byl by mne nevyhnutelně spatřil; proto jsem se co nejrychleji odplížil, a skutečně nedostal jsem se ani o vteřinu dříve z dohledu jeho očí.

Když jsem se opět octl u svých přátel, oznámil jsem jim výsledek svého výletu.

„O třech nakupovačích, kteří s poručíkem jeli za kupci, neřekli příkladně nic?“ tázal se Mark. „Jeden z nich musí být s Patrickem!“

„Ne. Možná, že se ho zbavil, aby měl volnou ruku. Co však uděláme s těmi dvěma?“

„Necháme je klidně jít, Charleyi!“

Vinnetou zavrtěl hlavou.

„Moji bílí bratři ať uváží, že mají jen jeden skalp!“

„Kdo by nám jej mohl vzít?“ odvětil Mark.

„Racurrohové.“

„To se jim nezdaří. Ti se vůbec brzy odklidí, neboť jsou na válečné stezce.“

„Můj bílý bratr je moudrý lovec a dobrý bojovník, nezná však cesty Komančů. Tito rudí muži půjdou do hor ke hrobu svého náčelníka Ču-ga-chata (Tmavý Kouř), jak to dělají každý rok v ten den, kdy padl v boji s Vinnetouem.“

Nyní se mi vysvětlilo, proč pronásleduje Komanče.

„To je lhostejné,“ namítl Sans-ear. „Jsou-li na takové cestě, budou se příkladně po čertech málo starat o nás anebo o stakemany.“

„Mojí bílí bratři, učiňte, co uznáte za vhodné,“ řekl Apač. „Šetříte nepřítele, který je vrah a lupič, a za to dáte svou vlastní krev. Apač domluvil. Howgh!“

Litoval jsem, že mu musím odporovat a přiklonit se k Markovu názoru. Učinil jsem to proto, že mé city se vzpíraly dalšímu užívání zbraně, nebylo-li to za dovolené sebeobrany.

Ještě jsem se zabýval tou myšlenkou, když se ozvalo z ležení Komančů volání, svědčící o náhlé, nepředvídané události. Zpozorovali jsme, že i kapitán a jeho společník tím byli upozorněni, a proto jsem se pomalu plížil k okraji lesa, abych je spatřil.

Když jsem dosáhl místa, poskytujícího mně dobrou a bezpečnou vyhlídku, spatřil jsem Komanče stojící hustě pohromadě na břehu řeky a pozorující předmět, který jsem nemohl rozeznat. Po nějaké chvíli odešli od řeky a utvořili kolem obou náčelníků i obou bělochů kruh. Potom rychle skočili na koně a jeli dál. Vrátil jsem se.

„Co to bylo?“ tázal se Bernard.

„Našli něco v řece, snad Holfertovo tělo.“

Vinnetou napjal sluch. V tom případě byla naše přítomnost prozrazena!

„Myslí můj bílý bratr, že mrtvý muž může tak daleko plavat?“

„Za jistých okolností ano. Řeka je zde hluboká a divoká a má hladké břehy, takže se na nich tak snadno něco nezachytí.“

Aniž ještě promluvil, vzchopil se a zmizel vlevo vzhůru mezi stromy. Věděl jsem, co chce udělat. Šel asi ve stínu stromů tak daleko po řece vzhůru, až nemohl být zpozorován, pak vlezl do vody, aby doplaval na místo a přesvědčil se, který předmět upoutal pozornost Komančů.

Ačkoliv jsem věděl, že je nejvýtečnějším plavcem ze všech, které jsem znal, musel jsem přiznat, že jeho podnik není bez nebezpečí. Předně mohli kapitán s Conchezem za stejným cílem jít k řece; a za druhé mohli mít Komančové podezření a soudit, že tam, kde je mrtvý člověk se střelnou ranou, musí být také někdo, kdo tu ránu způsobil. V tom případě se dalo předpokládat, že odjeli jen zdánlivě, a že se vrátí, aby nabyli jistoty. Platí-li při válečném tažení pravidlo, že se nesmí za sebou nechat nedobytá nebo alespoň neobklíčená pevnost, tedy je i na „Divokém západě“ stejně nebezpečné nevědět určitě, koho máme za zády.

Cesta, kterou musel Vinnetou přeplavat dolů a opět nahoru, byla dlouhá asi půl míle; on jako dobrý plavec k tomu potřeboval nanejvýš půl hodiny, počítaje k tomu i cestu po zemi. Ještě však neminulo od jeho odchodu čtvrt hodiny, když vyrazil i kapitán se svým průvodcem. Zadržet jsme je nemohli.

Co jsem tušil, stalo se: jeli až k ležení Komančů a obrátili se pak k řece. Nyní šlo o to, ochránit Vinnetoua, který jistě zanechal na místě, kde vlezl do vody, své šaty a zbraně, a ponechal si asi jen nůž. Muselo se to ovšem stát, aniž jsem byl zpozorován. Uchopil jsem svou pušku.

„Zůstaňte zde!“

S těmito slovy jsem opustil úkryt a spěchal tak rychle, jak to les dovoloval, po jeho okraji, až jsem dorazil k místu, z něhož jsem mohl kulkou dosáhnout místa, kde byl předmět vržen opět do vody. Ještě jsem však toto postavení nezaujal, když kapitán pozvedl ručnici a střelil do vody. Nezasáhl. Znal jsem Vinnetouovu zručnost v ponořování. Ani ne pět vteřin po výstřelu jsem jej spatřil, jak sebou ve vodě mrská jak ryba, pak dostihl břeh a vrhl se na kapitána. Tu pozvedl Conchez karabinu.

Bleskurychlým pohybem se však odvrátil Vinnetou od kapitána, vrhl se ke Conchezovi a odrazil v tom okamžiku, když chtěl spustit, hlaveň jeho pušky vzhůru. Rána šla do vzduchu, Vinnetou mu vyrval pušku, uchopil ji za hlaveň, a učinil v tomtéž okamžiku ohromný skok stranou, neboť kapitán provedl rozmach k ráně pažbou.

Právě se chtěl vrhnout na oba najednou, když se zdola ozvalo hlasité vytí. I druhá má domněnka se splnila: Komančové se vraceli. Zaslechli výstřel kapitána a přijížděli nyní tryskem zpět.

Sotva je Vinnetou zpozoroval, vyrazil kapitánovi pušku z ruky, mrštil karabinou daleko do vody a hnal se potom skoky, podobnými skokům štvaného pardála, podél řeky vzhůru.

Takovým způsobem mohl v běhu závodit i s nejrychlejším běžcem, těm skokům naučil i mne: neběželo se při nich, nýbrž člověk sebou házel dalekými skoky vzduchem, přičemž těžiště vždy posunoval na jedinou nohu, jež sloužila samotná k odrazu, a potom, když tato byla unavena a začala se chvět, byl přenesen odraz na druhou. Netrvalo ani deset minut, a Vinnetou byl u svých šatů, potom moudře běžel ještě kus cesty, než vběhl do lesa, aby se v jeho stínu vrátil k nám.

Utíkal jsem co nejrychleji k našemu úkrytu.

„Na koně! Musíme prchnout!“ zvolal jsem.

„The devil! Kam příkladně?“ tázal se Mark. „Tam přicházejí Komančové; oba běloši jsou s nimi!“

„To je štěstí! Poženou se vedle nás a budou mít tam nahoře dost práce, aby našli Vinnetouovu stopu. Rychle, koně na okraj! Jakmile nás minou, ujíždějte co nejrychleji po řece dolů, a to po jejich vlastní stopě, aby vaši nepoznali. Zůstanu zde, abych kryl ústup a očekával Apače.“

„Ty sám?“ tázal se Mark.

„Ovšem,“ odpověděl jsem s pohledem na Hoblyna, jemuž se nemohlo důvěřovat. „Ostatní nejsou dost zkušení; musím je svěřit tobě!“

„Well, tedy kupředu; již jsou pryč!“

Skutečně pádil právě poslední Komanč vedle nás; a nyní byl výběžek lesa mezi námi a jimi, takže nás nemohli zpozorovat. Když Mark odjel s ostatními, zahladil jsem co nejlépe naše stopy. Právě jsem s tím byl hotov, když se v listí ozval šelest. Vinnetou stál přede mnou.

„Uff! Psi Komančů hledají stopu Apače. Kde jsou přátelé mého bílého bratra?“

„Jeli napřed.“

„Myšlenky mého bratra jsou vždy moudré. Bledé tváře na nás nebudou dlouho čekat!“

Oblékl si rychle šaty, které dosud nesl v ruce, a vyvedl z lesa svého koně. Pohled vzhůru mne poučil, že jsme nyní ještě před Komanči nebyli v bezpečí, a proto jsem se Vinnetoua otázal:

„Co našel můj rudý bratr v řece?“

„Mrtvé tělo bledé tváře. Vinnetou dnes dvakrát jednal jako chlapec, nemající myšlenky; on se však nebojí, a jeho bílí bratři mu odpustí!“

Bylo to doznání, které by hrdý Apač sotva někomu jinému, mimo mne, učinil. Neodpověděl jsem na ně, neboť on se již na svém koni hnal odtud jako bouře, takže jsem mu se svým mustangem sotva stačil.

KAPITOLA DRUHÁ Dark and bloody grounds (Temná a krvavá území)

Tam, kde naše cesta vedla vpravo do hor a kde odbočovala stopa Komančů, očekávali nás naši lidé. Mark slezl a s přispěním ostatních obalil kopyta koní do kusů houní, které vzal ze zásoby odňaté stakemanům. Potom jsme šli kupředu do rokle, a Vinnetou se ubíral pěšky za námi, aby zahladil stopy.

Když jsme měli první záhyb rokle za sebou, stanul jsem.

„Bernarde, podržte mého koně, než se vrátím!“

„Co zamýšlíš, Charleyi?“ tázal se Mark.

„Zůstat zde a vyčkat, co rudoši udělají.“

„Well, to je dobré! Dozvíme se aspoň, zdali prohlédli naše finty.“

Přátelé jeli dál, kdežto já vlezl do houští. Ještě jsem tam dlouho nebyl, když jsem zaslechl koňský dupot. Komančové se vraceli, nebyla to však celá tlupa, nýbrž jen polovina. Kde byli ostatní? Spatřil jsem i oba Morgany; kapitán a Conchez chyběli. Indsmani jeli velmi pomalu a pohlíželi stále k zemi. Tam, kde jsme slezli z koní a balili kopyta, se zastavili. Jeden z náčelníků, který jel v oddílu, seskočil z koně, sehnul se a zvedl ze země předmět, který jsem nemohl poznat. Ukazoval jej; a nyní prohlíželi půdu velmi důkladně. Potom měli poradu, po níž se oba běloši s náčelníkem od tlupy oddělili, aby vnikli do rokliny pěšky.

Prohlížejíce pátravě i nejnápadnější známky, kráčeli blíže ke mně; byl to pro mne nebezpečný okamžik. Ale díky naší obezřelosti nenašli ani nejmenší stopy naší přítomnosti. Když šli mimo, poznal jsem záhadný předmět v náčelníkově ruce. Byla to vlněná nit, kterou při rozřezávání pokrývek jeden z nás neopatrně odhodil; v tomto případě visel život nás všech skutečně na nitce.

Šli ještě dále do rokliny, než se vrátili. Nabyli přesvědčení, že tudy nejel ani nešel žádný člověk, a nepokládali tedy za nutné mlčet.

„Zde nikdo nebyl,“ uslyšel jsem Morgana; „koňské stopy byly naše vlastní.“

„Ale kdo byl rudoch, a kdo oba běloši, které jsme dosud nenašli?“ tázal se jeho syn.

„To zakrátko zjistíme, neboť nám nemohou uniknout. Rudoch byl nahý, proto jsme nemohli poznat, ke kterému kmeni patřil.“

„Byla-li to Holfertova mrtvola, o němž jsi mně vyprávěl, tedy nám prokázal nemalou službu.“

„Byl to on. Ale jak se octl Indián na místě, kde jsme tak dlouho tábořili? Byl tam již předtím, nebo tam přišel později? Myslím – – –“

Více jsem neslyšel, neboť již byli příliš daleko. Z toho, co jsem zaslechl, jsem však seznal, že jsme prozatím v bezpečí, a že kapitán prozatím uznal za vhodné neukázat se Komančům. Stalo se to nepochybně proto, že mohl jen v tom případě zastihnout poručíka při činu. Ovšem byla otázka, zdali se jemu a Conchezovi podaří uniknout zrakům Komančů.

Nyní tři zvědové opět dorazili k tlupě, která se na náčelníkův rozkaz obrátila a zmizela za stromy. Dosáhnuv svého účelu spěchal jsem proto za přáteli, kteří již urazili takový kus cesty, že jsem je dohonil až za půl hodiny. Vinnetou na mne tázavě pohlédl, a já jsem podal zprávu o tom, co jsem viděl.

„Well,“ mínil Mark, „tak se nám tedy příkladně podařilo zatahat je za nos.“

„Synové Komančů mají oči a nevidí, a jejich uši jsou ucpány, takže neslyší krok svých nepřátel. Moji bílí bratři, odepněte koním z kopyt mokasíny!“

Tomu vyzvání jsme vyhověli s radostí, neboť zvířata velmi nesnadno překonávala s obalenými kopyty obtíže cesty.

Obtížná byla naše jízda tou neschůdnou, skalisky posetou roklí, v níž ležely stromy, stářím anebo bouří z obou stran svržené dolů. Čím dále jsme šli, tím divočejší byla krajina, až k večeru jsme dorazili na vrchol pohoří, táhnoucího se rovnoběžně se Sierra Blanca od severu k jihu. Jeli jsme po jeho druhé straně dolů, a když slunce zašlo, dorazili jsme k místu, jež se výtečně hodilo za ležení.

Večer i noc minuly v nerušeném klidu a krátká ranní vyjížďka zpět utvrdila mé přesvědčení, že nejsme pronásledováni.

Jeli jsme nyní po půdě, jakou jsem již kdysi viděl u Colorada. Les ponenáhlu zmizel, protože nebyla voda. Bylo zde mnoho vyschlých řečišť. Všechna byla mocně vymleta a dávala svědectví o prudkosti vody, která zde kdysi proudila. Když jsme se některému z těch vzájemně spojených řečišť přiblížili, spatřili jsme protější břeh jako odstín oné půdy, na níž jsme stáli. Čím dále jsme přicházeli, tím zřetelněji se jevil přízrak, o němž jsem se právě zmínil, až jsme pojednou stáli před hlubokou propastí, jejíž hrůza byla sice zmírněna tím, že bylo na jejím úpatí tak jasno jako nahoře, při tom však příkrostí svých stěn byla cestujícím obtížnou překážkou.

Prohlédneme-li si taková údolí důkladněji, poznáme, že jistě jsou v době dešťů v celé své šířce naplněna vodou, neboť po obou jejich stráních jsou stopy po stavu vody v různých výších. Je tu vidět skaliska skvostně seskupená v tak malebné a groteskní obrysy, že by člověk tužku ani z ruky nevypustil.

Kupí se zde pyramidy a krychlové masy, stavějí se zde mocné sloupy a oblouky na sebe a nad sebou, a voda zde místy vyhloubila tak zvláštní tvary, vytvořila tak podivuhodné obrysy, že se člověk nemůže ubránit domněnce, že snad byly vytesány lidskou rukou.

Dno těch řečišť spadá ke svému středu tak příkře, že jen zřídkakdy je možné, aby se dostal někdo z vysokého břehu dolů, není-li právě dobrý horolezec. Ale vysočina je všemi směry tak zbrázděna, že je možné se dostat podél takového řečiště k pobočnímu údolí, jímž vede cesta do hlavního kaňonu. Protože ten se obyčejně táhne určitým směrem, může zcela dobře sloužit za cestu a poskytuje svou hloubkou cestujícímu tu výhodu, že nemůže být odnikud shora pozorován. Je s tím ovšem spojena také jistá nevýhoda, že ani on nezpozoruje nepřítele dříve, dokud jej nemá bezprostředně před sebou.

Jeli jsme jedním takovým údolím stále západním směrem. Čím dále jsme do něho vnikali, tím více ztrácelo svou původní hloubku, tím méně do něho ústilo údolí, až konečně jsme před sebou viděli vyvstávat lesnaté výšiny Sierra Blanca.

Na úpatí hor jsme našli opět četné potoky, jež všechny plynuly k Rio Pecos, mezi nimi i Rio Peňasco v námi hledaném údolí.

Pozdě odpoledne jsme dorazili do onoho údolí. Mělo délku asi půldruhé anglické míle a průměrnou šířku půl hodiny cesty. Vroubeno bylo koldokola lesnatými vrchy, a podél potoka byla šťavnatá zeleň. Bohužel jsme zde nesměli svá zvířata nechat pást, protože by tím byla vyzrazena naše přítomnost.

„Je toto údolí skutečně tím, které hledáme?“ ptal jsem se Hoblyna, protože omyl byl velmi snadno možný.

„Jsem si tím jist, sir. Tam nahoře pod tím zimním dubem jsem s kapitánem poprvé nocoval.“

„Navrhuji, abychom vyhledali nějaké sousední údolí a tam dovolili koním, aby se napásli. Mohla by u nich zůstat stráž, a my bychom zde měli volnou ruku.“

„To zní docela dobře,“ mínil Mark, „nemůže však nastat možnost, že budeme najednou své koně potřebovat? Já svou Tony tak daleko nepustím!“

„Well! Musíme tedy vyhledat v lese skryté místo. Prohledám s Césarem tuto stranu, a Vinnetou tak učiní na druhé straně. Vy ostatní čekejte, až se vrátíme.“

Slezl jsem z koně, uchopil svou pušku a šel s černochem do lesa, který stoupal po stráni údolí, značně strmé. Kvůli povaleným stromům a nesčetným skaliskům nebylo možné dostat se s koněm nahoru. Nešli jsme blízko sebe, nýbrž v jisté vzdálenosti souběžně spolu a urazili jsme již značný kus cesty, když pojednou César vykřikl:

„Massa, ó, ó, massa, rychle jít sem, rychle, rychle!“

Obrátil jsem se k němu, spatřil jsem, jak úprkem utíká k blízkému buku, chápe se jeho nejspodnější větve a leze nahoru.

„Co se děje, Césare?“

„Massa přijít rychle, pomoci nigger César! Ó ne, nepřijít, nýbrž utíkat a přivést všechny moc lidí, a udělat mrtvý ten netvor!“

Nemusel jsem se ptát, jakého netvora míní, neboť jsem jej viděl, jak právě vyrazil z mlází. Byl to šedý medvěd, jeden z onoho roztomilého druhu, který lovci nazývají grizzly.

Slyšel jsem lva v pustině ze sebe vyrážet zvuky, jež Arab označuje názvem „rad“, hrom; slyšel jsem řvát tygra a mé srdce při tom bylo neklidné, třebaže se ruka nesměla chvět; ale hluboké, sípavé, úskočné, démonické mručení šedého medvěda řeže do kostí a morku a způsobuje i odvážnému pocit, jako by mu trnuly zuby, jenže ten pocit nezachvacuje jen zuby, nýbrž i celé tělo.

Když byl ještě asi osm kroků ode mne vzdálen, postavil se na zadní nohy a rozevřel tlamu. On nebo já – jeden musel zemřít. Namířil jsem na oko, spustil jsem, v příštím okamžiku jsem namířil na srdce a dal druhou ránu. Odhodil jsem pušku, vytrhl jsem z pasu nůž a skočil stranou, abych mohl lépe bodnout. Obrovské zvíře kráčelo vzpřímeno jako svíce ke mně, zcela tak, jako by se byly obě koule minuly cíle – dva, tři, pět, šest kroků; právě jsem učinil rozmach k bodnutí, když mu sklesly přední pracky, vyrazilo ze sebe téměř chraptivé vytí; zůstalo asi minutu nehybně stát a pak se svalilo, jakoby poraženo mocnou ranou kyje. Jedna kulka mu vnikla do mozku a druhá do srdce a byly smrtelné. Pardál nebo tygr by byli v tom případě okamžitě zůstali ležet. Můj grizzly však šel klidně dál – ještě dva kroky, a byl bych ztracen, kdyby snad nůž chybil pravé místo.

„Ó, ó, dobře, krásně!“ volal César ze stromu dolů. „Medvěd skutečně být mrtev, massa?“

„Ano; pojď dolů!“

„Ale také jistě být mrtev, massa? Nesežrat nigger César?“

„Je nadobro mrtev.“

Tak rychle, jak se dostal nahoru, slezl César dolů; když však přišel blíž, jeho noha zaváhala. Já sám jsem se sehnul s veškerou obezřelostí k zvířeti a vrazil mu nůž opětovně mezi třetí a čtvrté žebro.

„Ó, ó, velký medvěd, být více veliký než celý César! Může César jíst medvěd?“

„Ano; pracky a kýty jsou znamenité!“

„Ó massa, dát César též pracky a kýty, neboť nigger César být moc zcela rád jíst znamenitý medvěd.“

„Obdržíš svůj díl jako každý jiný. Počkej zde; přijdu hned!“

„César čekat zde? Ó, když medvěd opět přijít k život?“

„Pak vylezeš opět na strom!“

„Když massa jít, nigger César raději hned být vylézt na strom.“

Skutečně, za okamžik nato seděl zase na větvi. Dobrák César nebyl zajíc; vůči lidským nepřátelům se držel statečně; s grizzlym se však dosud nikdy nesetkal, a proto jsem mu nezazlíval jeho opatrnost.

Nejprve jsem prohledal okolí, abych se přesvědčil, zda jsem se setkal jen s jedním medvědem, nebo s celou rodinou. Našel jsem stopy jen jednoho zvířete a mohl jsem tedy být klidný. Ostatně jsem zde s Césarem nebyl dlouho sám. Všichni teď spěchali k místu děje, protože uslyšeli mé výstřely.

Prohlásili zvíře za jedno z největších, které dosud viděli, a Vinnetou se sehnul, aby omočil svůj medicinový sáček do jeho krve.

„Můj bílý bratr dobře střelil; duše medvěda mu bude vděčná, neboť nebyla mučena, nýbrž rychle vysvobozena a může se nyní odebrat do věčných lovišť svých otců!“

Indiáni věří, že v každém medvědovi bydlí duše slavného bojovníka, která zde prodělává jakousi očistu, druh předpeklí. Vinnetou mně pak pomohl stáhnout ze zvířete kožich a vyřezat nejlepší části masa. Zbytek jsme pokryli větvemi, kameny, mechem a zemí tak, aby zbytky nebyli přilákáni supové, kteří nás mohli lehce prozradit.

Apač již předtím našel na druhé straně údolí pro nás i koně úkryt, který jsme nyní vyhledali. Protože byl dosud bílý den, mohli jsme se odvážit k rozdělání ohně, na němž jsme upekli šťavnaté medvědí pracky. Byly výtečnou pochoutkou.

Když se setmělo, zabalili jsme se do pokrývek, a když bylo určeno pořadí stráží, oddali jsme se spánku. Ten nebyl ničím rušen, a tak téměř celé dopoledne příštího dne uplynulo, aniž byla naše pozornost něčím vzbuzena.

U vchodu do údolí jsme postavili stráž; právě měl ten úkol Mark. Nebyl tam však ještě dlouho, když se vrátil.

„Přicházejí!“ hlásil krátce.

„Kdo?“ tázal jsem se.

„Nu, to příkladně nemohu ještě přesně říci, pokud nepřijdou blíž.“

„Kolik jich je?“

„Dva na koních.“

Spěchal jsem k místu, které mně označil, a poznal jsem dalekohledem oba Morgany, kteří ovšem museli ještě čtvrt hodiny jet, než dorazili do údolí. Všechny stopy naší přítomnosti byly již pečlivě vyhlazeny, a protože jsme byli také číselně v převaze, mohli jsme na ně klidně počkat.

Právě jsem se chtěl s Markem vrátit, když jsem nad námi v houští něco uslyšel. Byl to snad opět medvěd? Pečlivě naslouchajíce přesvědčili jsme se, že to jsou dvě bytosti, blížící se k nám shora.

„The devil, Charleyi, kdo to může být?“

„To zjistíme hned. Rychle do křoví!“

Ukryli jsme se, takže nás větve zakrývaly, byli jsme však připraveni k obraně, kdyby šlo o nějaké divoké zvíře.

Za několik minut jsme poznali, že neběží o zvěř, nýbrž o dva muže, kteří své koně vedli za sebou. A ti dva byli – kapitán a Conchez. Jejich zvířata byla značně uštvána, a také zevnějšek jezdců svědčil o tom, že měli za sebou namáhavou cestu.

Nedaleko našeho úkrytu zastavili, neboť odtud měli volnou vyhlídku do dálky.

„Konečně!“ zvolal kapitán s povzdechem ulehčení. „To byla jízda, jakou bych nerad ještě jednou prodělal. Ale přicházíme v pravý čas; ještě zde nikdo nebyl.“

„Podle čeho to poznáváte?“ tázal se Conchez.

„Moje skrýše je dosud nedotknuta. Morganové zde dosud nebyli, a jak by se jiný mohl dostat právě do této odlehlé krajiny?“

„Máte asi pravdu. Na Sans-eara a toho Old Shatterhanda tedy již nemyslíte?“

„Ne; neboť kdyby ti pronásledovali Morgany, byli by se museli nevyhnutelně srazit s Komanči, a ti by jim k další jízdě odňali chuť.“

„A kdo byl tedy onen nahý Indián v Rio Pecos a mrtvý běloch ve vodě?“

„To ovšem nevím. Škodit nám však nemůže nikdo, neboť máme Komanče mezi sebou a každým, koho by snad napadlo nás následovat.“

„Jste si tím jistý, že máme rudochy za sebou?“

„Tak jistý, jako vidím tebe vedle sebe. Indiána skolili, byl-li jejich nepřítelem – čemuž však nevěřím, neboť Apač se sem neodváží – a potom šli za nimi. Vždyť jsme jeli takovým kvapem, že jsme zanechali stopy znatelnější než stádo bizonů.“

„A najdou-li nás zde?“

„To nám neuškodí; jsme jejich přátelé. Budou se možná divit, že jsme se jim nedali poznat, to jim však vysvětlím tím, že jim budu vypravovat o poručíkovi, který – carajo, ať visím, nepřichází-li tam!“

„Je to on! A jeho otec!“

„Dobře, konečně jej máme; teď zkusí, co to znamená, podvádět náčelníka a své přátele!“

„Přicházejí sami, a to je důkaz, že jsou nám Komančové v patách. Ale řekněte, kapitáne, chcete dnes peníze skutečně vyzvednout v mé přítomnosti?“

„Ano.“

„Pro koho?“

„Pro nás.“

„Pro nás? Jak to míníte? Pro nás – to může znamenat pro celou tlupu anebo jen pro nás dva.“

„Co by ti bylo milejší?“

„To se dá snadněji myslet, nežli říci, kapitáne. Ale představíte-li si, jak to teď v hide-spotu vypadá, bude myslím lépe, abychom se tam již nevraceli. Jestliže se člověk dlouhou dobu namáhal, přeje si odpočinek a klid, a myslím, že to co k tomu potřebujete, máte zde ve skrýši v hojném nadbytku, tak hojném, že i pro mne z toho něco odpadne.“

„Mluvíš jako kniha, a já ti dám za pravdu. Ale nyní především běží o to, abychom tam těm dvěma poklepali na prsty. Pojď nahoru! Tam je pro nás místečko, nad něž si nemůžeme přát lepší, a poklad, který chtějí vyzvednout, leží zcela blízko.“

Mínil snad kapitán místo, kde jsme tábořili? Vedli koně přímo tím směrem, a my je sledovali. Byli tak bezstarostní a nepozorní, že ani nezpozorovali stopy, které jsme s Markem zanechali. Ovšem bylo k tomu třeba bystrého oka.

Naši lidé zpozorovali, že se blíží něco neobyčejného, a povstali. Ještě dnes vidím výraz tváře obou ctihodných mužů, když vstoupili na mýtinu, poznali Indiána, kterého zamýšleli zabít. Téměř jsem se zasmál.

„Hoblyn!“ zvolal Conchez, poznávaje svého dřívějšího druha.

„Hoblyn?“ tázal se kapitán. „Skutečně! Jak ses sem dostal, a kdo jsou ti lidé zde?“

Vtom jsem k němu zezadu přikročil a poklepal mu na rameno.

„Známí, samí známí to jsou, kapitáne. Jen přistupte blíž, usedněte a udělejte si pohodlí!“

„Kdopak jste, seňore?“ tázal se mne.

„Nejprve vám tyto muže představím, a já přijdu na řadu až naposled. Tento černý master zde se jmenuje César a cestoval s jistým masterem Williamsem, kterého jste nepochybně znal. Tento bílý gentleman je pan Marshall z Louisville, který má vyrovnat malý účet s Morgany, s těmi, jež vám zamýšlejí vybrat hnízdo. Tento hnědý seňor se jmenuje Vinnetou; to jméno jste zajisté již slyšel, proto vám o něm nebudu dlouho řečnit. Tohoto gentlemana nazývají obyčejně Sans-ear, a mne někdy jmenují Old Shatterhand.“

Muž byl tak zaražen, že nebyl schopen řeči. Nakonec vykoktal ze sebe výkřik:

„Je to možné?“

„Úplně! Usedněte pohodlně, tak jako já to učinil, když jsem vás vyslechl v hide-spotu. Ležel jsem těsně za vámi a vzal si na památku jednu z vašich bambitek. Předevčírem jsem ležel blízko vás, když jste pozorovali Komanče a vzájemně jste ulehčovali svým srdcím. Césare, vezmi těm seňores zbraně a svaž jim trochu nohy i ruce!“

„Seňore – –!“ vyjel si kapitán.

„Dobře! Dobře! Mluvíme s vámi, jak se mluví se stakemanem. Nenamáhejte se, neboť vám říkám: než Morganové dorazí do údolí, budete buď spoutáni nebo mrtví.“

To všechno je stihlo tak neočekávaně a rychle, že ani neměli kdy postavit se na odpor.

„Řekněte, seňore kapitáne, kde je ta skrýše, po níž Morgan tak touží?“ tázal jsem se.

„Ty věci vám nepatří!“

„Zcela jak si přejete; možná však, že snad přece budou naše. Nechci vás nutit, abyste nám řekl své tajemství, avšak jednu otázku přece zodpovíte: co se stalo s takzvanými nakupovači kožešin, kteří šli s vaším poručíkem a s kupci, které pronásledovali?“

„Kupci – hm, to já nevím – –“

„Well, nyní to vím já. A nakupovači?“

„Dva se asi vrátili do hide-spotu a třetího zavraždil poručík cestou. Našli jsme jeho tělo.“

„To jsem si myslel! Nyní si vezměte klidně roubík do úst! Je to proto, abyste nás oněm dvěma ‚carajos‘ neprozradili.“

Právě jsme s nimi byli hotovi, když se Morganové objevili u vchodu k údolí. Stanuli zde na minutu a rozhlíželi se po terénu. Potom pobodl Patrick koně ostruhami a ujížděl klusem k nám; jeho otec následoval stejně rychle. Nezdálo se, že mají úmysl zdržet se déle. Právě proti nám, asi dvacet kroků od našeho ležení, rostlo mladé ostružinové mlází; tam zamířili.

„Zde je to, otče!“

„Zde? Zde by nikdo nehledal poklad!“

„Ven s ním a potom pryč odtud! Nevíme, kdo byli ti dva běloši, a zdali se Komančům podařilo je chytit.“

Seskočili z koní a uvázali je poblíž potoka. Zatímco zvířata pila, poklekli jezdci, odložili své zbraně a začali odstraňovat noži křoví. Objevila se humusová půda, kterou vyhrabávali.

„Zde!“ zvolal Patrick po chvíli a ukázal balík, jenž byl pečlivě zašitý v chlupaté bizoní kůži.

„Je to všechno?“

„Všechno, bankovky, směnky a tak dále. Nyní zasypat díru a pryč odtud!“

„Snad se zde zdržíte o něco déle?“

Ta slova pronesl Mark, kdežto já se postavil skokem mezi ně a jejich zbraně. Ostatní na ně namířili pušky. Mark stál před oběma muži jako tygr, chystající se ke skoku na svou kořist. V první chvíli byli úplně překvapeni, vzpamatovali se však rychle a chtěli se chopit zbraní. Namířil jsem na ně revolver.

„Stůjte tam, kde stojíte, neboť každý pokus učinit krok vás bude stát život!“ řekl jsem.

„Kdo jste?“ otázal se Fred Morgan.

„Ptejte se takzvaného mastera Mercrofta, svého syna.“

„Kdo vám dal právo nás zde přepadnout?“

„My sami, právě tak jako vy jste si dali právo napadat druhé, jako například mastera Marshalla v Louisville, později vlak a předtím ještě farmu jistého Marka Jorrockse, který nyní stojí před vámi. Buďte tak laskaví a lehněte si na zem!“

„To neuděláme!“

„Uděláte to, řeknu-li vám naše jména. Zde stojí Vinnetou, náčelník Apačů; tady je Sans-ear, dřívější Mark Jorrocks, a kdo jsem já, to vám zajisté váš syn již vypravoval. Počítám do tří; nebudete-li potom ležet, jste ztraceni. Jeden –“

Se zaťatými pěstmi uposlechli.

„Césare, spoutej je!“

„César bude svázat velmi pěkně, zcela pevně, massa!“ mínil černoch a činil se všemožně, aby dostál co nejlépe svému úkolu. Bernard byl dosud u zajatců; nyní ho vystřídal černoch, a Marshall přikročil k nám. Když ho Fred Morgan uviděl, rozevřel oči, jako by viděl strašidlo.

„Marshall!“

Ten ho změřil krátkým pohledem, nepromluvil však ani slovo. Jeho pohled řekl více než slova, bylo v něm chladné, klidné rozhodnutí o spravedlivé odplatě.

„Césare, přiveď sem ostatní!“ řekl Mark. „Ani my nemáme příkladně důvod zdržet se zde příliš dlouho a odsoudíme ty lidi krátce a bez obalu.“

Černoch přivedl Concheze a kapitána. I Hoblyn přišel za nimi. Doposud se choval lépe, než se dalo od stakemana očekávat.

„Kdo má mluvit?“ tázal se Bernard.

„Charleyi, ty!“ mínil Mark.

„Ne. My všichni jsme zde stranami, jen Vinnetou je nestranný. Je vládcem prérie, ať tedy řídí jednání!“

Apač pokynul souhlasně hlavou.

„Náčelník Apačů slyší mluvit ducha prérie; bude spravedlivým soudcem synů bledých tváří. Moji bratři, vezměte do rukou svoje zbraně, neboť jen muži mohou zajatce soudit!“

Byl to indiánský zvyk, a my uposlechli. Začal:

„Jak zní jméno tohoto bělocha?“

„Hoblyn,“ odpověděl Mark.

„Co učinil?“

„Byl stakemanem.“

„Viděli moji bratři, že zabil někoho z jejich přátel?“

„Ne.“

„Doznal dobrovolně, že je vrah?“

„Ne.“

„Komu dosud pomáhal, stakemanům anebo mým bratřím?“

„Nám.“

„Ať tedy moji bratři soudí srdcem a ne zbraní. Vinnetou si přeje, aby ten muž byl propuštěn na svobodu, nechť se však již nevrací k stakemanům.“

Souhlasili jsme s tím, a Apačův výrok se tak srovnával s mým názorem, že jsem uchopil pušku a nůž Freda Morgana a podal je Hoblynovi.

„Vezměte! Jste svobodný a smíte opět nosit zbraň!“

„Děkuji vám, sir!“ zvolal radostně. „Nezklamete se ve mně!“

Bylo zřejmé, že měl dobrý úmysl slib dodržet. Vinnetou pokračoval:

„Kdo je tato bledá tvář?“

„Náčelník stakemanů.“

„To stačí; ať zemře. Smýšlejí moji bratři jinak?“

Nikdo neřekl ano; a rozsudek tím byl potvrzen.

„A jak se jmenuje tento muž?“

„Conchez.“

„To je jméno, jaká si dávají falešní muži v jižních oblastech. Čím byl?“

„Stakemanem.“

„Co zde hledal? Chtěl své vlastní přátele podvést o poklad; má dvě duše a dva jazyky; ať zemře!“

Ani tentokrát nikdo nic nenamítá]. Vinnetou pokračoval:

„Nesmějí však zemřít rukou muže, nýbrž rukou toho, který sám bude odsouzen. Jak se nazývá tento muž?“

„Patrick.“

„Sundejte mu pouta. Nechť hodí stakemany do vody, neboť žádná zbraň se nesmí dotknout jejich těla, nýbrž ať zahynou ve vodě.“

César ho rozpoutal, a zatím, co všichni měli na něj namířeny ručnice, vykonal rozkaz s ochotou, jakou jeví jen zatvrzelí zločinci. Viděl, že je ztracen, a bylo mu snad zadostiučiněním, že mohl vykonat na svých dřívějších společnících tak hnusný úkol. Musel jsem se odvrátit; nemohl jsem pohlížet na místo, kde umírali dva lidé desetkrát zaslouženou, přece však násilnou smrtí.

Za dvě minuty bylo po všem. Patrick se dal opět spoutat; nic jiného mu nezbývalo.

„Kdo jsou tyto dvě bledé tváře?“ tázal se Vinnetou.

„Je to otec a syn.“

„Z čeho je moji bratři obviňují?“

„Obviňuji je z vraždy své ženy a svého dítěte,“ odpověděl Mark.

„Obviňuji otce z loupežné vraždy, spáchané na mém otci,“ dodal Bernard.

„A já obviňuji otce z loupežného přepadení vlaku a z vraždy železničního zřízence,“ dokončil jsem já. „Obviňuji syna z pokusu vraždy na mně a na vás. To je dost, více nemusíme přednést!“

„Můj bílý bratr správně řekl: to je dost. Nechť zemřou. Ať je černý muž usmrtí!“

„Stůjte!“ zvolal Mark. „To nedopustím. Já jsem je pronásledoval mnoho let; to, co udělali mně, je jejich nejstarší zločin. Jsou moji a já je nepřenechám nikomu jinému. Jejich životy patří mně a jejich vroubky přijdou na mou pažbu. Potom bude Sans-ear klidný, a on i Tony nechť potom naleznou klid v některé horské roklině anebo venku v prérii, kde odpočívají kosti tisíce lovců!“

„Žádost mého bratra je spravedlivá; nechť si vrahy vezme!“

„Marku,“ pravil jsem šeptem, sehnuv se k němu, aby nikdo má slova neslyšel – „nepotřísni se krví těch lidí tím, že je bezbranné chladnokrevně zastřelíš. Taková pomsta zbavuje křesťana cti a je hříchem. Přenech je černochovi!“

Lovec pohlížel zamračeně do země a mlčel. Abych mu ponechal čas, šel jsem s Bernardem ke koni Freda Morgana. Našli jsme v jeho sedlových brašnách několik perel, které klenotník uznal za své; dál nic. Pak jsme prohledali samotného Morgana a našli konečně balíček, jenž byl jelení šlachou přišit na vnitřní straně jeho buvolí košile. Obsahoval bankovky značné ceny; byl to zajisté podíl, který odňal Holfertovi. Bernard si balíček vzal.

V tom okamžiku jsem zaslechl z místa, kde stáli naše koně, úzkostlivé funění. Zdálo se mně, jako by to byl můj mustang. Šel jsem blíž a viděl, jak kůň se zježenou hřívou a svítícíma očima se snaží utrhnout řemen. Buď byl nablízku dravec anebo zde byli Indiáni. Tu jsem varovně vykřikl; nebyl jsem však slyšet, neboť v tom okamžiku zaznělo od louky strašné vytí.

Rychle jsem skočil k okraji houští a pohlédl skrze větve. Co jsem spatřil, bylo hrozné. Celé prostranství se hemžilo rudochy. Tři nebo čtyři klečeli na Markovi, kterého strhli k zemi; současně dva vlekli Vinnetoua svými lasy po zemi; Hoblyn ležel na zemi s rozbitou hlavou a Bernarda jsem ani nerozeznal, tolik rudochů jej drželo. Kde vězel César, jsem neviděl.

Racurrohové tedy kapitána skutečně pronásledovali, přiblížili se v době soudu nepozorovaně k nám a nyní přepadli mé přátele tak rychle, že odpor by byl šílenstvím. Co jsem mohl učinit? Nic, než zachránit sebe sama! Mohl jsem snad půl tuctu Indsmanů postřílet, ale komu by tím bylo pomoženo? Usmrcen, kromě Hoblyna, nebyl nikdo, a jak dalece jsem Komanče znal, dalo se očekávat, že přepadené povedou s sebou jako zajatce, aby je pak doma umučili. Vrátil jsem se proto k svému koni, odvázal jej, lezl a táhl jej za sebou, co nejrychleji vzhůru. Zachránit něco, k tomu se mně nedostával čas, neboť mne rudoši viděli vcházet do houští a mohl jsem očekávat, že se budou snažit, aby mne polapili.

Značně strmé stoupání mně nadmíru komplikovalo pochod s koněm; když jsem však dorazil nahoru, přestalo houští, které mně až dosud překáželo. Skočil jsem tedy na koně a uháněl po táhlém břehu hory tak rychle, jako by se celá indiánská horda za mnou hnala. Na druhé straně to šlo opět z kopce do údolí. Nenamáhal jsem se ani, aby po mně nezůstala stopa, neskrýval jsem ji, ba naopak věděl jsem, že bude jistě nalezena a sledována, a chtěl jsem jí použít ke lsti.

Tak jsem jel bez překážky značný kus dne k západu, až jsem dorazil k řece, která mně mohla posloužit. Zahnul jsem s koněm do vody, jejíž dno bylo skalnaté, a v němž nemohly zůstat stopy, a jel jí tak dlouho vzhůru, až jsem měl za to, že pronásledovatelé v stíhání ustanou; potom jsem se vrátil oklikou k východišti svého útěku.

Slunce již zašlo, když jsem spatřil vrchy, za nimiž leželo osudné údolí. Dále jsem se dnes nesměl odvážit, a proto jsem si vyhledal v lese mechovité místečko, hodící se k táboření. Můj kůň byl tak unavený, že neměl ani chuť k žrádlu, nýbrž vrhl se vedle mne na zem.

Jak rychle se poměry změnily! Nebyl jsem však naladěn k sentimentálním úvahám; zde mohl jen čin zachránit, co se dalo, a abych byl toho činu schopen, potřeboval jsem především odpočinek a spánek. Zavřel jsem oči a – – – otevřel je opět, až když stálo slunce již vysoko na nebi. Tak dlouho jsem spal.

Nyní jsem především vyhledal skryté místo, kde byla pastvina; tam jsem uvázal koně a vydal se pěšky na cestu, abych navštívil místo včerejší katastrofy. Byl to nadmíru nebezpečný podnik, avšak musel jsem se k němu odhodlat, chtěl-li jsem být přátelům nějak užitečný. Krok za krokem jsem se proto plížil vzhůru. K cestě, kterou by byl zdlouhavý pěšák prošel za deset minut, jsem já potřeboval plné dvě hodiny. Polom jsem lezl s desateronásobnou opatrností z kopce dolů. Právě jsem chtěl obejít starý dub, když jsem zaslechl zvláštní zvuk.

„Pst!“

Ohlížel jsem se, nic jsem však nepozoroval.

„Pst!“

Nyní jsem poznal, že zvuk přichází shora.

„Pst, massa!“

Ah, tam nahoře nad první větví stromu byla vyhnilá díra a z té se na mne přívětivě šklebila Césarova černá tvář.

„Počkej, massa; César přijít!“ zašeptal.

Zaslechl jsem hřmot, jaký slýcháme v pokoji, pracuje-li kominík vedle v komíně – a hned nato se hýbaly větve lísky, obklopující kmen stromu.

„Massa jít sem do pokoj; žádný Indián pak nenajít moudrý César a massa!“

Vlezl jsem dovnitř a octl jsem se v dutině stromu, jejíž otvor byl keřem lísky úplně zakryt. Prostor byl dost veliký.

„Lack-a-day, jak jsi našel tuto skrýš?“ tázal jsem se.

„Zvíře prchnout před César, vlézt do strom a koukat se z okna. César může též dělat tak.“

„Jaké zvíře to bylo?“

„César nevědět. Bylo tak velké, mělo čtyři nohy, dvě oči a ocas.“

Tento důkladný a duchaplný popis mne poučil, že to byl mýval.

„Kdy jsi našel ten strom?“

„Hned, když přijít Indián.“

„Tedy jsi zde vězel od včerejška! Co jsi všechno slyšel a viděl?“

„César vidět a slyšet moc Indián!“

„Dále nic?“

„Nebýt to dost?“

„Nebyli až zde rudoši?“

„Byli zde, být hledat, ale nenajit César. Potom udělat večer oheň a péci kýty medvěda, kterého massa zabít. Proč rudoši smět žrát náš medvěd?“

Nelibost dobrého černocha byla zajisté oprávněná, nedalo se však na věci nic změnit.

„Dál!“

„Potom být den a Indián jít pryč.“

„Ah, pryč! Kam?“

„César nevědět, neboť nemoci jít za nimi, avšak vidět jít moc Indián ven z údolí. Malé okno nahoře vidět všechno. Byl také při tom massa Vinnetou a massa Mark a massa Bern. Mít mnoho provaz a řemen na těle.“

„A potom?“

„Potom? Potom plížit se Indián tam a Indián sem, Indián chtít César chytnout, avšak César být chytrý.“

„Kolik je jich zde ještě?“

„Nevědět, César, avšak kde být, to vědět.“

„Nuže, kde?“

„Tam u medvěd. César může vidět oknem.“

Pohlédl jsem vzhůru; vylézt tam bylo možné, dokázal to i César. Pokusil jsem se o to sám, a podařilo se to. A skutečně, u kmene buku, na kterém se César zachránil před medvědem, jsem spatřil dřepět Indiána. Zajatce odvedli, avšak zanechali v údolí tajnou stráž, která nás měla chytit v případě, kdybychom se vrátili.

Co jsem měl dělat? Opět jsem slezl.

„Je tam jen jeden, Césare!“ řekl jsem.

„Někde být ještě jeden a ještě jeden, avšak César nevědět.“

„Očekávej mne zde!“

„Massa chtít jít? Oh, massa, raději zůstat zde u César.“

„Musíme zachránit své přátele, Césare.“

„Zachránit? Zachránit massa Bern? Oh, oh, to být pěkné a být velmi moc dobré! César též spolu zachránit massa Bern a massa Mark a massa Vinnetou!“

„Buď tedy tiše, aby tě nezajali!“

Opustil jsem dutinu. Ovládal mne příjemný pocit u vědomí, že je alespoň jeden z nás zachráněn, byť to byl starý černoch. Ostatně jsem musel přiznat, že postavení stráže u zbytků medvěda bylo velmi moudrým kouskem. Svou přitažlivostí nás mohlo maso uvést do zkázy.

O hodinu později jsem již byl na druhé straně údolí, ani ne tři lokty vzdálen od Indiána, jenž seděl nehybně jako socha, nehýbaje ani údem, kromě dvou prstů pravé ruky, které si pohrávaly s malou píšťalkou, visící na krku. Věděl jsem, že zvuků těch píšťalek je používáno jako znamení; bylo snad v tomto případě též něco podobného umluveno?

Indián byl ještě mladý, sotva osmnáctiletý; snad bylo toto válečné tažení jeho prvním. Měl velmi zajímavou hlavu, a vkus jeho šatů i jemnost práce na jeho zbraních svědčily o tom, že je synem významného bojovníka. Měl jsem jej usmrtit? Měl jsem zničit ten mladý, nadějný život? Ne.

Posunul jsem se tiše, zcela tiše kupředu, uchopil levicí jeho hrdlo a dal mu pravicí opatrnou ránu, která by staršímu muži nebyla uškodila; tohoto mladíka však ihned omráčila. Potom jsem jej spoutal, dal mu roubík a přivázal jej ke stromu, takže byl houštím úplně zakryt a nemohl ho nikdo vidět. Píšťalku jsem mu vzal. Pak jsem se skryl, nasadil píšťalku k ústům a vyrazil krátký, polohlasný hvizd. Hned cosi zašelestilo proti mně v houští: vyrazil z něho starý Indián a skokem běžel blíž. Rána pažbou ho srazila k zemi. Nechtěl jsem ho usmrtit, nýbrž jen omráčit.

Byli zde snad více než tři nebo čtyři Indiáni, a přivolat je všechny pískáním a skolit je, bylo nemožné. Především jsem musel zjistit, kde byli koně; to bylo nebezpečné. Napodobil jsem proto krátké řehtání hřebce, a hle, právě tam, odkud vyšel Indián, a kde dříve stáli naši koně, zazněla mnohohlasná odpověď.

Nyní jsem se musel spolehnout na své štěstí. Spoutal jsem starého Indiána jeho vlastními řemeny, přehodil jsem si mladého na rameno a spěchal jsem pod ochranou stromů podél krátkého záhybu, tvořícího pozadí údolí, k místu, kde stáli koně. Bylo jich šest; a to byl jistý důkaz, že zde číhají ještě čtyři Indiáni. Stáli nepochybně blíže ke vchodu, takže jsem měl vzadu dost času k svým přípravám.

Nejprve jsem vylezl nahoru k Césarovi. Ten pohlížel oknem dolů. Když mne spatřil přicházet, spustil se dolů a pohlížel skrze lískové proutí.

„Massa, oh, být chytnout Indián! Massa už udělat Indián mrtvý?“

„Ne; chci ho jen mít jako zajatce. Chceš zachránit massa Bernarda?“

„Oh, César být rád zachránit dobrý massa Bern. Jak to musí udělat César?“

„Vezmeš zde toho Indiána a poneseš ho přímo dolů z kopce, až přijdeš k velké hickoře. Tam ho položíš na zem a počkáš na mne.“

„César to udělat, massa!“

„Jeho pout se ani nedotkneš. Dostane-li se na svobodu, jsi ztracen!“

„César nebýt ztracen!“

„Dobře, tedy kupředu!“

Obrovský černoch si vhodil Indiána na rameno a sestupoval z hory dolů. Já jsem se vrátil ke koním Komančů. Odvést všech šest koní po takové půdě, to znamená, vyvést je z údolí nahoru a po druhé straně je svést opět dolů, bylo těžkým úkolem. Sám jsem jej však mohl provést lépe nežli s černochem, protože indiánská zvířata mají nepřemožitelný odpor proti černé rase, jejíž výpary jsou jim odporné. Vyšvihnout se na hřbet kůň černochovi dovolí, avšak zdráhá se za ním jít.

Co jsem již dříve zpozoroval, ukázalo se pravda: naše poklady – jak ty, které jsme přinesli z hide-spotu, tak i Morganovi odňatý balíček – byly ztraceny – zlato je deadly dust, smrtící prach. Ze sta těch, kteří se za ním v diggins a na Západě honí, devadesáti přináší smrt. Lesk a zvuk svůdného kovu budí démony, a jen pod přísnou záštitou zákona se osvědčuje jeho blahodárná činnost.

Vzal jsem podbřišní řemen jednoho z koní a uvázal hlavu prvního vždy k ocasu druhého, takže šli v řadě za sebou. Potom jsem prvního uchopil za uzdu a šel vzhůru po strmé skále. Měl jsem se zvířaty pernou práci, a ostatní Indiáni byli asi značně vzdáleni, že neslyšeli dupot a funění koní, přece jsem se však dostal šťastně nahoru a na druhé straně dolů. Rudoši již neměli koně a nebylo jim tedy umožněno dohonit ostatní. Rovněž tak zmařen byl jejich úkol, mne a Césara zajmout nebo nás usmrtit.

Černoch seděl pod označeným stromem a střežil Indiána. Bylo mu asi, samotnému s nepřítelem, krušno u srdce, neboť při mém příchodu si zjevně radostně oddechl.

„Oh, krásně, že přijít massa. Indián vyvalovat oči jako ďábel, on mručet a chrochtat jako dobytek, avšak nigger César dát mu šňupec na hubu, aby být ticho!“

„Nesmíš ho bít, Césare, není to rytířské, a kromě toho je to urážka, kterou Indián splácí smrtí. Kdyby se dostal na svobodu a někdy se s tebou setkal, byl bys ztracen!“

„Nigger César ztracen? Oh, oh, massa! Pak raději hned zabít Indián, aby nebyl ztracen.“

A skutečně vytasil svůj nůž a nasadil jej na Komančova prsa.

„Počkej, Césare, žádnou vraždu! Necháme-li ho naživu, přinese nám velký užitek. Pomoz mně přivázat ho na koně.“

Vytáhli jsme Indiánovi z úst roubík.

„Můj rudý bratr smí dýchat, nesmí však mluvit, dokud se ho neotáži!“

„Ma-ram bude mluvit, kdy se mu zlíbí,“ odpověděl. „Bledá tvář mne usmrtí a vezme mně skalp, i když budu mlčet.“

„Ma-ram bude žít a nechá si svůj skalp, neboť Old Shatterhand bez boje nepřítele nikdy neusmrtí.“

„Bledá tvář je Old Shatterhand? Uff!“

„Mluvím pravdu. Ma-ram již není mým nepřítelem, nýbrž mým bratrem. Old Shatterhand ho zavede do wigwamu jeho otce.“

„Otec Ma-rama je To-kej-chun (Rohatý Býk), velký náčelník Komančů, který velí bojovníkům Racurrohů. On sám Ma-rama usmrtí, protože byl zajatcem bledé tváře.“

„Chce být můj bratr svobodný?“

Indián na mne udiveně pohlédl.

„Chce Old Shatterhand propustit bojovníka, jehož život a skalp mu patří?“

„Když mně můj mladý rudý bratr slíbí, že neuprchne, nýbrž že mne doprovodí do wigwamu svého kmene, pak jej rozpoutám a dám mu koně. I své zbraně, které visí tam na sedle, si smí podržet.“

„Uff! Old Shatterhand má mocnou pěst a velké srdce; on není jako ostatní bílé tváře. Ale nemá dvojitý jazyk?“

„Mluvím vždy pravdu. Bude mne můj bratr poslouchat do té doby, než budeme stát před tváří To-kej-chuna?“

„Ma-ram tak učiní.“

„Pak přijmi z mé ruky oheň míru; nedodržíš-li své slovo, stráví jej ten oheň!“

Úkryt mého koně byl nedaleko. Přivedl jsem zvíře a vzal ze sedlové brašny dva z doutníků, které jsem si přivlastnil ze zásoby v hide-spotu. Zápalky jsem měl též, a když jsem Indiána zbavil jeho pout, zapálili jsme „habannos“ a kouřili je za obvyklých obřadů.

„Nemají bledé tváře Velkého Ducha, který jim dává růst hlínu na kalumety?“ otázal se Ma-ram.

„Oni mají ducha, který je větší než všichni duchové, ten jim dal mnoho hlíny, avšak oni kouří z dýmky jen ve svém wigwamu, neboť je naučil ‚jíst kouř míru‘ z těchto cigár, které nepotřebují tolik místa jako dýmka.“

„Uff! Si-kar? Velký Duch bledých tváří je moudrý! Tato si-kar se nese lehčeji než kalumet.“

Césarova tvář jevila velké podivení nad tím, že nyní tak pohodlně s hrozným nepřítelem kouřím doutníky, s nepřítelem, kterého mně pomáhal přivázat na koně.

„Massa, César chtít také kouřit v míru!“ řekl.

„Zde máš doutník, avšak kuř na koni, neboť musíme již vyrazit!“

Komanč si vybral koně a vyhoupl se na něj. Podle toho, jak jsem Indiány poznal, nemusel jsem se obávat, že mně uprchne. Na druhého koně vylezl César, ovšem s velkým namáháním. Ostatní jsem rozvázal a přivázal je k sobě za uzdy, takže se dali rukou vést. Potom jsem skočil i já na mustanga a dali jsme se na pochod.

Mezi úvalem, v němž jsme se zdržovali, a údolím, pro naši společnost tak osudným, se výšina zvolna skláněla k rovině. Sledovali jsme ji a objeli ji potom, abychom se dostali na stopu Komančů, kterou jsme brzy našli; že se to nestalo, aniž by nás nezpozorovali v údolí zbylí čtyři rudoši, se rozumí samosebou. Indiáni začali křičet tak, že se to daleko rozléhalo. My jsme si toho ovšem nevšímali, dokonce Ma-ram se uměl tak ovládat, že nehnul ani brvou a také neprozradil nejmenší úmysl se po nich ohlédnout.

Beze slova jsme sledovali stopu až do večera, kdy jsme dorazili k Rio Pecos a našli místo vhodné k nocování. V pokrývkách indiánských koní byla dostatečná zásoba sušeného masa, takže jsme nemuseli ani hladovět ani lovit zvěř. Od opuštěných Komančů jsme byli brzy tak vzdáleni, že nás v noci jistě nemohli dostihnout.

Ma-ram ihned ulehl ke spánku; já s Césarem jsme se střídali na stráži. Když se začalo rozednívat, sňal jsem zbývajícím koním pokrývky, uzdy a všechno, co měli na sobě, a vehnal jsem je do řeky. Přeplavili ji a zmizeli na druhém břehu v lese. Indián k tomu beze slova přihlížel.

Stopa, kterou jsme sledovali, byla velmi znatelná; Komančové se tedy cítili opět v bezpečí. Drželi se stále po pravé straně Rio Pecos a sledovali řeku dolů až tam, kde vtéká do horní Sierry Guadelupe. Zde se k mému údivu stopa rozdělila. Větší část rudochů se obrátila k horám, kdežto druhá zůstala při starém směru.

Slezl jsem, abych prohlédl stopy. Uprostřed těch druhých jsem zcela jasně viděl stopy kopyt staré Tony. Znal jsem je příliš dobře, než abych se mohl mýlit. Krátce předtím jsme našli stopy nočního táboření. Tu jsem se obrátil k Ma-ra-movi:

„Synové Komančů se odebrali do hor, aby navštívili hrob svého velkého náčelníka?“

„Můj bratr to řekl.“

„A tito zde“ – při tom jsem ukázal na druhou stopu – „chtějí zajatce dopravit do wigwamu Komančů?“

„Tak rozkázali oba náčelníci Racurrohů.“

„Komančové mají s sebou též poklady bledých tváří?“

„Oni je podrželi, protože nevědí, které z bledých tváří patří.“

„A kde mají Komančové své wigwamy?“

„V savaně, ležící na této vodě a řece, kterou nazývají bledé tváře Rio Grande.“

„Tedy v savaně mezi Apache Mountains?“

„Přesně tak.“

„Pak nebudeme sledovat stopu, nýbrž zabočíme přímo k severu.“

„Můj bratr ať činí, co chce; ale ať pamatuje, že tam není pro jeho koně voda!“

Pohlédl jsem mu ostře do očí.

„Viděl můj rudý bratr někdy hory, které leží blízko velké řeky a nemají vodu? Každá řeka dostává svou vodu z hor.“

„Můj bratr uvidí, kdo má pravdu, zdali on nebo Komanč!“

„Vím, proč nechce jít Komanč do hor!“

„Můj bratře, řekni mi to!“

„Synové Racurrohů jedou se svým zajatcem podél řeky, která dělá velký oblouk; když pojedu na jih, dostihnu je dříve, než dorazí do wigwamu.“

Mlčel, neboť poznal, že jsem ho prohlédl. Spočítal jsem stopy a našel jich patnáct; Vinnetou, Mark a Bernard byli tedy doprovázeni dvanácti bojovníky. Byli zajisté pečlivě střeženi a spoutáni, a kdybych je i dostihl, mohl jsem je vysvobodit spíše lstí než násilím.

Zahnul jsem tedy na jih a hnal koně co nejvíce. Byla to špatná a namáhavá jízda, protože jsem neznal krajinu a od Ma-rama se mně nedostalo informací. Podařilo se mi však, že již příštího dopoledne jsme byli na horách a spatřili před sebou dalekou savanu. Po levé straně se nám vstříc leskly vody Rio Pecos, k nimž jsme nyní zamířili.

KAPITOLA TŘETÍ V táboře Komančů

Les s námi sestupoval z hor a provázel nás i značný kus cesty podél řeky do prérie. U potoka, ústícího do Rio Pecos, jsme našli opět stopy Komančů. Pocházely asi z včerejšího poledne, a nedaleko nich, u druhého potoka, rudoši odpočívali a vyčkávali, až mine největší denní vedro.

I já jsem se odhodlal, že si zde odpočinu, zvolil jsem však místo nepříliš blízké řece, nýbrž více v pozadí v houštině, kde jsme byli jistěji ukryti. Ta obezřelost se brzy osvědčila, neboť sotva jsem s Ma-ramem usedl, vrátil se César, který chtěl sebe i svého koně vykoupat od řeky a volal:

„Massa, oh, oh, massa, jezdci přijít – jeden, dva, pět, šest jezdců! Utéci, massa, anebo jezdce zabíti?“

Skočil jsem rychle k okraji houštiny a zpozoroval šest koní, uhánějících k nám ve dvou tlupách po třech; oba poslední koně trojice pravděpodobně nesli balíky, kdežto na nejpřednějším vždy seděl jezdec. Měli jsme tedy co dělat jen s dvěma muži, kterých se ostatně nebylo třeba bát, neboť jsem i při té vzdálenosti poznal, že jsou to běloši.

Ale za nimi se hnalo pět postav, které nemohly být nikým jiným nežli Indiány, a bylo zřejmé, že prchající budou jimi nejvýše v pěti minutách dohoněni. Stal jsem se svědkem pronásledování, a abych se mohl rozhodnout, jak se mám zachovat, vzal jsem do ruky dalekohled.

„Zounds!“ vyletělo mně bezděčně z úst – neboť první byl Fred Morgan a druhý jeho syn Patrick.

Měl jsem je chytit nebo usmrtit? Ne, krví těch loupežných vrahů jsem si nechtěl pošpinit ruce. Chopiv se pušky, čekal jsem. Blížili se těsně u řeky, Indiáni pět set kroků za nimi. Již jsem slyšel funění jejich koní – nyní byli zde a chtěli vedle nás dál – pak jsem dvakrát vystřelil. Mířil jsem na hlavy koní – oba se zhroutili k zemi. Soumaři byli u nich přivázáni a pokoušeli se o útěk. Jezdci se váleli daleko na zemi. Chtěl jsem se na ně vrhnout.

„O – hi – hi – hiiii!“ zazněl válečný pokřik sem dorazivších Indiánů, který i Ma-ram ze sebe vyrazil, a v témž okamžiku jsem byl obklíčen. Tři tomahawky a dva nože se zaleskly nad mou hlavou.

„Cha!“ zvolal Ma-ram, pozvednuv odmítavě ruku. „Tato bledá tvář je Ma-ramovým přítelem!“

Odstoupili ode mne, avšak následky jejich útoku se nedaly bohužel napravit; shození jezdci měli dost času povstat a uprchnout do houští, koně se utrhli a skočili do vln řeky. Byli to naši čtyři soumaři; byli však velmi obtíženi a proto se hned potopili.

Čtyři Indiáni se hnali za prchajícími; pátého jsem zadržel.

„Můj rudý bratr mně řekne, proč bojovníci Komančů pronásledují své bílé přátele!?“

„Bílí muži mají ústa jako hadi; jejich jazyk mluví dvojí řečí. V noci usmrtili stráž a uprchli se svými poklady.“

„Se zlatem?“

„Vzali kov a všechny medicinové papíry, které byly v kůži.“

Poněvadž jsem ho nedržel, pádil za svými spolubojovníky. Morganové tedy měli strach, že nedostanou od Komančů své poklady a uklidili se s nimi. „Medicinové papíry“ – to byly směnkové listiny a bankovky. Právě tam, kde koně skočili do vody, řeka se zatáčela, takže tvořila vír, jenž nám odňal všechnu naději, že vlnami pohlcené věci někdy opět nabudeme – opět deadly dust, smrtící prach!

Co nyní udělat? Starost o přátele byla větší nežli žádost zmocnit se obou nepřátel. Ostatně bylo jim v patách pět Komančů, kterým jsem mohl stíhání klidně přenechat.

„Proč střelil můj bílý bratr na koně a ne na jezdce?“ tázal se Ma-ram. „Nenaučil se Old Shatterhand lépe střílet?“

„Proč neusmrtil Old Shatterhand Ma-rama, Komanče, nad jehož srdcem se již zvedal nůž? Koně usmrtil proto, že chtěl mluvit s jezdci.“

„Bude s nimi mluvit, neboť je bude se svými rudými bratry pronásledovat!“

Indiánově snaze, aby mne zdržel od pronásledování, jsem se téměř musel zasmát a odpověděl jsem:

„Nebude je pronásledovat. Bojovníci Komančů jsou moudří a udatní; sami chytí zlé bledé tváře a zavedou je do svých wigwamů. Ma-ram skočí na svého koně a bude mne následovat!“

Ta událost mně odňala všechnu chuť k odpočinku, k čemuž se přidružila i myšlenka: naši přátelé byli provázeni třinácti jezdci; oba Morgani, pět Komančů a zavražděná stráž se nyní museli odečíst, čehož výsledek byl, že jsou nyní střeženi jen pěti Indiány. Za takových poměrů bylo jejich osvobození možné.

Proto jsem koně poháněl ještě více nežli dříve. Do večera jsme urazili tak značný kus cesty, že jsem při prohlížení stopy nabyl přesvědčení, že malá tlupa jela tudy teprve v poledne. Útěk Morganů, zavraždění stráže a předpoklad, že nejsou pronásledováni, to vše zmírnilo jejich spěch.

Ačkoli se Ma-ram velmi důkladně ohlížel po místu, kde bychom přenocovali, musel se mnou ujet přece ještě téměř čtyři anglické míle, než se úplně setmělo, takže nebylo naprosto možné rozpoznat stopy. Teprve potom jsme slezli z koní. Sotva začalo svítat, jeli jsme dál.

Nyní vedla stopa od řeky dolů do savany, stále na jih. Tu a tam jsme narazili na bizoní cesty, po nichž jsme jeli dál, a při tom jsem zpozoroval, že se pronásledovaným stále a stále blížíme. Již jsem se těšil, že je v poledne dohoníme, když mne v tom jediný pohled zbavil veškeré naděje. Dorazili jsme totiž k místu, které bylo rozdupáno četnými koňmi, a odtud vedlo nejméně čtyřicet koňských stop na jih.

„Uff!“ zvolal Ma-ram.

Neřekl nic víc, avšak jeho oči zajiskřily radostí, kdežto jeho rysy se ani nehnuly. Já mu dobře rozuměl. Malá tlupa pronásledovaných se setkala s větším oddílem Komančů, který s ní teď spěchal společně domů.

„Jak daleko je ještě k ležení synů Komančů?“ tázal jsem se Indiána.

„Racurrohové nemají ležení; vystavěli si v savaně vesnici, která je větší než města bledých tváří. Pojede-li můj bílý bratr rychle, dorazí tam dříve, než slunce zmizí za travinami.“

V poledne jsme si odpočinuli a k večeru se skutečně na obzoru vynořilo několik temných pruhů, které jsem dalekohledem rozeznal jakožto dlouhé řady stanů.

Komančové se zde usadili asi proto, že to bylo blízko bizoních cest. Příchod zajatců zajisté zabral jejich pozornost tou měrou, že jsme jimi dosud nebyli zpozorováni.

Zarazil jsem svého koně.

„Jsou to wigwamy Komančů?“ tázal jsem se.

„Ano,“ odvětil Ma-ram.

„Bude tam To-kej-chun, velký náčelník?“

„Ma-ramův otec je vždy u svých dítek.“

„Nejel by tam můj rudý bratr, aby mu řekl, že ho Old Shatterhand navštíví?“

Překvapeně na mne pohlédl.

„Nebojí se Old Shatterhand tolika nepřátel? Usmrtí bizona a šedého medvěda, avšak nemůže usmrtit Komanče, kterých je jako stromů v lese.“

„Old Shatterhand zabíjí lesní zvířata, ne však své rudé bratry. On se nebojí ani Siouxů, ani Kiowů, ani Apačů, ani Komančů, neboť je pro všechny udatné bojovníky přítel a dává své kulky jen zločincům a zrádcům. Počká zde. Můj bratr ať jde!“

„Ale Ma-ram je zajatcem Old Shatterhanda, a on jej nyní ztratí?“

„Ma-ram již není mým zajatcem; on se mnou vdechoval kouř míru; je svobodný!“

„Uff!“

S tím slovem bodl koně patami a ujížděl tryskem odtud. Já a César jsme slezli z koní. Dobrý černoch se tvářil velmi povážlivě.

„Massa, co Indián dělat s černoch César, když massa ho vzít s sebou k Indián?“

„To musíme vyčkat!“

„Vyčkat být velmi moc zlá věc. Má César vyčkat, až Indián péci César na kůlu?“

„Možná, že to nebude tak zlé. Chceme-li vysvobodit tvého massa Bernarda, musíme jít k Indiánům.“

„Oh, oh, ano, César zachránit massa Bern; nechat se péci vařit a sežrat, když jen Indián pustit massa Bern!“

Své hrdinské rozhodnutí doprovázel šklebením, které by bylo Indiánům jistě odňalo všechnu chuť, načež si vzal ještě kus sušeného masa, aby před mučednickou smrtí ještě jednou užil něčeho dobrého.

Dlouho jsme na výsledek svého ohlášení nemuseli čekat, neboť se k nám zakrátko blížila četná tlupa jezdců, která se rozptýlila, utvořila velký kruh, v němž jsme byli uzavřeni, a ten kruh se potom tak zužoval, že se zdálo, jako bychom měli býti zajati. Tlupa čtyř náčelníků se k nám přiblížila jako vítr a přeskočila nás. César se zvrátil k zemi, já však zůstal klidně sedět, aniž bych hnul jen vláskem.

„Oh, oh, Indián přejet César i massa mrtev!“ řval černoch, zvedaje hlavu, aby opatrně přehlédl nový stav věcí.

„Ani jim nenapadne! Oni jen zkoušejí, jsme-li stateční a zdali se jich nebojíme.“

„Zkoušet? Oh, Indián ať přijít; César být zmužilý, moc veliký zmužilý!“

Usedl s hrozným úšklebkem, a to právě včas, neboť náčelníci slezli z koní a blížili se k nám. Nejstarší z nich se ujal slova:

„Proč nevstává bílý muž, když k němu přistupují rudí náčelníci?“

„Chce jim tím ukázat, že jsou mu vítáni,“ odvětil jsem. „Nechť moji rudí bratři mně usednou po boku.“

„Náčelníci Komančů sedají jen po boku náčelníka. Kde má bílý muž své wigwamy a bojovníky?“

Uchopil jsem pravicí svůj tomahawk.

„Náčelník musí být silný a udatný. Nevěří-li rudí muži, že jsem náčelník, nechť se mnou zápasí, potom poznají, zda mluvím pravdu.“

„Jaké je jméno bledé tváře?“

„Rudí i bílí bojovníci mne nazývají Old Shatterhand.“

„Bílý muž si to jméno asi dal sám!“

„Chtějí-li náčelníci Komančů se mnou zápasit, mohou vzít tomahawky; já budu bojovat jen rukou. Howgh!“

„Bílý muž mluví velká slova; bude mu dovoleno, aby ukázal, zda má zmužilost. Ať sedne na svého koně a jede s námi k bojovníkům Racurrohů!“

„Budou ti bojovníci se mnou kouřit kalumet?“

„Poradí se, zdali tak mohou učinit.“

„Mohou, neboť přicházím v míru.“

Skočil jsem na koně, a také César se štrachal na svého vzpěčujícího se oře. O něho se nikdo nestaral, Indián je oproti černému plemeni ještě hrdější než běloch. Mne však vzali náčelníci do svého středu, a pak jsme se hnali šíleným tryskem k vesnici, do ní a mezi řady stanů, až jsme dorazili ke stanu, před nímž se rudoši zastavili a seskočili. Učinil jsem totéž.

Césara jsem nespatřil; byl jsem obklíčen všemi bojovníky. Náčelník, jenž předtím se mnou mluvil, sáhl po mé pušce.

„Bledá tváři, dej nám své zbraně!“

„Své zbraně si podržím, neboť jsem k vám přišel dobrovolně a ne jako váš zajatec.“

„Bílý muž nám musí vydat své zbraně, dokud nebudou rudí muži vědět, co u nich chce.“

„Bojí se mne rudí muži? Ten, kdo žádá, abych mu vydal své zbraně, má před nimi strach.“

Náčelník se tím cítil poněkud dotčen a pohleděl tázavě na ostatní tři; v jejich očích asi četl uspokojující odpověď, neboť řekl:

„Bojovníci Komančů nevědí, co je strach a úzkost; nechť si bílý muž své zbraně ponechá.“

„Jaké jméno má můj rudý bratr?“

„Old Shatterhand mluví s To-kej-chunem, před nímž se nepřátelé třesou.“

„Prosím tedy svého bratra To-kej-chuna, aby mně dal stan, v němž vyčkám porady náčelníků Komančů!“

„Tvá slova jsou dobrá; bledá tvář dostane stan, a bojovníci Racurrohů se poradí, zdali s ním mají kouřit kalumet.“

Pokynul rukou a kráčel napřed; já uchopil svého mustanga za uzdu a následoval jej. Indiáni utvořili uličku, kterou jsme se ubírali, a při tom jsem zpozoroval mnohou starou i mladou ženskou tvář vyhlížející zvědavě z toho či onoho stanu, aby si prohlédla bělocha, který se odvážil vstoupit do doupěte lva.

Naštěstí to nebyl kmen, s nímž tehdy Vinnetou v Bolsón de Mapimi bojoval.

Tyto stany či chýše byly vystavěny zcela takovým způsobem, jak jsem to shledal již u severnějších Indiánů. Stavbu provádějí ženy, neboť Indián nezná jiné zaměstnání kromě války a lovu. Všechno ostatní spočívá na bedrech pohlaví, které je u nás obyčejně nazýváno slabým.

Ženy přinesou kůže, které mají tvořit stěny stanů nebo chýší, rozprostřou je na slunci a naznačí na nich úhlem tvar; potom figuru stanu vyříznou a sešijí kůže dohromady. Nyní přinesou i tyče a vše se dopraví na místo, kde má stát obydlí. Zde vyhrabou nejprimitivnějšími nástroji kruh asi dvě stopy hluboký, do něhož se zarazí potřebné množství tyčí podle zamýšlené velikosti stanu. Tyče musí být nejméně tak dlouhé, jak veliký je průměr kruhu. Nahoře se k sobě nahnou a svážou vrbovým nebo jiným proutím. Ta práce není lehká, protože ženy nebo dívky musí vylézt po tyčích vzhůru a při vázání se na nich drží jen nohama.

Když se tím způsobem zhotoví kostra, začne nejtěžší část práce, totiž pokrývání kostry kůžemi. Tyče kostry jsou uprostřed podepírány jinými tyčemi, majícími nahoře vidlice, a jsou s nimi spojeny řemeny; tím způsobem se utvoří uprostřed prvního kruhu druhý, jímž se rozdělí celé prostranství na dvě části. Oba kruhy tyčí se pokryjí kůžemi, a to tak, že nahoře zůstane otvor k propouštění kouře z ohně, planoucího uprostřed stanu. Obě kruhovitá oddělení mohou být rozdělena kůží ve více menších prostorů, podle chuti majitele.

Stan, do něhož mne uvedli, byl malý a neobydlený. Uvázal jsem venku svého koně, odhrnul jsem dveřní záclony, pozůstávající ze dvou kůží, a vešel jsem dovnitř, aniž jsem se již staral o náčelníka, jenž mne ostatně nenásledoval.

Ještě jsem tam nebyl ani dvě minuty, když se otevřel otvor a vešla stará Indiánka. Shodila ze zad na zem svazek dřeva, zmizela a po chvíli se opět vrátila s velkým, avšak polorozbitým hrncem, v němž myslím, byla voda a ještě něco jiného. Rozdělala oheň a postavila doprostřed něho hrnec.

Natáhl jsem se na zemi a přihlížel k její práci, aniž jsem slova promluvil. Věděl jsem, že bych si podle indiánského postoje tím velmi zadal, kdyby mně napadlo začít s ženou rozhovor. Také jsem věděl, že jsem zde téměř na pozorovací stanici a že mne pozorují četné oči, které jsem nemohl vidět.

Voda v hrnci začala vřít a čich mně prozradil, že se pro mne vaří bizoní maso. A skutečně: asi za hodinu mi postavila stařena žhavý hrnec mezi nohy a ponechala mně na vůli jíst podle chuti. Učinil jsem tak a přiznávám, že jsem statně jedl a nezavrhl jsem konečně ani polévku, ačkoliv nádoba nebyla čistá a jídlo neslané, protože Indián o soli nechce ani slyšet.

Popravdě řečeno, Indiáni se mnou doposud zacházeli velmi uctivě, a ještě dnes bych se sázel, že to byl jediný hrnec v celém táboře.

Po jídle jsem se natáhl na zem, podložil pod hlavu pokrývku a oddal se úvahám, které zapudily každý spánek. Proto jsem zpozoroval, že i můj kůň byl krmen a že dvě stráže obcházely tiše mou chatu. Později oheň dohořel a já usnul. Byl to zajisté předvečer důležitých událostí; probděná noc by mně byla však nepomohla. Probudil jsem se až ráno praskotem ohně, a když jsem rozevřel oči, spatřil jsem stařenu, která zase rozdělávala oheň a opět postavila známý hrnec do plamenů.

Všechno to konala, aniž na mne pohlédla, a já také nebyl její nevšímavostí uražen. Snědl jsem své maso se stejnou chutí jako včera a rozhodl jsem se pak vyjít si před stan. Sotva jsem však vystrčil hlavu, namířil jeden ze strážců na mne kopí, jako by mne chtěl probodnout.

Nechtěl-li jsem pozbýt veškeré úcty u těch lidí, nesměl jsem to strpět; uchopil jsem tedy kopí za hrotem, odstrčil jsem je od sebe a strhl je pak tak mocně k sobě, že bojovník je neudržel; pustil je a svalil se u mých nohou.

„Uff!“ zařval, vymrštil se a sahal po svém noži.

„Uff!“ řekl jsem i já, vytasil nůž a hodil získané kopí do chýše.

„Bledá tváři, dej mně moje kopí!“

„Ať si jde rudý muž pro ně!“

To se mu asi zdálo být příliš odvážným činem, avšak přišla mu pomoc, neboť se přiblížil i druhý strážce.

„Bílý muž ať jde dovnitř,“ osopil se na mne.

I on mně přistrkoval hrot svého kopí pod nos tak, že jsem se nemohl ubránit pokušení, abych neopakoval svůj dřívější experiment; v příštím okamžiku ležel i on na zemi, a jeho kopí letělo do stanu. To se oběma zdálo už příliš, a dali se do pokřiku, jímž pobouřili celé ležení.

Naproti mému stanu byl jiný značně vyšší, před jehož dveřmi stály tři štíty. Na pokřik strážců se odhrnuly záclony a objevila se dívčí hlava, pátrající po příčině křiku; dvě černé, ohnivé oči spočinuly na mně, pak hlava opět zmizela. Za několik vteřin vyšli však čtyři náčelníci a vydali se vážně k nám. Na To-kej-chunův pokyn strážci odstoupili.

„Co dělá bledá tvář před stanem?“

„Co tu dělám? Můj rudý bratr chce asi říci, co dělají tito dva rudí bojovníci před mou chýší?“

„Dávají pozor, aby se bledé tváři nic nestalo, a proto má bílý muž zůstat uvnitř.“

„Má To-kej-chun mezi svými bojovníky tak špatné muže, nebo platí jeho rozkaz tak málo, že svého hosta musí chránit stráží? Old Shatterhand nepotřebuje ochránce, neboť jeho pěst udeří každou hlavu, která zle smýšlí a pomýšlí na lež. Moji rudí bratři se mohou klidně vrátit do svého wigwamu; prohlédnu si jejich vesnici a přijdu si potom s nimi promluvit.“

Vešel jsem do chýše, abych vzal s sebou zbraně, které jsem tu nesměl nechat; když jsem však opět vyšel, uvítal mne celý les oštěpů. Byl jsem zajat! Měl jsem se bránit či ne? Šel jsem k zadní části stanu, rozehnal se tomahawkem a rozsekl ve tvrdé kůži otvor, jímž jsem mohl pohodlně vyjít. Když jsem pak obešel stan a objevil se vpředu, spatřil jsem nejprve nadmíru zaražené tváře, načež se pozvedl křik, jako by se utrhlo sto medvědů z řetězů. Náčelníci, kteří se už vrátili do svého stanu, opět vyšli, a to s kvapem, jenž nikterak nebyl v souladu s jejich hodností. Protlačili se bojovníky a zdálo se, jako by se mne chtěli sami chopit.

Bránit se zbraněmi, to nešlo, neboť bych byl ztracen okamžitě; vytrhl jsem proto z kapsy svůj dalekohled, roztáhl jej na dva díly a nastrčil je hrozivě proti nim.

„Stůjte, sice jsou všichni synové Komančů ztraceni!“

Odskočili. Tento druh nástroje dosud neznali; a i kdyby jej někdy spatřili, nemohli vědět, jaký hrozný účinek mělo jeho použití.

„Co chce bílý muž učinit?“ zvolal To-kej-chun. „Proč nezůstane ve svém wigwamu?“

„Old Shatterhand je veliký lékař bledých tváří,“ odpověděl jsem, „ukáže rudým mužům, že může usmrtit všechny duše Komančů.“

Zastrčil jsem opět dalekohled a vzal henryovku.

„Podívejte se, bojovníci, tam na ten kůl před stanem!“

Při tom jsem označil tyč, stojící před jedním ze vzdálenějších stanů. Pak jsem zvedl pušku a vystřelil. V tyči se objevila díra a shromáždění pochvalně zamručelo. Rudoch uzná zmužilost i zručnost i u svého nejhoršího nepřítele. Při druhém výstřelu vnikla kulka půl palce pod první; třetí ve stejné vzdálenosti pod druhou; teď však už pochvaly nebylo slyšet, neboť Indsmani znali jen dvojky a neměli tušení o mechanismu Henryho pušky. Při čtvrtém výstřelu stálo celé množství jako zkamenělé; při šestém a sedmém vzrostlo jejich udivení, potom však přešlo v zděšení, zračící se na všech tvářích. Tak jsem vyslal dvacet kulí, každou půl palce pod druhou, potom jsem přestal, zavěsil pušku na rameno a řekl chladně:

„Vidí nyní rudí muži, že Old Shatterhand je veliký muž mediciny? Kdo se proto pokusí jemu ublížit, musí zemřít. Howgh!“

Prošel jsem zástupem, aniž se mne někdo odvážil zadržet. Po obou stranách ulice stanů stály ženy a dívky před vchodem, pohlížejíce na mne jako na vyšší bytost. Mohl jsem zkrátka být účinkem své klamné produkce spokojen.

Před jedním z nejbližších stanů stála stráž. Uvnitř byl jistě zajatec. Kdo to asi byl? Uvažoval jsem, mám-li se stráže na to plát nebo ne, když tu jsem zaslechl z otvoru stanu známý hlas:

„Massa, oh, oh, vypustit César! Indián být chytit César a zabít a sežrat César.“

Přikročil jsem, otevřel jsem dveře a vypustil ho ven. Stráž byla tak zastrašena, že nekladla odpor, a ani mezi rudochy, kteří mne sledovali, se neozvaly námitky.

„Byl jsi sem strčen hned, když jsme vešli do vesnice?“ tázal jsem se černocha.

„Ano, massa. Indián vzít César z koně a zavést do stanu; tam vězet až dosud.“

„Nemáš tedy tušení, kde vězí massa Bern?“

„Massa Bern ani nevidět, ani neslyšet César!“

Minuli jsme několik stanů, když tu nám přicházeli vstříc náčelníci s četným průvodem. Opatrní lidé mne předběhli za stany, aby přerušili mou procházku. Položil jsem ruku na pažbu kulovnice, avšak To-kej-chun mně dával již zdaleka znamení, že nepřicházejí s nepřátelským úmyslem. Stanul jsem tedy a očekával jej.

„Kam chce můj bílý bratr jít? Pojď s námi k místu porady, kde s ním budou mluvit náčelníci Komančů!“

Předtím jsem byl „bílý muž“ nebo „bledá tvář“; nyní mne nazval svým „bílým bratrem“, získal jsem si tedy u nich trochu úcty.

„Budou moji rudí bratři se mnou kouřit kalumet?“

„Dříve s tebou promluví, a budou-li tvoje slova dobrá, budeš jako syn Komančů.“

„Moji bratři tedy ať jdou: Old Shatterhand půjde za nimi.“

Šli jsme zase zpět podél mého stanu. Kousek dál nahoře jsem spatřil uvázanou Markovu Tony a vedle ní Vinnetouova a Bernardova koně. Zajatci sami však asi nebyli nablízku, jinak bych byl zpozoroval jejich stráže.

Konečně jsme přišli k místu, kde ulice se mezi stany rozšířila a tvořila téměř okrouhlé prostranství, které bylo obklíčeno řadami Indiánů. Bylo to jistě poradní místo.

Náčelníci kráčeli přímo do středu a usedli tam; několik rudochů, zajisté vyvolených, usedlo naproti náčelníkům v polokruhu. Já nedělal okolky; usedl jsem též a pokynul i Césarovi, aby usedl za mnou.

„Proč usedá bílý muž, má-li být souzen?“ otázal se To-kej-chun.

Učinil jsem opovržlivý posunek.

„Proč usedají rudí muži, když Old Shatterhand je bude soudit?“

Přes nehybnost jejich tváří jsem, přece zpozoroval, že je ta odpověď překvapila.

„Bílý muž má žertovný jazyk, nechť však sedí. Proč však osvobodil černého muže a přivádí jej s sebou do shromáždění? Neví snad, že nigger nesmí sedět nikdy tam, kde je rudý muž?“

„Černý muž je můj sluha; rozkážu-li mu to, usedne, i kdyby zde bylo několik tisíc náčelníků. Jsem připraven, zahajte poradu!“

Věděl jsem určitě, že jen sebevědomým způsobem mohu dosáhnout spásy. Čím odvážněji jsem vystupoval, ovšem aniž bych je urazil, tím více jsem jim imponoval; trpná poslušnost by zde byla mou zkázou.

To-kej-chun zapálil kalumet a dal jej kolovat; mně podán nebyl. Když byl tento zahajovací obřad skončen, povstal a proslovil řeč. Vůči cizincům jsou Indiáni nadmíru mlčenliví; tam však, kde je toho třeba, rozvinou řečnickou pohotovost, která si nezadá s úrovní evropského shromáždění. Jsou mezi nimi náčelníci, kteří jsou svým řečnickým uměním proslulí široko daleko a kteří řeční s takovou výmluvností jako velcí řečníci civilizovaných národů. Jejich květnatá řeč živě připomíná výrazy orientálních národů. Náčelník zahájil obyčejným úvodem, obvyklým, běží-li o to, aby bylo mluveno proti bělochovi, totiž obžalobou všech bledých tváří:

„Ať bílý muž naslouchá, neboť To-kej-chun, náčelník Komančů, promluví! Uběhlo již mnoho sluncí od té doby, kdy bydleli rudí muži sami mezi oběma velkými vodami. Stavěli domy, sázeli stromy, honili bizony. Jim patřil svit slunce i déšť; jim patřily řeky a jezera; jim patřil les, hory a všechny savany této daleké země. Měli své ženy a dcery, bratry a syny, a byli šťastni! Pak přišly bledé tváře, jejichž pleť je jako sníh, srdce však jako saze kouře. Bylo jich jen málo a rudí muži je přijali do svých wigwamů. Přinesli však s sebou ohnivé zbraně a ohnivou vodu; přinesli s sebou jiné bohy a jiné kněze; přinesli s sebou zradu, mnohé nemoci a smrt. Přicházelo jich stále více přes velkou vodu; jejich jazyky byly falešné a jejich nůž ostrý; rudí muži jim uvěřili a byli oklamáni. Museli vydat zemi, v níž jsou hroby jejich otců; byli zatlačeni z wigwamů a lovišť, a když se bránili, byli usmrceni. Aby nás přemohly, rozesely bledé tváře rozkol mezi kmeny rudých mužů, kteří jsou zabíjeni a musí zemřít jako kojoti v poušti. Kletba bělochům, kletba jim tolikrát, kolik je na nebi hvězd a listů na stromech lesa!“

Hlasitý šum odměnil tuto předmluvu, pronesenou tak hlasitě, že jí bylo na všechny strany slyšet. Náčelník pokračoval:

„Jedna z těchto bledých tváří přišla do wigwamů Komančů. Tento běloch má pleť lhářů a mluvu zrádců. Rudí bojovníci vyslechnou jeho slova a budou ho soudit spravedlivě. Ať mluví!“

Usedl a pak každý z ostatních tří náčelníků povstal a každý proslovil řeč končící vyzváním, abych mluvil. Neměl jsem zatím nic na práci. Za řeči jsem vytáhl svůj malý skicář a snažil se nakreslit sedící náčelníky s pozadím bojovníků a stanů. Když byla čtvrtá řeč u konce, pokynul mi To-kej-chun:

„Co dělá bílý muž, zatím co náčelníci Komančů mluví?“

Vytrhl jsem list z knihy, povstal jsem a podal mu jej.

„Ať se velký náčelník Racurrohů podívá, co dělám!“

„Uff!“ zvolal téměř více než hlasitě, když pohlédl na list.

„Uff! Uff! Uff!“ zaznělo ještě třikrát, když si i ostatní náčelníci prohlédli, list, a To-kej-chun dodal:

„To je velká medicína! Bílý muž kouzlí duše Komančů na tuto bílou kůži. Zde sedí To-kej-chun, zde jsou jeho tři bratři a tam jeho bojovníci a stany! Co s tím chce bledá tvář dělat?“

„To rudý muž hned uvidí!“

Vzal jsem mu list a dal také bojovníkům, kteří stáli za mnou, do něho nahlédnout; žasli stejně jako jejich náčelníci. Potom jsem sbalil papír do koule a vrazil ji do hlavně pušky.

„To-kej-chune, ty sám jsi řekl, že jsem vaše duše vkouzlil na tento list; nyní ty duše vězí v hlavni mé pušky. Mám je vystřelit do vzduchu, aby je rozerval vítr a ony aby se nikdy nedostaly do věčných lovišť?“

Dojem té naivní hrozby byl drastičtější, než jsem očekával. Čtyři náčelníci vyskočili, a kolem mne se ozval jediný výkřik hrůzy. Spěchal jsem je upokojit.

„Rudí muži, usedněte a kuřte se mnou kalumet; budete-li mými bratry, vrátím vám vaše duše!“

Tu rychle usedli a To-kej-chun se chopil dýmky. Vtom mně napadl veselý kousek, jímž jsem mohl ty lidi učinit ještě povolnějšími. Jeden z náčelníků měl totiž jako ozdobu na svém koženém kabátci dva mosazné knoflíky velikosti dolaru. Přistoupil jsem k němu.

„Můj rudý bratr mně půjčí tuto okrasu; já mu ji hned zase vrátím!“

Ještě než mohl odmítnout, ukroutil jsem mu knoflíky a odstoupil několik kroků, aniž jsem se více o něho staral.

„Moji rudí bratři, vidí zde tyto dva knoflíky; v každé ruce jeden; dejte pozor!“

Při tom jsem se tvářil, jako bych knoflíky hodil do povětří, a pak jsem jim ukázal prázdné ruce.

„Moji bratři, pohleďte sem! Kde jsou knoflíky?“

„Pryč!“ zvolal jejich majitel s rostoucím vztekem.

„Ano; jsou daleko, daleko u slunce. Můj rudý bratr ať si je sestřelí dolů!“

„To nedokáže ani rudý, ani bílý muž, ani žádný medicinman.“

„Tedy to učiním já! Moji rudí bratři, dejte pozor, až knoflíky sletí dolů!“

Nevzal jsem k tomu svou opakovačku, protože v ní vězela skizza, nýbrž starou nabitou dvojku, ležící vedle To-kej-chuna; namířil jsem přímo vzhůru a spustil. Chvíli nato udeřilo něco blízko nás na zem. Majitel drahocenného knoflíku přiskočil a vyhrabal jej nožem ze země.

„Uff, je to on!“

Zatím co všichni obdivovali divotvorný knoflík, položil jsem nepozorovaně druhý knoflík na druhou hlaveň pušky a namířil. Rána zahřměla a každý pohlížel vzhůru. Vtom vyrazil César hlasitý výkřik, vyskočil ze země a třel si, skákaje po jedné noze, rameno.

„Oh, oh, massa trefil mne, César střelit do ramene!“

Knoflík mu skutečně padl na rameno a ležel vedle něho na zemi. Náčelník jej zvedl a rychle zastrčil s tváří, prozrazující pevné rozhodnutí, že jej už nikdy nepustí k slunci. Tento malý kouzelnický kousek měl nezměrný účinek. Vyhodil jsem dva knoflíky do slunce a sestřelil je opět dolů; byly skutečně nahoře, jinak by se jeden nebyl zarazil do země, a druhý by nebyl udeřil nyní hrozně se šklebícího černocha. Náčelníci seděli zamlkle na zemi; patrně nevědouce, jak se mají zachovat, a jejich okolí napjatě čekalo na další průběh věcí. Tu jsem se odhodlal k odvážnému kroku. Vedle To-kej-chuna ležela dýmka míru se sáčkem tabáku, smíšeného s lněným listím. Uchopiv kalumet, nacpal jsem jej a postavil se co nejslavnostněji, a promluvil jsem:

„Moji rudí bratři věří ve Velkého Ducha a mají pravdu, neboť jejich Mannitou je také můj Mannitou; je pánem nebe a země, otcem všech národů, a chce, aby všichni lidé žili v míru a svornosti. Rudí muži jsou jako tráva mezi těmito stany; bledých tváří je však tolik jako stébel všech prérií a savan. Přišli sem přes velkou vodu a zapudili rudé muže z jejich lovišť; to od nich nebylo pěkné. Ale proč chovají rudí muži nepřátelství proti všem bledým tvářím? Nevědí snad rudí muži, že na zemi bydlí velmi mnoho národů bledých tváří a že jich je málo, které zapudily bílé bojovníky? Chtějí být bojovníci Komančů nespravedliví a nenávidět viníky s nevinnými? Old Shatterhand patří k mocnému a moudrému kmeni, který nikdy neublížil rudým mužům. Moji rudí bratři, pohlédněte na Old Shatterhanda, jenž stojí před vámi! Vidí za jeho pasem skalp rudého muže? Visí snad na jeho kabátci, jeho legginách a mokasínech vlasy některého z jejich bratří? Kdo může říci, že kdy omočil svou ruku v krvi některého z rudých mužů? Ležel v lese se svými bratry, když kouřili bojovníci Racurrohů s jeho dvěma nepřáteli kalumet, a nezkřivil žádnému ani vlásek. Zajal Ma-rama, syna velikého náčelníka To-kej-chuna; neusmrtil ho však, nýbrž mu vrátil jeho zbraně a zavedl ho do wigwamu jeho otce. Nemohl usmrtit šest bojovníků Racurrohů? Neublížil jim však, nýbrž spoutal jen jednoho, aby ho mohli jeho bratři nalézt a osvobodit. Nemohl sledovat bojovníky, kteří táhli do hor, nemohl mnohé z nich usmrtit a znesvětit hrob mrtvého náčelníka? Nestřelil ze své ručnice po obou bílých tvářích, které usmrtily stráž Komančů a potom uprchly se zlatem? Nemá duše Komančů v hlavni a přece je nechce zničit? Nemůže všechny duše medicíny Racurrohů vyhodit do slunce, aniž je opět sestřelil dolů, a přesto nežádá být bratrem Komančů a kouřit s nimi kalumet? Náčelníci Komančů jsou udatní, moudří a spravedliví; kdo tomu nevěří, toho Old Shatterhand usmrtí puškou, z níž vychází tisíce kulek, a proto s nimi nyní bude pít kouř míru!“

Zapálil jsem tabák, učinil jsem dva tahy, vydechl je k nebi a k zemi, potom čtyři ke čtyřem úhlům světa a dal jsem pak dýmku To-kej-chunovi. Skutečně se dal náčelník překvapit; vzal kalumet, učinil šest tahů a dal jej dále; poslední náčelník mně jej vrátil, a nyní jsem teprve usedl, a to uprostřed nich.

„Vrátí nám nyní náš bílý bratr naše duše?“ otázal se jeden z náčelníků starostlivě.

Bylo nutno, abych odpověděl velmi opatrně.

„Jsem nyní mezi rudými muži jako syn Komančů?“

„Old Shatterhand je naším bratrem; je svobodný. On dostane stan a může činit, co je mu libo!“

„Který stan obdržím?“

„Old Shatterhand je velký bojovník; on dostane ten stan, který si vyvolí!“

„Nechť tedy jdou rudí bratři s ním, aby si mohl vybrat!“

Pak povstali, aby šli se mnou. Kráčel jsem ulicí stanů ještě dále vzhůru, až jsem zpozoroval stan, před nímž stáli čtyři muži ve stráži. Položil jsem obě dlaně k ústům, vyrazil jsem ze sebe vytí kojota a hned se ozvala ze stanu odpověď. Učinil jsem skok až ke dveřím.

„Zde je stan Old Shatterhanda!“

Náčelníci na sebe pohlédli nanejvýš zaraženě, neboť na takový případ ani zdaleka nepomysleli.

„Tento stan můj bílý bratr nemůže mít.“

„Proč?“

„Nepatří Komančům.“

„Kdo je jeho majitelem?“

„Dvě bledé tváře a jeden rudý muž.“

„Jak se jmenují?“

„Rudý muž je Vinnetou, náčelník Apačů, a jeden z bělochů je Sans-ear, zabiječ Indiánů.“

Nevěděli ještě, že jsem byl jejich přítelem? Já jsem se Ma-ramovi o tom nezmínil, avšak Patrick jim to zajisté řekl.

„Old Shatterhand chce ty muže vidět!“

S těmi slovy jsem vešel dovnitř; a oni mne okamžitě následovali.

Zajatci leželi, spoutáni na nohou i rukou, na zemi, a kromě toho byli ještě přivázáni k tyčím stanu. Jistě poznali můj hlas, žádný však z nich nepromluvil ani slovo, žádný neprozradil ani hnutím brvy radost, bouřící v jejich nitru.

„Co učinili tito muži?“ tázal jsem se.

„Usmrtili bojovníky Komančů.“

„Viděl to můj rudý bratr?“

„Bojovníci Racurrohů to vědí.“

„Bojovníci Racurrohů to musí teprve dokázat! Tento stan je můj, a tito tři muži jsou moji hosté!“

Vzal jsem nůž, abych jim rozřezal pouta; tu uchopil jeden z náčelníků mou ruku.

„Tito muži musí zemřít. Můj bílý bratr je neučiní svými hosty!“

„Kdo mně to může zakázat?“

„Čtyři náčelníci Komančů!“

„Odvažte se!“

A již jsem stál mezi nimi a zajatými. Kromě nich byl ve stanu jen César.

„Césare, rozřež řemeny Vinnetouovi!“

Černoch se zatím již přiblížil k svému pánu. Uposlechl na můj rozkaz, protože sám pochopil, že nám Vinnetou může více pomoci nežli Bernard.

„Černý muž ať zastrčí svůj nůž!“ rozkázal tentýž náčelník, dříve však než domluvil, byl už Vinnetou zbaven pout.

„Uff!“ zvolal náčelník, vida, že César rozkazu nedbal. Chtěl se na něho vrhnout, neboť černoch klečel u Sans-eara, aby i toho vyprostil.

Já se mu postavil do cesty; mávl po mně nožem a zasáhl mne, ačkoli jsem rychle uhnul stranou, do nadloktí. K druhému útoku jsem mu však již neposkytl čas; úder pěstí ho srazil k zemi; druhý zastihl jeho souseda; potom jsem uchopil třetího za krk, zatím co Vinnetouovy prsty již svíraly hrdlo To-kej-chuna.

Jen jediné „Uff!“ zaznělo; venku stáli strážci, přesto však jsme byli za dvě minuty pány stanu a náčelníci leželi spoutáni a s roubíky v ústech na zemi.

„Heavens, to byla pomoc v nouzi!“ mínil Mark, když si třel končetiny, které bolestí a zastavením oběhu krve se staly téměř nehybnými. „Charleyi, jak jsi to příkladně provedl?“

Nabil jsem znovu i svou henryovku, abych byl pro všechny případy připraven. Při tom jsem jim dával pokyny, které vyzněly v tom smyslu, aby okamžitě usmrtili náčelníky, kdyby byl na nás podniknut útok. Stráže se z ohledu na náčelníky od stanu trochu vzdálily, dále však stálo značné množství Komančů, kteří nás ze zvědavosti sledovali. Nejprve jsem zamířil k strážcům.

„Moji bratři slyšeli, že se stal Old Shatterhand náčelníkem Komančů?“

Sklopení víček očí říkalo ano.

„Rudí bojovníci ať střeží stan a nevpustí nikoho dovnitř, dokud náčelníci nerozkáží jinak!“

Pak jsem zašel k ostatním.

„Moji bratři, jděte a svolejte všechny bojovníky k místu porady!“

Rozptýlili se a já kráčel k označenému místu. Kdo nezná zvyky Indiánů, bude mé jednání pokládat za krkolomný kousek, avšak neprávem. Indián není „divochem“, za něhož je vydáván.

Také on má své nezvratitelné zákony a zvyky. Kdo je umí použít, neupadne v nebezpečí. Ostatně šlo zde hned z počátku o život, a více než život jsem nesázel.

Cestou jsem zakryl stopy nepatrného bodnutí; potom jsem usedl na svém dřívějším místě. Za deset minut bylo celé prostranství naplněno bojovníky. Uprostřed zůstalo volné místo, na němž se usadili ti, kteří byli již dříve přítomni. Jinde se shromáždění bez hluku neodbude; zde však, mezi takzvanými „divochy“, jsem neuslyšel zbytečné slovo. Každý přišel vážně a důstojně, vyhledal si své místo a stál pak nehybně jako socha.

Pokynul jsem nejstarším příslušníkům kmene, aby se přiblížili; a když usedli v polokruhu přede mnou, začal jsem:

„Old Shatterhand se stal náčelníkem Komančů. Moji bratři to slyšeli?“

„Víme to,“ odpověděl jeden za všechny.

„Měl si vybrat stan a zvolil stan zajatců. Byl ten stan potom jeho vlastnictvím?“

„Patřil jemu!“

„A přesto mu byl odepřen. Jsou náčelníci Komančů lháři? Zajatci žádali ochranu Old Shatterhanda. Směl jim ji odepřít?“

„Ne.“

„Vzal je pod svou ochranu a řekl, že jsou jeho hosty. Směl tak učinit?“

„K tomu měl právo i povinnost. Ale soudu je nesmí vyrvat; smí je jen chránit a s nimi případně i zemřít.“

„A smí je zbavit pout, když se za ně zaručí?“

„Ano.“

„Tedy učinil jen to, k čemu měl právo; přes to však ho chtěl jeden z náčelníků usmrtit. Nůž zasáhl pouze jeho ruku. Co smí Komanč učinit, když ho chce jiný muž v jeho vlastním stanu usmrtit?“

„Smí ho též usmrtit.“

„A všechny, co chtějí vrahovi pomoci?“

„Všechny!“

„Moji bratři jsou moudří a spravedliví. Čtyři náčelníci Racurrohů mne chtěli zavraždit; já je však neusmrtil, nýbrž má pěst je srazila k zemi; leží spoutáni v mém stanu a jsou střeženi mými hosty. Krev za krev, milost za milost. Žádám svobodu svých hostů za svobodu svých vrahů! Moji bratři, poraďte se, a já budu čekat. Nikdo však nesmí znepokojovat mé hosty, neboť oni usmrtí náčelníky, vstoupí-li do stanu někdo jiný nežli Old Shatterhand!“

Ani tak jejich tváře neprozradily, jak mocný účinek ta řeč mela. Vzdálil jsem se od nich tak, že jsem nemohl jejich slova slyšet. Tvořili, což jsem si hned při prvním setkání s nimi domyslel, poradní sbor, podléhající náčelníkům. Na jejich pokyn přišlo z každé strany prostranství několik mužů, jimž, jak se zdálo, sdělovali události k dalšímu rozšíření zprávy o ní.

Shromáždění bylo vzrušeno, aniž jsem však byl něčím obtěžován. Potom se dlouho spolu radili, až konečně tři z nich povstali a přikročili ke mně. Jeden z nich promluvil:

„Náš bílý bratr má náčelníky Komančů ve svém stanu jako zajatce?“

„Přesně tak.“

„Vydá je bojovníkům Komančů, aby je soudili.“

„Moji bratři zapomínají, že bojovníci nesmí své náčelníky soudit, kromě případu, že by se v bitvě projevili jako zbabělci. Náčelníci Racurrohů chtěli Old Shatterhanda zavraždit; jsou v jeho wigwamu, a jediný on je smí potrestat.“

„A co s nimi učiní?“

„Usmrtí je, nebudou-li jeho hosté puštěni na svobodu!“

„Zná Old Shatterhand své hosty?“

„Ano.“

„Je to Sans-ear, nepřítel Indiánů.“

„Viděli moji bratři, že zabil Komanče?“

„Ne. Ale Vinnetou, pimo (Komančové tak spílají Apačům), usmrtil sta Komančů!“

„Ale jen v rokli v Bolsón de Mapimi, když jim předtím třikrát marně nabízel mír a přátelství.“

To nemohli popřít, a proto se rudoch konečně ptal na Marshalla:

„Kdo je ten třetí?“

„Muž ze severu, který ještě nikdy nebojoval se synem rudé matky.“

„Usmrtí-li náš bratr náčelníky, bude i on se svými hosty usmrcen.“

„Moji bratři žertují! Kdo chce zabít Old Shatterhanda? Cožpak nemá duše Komančů v hlavni své pušky?“

Zarazili se a zamysleli. Své náčelníky ovšem nemohli a nechtěli obětovat.

„Můj bratr nechť čeká, až se vrátíme!“

Odešli a porada začala znovu. Pokud jsem mohl vidět, nejevil žádný obličej nenávist a vztek proti mně. Bránil jsem se statečně a důvěřoval jsem jim; nebylo tedy pro ně hanbou ani pokořením se mnou vyjednávat. Asi po půlhodině se vrátili tři poslové ke mně.

„Old Shatterhand má i se svými hosty čtvrtinu slunce být svobodný!“

To znamenalo, že se mnou chtějí provozovat oblíbenou indiánskou hru, jež spočívá v tom, že zajatci jsou propuštěni na svobodu, ponechá se jim šest hodin čili čtvrtina dne, a pak se na ně podnikne zajímavá honba. Tak si chtěli rudoši zajistit zábavu a přitom vysvobodit své náčelníky z nebezpečí. Šest hodin náskoku – to ovšem není mnoho, ale jestliže opustíme zajetí šest hodin před večerem, získáme zároveň celou noc, poněvadž za tmy nás nebudou moci stopovat. Bylo by šílenstvím, kdybych nabídku nepřijal; ale musel jsem se zatím tvářit, jako bych na ni jen nerad přistoupil.

„Old Shatterhand řekne ‚ano‘, avšak jen tehdy, když jeho přátelé dostanou zbraně, které jste jim vzali!“

„Oni je dostanou.“

„A také všechno ostatní, co jim patřilo?“

Tím jsem mínil věci, jež měl Bernard u sebe, a o nichž jsem nevěděl, zdali mu byly ponechány či uloupeny.

„Všechno!“

„Moji bílí bratři byli zajati, aniž Racurrohům ublížili; náčelníci mají však být propuštěni, ačkoli mne chtěli usmrtit, výměna není rovnocenná.“

„Co můj bratr ještě žádá?“

„To bodnutí stojí náčelníky tři koně, které si mezi jejich zvířaty vyberu; já jim za ně dám tři z našich.“

„Můj bratr je chytrý jako liška; on ví, že jeho zvířata jsou unavená. Ale ať má, co chce. Kdy dovolí náčelníkům ze svého wigwamu odejít?“

„Až budou se svými bratry odjíždět!“

„A vysvobodí duše z hlavně své pušky?“

„Já je nevystřelím do povětří.“

„Ať tedy jde Old Shatterhand, kam chce! On je velký bojovník a lstivý šakal; smysly Komančů byly zastíněny, když s ním kouřili kalumet. Howgh!“

Výměna byla uzavřena a já mohl jít. Kolemstojící mne klidně propustili, a bez průtahů. Aniž bych spěchal, kráčel jsem k svému stanu. Byl jsem přirozeně očekáván s nesmírným napětím, a když jsem nyní vešel, bylo to pro ně znamením, že se věc neodbyla příliš zle.

„Nuže?“ otázal se Bernard, jehož zvědavost byla nezkrotitelná.

„Byly vám odňaty papíry nebo diamanty?“

„Ne. Proč?“

„Protože byste je jinak dostal zpět. Jsme na šest hodin svobodní!“

„Svobodní, massa?“ zvolal César. „Oh, oh, volný být César a massa Bern. Ale jen šest hodin, potom opět chytit Indián massa Bern a César!“

„Well,“ mínil Mark, „to je víc, než jsme si mohli přát. Byla to čertovská omáčka, do které jsme příkladně vlezli! Ale co je s Tony?“

„Tu dostaneš a k tomu všechno, co ti patří. I Vinnetou dostane svého koně. Ostatní zvířata jsou však unavena, a ačkoliv bych svého hodného mustanga nerad ztrácel, přece jsem si vymínil, že si z koní náčelníků tři vyberu.“

„Heigh-day! Charley,“ smál se Mark; „šest hodin napřed a pět dobrých koní, to postačí pro takové chlapíky, jako jsme my. Že si nevybereš nějaké kozly, to je jisté!“

Nyní jsem jim musel alespoň krátce říci, co jsem od okamžiku našeho rozloučení zažil. Ještě jsem s tím nebyl hotov, když se venku ozvalo volání.

Vyšel jsem ven, spatřil jsem stařenu, z jejíhož hrnce jsem dvakrát jedl.

„Bledá tvář ať jde se mnou!“

„Kam?“

„K Ma-ramovi.“

To bylo zvláštní poselství. Uvědomil jsem předem své přátele, a šel jsem za ní. Zavedla mne ke stanu, který stál naproti mému včerejšímu bytu. Před ním stáli dva koně, z nichž na jednom seděl Ma-ram.

„Můj bratr si vyvolí své koně!“

Potěšen tím vyzváním, skočil jsem na koně, a rychle jsme uháněli ulicí do prérie, kde jsme spatřili značné množství uvázaných koní. Mladý Indián mne zavedl k jednomu hřebci.

„Nejlepší kůň Racurrohů! Ma-ram ho dostal od svého otce; a nyní jej daruje Old Shatterhandovi za skalp, který mu ponechal!“

Byl jsem tím bohatým a velkomyslným darem překvapen, neboť na takovém koni mne nemohl nikdo dohonit. Ovšem, že jsem ho přijal a vybral potom pro Bernarda a Césara dva jiné, s nimiž mohli být úplně spokojeni.

Pak jsme se vrátili. Ma-ram se zastavil před svým stanem.

„Můj bratr sesedne a vejde dovnitř!“

To pozvání jsem nemohl odmítnout. Byl jsem zaveden do stanu a dostal kus kamasového koláče, který umějí Komančové výtečně připravit. Potom jsem se poroučel. Když jsem vyšel před stan, spatřil jsem tmavookou dívku, kterou jsem již ráno zpozoroval, u svého koně. Nakládala na něho zásoby potravin a zarděla se, když jsem ji při tom překvapil.

„Kdo je tato dcera Racurrohů?“ tázal jsem se Ma-rama.

„Je to Hi-lah-dih (Čistý Pramen), dcera náčelníka To-kej-chuna. Ona tě prosí, abys přijal, co ti nabízí, protože jsi ušetřil jejího bratra Ma-rama.“

Podal jsem dívce ruku.

„Mannitou ať ti dá štěstí a mnoho sluncí, květino savany. Tvé oko je jasné a tvé čelo čisté; kéž i tvůj život zůstane tak jasný a nezkalený!“

Vyšvihl jsem se na koně a zavedl ostatní koně ke svým přátelům. Pohled na mého vraníka naplnil všechny rozkoší.

„Charleyi,“ řekl Mark, „ten má téměř takovou cenu jako má stará Tony, jenže ta má kratší ocas a delší uši. Ostatně je již všechno pohromadě, neboť nám ti rudí chlapíci již přinesli všechno, co scházelo. Je právě šest hodin před večerem. Vyrazíme a uvidíme, jestli nás dostanou ještě jednou!“

Naložili jsme všechno, co jsme chtěli vzít s sebou, a sňali jsme zajatcům pouta.

„Massa, nyní pryč!“ napomínal César, „velmi moc rychle pryč, aby nepřijít za námi Indián a nechytnout opět celý massa Bern, Mark, Charley a Vinnetou!“

Dokud jsme byli ve stanu, náčelníci se ani nehnuli. Skočili jsme rychle na koně a uháněli odtud. Ulice stanů byla prázdná; neviděli jsme živou duši; jistě však náš odchod pozorovali všichni. Jen u To-kej-chunova stanu se mně zdálo, jako by štěrbinou záclon pohlíželo čtvero očí. Sta srdcí se asi chvělo očekáváním, že nás dostihnou; zde však byla jistě dvě, která si přála, abychom unikli.

KAPITOLA ČTVRTÁ Na ranči dona Fernanda

Přebrodili jsme se přes Rio Colorado v oněch místech, kde se stýkají státy Arizona, Kalifornie a Nevada, měli jsme i území kmene Pa-Ute šťastně za sebou a doufali jsme, že brzy dorazíme k východním výběžkům hor Sierra Nevada, kde jsme zamýšleli u jezera Mono několik dní odpočívat. Od území Komančů je sem trochu daleko. Musí se překonat nekonečné savany, nebetyčné hory a potom solné, rozlehlé pustiny. I když byli kůň i jezdec jakkoli silní, přece se následky takových trampot a cestovních útrap u obou projeví.

Co nás přinutilo k tomu vydat se tak dalekou cestou, na níž před námi ležela Kalifornie? Především tam chtěl Bernard Marshall vyhledat svého bratra; a za druhé jsme mysleli, že Morganové odešli do země zlata, když na Rio Pecos pozbyli tak náhle svůj lup.

K této domněnce jsme měli dost důvodů. Když jsme tehdy opustili vesnici Komančů, jeli jsme celé odpoledne a celou noc, takže jsme již příští poledne před sebou spatřili horní Sierru Guadelupe. Markova kobyla a Vinnetouův klusák se přes všechnu námahu drželi statečně, a ostatní koně byli tak čerství, že jsme o ně neměli starost. I Sierru Guadelupe jsme přemohli, aniž jsme zpozorovali, že jsme pronásledováni, a když jsme o několik dní později překročili Rio Grande, nemuseli jsme se již Komančů bát.

Západně od Rio Grande vybíhají k severu četné horské výběžky, mezi nimi i pohoří Zunijos, a k němu jsme bez jakéhokoliv dobrodružství dorazili. Zde se však událo něco důležitého.

Utábořili jsme se totiž kolem poledne na návrší jednoho průsmyku, a Vinnetou stál nad námi na skalisku, odkud mohl přehlédnout cestu před námi i za námi.

„Uff!“ vyrazil pojednou hrdelním tónem, který je Indiánům vlastní, lehl na zem a sjel rychle dolů k nám.

Uchopili jsme zbraně, a povstali jsme.

„Co je?“ otázal se Marshall.

„Rudí muži.“

„Kolik?“

„Osm.“

„Z kterého kmene?“

„Vinnetou to nepoznal, neboť muži nemají znamení.“

„Jsou na válečné stezce?“

„Nemají barvy na tváři, ale zbraně mají.“

„Jak daleko jsou?“

„Za čtvrt hodiny budou zde. Moji bratři ať se rozdělí! Vinnetou se Sans-earem půjdou dopředu, a Marshall s černým mužem dozadu, kde se skryjí za skaliska. Můj bratr Šarlí zůstane u svého koně.“

Zavedl ostatní čtyři koně za skaliska, aby nebyli zpozorováni, a pak zaujal s druhy naznačené postavení; já zůstal sedět zpola obrácen směrem, odkud měli očekávaní přijít; pušku jsem měl připravenou.

Sotva minula čtvrthodinka, zaslechl jsem koňský dupot; tvářil jsem se jako bych jej neslyšel, pozoroval jsem však ostře osm postav, které mne již zpozorovaly a zarazily své koně. Vyměnily si několik slov, a vydaly se ke mně. Půda zde byla tak skalnatá, že ani nepřijala stopy; ti lidé tedy nemohli vědět, že nejsem sám.

Klidně jsem povstal a vzal pušku do ruky. Zůstali stát asi deset kroků přede mnou a nejpřednější řekl:

„Co dělá bledá tvář zde v horách?“

„Bílý muž odpočívá po daleké cestě.“

„A kam zamýšlí?“

„Uff!“ zvolal jiný Indián, než jsem mohl odpovědět. „Bojovníci Komančů viděli tohoto bílého muže u Rio Pecos. Byl s Ma-ramem, náčelníkovým synem, a střelil po bledých tvářích, za nimiž se moji bratři hnali!“

Tento muž tedy patřil k oněm pěti Komančům, kteří útokem na mne zavinili uniknutí Morganů. Nepoznal jsem ho, protože měl tehdy válečné barvy v tváři a já ty lidi viděl jen okamžik.

„Kam odešla bledá tvář s Ma-ramem?“ otázal se mne náčelník po tomto odhalení.

„Do wigwamů Komančů.“

„Jak se bílý muž sešel s Ma-ramem?“

„Zajal jsem ho v údolí, v němž zůstal, když bojovníci Komančů přepadli Vinnetoua, Sans-eara, jednu bledou tvář a jednoho černocha.“

Při té odpovědi se chopili Komančové svých nožů.

„Uff!“ zvolal náčelník. „On zajal Ma-rama! Kde zůstali ostatní rudí muži?“

„Neublížil jsem jim. Jednoho jsem spoutal, a ostatní čtyři neměli oči ani uši, aby viděli a slyšeli, že s sebou beru náčelníkova syna.“

„Ma-ram však nebyl spoután, když jsme ho spatřili s bledou tváří,“ poznamenal dřívější mluvčí.

„Propustil jsem ho, když mi slíbil, že se mnou klidně pojede do wigwamů Komančů?“

„Co tam chtěl dělat bílý muž?“

„Vysvobodit náčelníka Apačů a Sans-eara. Zajal jsem čtyři náčelníky Komančů a vyměnil je za zajatce. Potom jsme směli odejít a Komančové nám popřáli čtvrtý díl slunce k útěku.“

„A zajatci unikli?“

„Přesně tak!“

Řekl jsem jim pravdu přesto, že jsem je tím mohl rozzuřit.

„Pak bledá tvář musí zemřít!“

Muž uchopil svou pušku, jedinou, kterou měli; ostatní byli ozbrojeni jen luky a šípy.

„Rudí muži by byli mrtví dříve než by pozvedli své zbraně, neboť se osmi Indsmanů nebojím. Ale bojovníci Komančů mně neublíží, když jim sdělím, že mohou Vinnetoua, Sans-eara a ostatní dnes opět chytit.“

„Uff!“ Kde?“

„Zde!“ ukázal jsem vpravo i vlevo. „Tam stojí Vinnetou se Sans-earem a zde běloch s černým mužem!“

Po obou stranách vystoupili moji přátelé a mířili puškami přímo na Komanče. Současně jsem odskočil o několik kroků a namířil na náčelníka.

„Rudí muži jsou našimi zajatci; slezte z koní!“ rozkázal jsem.

Bylo jich o tři víc než nás, ale našich pět pušek mělo převahu. Útěk ani vpřed, ani nazpět nebyl možný, a proto jsem se náčelníkovi nedivil, když nechal pušku v klidu a řekl:

„Nevidí můj bílý bratr, že rudí muži nejsou na válečné stezce?“

„A přesto mne chtěli usmrtit. Bílý muž však nechce krev svých rudých bratří; slezte a kuřte s námi kalumet míru!“

Otáleli; mohla se za tím vyzváním skrývat válečná lest.

„Jak se nazývá můj bílý bratr?“ otázal se rudoch.

„Nazývají mne Old Shatterhand.“

„Uff! Jeho slovu můžeme věřit. Moji bratři, slezte z koní!“

Vzal ze sedla dýmku a usedl vedle mne. Jeho druhové ho následovali. Moji přátelé též přišli k nám a usedli. Dýmka byla nacpána a podávána koldokola. Bernard ji podal i Vinnetouovi. Ten ji však odmítl.

„Náčelník Apačů sedí s Komanči, protože si jeho bratr přeje s nimi mír, ale nevezme kalumet z jejich rukou.“

Bernard to mohl předvídat. Komančové se tvářili, jako by ta slova nezaslechli. Já se tázal náčelníka:

„Rudí muži stíhali oba bílé zrádce?“

„Můj bratr to již slyšel!“

„A nedohonili je?“

„Ne. Zrádci dorazili na území Komančům nepřátelské, a museli jsme se proto vrátit.“

„Jak mohli uniknout, bez koní?“

„Oni ukradli zvířata Komančům.“

„Ah! Nemají Komančové oči, aby nepřítele spatřili, a uši, aby slyšeli jeho kroky?“

„Byli shromážděni u náčelníkova hrobu, a když se vrátili ke svým koním, byla stráž usmrcena a dvě nejlepší zvířata byla pryč.“

To byla skutečně jediná cesta, kterou se Morganové mohli zachránit; ale bylo k tomu třeba značné odvahy, že majíce nepřítele v patách, pustili se do hor za Komanči, aby jim ukradli koně. Byli to skutečně odvážní muži, které jsme nesměli podceňovat. Museli jsme je však dostat, kdybychom měli za nimi putovat i kolem světa; proto mně bylo setkání s Komanči milejší než s každým jiným.

Zdrželi se jen krátce a teprve při jejich odchodu jsem se otázal:

„Kde spatřili rudí muži naposledy stopu bílých mužů?“

„Dvě slunce odtud. Chce ji můj bratr sledovat?“

„Ano. Nalezneme-li je, jsou ztraceni!“

„Uff! Bílý muž mluví ze srdce Komančů. Nechť jede stále k západu slunce, až dorazí do velkého údolí, které se táhne od poledne k půlnoci. Tím ať se vydá k severu, kde najde jejich ohniště. Potom ať jede přes hory až k vodě, která plyne k západu, tuto ať sleduje, a nalezne dvakrát popel jejich ohňů. Zde se museli bojovníci Komančů vrátit, protože zde začíná loviště Navajů.“

„Jak blízko byli moji bratři pronásledovaným, když se museli vrátit?“

„Ani ne půl slunce. Rudí bojovníci by je byli přesto pronásledovali, avšak spatřili v údolích wigwamy nepřátel, u nichž by nalezli smrt.“

„Bojovníci Komančů mohou To-kej-chunovi a třem náčelníkům říci, že Vinnetou, Sans-ear a Old Shatterhand zrádce dostihnou. Ať si Ma-ram vzpomene na Old Shatterhanda, neboť i ten na něho vzpomíná!“

„Bude Vinnetou, náčelník Apačů, Komanče pronásledovat?“

„Ne; on je jejich nepřítelem, protože však kouřili s jeho bratry kalumet, nechá je odejít.“

Skočili na koně a odjeli. Učinili jsme totéž. Oni nesli na východ zprávu, že se s námi setkali, a my jeli na západ s přesvědčením, že Morgany chytíme.

Našli jsme všechno tak, jak nám to bylo vylíčeno. Protože Navajové žili s Apači v přátelství (Viz „Petrolejový princ“, „Satan a Jidáš“), mohli jsme k nim klidně přijít. Zde jsme se dozvěděli, že se hledaní u nich zdrželi jen několik hodin a že se dotazovali po nejbližších stezkách ke Coloradu. I o jezeře Mono se zmínili. Ačkoli jsme byli několik dní cesty za nimi, našli jsme přece po nich znatelnou stopu, takže jsme doufali je zakrátko dohonit.

Nyní jsme tedy mířili k Sierra Nevada a jeli dalekou rovinou s nesčetnými stopami bizonů. Byli bychom takové zvíře rádi dostali: neboť jsme již dlouho jedli jen sušené maso, a ačkoliv naše zásoba ještě stačila na několik dnů, byla by nám přišla čerstvá hovězí kýta velice vhod.

Z toho důvodu jsem zahnul s Bernardem, který se dosud nikdy neúčastnil lovu bizonů, napravo, kde bylo různé křoví, Z čehož se dalo soudit, že tam budou voda i dobytek. Bylo právě poledne, kdy se bizoni rádi chladí ve vodě nebo nablízku přežvykují.

Skutečně se mé očekávání splnilo, neboť se na obzoru objevila čtyři zvířata, k nimž jsme hned klusali. Bohužel, jeli jsme po větru, takže nás brzy zpozorovala; proto jsme museli koně hnát co nejvíce. Zde se osvědčil skvěle můj vraník. Letěl tak lehce, jako bych byl jockey, a zanechal Bernardova koně daleko za sebou. Tato cenná stránka koně mne pohnula, abych vyzkoušel i jiné jeho vlastnosti, jež mají na Západě ohromnou cenu. Umínil jsem si totiž nepoužít pušky, nýbrž lasa. Mé laso nemělo žádné kličky, nýbrž kruh, kterým klička probíhá mnohem rychleji, než koženým okem, u Indiánů obvyklým.

Nedaleko vrbového houští jsem dostihl bizony. Byl to silný býk s třemi krávami, z nichž jsem si vyvolil onu, jejíž lesklý zevnějšek podporoval mé mínění o jemnějším mase. Oddělil jsem ji od ostatních, držel jí po straně a mrštil smyčku. Můj kůň se osvědčil skvěle. Jakmile laso zasvištělo vzduchem, otočil se hřebec sám a opřel se rozkročmo se sehnutou hlavou. Smyčka se stáhla na krku krávy – mocné trhnutí téměř strhlo koně k zemi, on se však držel statečně a napnul řemen, připjatý u sedla, co nejvíce. Kráva se svalila, a já, skočiv z koně, vytasil jsem nůž a bodl ji. Hřebec mne sledoval očima a popustil laso. Přistoupil jsem k statnému zvířeti, pohladil jsem mu krk, a ono vděčně třelo hlavu o mé rameno.

Pak jsem sňal smyčku z krku krávy a chtěl ji právě kuchat, když přišel Bernard.

„Pozdě!“ žaloval. „Mám se za nimi pustit?“

„Ne. Máme dost, a já zde potřebuji vaši pomoc!“

Slezl, a já převrátil krávu na druhou stranu. Při tom jsem zpozoroval, že má vypálené znamení.

„Ah, je ze stáda estancie, haciendy nebo ranče.“

„Směli jsme krávu usmrtit?“

„Ano. Dobytek má v těchto krajinách jen tu cenu, kterou má kůže. Každý pocestný, který tudy třeba jen projíždí, si smí pro svou potřebu kus zabít, musí však odvést kůži majiteli.“

„Musíme ho tedy vyhledat?“

„Nikoliv. Kdyby zde měl nablízku dvůr, jen ohlásíme, kde kůže leží. Při každoroční velké zabijačce se tomu nelze vyhnout, aby majitel stáda neusmrtil kus či více kusů jiného majitele; tomu se daří rovněž tak, a pak se kůže vzájemně vymění.“

Kráva ležela nanejvýš pět kroků od označeného houští. Sotva jsem své vysvětlivky dokončil, zaslechl jsem ostré syčení, a Bernard vykřikl. Vzhlédnul jsem od práce, zpozoroval jsem ještě, že je vlečen lasem úzkou mýtinou. Uchopil jsem pušku, která ležela vedle mne, běžel jsem skokem před houští a spatřil mexikánsky oděného jezdce, který s Marshallem na řemenu uháněl odtud.

Zde se nesmělo otálet, jinak by byl Bernard ztracen. Pozvedl jsem pušku, namířil jsem na jezdcova koně a spustil. Kůň učinil ještě několik kroků, pak upadl. Běžel jsem tam, jezdec se válel na zemi, povstal však a když mne spatřil, zanechal všeho a utekl.

Nemohl jsem ho stíhat, protože mou pozornost vyžadoval Bernardův stav. Smyčka mu přitáhla ruce k tělu tak, že se nemohl ani hnout; uvolnil jsem ji, a pak se naštěstí ukázalo, že nebyl vážně zraněn, takže mohl ihned povstat.

„Hrome, to byla skluzavka, Charleyi! Co chtěl ten chlap?“

„To nevím.“

„Proč jste nedal kulku jemu místo koni?“

„Předně je to člověk, a kůň je zvíře, a za druhé by vám jeho smrt nebyla vůbec prospěla, neboť laso, jak vidíte, je připevněno u sedla, a kůň by vás byl i bez jezdce vlekl dál.“

„To mne mohlo též napadnout!“ mínil, ohmatávaje si končetiny, jsou-li v pořádku.

„Pojďte zpět ke krávě! Musíme hledět, abychom s ní byli brzy hotovi, neboť, jak se zdá, není zde příliš bezpečno!“

„Myslím, že zde již nejsme vydáni podobným nebezpečím, protože máme území Indsmanů za sebou.“

„To se velmi mýlíte. Jsme na oné nebezpečné půdě, kde na místě Indiánů páchají neplechy mexikánští lupiči i ničemové ze Států. Zanedlouho o nich uslyšíte a uvidíte je!“

Vzali jsme z dobytčete jen nejlepší kusy, naložili je na sedla a spěchali za našimi lidmi, kteří se zatím utábořili. Když spatřil César naši zásobu masa, volal na nás již zdaleka:

„Oh, oh, tu přijít massa s biftek! César hned přinést dřevo, udělat oheň a péci kýtu z bizona!“

Nechali jsme ho klidně hospodařit a vypravovali jsme naše dobrodružství. Když nabyla pečeně pravé hnědosti, naskytl se nám podivuhodný pohled na to, jak mocné kusy mizely za tlustými černochovými rty. Byl do té práce tak pohroužen, že ani nezaslechl Markovo zvolání:

„Behold, tam naproti přicházejí jezdci, nebo to jsou jen koně?“

Pohlédl jsem dalekohledem.

„Jezdci – tři, pět, osm, ano – osm.“

„Spatří nás?“

„Ovšem. Museli již dávno vidět kouř.“

„Jaký druh lidí to je?“

„Mexikáni, soudě podle širokých klobouků a vysokých sedel.“

„Pak vezmeme příkladně naše zbraně raději mezi prsty, neboť jejich návštěva by mohla být ve spojení s vaším lasovým jezdcem.“

Tlupa se stále více blížila, až se konečně zastavila blízko nás. Byli to Mexikáni, pán a sedm vaqueros, jak se zdálo, a v jednom z nich jsem poznal muže, jehož koně jsem zastřelil. Chvíli se radili a pak odbočili na dvě strany a utvořili kruh, v kterém jsme byli zavřeni.

„Zdá se, že s námi chtějí mluvit, hihihi!“ šklebil se Mark způsobem, který u něho vždy značil rozveselení. „Na ty se příkladně odvážím samojediný!“

Kruh byl zúžen ponenáhlu tak, že jeho průměr obnášel nejvýš dvacet koňských délek; potom zajel jejich náčelník několik kroků vpřed. Oslovil nás smíšeninou angličtiny a španělštiny, která je v oněch krajinách běžná.

„Kdo jste?“

Mark odpověděl za nás.

„Jsme mormoni ze Salt Lake City u Solného jezera a přicházíme jako misionáři do Kalifornie.“

„Budete dělat špatné obchody, říkám vám! Kdo je Indián?“

„To není Indián, nýbrž Eskymák z Nového Holandska, kterého budeme ukazovat za peníze, kdyby se naše obchody špatně dařily.“

„A nigger?“

„To není nigger, nýbrž lawyer (Advokát) z Kamčatky, který bude projednávat v San Františku proces.“

Dobrý Mexikán se v zeměpise patrně příliš nevyznal, neboť odpověděl:

„Čistá společnost! Tři mormonští misionáři a cizí advokát mně ukradnou krávu a učiní pokus vraždy na mém vaquerovi! Já vás naučím, co to znamená. Jste mými zajatci a doprovodíte mne do mého ranče!“

Mark se obrátil s chytráckým výrazem ke mně.

„Máme, Charleyi? Možná, že bude na ranči více k jídlu než zde!“

„Můžeme to zkusit. Jestli ten muž není haciendadem s několika sty poddaných, nýbrž jen malým rančerem, nemůže nám nic udělat.“

„Well! Dovolíme si tedy ten špás!“

Nato se obrátil k Mexikánovi:

„Chcete se pro takovou maličkost skutečně s námi obtěžovat, seňore?“

„Já nejsem seňor, já jsem don, jsem grand, a nazývají mne don Fernando de Venango a Colonna de Molynares de Gajalpa y Rostredo, zapamatujte si to!“

„Heigh-day, vy jste velký pán! Musíme vás tedy poslechnout, ale doufám, že s námi budete jednat milostivě!“

Povstali jsme, uhasili oheň a skočili na koně. Při tom se César vesele zasmál:

„Oh, oh, krásně! Nigger César být advokátem! V ranči bude být moc dobrý jídlo a pití, a César tam bydlet velmi moc hezky!“

Vzali nás do svého středu, a odtud jsme letěli šíleným tryskem, jak jsou Mexikáni zvyklí. Při tom jsem měl dostatek příležitosti prohlédnout si oděv těch lidí.

Je tak romanticky hezký, jak jej jinde nenalezneme. Hlavu stíní nízký klobouk s velmi širokou střechou, tak zvaný sombrero, z černé anebo hnědé plsti nebo z oné měkké, jemné trávy, kterou známe i v Evropě, protože podobné pokrývky hlavy k nám přicházejí pod jménem panamských klobouků. Klobouk seňora, tedy pána, ať to je haciendado, rančer anebo lupič, má vždy po jedné straně střechu ohnutou vzhůru, a zlatá nebo mosazná sponka posázená drahokamy nebo skleněnými perlami ji drží a současně též ozdobné péro, které má cenu podle bohatství majitele.

Mexikán nosí krátkou, otevřenou kazajku s rozstřiženými rukávy. Ty rukávy, jakož i záda i prsa jsou bohatě ozdobeny vyšíváním z jemných vlněných, bavlněných nebo hedvábných šňůr, nepravých kovů nebo zlata a stříbra.

Kolem krku je omotán pestrý šátek, vpředu svázaný do malého uzlu. Cípy toho šátku jsou dost dlouhé, aby dosahovaly až po pás; avšak móda žádá přehodit je přes ramena, což zvyšuje velmi malebný dojem.

Kalhoty jsou zvláštního tvaru; kolem pasu se pevně uzavírají a přiléhají na kyčlích a ostatní horní části těla. Nohavice se však na stehnech začnou rozšiřovat a dole jsou dvakrát tak široké jako nahoře. Kromě toho jsou na zevnější straně nastřiženy a ozdobeny třepením a vyšíváním. Nástřižek je vyplněn hedvábnou látkou, jejíž barva se volí vždy tak, aby se od barvy kalhot co nejživěji odrážela.

I boty z jemné lakované kůže jsou ozdobené třepením a vyšíváním. K nim patří nevyhnutelně dvě ohromné ostruhy. Ty jsou buď ze stříbra, nebo z krásné, prolamované oceli, nebo ze špatné mosazi, ba i z rohoviny, se špicí z kosti, která ubohému koni působí hluboké rány. Velikost ostruh přesahuje všechno, co kdy nosili rytíři středověku. S vidlicí bývají dlouhé až deset palců, z nichž připadá nejméně šest na vidlice, které drží ozubené „kolo“. To, co my jmenujeme „kolečkem“ a má velikost asi krejcaru, je u Mexikánů dvanácticípá hvězda šesti palců v průměru. Celá ostruha váží dvě libry a někdy i víc.

Mexikáni jsou vždy na koni – a jejich koně jsou velmi vycvičená, nanejvýš hbitá a všem útrapám vzdorující zvířata. Mexikáni mají velkou zručnost v užívání zbraní. Ani v noci je neodkládají a používají je i pro nejnepatrnější příčinu.

Obzvláště dovedně zacházejí s jezdeckou bambitkou s dlouhou rýhovanou hlavní, která je tak upravena, že se prostým tlakem na péro může proměnit v krátkou kulovnici. Tato zbraň vysílá z rukou Mexikána jistou smrt i na vzdálenost sto padesáti kroků, neboť vnitřní rýhy hlavně jsou velmi krátce točeny, kulka se následkem toho velmi rychle rotuje kolem osy; komora vyžaduje velmi málo prachu a neodráží ani nestrká. Taková puška je v rukou Mexikána pravým pokladem, a koně jsou tak dobře vycvičeni, že lze střílet dozadu i dopředu. Mexikáni totiž mezi jízdou nikdy nestřílejí stranou, nýbrž jen kupředu nebo dozadu. Stojí-li však kůň klidně, lze pušky použít jakkoli; postačí, když se koni ukáže, a moudré zvíře zůstane několik vteřin stát tak nehybně, jako by bylo z bronzu.

Téměř ještě nebezpečnější zbraní než smrtonosná puška je laso, ona hrozná kožená smyčka, s jejíž pomocí vycvičený lovec divokého býka v běhu, černého pardála ve skoku a člověka při útoku i na útěku chytne a usmrtí. Laso, až třicet loktů dlouhý a smyčkou opatřený řemen, se vrhá na člověka ponejvíce v trysku, a snad jen jednou z deseti tisíců případů se stane, že nezastihne a nesrazí uprchlíka k zemi. S lasem se cvičí již malé děti, a nakonec se zdá, jako by bylo s člověkem srostlo; neposlouchá jen ruce, nýbrž téměř myšlenky, neboť smrtící smyčka letí tam, kde ji člověk chce mít, ať už se to děje ve hře a v žertu, v aréně nebo ve vážném boji.

Sedí-li Mexikán na koni, pak má na sedle viset i pončo, pokrývku, do které může zahalit celé tělo. Pokrývka má uprostřed otvor, jímž se prostrčí hlava, takže jedna polovice ponča splývá přes záda a druhá přes prsa dolů.

Šaty i koňský postroj jsou velmi drahocenné, na sedle i řemení je samé stříbro a často i zlato. U bohatých lidí bývá uzda koně vždy z těžkého, čistého stříbra, a řetězy, které krášlí uzdu, nejsou vždy kované, nýbrž často z těžkého, čistého zlata. Mnohdy má taková okrášlená uzda cenu jen padesát escudos, často však jí lze odhadnout až na pět set zlatých escudos. Koně jsou všichni osedláni pověstným španělským sedlem neobyčejné výše, takže je nemožné z něho spadnout; a je-li jezdec jen trochu obratný, nesvrhne ho žádný kůň. Opěra sedla úplně přiléhá k zádům jezdce; přední část je též vysoká a sahá téměř až na prsa.

Od sedla až k ohonu koně leží pancíř z podešvové kůže, kryjící hřbet a boky zvířete. Moderní jezdci ho nepoužívají; na cesty se však bere s sebou, zvláště proto, že má spoustu kapes a různých jiných praktických skrýší. Ten pancíř má směšný název cala de pato (Kachní ocas).

Třmeny visící často na stříbrných řetězech bývají obyčejně ze dřeva; za starých časů to byly skutečné střevíce, které kryly nohy a chránily je před zraněním. Dřevěných střevíců se již nepoužívá, dřevěné třmeny však zůstaly; aby však byla noha přece jen chráněna, visí na přední části třmene kožené pokrývky (tapageres), které jsou ozdobeny drátěnými okrasami a obepínají holeně.

Velmi bohatí lidé mívají třmeny z prolamovaného železného plechu, drahocenné práce, zcela takové, jak je lze vidět u staré rytířské zbroje. Protože jezdec chce být chráněn proti všemožným úrazům i nepohodám, má ještě po každé straně sedla na knoflíku viset armas de pelo. Jsou to hrubé kozí kůže, obrácené chlupy ven, které jezdec za deště přehodí přes nohy. Poskytují dobrou ochranu nohám i při jízdě trnitým houštím.

Asi po půl hodině se před námi vynořilo stavení, ranč. Vjeli jsme do širokého dvora a slezli z koní.

„Seňoro Eulalie, seňorito Almo, pojďte sem a podívejte, koho jsem přivedl!“ volal rančer hlasitě, obrácen k budově.

Na zavolání vyběhla dvě stvoření s takovým kvapem ze dveří, že, ačkoliv nejsem bázlivec, přece jsem se ulekl a pátral, neletí-li na košťatech.

Ano, dámy to byly, jedna seňora a druhá seňorita, jak jsme slyšeli, avšak služka od krav by byla u nás proti nim vypadala jako doňa. Obě byly bosé a prostovlasé; zdali mohly být ty podivné chuchvalce na jejich hlavách skutečnými vlasy, jsem nedovedl rozeznat.

Krátká sukně zakrývala nohy až po kolena, kdežto ostatní části nohou byly potaženy kůrou, která mohla být zcela dobře jezdeckými botami. Horní část těla zakrývala jen košile, která byla snad před lety bílá, nyní se však zdálo, že jí bylo použito k vymetání komína.

Vyletěly tedy ze dveří a pohlížely na nás vyjeveně s rozevřenýma očima.

„Koho nám to přivádíte, done Fernando de Venango a Colonna?“ zaskřehotala starší žena. „Co to bude práce, když chce pět úplně cizích hostů jíst, pít, hrát, kouřit a spát! To nestrpím, to nesnesu; raději hned uteču a nechám vás s celou vaší čeládkou v tomto nešťastném ranči sama. Kéž bych se nebyla dala vámi přemluvit k odchodu z krásného San José a – – –“

„Ale, mamá, copak nepozoruješ, že tento don je podobný našemu dobrému donu Allanovi!“ přerušila ji mladší, ukazujíc prstem na Marshalla.

„Možná, že je mu podobný, on to však není!“ odpověděla druhá, asi podrážděna přerušením svého řečnického výkonu. „Kdo jsou ti muži a kdo s nimi bude mít práci? Já, nikdo jiný. A to něco znamená, když se člověk musí starat o tak nekonečné hospodářství, jako je naše. Já často ani nevím, mám-li hlavu či ne, a když mám nyní ještě pět hostů –“

„Ale, seňoro Eulalie, vždyť to nejsou žádní hosté!“ vpadl jí rančer do řeči.

„Žádní hosté! Co tedy, done Fernando de Venango a Colonna?“

„Zajatci, seňoro Eulalie.“

„Zajatci? Proč byli zajati, done Fernando de Venango de Molynares?“

„Usmrtili nám krávu a tři vaquery, seňoro Eulalie.“

Bylo skutečně zajímavé, s jakou nestydatostí zmnohonásobil naše zločiny.

„Krávu a tři vaquery!“ zvolala, a spráskla umouněné ruce, až naše koně ulekaně nastavili uši. „To je hrozné – strašné – do nebe volající! Zastihl jste je při činu, done Fernando a Colonna de Gajalpa?“

„Nejen při činu, nýbrž při všech činech, seňoro Eulalie. A oni je nejen zabili, nýbrž i upekli a snědli.“

Oči ustarané seňory se ještě víc rozšířily.

„Upekli a snědli? Krávu či tři vaquery, done Fernando de Gajalpa y Rostredo?“

„Napřed krávu, seňoro Eulalie.“

„Napřed? A potom, done Fernando y Rostredo de Venango?“

„Potom? Dále nic, neboť jsme jim v ostatním zabránili. Zatkli jsme je a přivlekli sem, seňoro Eulalie.“

„Zatkli a přivlekli sem? Ó, ať celý svět zví, jaký jste udatný caballero! Kdo jsou tito lidé, done Fernando de Molynares a Colonna?“

„Tito jsou tři misionáři z města mormonů, kteří zamýšlejí jít do San Franciska, kde chtějí obrátit Kalifornii na jinou víru.“

„Pomoc, pomoc! Misionáři, kteří kradou krávy a chtějí pojídat vaquery! Dále, done Fernando y Rostredo de Venango!“

„Tento černoch, který vypadá právě tak jako nigger, je advokát z – z – z – Ohňové země. Chce si v San Francisku přivlastnit dědictví, seňoro Eulalie!“

„Přivlastnit! Ó, pak není div, že krade krávy a vaquery! A poslední, done Fernando a Colonna de Gajalpa?“

„Ten vypadá právě tak jak Indiano bravo, je to však Hotentot z – z – z Grónska. Chce misionáře ukazovat za peníze, seňoro Eulalie!“

„Ó, ó, ó! Co si s těmi lidmi počnete, done Fernando de Molynares de Gajalpa de Venango?“

„Pověsím je a dám postřílet. Zavolejte všechny mé lidi, seňoro Eulalie!“

„Všechny vaše lidi? Vždyť jsou všichni zde, kromě staré černošky Betty, a i ta se sem k nám plíží. Ale, tu mne právě napadá, že nikdo neschází, a přece tito muži usmrtili tři z vašich vaquerů, done Fernando y Rostredo a Colonna!“

„To se ještě zjistí, seňoro Eulalie. Zavřete všechna vrata a dveře, seňores, aby zajatci nemohli prchnout. Zahájím hned nad nimi přísný soud.“

Byla zde jen jedna vrata; a ta byla zavřena silnou závorou, takže nám don a všichni seňores nemohli upláchnout.

„Tak!“ řekl rančer. „Nyní mně přineste židli; koně zajatců uvažte k trámům, a potom začneme.“

Nerušili jsme ty lidi ani v nejmenším při jejich počínání; odvedením koní jsme nabyli potřebného místa, a se zájmem jsme hleděli vstříc nastávajícímu přelíčení.

Přineseny byly tři židle. Na prostřední usedl don Fernando a po stranách mu usedly obě dámy v již popsaném soudcovském taláru. My jsme se stáhli k sobě a vaquerové nás vzali do svého středu.

„Já se vás napřed zeptám na jména,“ začal rančer. „Jak se nazýváš?“

„César,“ odpověděl černoch, jemuž otázka platila.

„Jméno pravého darebáka. A ty?“

„Vinnetou.“

„Vinnetou? To je ukradené jméno, neboť tak se nazývá největší a nejslavnější náčelník Indiánů. A ty?“

„Marshall.“

„Vidíš, že má i jeho jméno!“ zvolala rychle seňorita.

„Yankeeské jméno,“ mínil rančer, „a všichni Yankeeové nestojí za nic. A ty?“

„Sans-ear.“

„Také ukradené jméno, neboť tak se jmenuje slavný lovec, který je široko daleko známý jako nejudatnější a nejslavnější zabiják Indiánů. A ty?“

„Old Shatterhand!“

„Opět ukradeno. Vy nejste jen lupiči, nýbrž i drzí lháři!“

Vykročil jsem trochu do popředí, takže jsem stál těsně vedle surového vaquera, který vlekl Bernarda lasem a zasloužil něco na pamětnou.

„My nelžeme. Mám vám to dokázat?“

„Dokaž to!“

Bleskurychle sjela má pěst na vaquerovu hlavu, který se bez hlesnutí svalil na zem.

„Není tato rána jako udeření blesku?“

„Drž mne, Almo; já padnu do mdlob; já mám vapeurs; já dostávám křeče!“ zvolala seňora Eulalie, rozhodivši ruce, a klesla dobrému donu Fernandovi na srdce.

Ten chtěl vyskočit, nemohl se však zbavit sladkého břemene, které ho pevně svíralo. Křičel o pomoc, a seňorita Alma s ním. Mexikán je na koni velmi dobrý, pěšky však bídný bojovník; a vaquerové z toho pravidla nebyli vyňati, neboť když jsme nyní na ně namířili pušky, přišli zřejmě do rozpaků. Chopil jsem se slova:

„Nebojte se, seňores; nestane se vám nic, když budete moudří. Chceme vás jen upozornit na malý omyl, a pak vám bude umožněno, naložit s námi podle libosti.“

Přiblížil jsem se k židlím a učinil jsem co nejhlubší a nejuctivější poklonu.

„Doňo Eulalie, jsem ctitel krásy a vášnivý obdivovatel ženských ctností. Směl bych vás prosit, abyste procitla a věnovala mně pohled svých něžných očí?“

„Ah!“

S táhlým oddechem ulehčení otevřela svá baziliščí očka a chtěla dodat své tváři výrazu, který měl být podmanivý, byl však spíše úzkostlivý a rozpačitý.

„Krásná doňo, zajisté jste již slyšela o „cours dʼamour“, o soudních dvorech lásky, kde soudily dámy, jejichž rozhodnutí se musel každý podrobit. Soud, kterému nás chce don hernando podrobit, nemůže být spravedlivý, protože soudce je sám stranou. Prosíme ho, aby vložil moc do vašich něžných rukou, a jsme přesvědčeni, že váš rozsudek bude spravedlivý!“

„Je to skutečně vaše přání, seňore?“ klokotala hlasem, který zněl asi tak, jako by její hlasivky skřípaly mezi dvěma kartáči na dlážku.

„Míníme to úplně vážně, doňo Eulalie! Nejsme sice v takovém postavení, abychom mohli dámě vašich předností složit poklonu, neboť již dlouhé měsíce jsme v divočině, ale dobrota je nejkrásnější ozdobou ženského pokolení, a doufáme proto, že naši prosbu vyslyšíte!“

„Jste skutečně muži, jejichž jména jste si dali?“

„Skutečně!“

„Slyšíte to, done Fernando de Venango de Gajalpa? Tito slavní seňores mne učinili soudcem nad sebou. Vy víte, že nesnesu žádné odmluvy. Jste spokojen?“

Zatvářil se kysele, jeho síly se však asi nerovnaly silám doni, a kromě toho byl asi rád, že si mohl opět volně oddechnout.

„Převezměte úřad, seňoro Eulalie! Jsem přesvědčen, že ty chlapíky dáte pověsit.“

„Podle zásluh, done Fernando a Colonna de Molynares!“

Potom se obrátila ke mně:

„Mluvte, seňore; udílím vám slovo!“

„Dejme tomu, doňo Eulalie, že byste byla hladovým, unaveným cestujícím a našla byste v savaně krávu, jejíž maso by váš hlad mohlo ukojit. Směla byste krávu zabít, kdybyste její kůži chtěla ponechat majiteli?“

„Ovšem; tak je to všude zvykem!“

„Ne, tak to není – – –“ chtěl vpadnout do řeči rančer; ona však ho rychle přerušila:

„Ticho, done Fernando! Teď mluvím já, a vy budete mluvit, až vám udělím slovo!“

Ranchero usedl do svého křesla. Také na tvářích vaquerů bylo vidět, že vlastní panovnicí je zde jen seňora Eulalie.

„To je celé naše provinění, doňo!“ pokračoval jsem. „Vtom přišel vaquero, jehož zde na zemi vidíte, hodil laso na krk seňoru Marshallovi, jehož vám zde představuji, a vlekl ho za sebou. Byl by ho jistě zabil, kdybych byl pod ním nezastřelil koně.“

„Marshall!“ zvolala seňora Eulalie. „To jméno je mi velice drahé. Jistý seňor Marshall, Allano Marshall, bydlel v San Francisku u mé sestry.“

„Allan Marshall? Snad z Louisville v Kentucky?“ zvolal jsem udiveně.

„Ovšem, ovšem! Ten a žádný jiný! Znáte ho snad?“

„Přesně tak! Tento seňor Bernard Marshall je jeho bratr.“

„Santa Lauretta! Ano, to se shoduje! Allan měl bratra Bernarda. Almo, tvé srdce tě nezklamalo. Pojďte do mého objetí, seňore Bernarde, neboť jste nám vítán!“

Ten náhlý projev radosti Bernarda ovšem potěšil, ale do objetí seňory Eulalie přece jen nepospíchal. Přistoupil k ní a poklonil se, jak to vážnost okamžiku i její osoba vyžadovaly, pozvedl její ruku asi do té výše, kde byla jeho ústa, čímž naznačil uctivé políbení.

„Přišel jsem sem,“ pokračoval za mne, „abych hledal stopu svého milovaného bratra Allana. Můžete mi říci, vzácná doňo, kde Allan tou dobou asi je?“

„Alma, má dcera byla u mé sestry v San Francisku v době, kdy on se připravoval na cestu do zlatých dolů. Jsou tito pánové vaši přátelé, seňore Bernarde?“

„Všichni! Jsem jim zavázán vděčností, neboť mi zachránili život. Zde seňor Old Shatterhand mne vysvobodil z rukou lupičů a ze zajetí Indiánů!“

Seňora znovu spráskla ruce hlučně nad hlavou.

„Je-li možná? Taková dobrodružství jste zažili? To nám musíte důkladně vypravovat! Ale jak je to možné, že jste mormon, a váš bratr nikoli?“

„Nejsme mormoni! Pokud se neurazíte, dovolili jsme si jen malý žertík.“

Dáma se rychle otočila k rančerovi a zvolala:

„Slyšíte, done Fernando de Venango de Gajalpa, oni nejsou mormony ani lupiči, ani vrahy! Prohlašuji je tudíž za nevinné. Budou našimi hosty a zůstanou u nás tak dlouho, pokud se jim bude chtít. Almo, drahé dítě, běž rychle do kuchyně a přines láhev basiliku julepu! Musíme oslavit příchod tak vzácných hostí.“

Při těch slovech se rozjasnila tvář seňora de Venango de Gajalpa. Bylo vidět, že ten vzácný nápoj jen při zvláště slavnostních příležitostech přicházel na stůl, a proto bylo docela dobře pochopitelné, že i on se začal z našeho příchodu radovat.

Seňorita Alma vyskočila, odběhla a vrátila se v malé chvilce s baňatou lahví a sklenicí přiměřené velikosti. Kdo ví, jakou otravnou břečku Yankeeové do těchto končin dovážejí pod ctihodným jménem julep, pochopí, proč jsme z nám podaných sklenek pili velice opatrně, ano spíše jen rty jsme omočili; zato dámy, od nichž bylo možno očekávat, že ani tolik neučiní, vypily každá svou sklenku s takovou chutí, jako by jim byl podán opravdu jemný likér. Vinnetou, jenž ohnivou vodu vůbec nepil, s díkem odmítl. Zato rančer si doléval sklenku za sklenkou, až mu rezolutní hospodyně vytrhla láhev z ruky.

„Všeho s mírou! Done Fernando de Venango y Rostredo! Víte přece, že máme této znamenité tekutiny již jen dvě láhve! Doveďte hosty do salonu, my zatím půjdeme, abychom upravily svou toaletu, a pak se postaráme o ukojení hladu, který zajisté již všichni máme. Pojď, Almo! Hasta luego (Na shledanou za chvíli!) seňores!“

Dámy zmizely v jakési díře ve zdi, za kterou byla buď garderoba nebo kuchyně, nebo snad obojí. Nás vedl sám rančer do jakési slavnostní místnosti, kterou seňora Eulalia poctila názvem salon, která se však mnohem spíše podobala stodole nebo mlatu. Stůl zde ovšem byl, také několik lavic, zhotovených z nehoblovaných klád, a zde jsme se tedy mohli usadit. Ale zpozoroval jsem, že vaquerové se horlivě hnali, aby obsloužili naše koně, a poněvadž i ten nejhodnější vaquero může být již hodně velkým darebákem, spěchal jsem, abych obsah našich cestovních kapes a sedel uvedl do bezpečí. Césara jsem pak ustanovil strážcem našich zvířat, která se měla pást kolem ranče. Ubožák byl tímto opatřením nemálo rozlítostněn.

„Massa bude teď jisti hromadu dobrých věcí a piti znamenitý julep, a ubohý nigger César musí zde sedět a sušit zuby?“

„Poněvadž César je silnější, než Sans-ear i než Vinnetou, musí zde zůstat na stráži César,“ odpověděl jsem.

„Ó, to je pravda,“ zvolal radostně. „César je velice silný a chytrý a dá dobrý pozor, aby nikdo neodnesl koně!“

Byl spokojen se svým osudem, a já rovněž spokojen jsem se vrátil do salonu, kde jsem našel společnost v zábavě značně jednoslabičné. Po malé chvilce se objevily dámy, a skutečně, kdybych je byl dříve neviděl v celé jejich „kráse“, aspoň o mladší bych byl bez rozpaků řekl, že je pravou kráskou, jakou můžete obdivovat jen v Mexiku na parádní promenádě.

Oblek mexikánských dam se modernímu evropskému obleku mnoho nepodobá. Klobouk a čepec je pro Mexikánku něčím naprosto neznámým, zato všechny nosí „rebozo“, šál asi dva metry dlouhý, který jim zároveň slouží za ozdobu i ochranu hlavy. Ve společnosti jej nosí dámy obyčejně přehozený přes rameno, asi tak jako i u nás. Ale když vyjdou, aby po siestě navštívily přítelkyni nebo v podvečer se prošly, přehodí rebozo přes hlavu; a pak jim pokrývá jen účes a ponechává obličej odhalený. Poněvadž je rebozo velice průhledný, používá se ho také jako závoje, a v tom případě pokrývá nejen obličej, nýbrž i celou hlavu, ba i celou postavu.

Rebozo urozené Mexikánky musí být upředen rukou Indiánky – nebo spíše bychom mohli říci upleten – a poněvadž ta práce vyžaduje až dva roky, je cena osmdesáti pesos jistě velice mírná, ačkoliv jsou ovšem i reboza za dvojnásobnou cenu.

V takovémto rebozu se nám tedy dámy představily. S potěšením jsem zpozoroval, že si umyly obličeje i ruce; nohy vězely v punčochách a střevících. Usadily se u stolu, a ponechaly obsluhu staré, nepříliš chutně vyhlížející černošce. Nápadné mi bylo, že stále měly na jazyku seňora Allana, což nakonec ve mně vzbudilo podezření, že se malá Alma nepochybně do sličného klenotníka trochu zadívala a nemůže na něj nyní zapomenout.

Pokrmy, které byly podávány, byly čistě mexikánské: hovězí maso s rýží, španělským pepřem zbarvené do cihlova; moučníky s česnekem; sušená zelenina s cibulí, skopové maso, zbarvené obyčejným pepřem na černo, kuře s česnekem a cibulí, a konečně nějaká pečené s pepřem, s cibulí a česnekem. Když jsme to všechno šťastně snědli, měli jsme ústa vypepřená, jícny vycibulované a žaludky očesnekované až běda!

Něžné krásky patrně nebyly tak choulostivé jako my, a zvyšovaly si požitek ještě tím, že mezi jídlem statečně připíjely julep, za nímž ovšem následovala nezbytná cigareta. Aby náš dobrý César nebyl zkrácen, poslali jsme mu po vaquerovi ven na jakési staré rohožce jeho spravedlivý podíl s příslušným množstvím julepu, který mu nalili do nějaké staré nádobky od pomády.

O další cestě dnes ovšem nebylo ani řeči! Seňorita Alma seděla vedle Bernarda, kterého se držela jako klíště, a já, nešťastný Old Shatterhand, musel jsem bavit duchaplnou seňoru Eulalii. Musím však popravdě přiznat, že jsem v té dámě poznal stvoření velice něžné, čemuž se mi dříve nechtělo ani věřit. Tak jsem postoupil průběhem našeho hovoru z Old Shatterhanda na seňora Carlose, a zanedlouho jsem byl už docela don Carlos, a když Bernard vypravoval naše osudy, stal jsem se hrdinským a důvěrně jmenovaným Karlem.

Konečně, když jsme vstávali od stolu, byl jsem již „milým Karlem“, jehož se ptala, co přinese své nevěstě do Evropy na památku z cest. Nemohl jsem ovšem tolik roztomilosti oplatit nějakým výmyslem, a proto jsem přiznal, že jsem v osobních seznamech dosud zaznamenán jako muž naprosto svobodný.

Abych ji nezdržoval od domácích povinností, řekl jsem, že musím dohlédnout na koně, a vyšel jsem ven k Césarovi.

Ten ležel břichem na zemi, házel hrozně rukama i nohama a vyrážel ze sebe zvuky tak děsné, že se mně zdálo, že studuje na japonském „anklonu“ jakousi hudbu budoucnosti.

„Césare!“

Na to zvolání pozvedl hlavu.

„Oh, oh, oh, massáááh! César snědl všechen ten krám, a teď hořet oheň, jako by být César kamna. Massa pomoci Césarovi, jinak César umřít jak otrávená myš!“

To byly ty následky pepře, cibule a česneku! I krabice na pomádu byla vyprázdněna! Zde bylo třeba rychlé pomoci, neboť ubohý César se tvářil, jako by již umíral.

„Musíš vypít něco, co tiší bolest, jinak jsi ztracen, můj ubohý Césare! Co pokládáš za lepší lék, mléko či vodu? Nebo si snad přeješ basiliki julep?“

Při těch slovech se vymrštil César, jako by ho elektrizovali, a s výrazem vděčnosti pohlížel do mé ustarané tváře.

„Ach, massa, massa, ach! Mléko a voda nic pomoc, ale kdyby dobrý César dostal julep, neumřel by César.“

„Běž tedy dovnitř k seňoře Eulalii a řekni jí, že musíš zemřít, nedostaneš-li sklenku basiliku julepu!“

Skokem běžel odtud a vrátil se po chvíli – žasl jsem, když jsem to spatřil – s půl lahví julepu. Šťastný ten hoch obdržel patrně celý zbytek toho výborného nápoje, jehož jsme se tedy už nemuseli obávat.

„Miss Eulalia nechtěla dát julep, ale César řekl, že julep chtít massa Charley, a potom miss Eulalia dát hned celý láhev.“

„Pij tedy, ta znamenitá medicína tě jistě uzdraví!“

Večeře byla podávána v téže místnosti, jež byla nazvána salonem. Seňora seděla vedle mne, což bylo pro mne nemalým vyznamenáním. Mezi jídlem se ke mně naklonila a zašeptala:

„Done Carlosi! Musím vám sdělit jakési tajemství.“

„Tajemství? Jaké?“

„Ne zde! Přijďte po jídle ven k třem platanům.“

Dostaveníčko! Nesměl jsem odmítnout, neboť nebyla vyloučena možnost, že skutečně má pro mne něco důležitého. Zatímco jsme večeřeli, zavedli vaquerové naše koně do dvora, ale vrata byla doposud otevřena a mohl jsem tedy volně vyjít ke třem platanům, kde jsem se položil pěkně na zem. Ale musel jsem se té pohodlné polohy vzdát, neboť seňora Eulalia nedala na sebe dlouho čekat.

„Done Carlosi,“ začala rozhovor. „Musela jsem vás o tuto rozmluvu požádat, poněvadž mám pro vás velice důležité sdělení. Seňor Bernardo mi vypravoval o dvou lupičích, které pronásledujete. Ti byli v našem ranči.“

„Ach! Kdy?“

„Předevčírem. Ráno zase odjeli.“

„Kam?“

„Přes Sierru Nevadu do San Franciska. Mluvila jsem s nimi mnoho o seňoru Allanovi, a oni ho zamýšlejí navštívit.“

To byla ovšem zpráva velice důležitá, a já uhodl snadno celou souvislost věci. Seňora mluvila patrně s každým ráda o Allanovi, zmínila se o něm tedy i Morganovi, a ten se rád chopil příležitosti pomstít se na Bernardovi oloupením jeho bratra, který měl u sebe jistě značné peníze.

„Víte jistě, doňo Eulalie, že to byli ti lidé?“

„Ano, byli to oni, ačkoliv udali nesprávná jména! Všechno ostatní souhlasí.“

„Vyptávali se na Allana a na vaši sestru podrobně?“

„Ano, musela jsem jim všechno dopodrobna povědět. A musela jsem jim dát i znamení, že přicházejí ode mne.“

„Jaké znamení jste jim dala?“

„Byl to dopis, který jsem kdysi dostala od muže mé sestry.“

„Žije ještě?“

„Ano! Je majitelem hotelu Valladolid v Sutter Street a jmenuje se Enrique Gonzales.“

„Jak dlouho je seňorita Alma od něho pryč?“

„Tři měsíce!“

„Nepopsala byste mi podrobně muže, jimž jste dopis dala?“

Učinila to a já nabyl přesvědčení, že to byli Morganové. Mohla mi to sdělení učinit u stolu, ale já jí nezazlíval, že mne přiměla k vycházce. Srdečně jsem jí poděkoval a ona šla opět k vratům. Když i já později vešel do pokoje, byl jsem tam již očekáván. Přátelé chtěli jít na odpočinek a mělo být losováno o stráž, poněvadž jsme i v ranči to opatření uznali za vhodné. Když se tak stalo, ulehli jsme na lože.

Aby si čtenář o tom učinil pojem, je nutno seznámit ho s vnitřkem ranče. Taková budova má obyčejně jen jedinou obytnou místnost, a to tu, kterou seňora Eulalia nazvala „salonem“. Zde bydlí, spí i jí prohromadě všechno, co k domu přísluší, případně i hosté. Pod tím „co přísluší k domu“ jsou zahrnuty i dojné krávy, jízdní koně, ovce, prasata, slepice, psi a kočky. Dlážka je z tlučené hlíny a na ní je nasypána tráva a mech, stálé sídlo štírů, pavouků, stonožek a jiné havěti. Ta tráva je zároveň ložem, a pončo je zároveň pokrývkou.

Tak bylo i v našem ranči. Don Fernando de Venango, seňora Eulalia, seňorita Alma, stará černoška, všichni vaquerové a konečně i my jsme leželi hustě pohromadě jako za starých dob v středoevropském herberku, v němž získal člověk za drobnou minci právo vyspat se na slámě a použít židle za podhlavník. Byl bych si raději vyhledal místo pod širým nebem, nesměl jsem se však prohřešit proti povinnostem hosta, neboť bych se tím dopustil velké urážky na hostitelích.

Příštího rána jsme se vydali na cestu, provázeni přívětivými blahopřáními všech obyvatel ranče. I vaquero, kterého jsem srazil k zemi, nám musel ať tak nebo tak přát šťastnou cestu.

Don Fernando de Venango a Colonna de Molynares de Gajalpa y Rostredo nás doprovázel koňmo značný kus cesty a vrátil se až k poledni. Zdálo se, že se s mormonskými misionáři nerad loučí, ačkoliv byl jimi připraven o celou zásobu basiliki julepu.

Po tajemném sdělení seňory Eulalie jsme se nemuseli držet přísně dřívějšího cestovního plánu, a když jsme dorazili k jezeru Mono, zdrželi jsme se tam mnohem kratší dobu, než původně bylo stanoveno, protože si koně v ranči řádně odpočinuli. Pak to šlo rychlými pochody přes Sierru Nevadu, dolů do Modesta a potom vlakem přes Stockton do San Franciska, cíle našeho putování.

KAPITOLA PÁTÁ Hotel „U podivínky“

San Francisco leží na nejzazším výběžku země, má velké moře na západní, nádherný záliv na východní straně a vchod k zálivu ze severní strany. Přístav San Francisco je snad nejkrásnější a nejbezpečnější na světě a jeho rozměry připouštějí, aby se tam shromáždilo loďstvo snad celého světa. Všude bylo vidět nejčilejší život a nejpestřejší směs obyvatelstva, jakou si jen možno představit. K Evropanům všech národností se tu druží polocivilizovaní rudoši, kteří sem přinášejí na trh svou zvěřinu a za ni snad poprvé dostávají cenu, která nemůže být jmenována jako podvodná. Zde kráčí hrdý, nádherně oděný aristokrat vedle prostého Švába, omrzelý Angličan vedle živého Francouze; zde se setkává čínský kuli se špinavým polským Židem, elegantní dandy s hrubým westmanem, farmář se zlatokopem, jehož pleť je hnědá, vlasy neučesané a pod jehož lesem vousů zmizelo vše, co se obyčejně vyrozumívá pod slovem „fyziognomie“. Najdeme tu i Mongoly z vysočin Asie, Pársy z Indie, Malajce ze Sandwichských ostrovů a Číňany od břehů Yang-tse-tiangu.

Synové „říše středu“ tvoří nejčetnější cizí živel zdejšího obyvatelstva. Zdá se, jako by byli všichni uliti z jedné formy a učesáni jedním hřebenem. U všech je nos krátký a nahoru ohrnutý, u všech vyčnívající lícní kosti, šikmé oči, hnědozelená pleť bez tmavšího zabarvení tváře, všude lze vidět v nehybných rysech výraz, který bychom nazvali prázdným, kdyby z těch malých očí na nás neblikala lest.

Číňané jsou nejpracovitější, vlastně jediní pracovití dělníci San Franciska. Ty malé, dobře vykrmené, kulaté a přitom nadmíru pohyblivé postavičky mají zvláštní vlohy ke konání prací, které se jiným zdají nemožností, anebo při nichž je třeba zvláštní trpělivosti a zručnosti. Vyřezávají ze slonové kosti a ze dřeva, soustruží z kovů, zpracovávají sukna, kůži, bavlnu, pletou hedvábí, vyšívají i tkají, kreslí i malují, umějí zpracovat i nejnepoddajnější látky, vyrábějí obdivuhodné hračky, jež jim zabezpečují přízeň obecenstva, zejména všech sběratelů zvláštností.

K tomu jsou skromní a spokojují se s tím nejmenším ziskem. Jejich požadavky jsou sice zpravidla nestydaté, ale každý zde ví, že s Číňanem je nutno smlouvat a že pak prodá věc za třetinu i čtvrtinu sumy na poprvé jmenované. I denní mzda, se kterou se Číňan spokojuje, je daleko nižší než požadavky bílých dělníků, přesto však obnáší desetkrát tolik, kolik se platí obyčejně v Číně. Poněvadž je pak Číňan zvyklý žít nadmíru střídmě a ve svých požadavcích je vůbec co nejskromnější, vychází se svou malou mzdou, dokonce ještě si při tom zachová úspory. Všechna drobná řemesla jsou v jejich rukou, a prádlo i obsluhu domů obstarávají čínské ženy.

Nejen však Číňané, nýbrž i všechno ostatní obyvatelstvo San Franciska se vyznačuje obchodní čilostí vpravdě báječnou. Peníze a zase peníze, to je jejich heslo. A poněvadž i „Time is money“, je jejich cílem získání peněz v čase co možno nejkratším. Tito lidé vědí, že kdo zdržuje jiné, stojí i sám sobě v cestě, a poněvadž zdržován nechce být nikdo, nevznikne nikdy zácpa. Každý, spěchaje kupředu, snaží se, aby i jinému uhnul z cesty, aby také on sám ji měl volnou.

Tak je v domácnosti, tak na ulicích a náměstích. Bledá hubená Američanka, hrdá černooká Španělka, rusovlasá Němka, elegantní Francouzka i barevné dámy – všechny mají naspěch stejně jako muži, které vidíte po ulicích v nepřetržitém pohybu a při nejrůznější práci, jaká u nás na starém kontinentě je nezvyklá. Zde bohatý bankéř ve fraku s rukavičkami na rukou nese v pravé ruce šunku, zatím co v levé třímá ohromný koš se zeleninou, tady si farmář přehodí síť s rybami přes rameno, jinde důstojník policie nese v rukou kapouna, kvaker několik mořských raků, zabalených v cípech šosatého kabátu – a to všechno se pohybuje vedle sebe, mezi sebou, za sebou, aniž kde nastalo nějaké přerušení.

Při vjezdu do metropole zlaté země jsme se tím mraveništěm lidí a vřavou velkoměsta nerušeně dostali až do Sutter Street, kde jsme záhy našli hotel Valladolid. Byl to hotel stavěný v pravém kalifornském slohu, dlouhá, hluboká jednopatrová budova, podobná oněm hostincům, jež u nás budují při velkých národních slavnostech a na výstavách.

Odevzdali jsme koně horsekeeperovi, jenž je zavedl do malé stáje, sami však jsme vešli do hostinské místnosti, která byla přes svou ohromnou prostrannost tak přecpána, že jsme sotva našli stůl. Jeden barkeeper nás spatřil a přišel ke stolu. Objednali jsme si každý podle chuti, a když jsme byli obslouženi, hned jsem zahájil pátrání:

„Mohl bych promluvit se seňorem Enriquem Gonzalesem?“

„Ano, prosím!“

Vysoký vážný Španěl přišel k našemu stolu a představil se velice obřadně jako seňor Enrique.

„Yes, sir! Přejete si?“

„Nemůžete mi říci, zda u vás ještě bydlí jistý Allan Marshall?“ otázal jsem se ho.

„To nevím, sir. Neznám ho, neznám nikoho, nestarám se vůbec ani o jména hostů. To patří k resortu seňory.“

„Je možné s ní mluvit?“

„Ani to vám nepovím. Musíte se obrátit na některé z děvčat.“

Odešel. Zdálo se, že jeho poměr k seňoře je asi přibližně podobný, jaký jsme viděli na ranči dona Fernanda de Venango. Vstal jsem tedy a kormidloval směrem, abych se srazil s malou, štíhlou dívenkou, která se vedle mne kmitla. Uchopiv ji za ruku, zadržel jsem ji.

„Kde je seňora, moje maličká?“

Její malé oči se na mne zle zamračily.

„Vy jste osel, pane!“ řekla mi plynnou francouzštinou, vytrhla se mi zlostně a odběhla. Vesloval jsem tedy dále. Nedaleko jsem potkal druhou dívenku.

„Mademoiselle, nesdělila byste mi, mohu-li mluvit se seňorou?“

„I am not mademoiselle!“

A již byla v prachu. Tedy Angličanka nebo Američanka. Kdybych tak měl probrat všechny národnosti po řadě, byl bych se nedostal k seňoře ani před večerem. Ale tam naproti stála jedna, která mne již chvilku sledovala očima, a – ano – opravdu, tu tvář jsem již kdysi někde viděl! Pustil jsem se opět na moře a vesloval přímo k ní. Ale dřív než jsem k ní dorazil, spráskla ruce a skočila ke mně, jako by měla úmysl vehnat mne na písčinu.

„Pane sousede! Je to možné? Byla bych vás už ani nepoznala. Takové vousy jste si dal narůst!“

„U všech kozlů! Gusta Ebersbachová! Málem bych vás ani já nepoznal, jak jste vyrostla. Jak jste se dostala sem do Ameriky?“

„To by byl dlouhý román. Vy snad ani nevíte, že maminka mi zemřela brzy po vašem odchodu do světa. Tu přišel agent, otec se dal přemluvit a šel. Dařilo se mu však docela jinak, než si to zde představoval. Je nyní s bratry tam nahoře, kde je prý tolik zlata. Já jsem zůstala zde, poněvadž se mi tu slušně daří, a čekám, až se otec z diggins vrátí.“

„Později spolu ještě promluvíme, teď mi však povězte, kde najdu vaši seňoru? Ptal jsem se již dvou vašich dam, dostalo se mi však místo odpovědi jen hrubiánství.“

„To proto, že naše paní musí být titulována doňa nebo doňa Elvira.“

„Ach, tak! Zapamatuji si to! Mohu tedy mluvit s doňou Elvirou?“

„Podívám se. Kde sedíte?“

„Tam u druhého stolu.“

„Jděte, přinesu vám zprávu, milý krajane.“

Bylo to zase jedno z těch podivuhodných setkání, která jsem na svých potulkách světem zažil. Její a můj otec byli sousedé a kmotři. Nyní vězel statný truhlářský mistr se svými dvěma syny, z nichž starší byl mým spolužákem, kdesi ve zlatých dolech, a v prvním hostinci, do něhož jsem zde v San Francisku vstoupil, se setkávám s jeho dcerou Gustičkou, kterou jsem jako malé dítě často nosíval na rukou, přičemž jí bývalo vždy největším potěšením cuchat mi vlasy, až jsem vypadal jako strašák. Kdo by si byl kdy pomyslel, že se s tím bezstarostným dítětem setkám zase po letech zde v Kalifornii!

Zakrátko se Gusta vrátila.

„Doňa vás očekává, ačkoliv nyní nemá přijímací hodinu!“

„Přijímací hodinu? Paní hostinská?“

Gusta pokrčila rameny.

„Ano, a přijímá denně jen dvakrát, dopoledne od jedenácti do dvanácti, odpoledne od šesti do sedmi! Kdo přijde v jinou dobu, musí čekat, nemá-li zvláštní doporučení!“

„Aha, děkuji pěkně!“ zasmál jsem se. „Člověk by nevěřil, co dokáže dobrá sousedka!“

„Není-li pravda? Nuže, tedy pojďte!“

Vypadalo to stejně, jako bych měl jít k audienci k nějakému potentátovi nebo aspoň k nějaké vynikající politické osobnosti. Byl jsem uveden do jakési malé místnosti, která byla upravena jako předpokoj, a kde jsem měl čekat tak dlouho, až za portiérou zazní zvonek.

Bylo to velice zajímavé, neboť jsem čekal asi jen půl hodiny na předpuštění. Vešel jsem a dostal se do pokoje, který byl přeplněn nábytkem všech možných i nemožných slohů. Doňa Elvira musela mít ovšem nádherně vyzdobený pokoj pro své audience, a skutečně si jej okrášlila tak, že nebylo na zdech místa ani na šíři dlaně. Doňa seděla na pohovce, malebně opřena rukou o lenoch, z něhož visela dolů mapa. Na klíně měla kytaru, vedle ní započaté vyšívání, a před ní stál malířský stojan, nota bene mezi ní a oknem, takže o nějakém osvětlení nemohlo být ani řeči. Na papíru, který byl na plátně připevněn, jsem rozeznal dvě malby; první představovala hlavu kocoura, ačkoliv to též mohla být stará žena; jen čepec chyběl. Druhá byla zcela jistě z oboru zoologického, ačkoliv jsem nemohl rozeznat, co by to asi mohlo být. Snad to mělo představovat velrybu v kapesním formátu, nebo hladovou tasemnici, rozjímající o tom, nebylo-li by lépe se vystěhovat z tohoto nehostinného místa.

Poklonil jsem se hluboce a gentlemanlike. Zdálo se, že to dáma nepozoruje, poněvadž pohlížela na strop, kde jsem nic zvláštního nepozoroval. Pojednou trhla hlavou a tázala se:

„Jaká je vzdálenost Měsíce od Země?“

Ta otázka mne příliš nepřekvapila; očekával jsem takovou extravaganci. Ale – když ty tak, tak já jinak:

„Dvaapadesát tisíc mil, totiž v pondělí; v sobotu však, při největším sblížení, pouze padesát tisíc.“

„Dobře!“

Chvíli studovala dotyčný bod stropu, pak následovalo totéž trhnutí a otázka:

„Z čeho se dělají rozinky?“

„Z hroznů!“

„Velmi dobře!“

Nešťastný strop musel potřetí vydržet její pohled, a pak mně vmetla do tváře otázku:

„Co je to poil de chèvre?“

„Látka na šaty, patnáct loktů za escudo dʼoro, která se však nyní nenosí.“

„Dobře! A nyní, buďte vítán, seňore! Augusta žádala, abych vám věnovala svou přízeň; já však jí neplýtvám a podrobuji každého, kdo se o ni uchází, zkoušce. Vy, Evropané, jste svou moudrostí věhlasní, proto jsem vám z různých oborů lidské vědy vybrala nejtěžší otázky, a vy jste výtečně obstál, ačkoli vypadáte spíše jako medvěd, než jako učenec. Ale Augusta mně sdělila, že jste prošel mnoho škol a poznal všechny země a národy. Usedněte, seňore!“

„Děkuji, doňo Elviro de Gonzales,“ odvětil jsem, usedaje skromně na okraj židle.

„Přejete si bydlet v mém hotelu?“

„Ano.“

„Dovoluji vám to, neboť, jak pozoruji, jste zdvořilý muž, a také váš zevnějšek se stane slušnějším, přičiníte-li se o to trochu. Byl jste ve Španělsku?“

„Ano.“

„Co soudíte o mapě domoviny, kterou jsem zde načrtla?“

Podala mně list. Mapa byla kreslena ze špatného originálu.

„Velmi pěkná, doňo Elviro de Gonzalez!“

Tu chválu přijala jako samozřejmost.

„Ano, my dámy jsme se konečně emancipovaly a naším největším triumfem je, že jsme vnikly do vědy a že předčíme v krásném umění muže. Pohleďte na tyto dvě malby; velkolepostí předmětu předčí všechny jiné. Ta jemnost tahů, stínování, světelný reflex! Jste jistě znalec, přesto však vás vyzkouším. Co představuje toto zde?“

Byl bych utrpěl hanebnou porážku, kdyby mně „velkolepost“ předmětu nebyla dala pokyn. Odpověděl jsem s chladnou odvahou:

„Mořského hada!“

„Dobře! Určitě ho sice dosud nikdo nespatřil, ale jako badatelův duch měří prostory, do nichž nikdy nemůže vniknout, tak je i oku umělcovu dáno postihnout postavy, které neviděl. A tento výkres?“

„To je gorila slavného Duchailly.“

„Dobře! Jste nejučenější muž, kterého jsem dosud spatřila, neboť žádný dosud nepoznal mořského hada a gorilu; jste zralý ke každé akademické hodnosti.“

Spravedlivá pýcha, kterou to uznání ve mně vzbudilo, měla téměř stejný účinek jako česnek a cibule dobré doni Eulalie. Její geniální sestra ukázala na stůl stojící u vchodu.

„Vládnu svým domem, aniž bych přišla do bližšího styku s hmotnou stránkou hoteliérství. Tam je inkoust, pero a kniha. Zapište se!“

Učinil jsem tak, a tázal jsem se:

„Smím snad vepsat i jména svých přátel?“

„Máte přátele?“

„Ano.“

„Kdo je to?“

Začal jsem s barevnými:

„César, černý sluha.“

„Ovšem, neboť muž, který mého mořského hada poznal na první pohled, nemůže cestovat bez sluhy. Ale ti se nezapisují. Dále!“

„Vinnetou, náčelník Apačů.“

„Slavný Vinnetou?“

„Jistě!“

„Toho musím vidět; toho mně představíte! Zapište ho!“

„Potom jistý Sans-ear, který – – –“

„Zabiječ Indiánů?“

„Ano.“

„Zapište ho, zapište ho! Cestujete skutečně ve zvláštní společnosti. Dále – – –“

„Čtvrtý a poslední je master Bernard Marshall, klenotník z Louisville v Kentucky.“

Najednou téměř vyskočila z pohovky.

„Co říkáte! Klenotník Marshall z Louisville?“

„Má bratra Allana, který měl to štěstí bydlet u vás, doňo Elviro de Gonzalez.“

„Mé tušení mne tedy nezklamalo! Zapište i jej, seňore! Dostanete nejlepší ložnici. Pokoje ovšem v hotelu Valladolid nejsou, avšak vy budete s mým domem úplně spokojeni, neboť vás zvu všechny do své soukromé jídelny k večeři!“

„Děkuji, doňo Elviro! Ujišťuji vás, že umím takové vyznamenání náležitě ocenit. Já zkušenosti cestou nabyté vydávám tiskem a neopominu vzpomenout co nejvřeleji hotel Valladolid.“

„Učiňte to seňore, ačkoliv si vás neumím dost dobře představit u psacího stolu. Máte snad nějakou prosbu? Splním vám ji ráda!“

„Prosbu ne, avšak dotaz bych si dovolil.“

„Jaký?“

„Allan Marshall již u vás nebydlí?“

„Ne. Opustil můj dům před třemi měsíci.“

„Kam odešel?“

„Do diggins u Sacramenta.“

„Dostala jste již od něho nějakou zprávu?“

„Ano, jedinou. Udal mně místo, kam mu mám zasílat jeho dopisy.“

„Které místo?“

„Mají se zasílat našemu známému; je to master Holfey v Yellow-water-groundu, u něhož zlatokopové všechno kupují.“

„Došly pro Allana po jeho odchodu nějaké dopisy?“

„Několik, a ty jsem mu vždy při nejbližší příležitosti zaslala. A potom – ano, nedávno zde byli dva muži, kteří se po něm dotazovali, obchodní přátelé, kteří s ním měli nutné jednání; i těm jsem dala jeho adresu.“

„Kdy odjeli?“

„Počkejte, ano – včera ráno odjeli.“

„Jeden starý a jeden mladý?“

„Ovšem. Asi otec a syn. Byli mně doporučeni sestrou, která je též hostila.“

„Míníte ranč dona Fernanda de Venango a Colonna de Molynares de Gajalpa y Rostredo!“

„Copak vy ho znáte?“

„Velmi dobře, a rovněž tak vaši sestru doňu Eulalii, u níž jsme byli, a která mně, aniž jsem ji byl o to požádal, dala jako legitimaci dopis.“

„Je to možné? Vypravujte, seňore, vypravujte!“

Podal jsem jí žádanou zprávu, přičemž jsem ovšem nebyl příliš otevřený. Když jsem dokončil, řekla:

„Děkuji vám, seňore! Jste první Evropan, který umí se španělskou dámou slušně zacházet. Těším se na dnešní večeři a dám vás včas zavolat. Hasta luego!“

Učiniv uctivou poklonu, kráčel jsem pozpátku ven. Když jsem vešel do hostince, pohlíželi na mne služebníci se zjevnou úctou. Gusta Ebersbachová byla okamžitě u mne.

„Pane sousede, vy jste šťastlivec! Tak dlouho u doni Elviry dosud žádný člověk audienci neměl, ba ani ne polovinu té doby. Nepochybně jste se jí velmi zalíbil!“

„Naopak!“ zasmál jsem se. „Prý mne zde jen tehdy podrží, jestliže se polepším. Mínila, že prý vypadám jako medvěd.“

„Hm, příliš nesprávné to není; avšak dá se tomu lehce odpomoci. Zavedu vás nahoru do svého pokoje a obstarám vám všechno, co budete potřebovat: břitvu, vodu, mýdlo, všechno, všechno!“

„To nebude třeba, neboť nám bude brzy poukázán byt.“

„Nevěřte. Rozkazy týkající se ložnic dostanu o osmé hodině, ani o minutu dříve.“

„My prý dostaneme tu nejlepší, řekla madame. Kde to bude?“

„Ložnice jsou všechny nahoře pod střechou. Vy snad obdržíte komoru, která se vyznačuje nejlepším vzduchem.“

V tom okamžiku zazněl hlasitý zvuk zvonku.

„To je ona, pane sousede. Musím k ní, neboť volá-li v tak neobyčejnou dobu, jistě se něco přihodilo.“

Spěchala odtud a já usedl ke svým přátelům, kteří, ačkoliv je v San Francisku westman nebo Indián všedním zjevem, přece poutali všeobecnou pozornost hostů. Obzvláště majestátní vzezření a Vinnetouův zvláštní zjev působily přitažlivě, a ta okolnost, že Markovi chyběly uši, budila asi v každém domněnku, že zažil něco, co se žádnému z nich nestalo.

„Nuže?“ otázal se Bernard.

„Již před třemi měsíci odtud odešel a jen jedenkrát podal o sobě z Yellow-water-groundu zprávu. Vaše dopisy tam byly za ním poslány.“

„Kde je to místo?“

„Je to, jak se mně zdá, vedlejší údolí Sacramenta, v němž se našlo mnoho zlata. Diggery se to tam prý jen hemžilo, nyní však, zdá se, táhli dál po řece vzhůru.“

„Deponoval zde něco?“

„Na to jsem se neptal.“

„Musíte to však udělat!“

„K tomu se naskytne záhy příležitost. Jsme totiž pozváni k večeři!“

„Ah! To je nám vítáno! Ostatně se dotážu ještě u firmy, s kterou jsme ve styku.“

V té chvíli k nám opět přišla má přívětivá přítelkyně.

„Pane sousede, byla jsem volána kvůli vám. Večeřet se bude o deváté, ale vaše pokoje vám mám ukázat teď hned.“

„Pokoje? Domníval jsem se, že tu pokoje nejsou!“

„Vzadu je přístavek, kde jsou některé místnosti. Jsou tu též dva pokoje, kterých se používá, když jsou zde příbuzní doni Elviry.“

„Tam zajisté bydlela i doňa Alma?“

„Ano, to jsem slyšela, ačkoliv jsem zde tou dobou ještě nebyla.“

„Neslyšela jste, zda ta dáma znala jistého Allana Marslialla, který zde tehdy bydlel?“

„Ó, ano! Mluvilo se o tom hodně, a smáli se tomu. Ona toho pána téměř pronásledovala, takže se jen stěží ubránil. Ale pojďte; mám již klíče!“

Vstali jsme a šli za ní. Oba pokoje, které jsme dostali, byly proti ostatnímu zařízení hotelu skvostné; jeden z nich dostal Vinnetou se Sans-earem, druhý já s Bernardem. Césarovi byla vykázána zvláštní místnost.

Ochotná krajanka nás opatřila vším, co nám mohlo pomoci zcivilizovat zevnějšek, a proto jsme mohli brzy vyjít na ulici. Vinnetou zůstal doma; byl příliš hrdý, aby chtěl sloužit lidem na ulici za předmět pozornosti. I Mark ulehl.

„Co tam mám dělat?“ mínil. „Běhat umím, v tom příkladně se nemusím cvičit, a domů a lidí jsem již viděl dost. Hleďte, abychom se brzy dostali z tohoto neklidného hnízda ven do savany, jinak mně dlouhou chvílí opět narostou uši. Pak bude se Sans-earem konec!“

Dobrý Mark zde byl teprve čtvrt hodiny a již cítil touhu po volné prérii. Jak musí být „divochům“, když je zavřou do úzkých osamělých cel philadelpské a auburnské pevnosti, aby se polepšili, protože se bránili, když je vyhazovali z krajů, které jsou jejich domovinou.

Šli jsme – já totiž a Marshall – k bankéři, s nímž byl Bernard v obchodních stycích, a dozvěděli jsme se tam, že Allan zde byl několikrát a po krátkém rozloučení odešel do dolů. Vybral si hotově všechny své vklady, aby nakoupil nuggets.

Po té bezvýsledné návštěvě jsme se loudali ulicemi, až mne Bernard pojednou vtáhl do store, kde prodávali nejrůznější druhy oděvů. Zde bylo možno koupit nejjemnější mexický oděv stejně jako plátěnou pracovní kazajku kuliho. Každý druh oděvu měl své zvláštní místo, a každý oděv byl úplný.

Bernardův úmysl jsem mohl lehce uhodnout. Naše oděvy totiž, ačkoliv byly z pevných látek, utrpěly cestou tou měrou, že jsme nevypadali jen trochu, nýbrž hodně ošuměle. Oholeni jsme byli; vlasy jsme si také vzájemně ostříhali, avšak oblek byl už velice chatrný. Při nákupu jsem poznal, že Bernard má dobrý vkus. Koupil si napolo trapperský a napolo indiánský oděv, který mu dobře slušel. Bohužel však cena byla „přiměřená“ poměrům San Franciska.

„Nyní pojďte, Charleyi, i pro vás jeden!“ mínil, když byl úplně vybaven. „Pomohu vám hledat.“

Hm, něco takového jsem ovšem potřeboval nanejvýš nutně, ale na zdejší ceny nebyla moje pokladna zařízena. Nikdy jsem totiž nepatřil k oněm šťastným lidem, kteří všude, kam sáhnou, nahmátnou stovku, a všude, kam vkročí, klopýtnou přes měšec plný dukátů; naopak patřím k lidem, kteří mají blahé vědomí, že dnes vydělají, co zítra potřebují, a proto jsem se jistě tvářil dost rozpačitě, když se Marshall hned pustil do „vyhledávání.“

Vybral oděv, který se skládal z lovecké košile ze sněhobílé vydělané jelenice, červeně vyšívané; z leggins, zhotovených z jeleního hřbetu, po stranách otřásněných; z loveckého kabátce z bizoní kůže, ale přece jen tak ohebné jako veverčí kůže, z bot z medvědí kůže, jejíž holeně jsem mohl natáhnout až přes stehna, podešve byly z nejlepšího materiálu, totiž z ocasní kůže aligátora, a konečně z bobří čepice, jejíž kožené lemování bylo z vydělaného chřestýše. Bernard jinak nedopustil; musel jsem ve vedlejší místnosti oděv zkusit, a když jsem oblečený vyšel, již zaplatil. Byl bych se na něj za to rád hněval, avšak upřímně řečeno, nešlo to.

„Nedělejte okolky, Charleyi; jsem vám ještě velmi mnoho dlužen, a neuznáváte-li to, tedy vám založím účet.“

I pro Marka chtěl něco koupit; to jsem mu však neradil, protože jsem znal příchylnost milého mužíka k jeho prastarému hábitu, a kromě toho měl Sans-ear postavu, která byla přímo nepochopitelná.

Největší radost z mé proměny měl César.

„Oh, massa nyní vypadat velice moc hezky, tak hezky, jako César, kdyby byl dostat také nový kabát a čepici!“

Nedalo mně to, musel jsem mu pohledem poděkovat za dobrotivé porovnání, neboť jsem věděl, že tím černoch dokázal to nejlepší, čeho byl v tom oboru schopen.

Marku Jorrocksovi bylo v jeho pokoji přece jen trochu horko. Seděl dole u stolu, a když nás spatřil, pokynul nám, abychom k němu usedli.

„Poslouchejte!“ řekl polohlasně. „Vedle je slyšet rozmluvu, která nás může zajímat!“

„O čem?“

„Tam nahoře v diggins se děly věci, které nelze chválit. Je tam mnoho bravos, ale žádní Indiáni, nýbrž běloši, jak se zdá, kteří přepadají domů se vracející diggery, aby jim uloupili život a k tomu ještě jiné věci. Tam sedí jeden, jenž jim taktak unikl. Zrovna vypravuje své dobrodružství. Poslouchejte!“

U stolu za námi sedělo několik mužů, jejichž zevnějšek svědčil o tom, že poznali nebezpečí a útrapy života v pustině.

Jeden z nich vyprávěl ostatním, kteří mu s napětím naslouchali:

„Well,“ řekl právě, „já jsem Ohioman, a to znamená, že jsem něco zkusil, na řece i v savaně, na vodě i na zemi, na horách a dole v údolích Západu. Poznal jsem říční piráty z Mississippi a bushheadery woodlandu, bojoval jsem s nimi v mnohé bitce, a uznávám, že se může stát všelicos, co by jiný rozhodně popíral; ale že se mohou dít takové věci na cestě tak živé, a to za bílého dne – to převyšuje i povídačky o staré gun, kterou lze střílet kolem rohu.“

„A také to nezní zcela pravdivě,“ mínil jiný. „Vždyť vás byla celá karavana, patnáct mužů proti osmi lidem; nebyla by hanba, kdyby tomu bylo tak, jak to vypravujete?“

„Mluvíte moudře a rozumně, člověče; ale zkuste to sám! Bylo nás ovšem patnáct mužů, to ještě šest tropejros (Vodiči mezků; tropa = stádo) a devět minerů. Spolehnete-li se na tropejry, jste ztracen, a z devíti minerů měli tři horečku; sotva seděli na mezcích, a nemoc jimi tak házela, že neměli výstřel jistý ani na deset kroků. Nuže, bylo nás skutečně patnáct mužů, he?“

„Tak, jak věc líčíte, to ovšem zní zřetelněji. Ale cesta je tak oživena, že jsou v každé době nablízku lidé, kteří by pomohli!“

„Myslíte? Co vadí darebákům, aby vyčkali na příhodnou chvíli?“

„Tak vypravujte věci hezky popořádku, aby člověk zmoudřel!“

„Zcela jak je vám libo, muži! Našli jsme tedy nahoře u Jezera pyramid placer, že nemůže být lepší a bohatší, a věřte, že po čtyřech týdnech měl každý z nás čtyř po centu prachu a nuggetů. Dál to nešlo, neboť místo bylo vymyto, a dva z nás dostali do kloubů revmatismus. Není to právě lehké, stát od rána do večera až po pás ve vodě a potřásat bateou (Mísovitá nádoba, v níž se plaví zlatozrnná hlína). Sebrali jsme tedy svých pět švestek a šli zpět do Yellow-water-groundu, kde jsme výtěžek prodali jistému Yankeeovi, který zaplatil víc než lotři překupníci, od nichž člověk dostane za unci čistého zlata libru špatné mouky nebo půl libry ještě horšího tabáku. Ale ten muž přesto vydělal; zdá se mně, že se nazýval Marshall a že byl z Kentucky nebo z tamního okolí.“

Bernard se rychle obrátil.

„Je tam ještě doposud?“

„Nevím, nic mně po tom není. Ale dejte mně se zbytečnými otázkami pokoj, neboť mám-li skutečně události vyprávět pořádně, jak tento muž žádá, nesmím být vyrušován! Tedy ten Marshall, Allan Marshall se nazýval, nám vše odkoupil, co jsme měli. Kdybychom byli chytří, byli bychom se moudře odklidili. Ale my jsme si chtěli po vystálých útrapách odpočinout – neboť naši kamarádi potřebovali ošetření – a za druhé nebyla právě příhodná příležitost k cestování. Proslýchalo se mnohé o loupežných přepadeních, ba ozývala se i jména různých mužů, kteří opustili diggins a nedostali se nikdy do Sacramenta ani do Friska.“

„Byla to pravda?“

„To uslyšíte! Tak jsme čekali několik neděl, ale život nahoře je po čertech drahý, a protože se vědělo, že nemáme prázdné kapsy, byla celá naše zábava ve věčném vyhýbání se falešným hráčům a darebákům, kteří nás stále obléhali. Stav kloubů našich přátel se zlepšil, a tak jsme se rozhodli, že nebudeme už čekat, nýbrž jsme se připojili k pěti mužům, kteří právě tak jako my zde neměli stání. Bylo nás devět osob a najali jsme si potřebné mezky, čímž byla naše četa rozmnožena. Ozbrojeni jsme byli výtečně, i tropejrové, z nichž ostatně každý měl vzezření, jako by se mohl pustit do deseti protivníků. Cesta nám ubíhala zcela hladce; dalo se však silně a vytrvale do deště, takže opět přišla zimnice. Déšť také rozmočil půdu, a cestování se proto stalo nadmíru obtížné. Urazili jsme denně sotva osm mil a nebyli jsme ani v noci ve stanech zcela v bezpečí před přívalem padajícím z nebe, jako by se mračna protrhla. Okolnosti se tou zimnicí čím dál tím víc horšily, takže jsme při jízdě museli nemocné přivázat na mezky.“

„Proklatě zlá historie,“ poznamenal jeden z posluchačů. „Prodělával jsem sám takové nehody a dobře vím, jak je v podobných příležitostech člověku na mysli!“

„Well! Urazili jsme tedy asi dvě třetiny cesty a večer jsme se utábořili. Byli jsme zaměstnáni stavěním stanů a rozděláváním ohně, aby dostatečně osvětloval okolí. Tu se pojednou ozval kolem nás hromadný výstřel. Já právě klečel ve stínu jednoho stanu a uvazoval jsem provaz u kůlu, proto jsem nebyl zpozorován. Rychle jsem vyletěl, a to v pravý čas, abych spatřil tropejry, jak se dávají na útěk. Stalo se to však tak pomalu, že by je bravos mohli lehce postřílet. Chtěl jsem právě zvednout pušku, ale to, co jsem spatřil, mne zdrželo. Kulky osmi lupičů zasáhly tak jistě, že pět zdravých lidí, kteří pracovali při záři ohně, leželo na zemi jako mrtvoly, a právě v tom okamžiku, když jsem uchopil pušku, byli skoleni i tři nemocní. Zůstal jsem jediný naživu. Co byste byli v mém postavení udělali, he?“

„Damned! Byl bych se na ně vrhl a udělal, co bych mohl,“ mínil jeden z nich.

„Já bych několik z nich uklidil kulkou,“ ujišťoval jiný.

„Velmi dobře!“ odpověděl vypravěč. „To se lehce povídá, ve skutečnosti byste však jistě učinil totéž co já. Vrhnout se na ně, by bylo šílenstvím; střílet na ně nebylo též radno, neboť bych byl též ztracen. Nesměl zůstat naživu žádný svědek přepadení – to se rozumí; protože by mne pronásledovali, dokud bych mohl běžet, ačkoliv bych snad zastřelil jednoho nebo dva.“

„Nuže, co jste učinil?“

„Své peníze jsem měl v dobrých papírech v kapse; můj mezek byl uvázán nedaleko stanů u ostatních zvířat. Přikradl jsem se tedy, právě když lotři prohledávali stany, k němu, a odvázal jej. Tu jeden z nich zahvízdl; uslyšel jsem dupot, a – co myslíte, že se stalo?“

„Nuže?“

„Tropejros se vrátili. Zradili nás těm lotrům a chtěli nyní podíl na kořisti. Nyní bylo darebáků čtrnáct. Sedl jsem na mezka a uháněl pryč, co mu nohy stačily. Naštěstí to bylo velmi povolné zvíře a žádné vzpurné dobytče, jakých je také dostatek. Uslyšel jsem sice za sebou hlasité klení a hluk; pak jsem zaslechl i koňský dupot – byla však tma a já šťastně unikl.“

„A potom?“

„Co potom! Hleděl jsem, abych se dostal do San Eranciska, a jsem rád, že zde sedím se zdravou kůží a piji porter.“

„Nepoznal jste žádného z těch bravos?“

„Měli škrabošky. Jen když jeden z nich, který byl asi náčelníkem, strčil do úst prst, aby zahvízdal, sňal škrabošku, a já mohl rozeznat jeho tvář. Poznal bych chlapa jistě, kdybych se s ním setkal. Byl to mulat a měl nad pravou tváří ránu, asi od řezu nožem.“

„A tropejrové?“

„Ty bych všechny poznal, ale nepřijdu již nikdy nahoru do pekla, v němž ďábel vaří a roztavuje zlato, aby vlákal lidi do záhuby.“

„Jak se jmenuje mulero? (Vůdce tropejrů) Je často dobře, známe-li jméno takového poctivce!“

„Nazývá se Sanchez, měl však jistě dříve již jiná jména. Myslím, že většina těch ničemů patří k hounds (Tak se nazývají zloději a vrazi, kteří vládli v San Francisku v pověstných Sidney-coves a byli vypuzeni teprve součinností všech obyvatel), které vychrlilo San Francisco do všech distriktů, a kteří si nyní jdou na ruku jako agenti, tropejros, muleros a lupiči. Bylo by nejlépe, kdyby minerové utvořili jako tehdy v San Francisku vigilance-committee, který by mohl převzít pronásledování a vyhubení těch band, dokud by nenastaly v dolech lepší poměry. Tak, nyní jsem řekl popořádku všechno a jsem hotov.“

„V tom případě,“ řekl Bernard, „zajisté dovolíte, abych se ještě jednou dotazoval na Allana Marshalla, o němž jste před chvílí mluvil; je to můj bratr.“

„Váš bratr? Opravdu, zdá se mně, že jste mu podobný! Řekněte, co si přejete vědět?“

„Všechno, co o něm víte. Jak dlouho je tomu od doby, kdy jste ho naposled viděl?“

„Jistě už pět neděl.“

„Myslíte, že je dosud v Yellow-water-groundu?“

„To nevím. Tam nahoře v dolech je člověk dnes zde, zítra jinde, i kdyby si předsevzal, že dnes neodejde.“

„Divím se, že mi nikdy nepsal, ačkoli vím určitě, že dostal moje dopisy.“

„To nesmíte pokládat za tak jisté. Vzpomeňte si jen na to, co jsem právě vypravoval. Jde odtud nahoru do dolů pošta? Ano; ale co tak nazýváte, to není pošta. Říkám vám, že se pošle mnohý dopis nahoru i dolů, aniž se dostane do pravých rukou. Přijdete nahoru do taverny, a její majitel patří k hounds; hrajete s těmi muži monte, a jeden, možná dva nebo tři z nich jsou hounds; pracujete s někým společně na místě, a je to hound, který vám buď ukradne, co jste vytěžil, anebo, jste-li příliš silný a ostražitý, vás zradí bravům, aby dostal alespoň část vašeho majetku. U správy dolů jsou hounds, všude jsou hounds; proč by nebyl i u pošty hound, jemuž na tom záleží, aby se různé věci nedostaly adresátům?“

To ovšem nebylo lákavé vysvětlení poměrů.

„Chcete nahoru k bratrovi?“

„Ovšem.“

„Well, dám vám tedy dobrou radu. Uposlechnete-li jí, je vaše věc. Odtud vedou totiž dvě cesty do různých zlatých distriktů; jedna z nich vede zcela jižně k pohoří, které se jmenuje Nuevo Almaden, kde se vyskytuje mnoho rtuti a rumělky; druhá jde přímo na sever a jen s nepatrným záhybem k východu, k zlatonosným krajinám Sacramenta, ještě věhlasnějším. Víte, kde v této krajině leží Yellow-water-ground?“

„Dosud vím jen to, že je v pobočním údolí Sacramenta; dále nic.“

„Cesta vede ze tří čtvrtin podél zálivu San Franciska a potom přes Rio San Joaquín anebo vzhůru k údolí Sacramenta. Zde musíte jít jen stále vzhůru a dozvíte se od každého poutníka anebo v placers, kde naleznete svůj cíl. Nemáte-li s sebou mnoho zavazadel, dorazíte tam v pěti dnech. Tu cestu vám však nedoporučuji.“

„Proč?“

„Předně: je sice pohodlnější, ne však kratší. Za druhé: hounds ji činí nejistou. Ovšem, že napadají raději ty, kteří přicházejí z dolů, než ty, kteří tam teprve jdou, ale přece se neví, neučiní-li někdy opak toho. A konečně za třetí, je ta cesta dlážděná, a to dolary, které tam cestujícím přímo tahají z kapes. V hospodách jsou již tou měrou pokročilí v kultuře, že píší účty. Ale taková věc se lehčeji čte, než platí. Platí se tu: za pokoj dolar – a spíte ve dvoře; za lůžko dolar – a dostanete dvě hrsti staré slámy; za světlo dolar – a svítí vám měsíc; za obsluhu dolar – a sluhu nespatříte; za umyvadlo dolar – a musíte se umýt v Sacramentu; za ručník dolar – a utřete se svým kabátem. Jediná položka, kterou zaplatíte a také dostanete, je účet za dolar. Jak se vám to líbí, master Marshall?“

„Velmi dobře.“

„To si myslím. Proto vám řeknu o jiné a lepší cestě, po níž, budete-li mít dobrého koně, dorazíte do Yellow-water-groundu za čtyři dny: přeplavíte se přes záliv vorem na druhý břeh a odtud pojedete přímo do hor San Juan, pak zahnete na východ, a dorazíte-li k Sacramentu, budete u cíle, anebo alespoň zcela mu nablízku. Říček, které tím směrem vedou, je dost.“

„Děkuji, sir! Vaší rady uposlechnu.“

„Well! A když se potom setkáte u Sacramenta anebo někde jinde s mulatem, majícím jizvu přes pravou tvář, dejte mu okusit kulku, a já vám říkám, že učiníte dobrý skutek!“

Zatím nastal čas k večeři a Gusta pro nás přišla. Zavedla nás do vedlejšího pokoje, kde bylo prostřeno, jako by zde měla jíst společnost španělských grandů. Doňa Elvira nás již očekávala. Hoteliéra vidět nebylo. Uvítala hosty, které jsem jí s potřebnou grandezzou představil, s výrazem panovnice, udílející z milosti audienci.

Protože jí na tom záleželo, aby udělala dojem, hovořila zpočátku velmi drastickým způsobem o umění a vědě, později však, když se zdálo, že jsme plni nejhlubší úcty, začala jevit i zájem o naše osobnosti a poměry, a museli jsme jí vypravovat svá dobrodružství.

Když vstala od stolu, řekla:

„Seňores, myslím, že jsem vám dokázala, že vám dávám před všemi hosty přednost, a doufám, že se vám u mne bude hodně dlouho líbit!“

„Doňo Elviro de Gonzalez, děkujeme vám za vaši laskavost,“ odvětil jsem. „Zůstaneme ovšem delší dobu ve vašem domě, teď však ne, neboť musíme již zítra ráno udělat malou odbočku.“

„Kam, seňore?“

„K Sacramentu, vyhledat Allana, kterého vám přivedeme.“

„Dobře, seňores! Vezměte si u mne vše, co budete potřebovat; zúčtujeme to později; a budete-li si ještě něco přát, obraťte se na Gustu. Doufám ovšem, že mně řeknete adiós, než zítra odjedete!“

Nato vyplula ven a my ji následovali, abychom dohlédli na koně a potom ulehli.

Příštího rána jsme již pluli přes záliv a zakotvili u výběžku, ležícího naproti San Francisku.

KAPITOLA ŠESTÁ Smrtící prach

Sledovali jsme přesně směr, který nám naznačil zlatokop a dorazili jsme třetího dne večer k výšinám San Juan a obrátili se potom směrem k východu. Druhý den v poledne jsme sjeli dolů do údolí Sacramenta a nalezli na každém kroku četné stopy oné zimničné činnosti, která všude rozervala půdu, aby hledala deadly dust, jehož lesk oslňuje oko, mate mysl a svádí srdce.

Bylo již o tom kraji tolik napsáno a mluveno, že se zdržuji každé poznámky; musím však přiznat, že se zlatá horečka nevyhnutelně zmocní i nejstřízlivějšího muže, jakmile přijde do oné krajiny a vidí se obklopen muži, kteří často se zapadlými tvářemi a oděni hadry – obětují zdraví a snad i život, aby rychle zbohatli a pak toto bohatství, když ho nabyli, rovněž tak rychle pozbývají. Pracují často s nasazením všech sil, aniž docílili nějakého výsledku; kletba provází každý jejich hmat; příšera hladu, bídy, zoufalství se k nim plíží a již chtějí umdlenou, třesoucí se ruku vztáhnout zpět, když se tu rozšíří pověst a novém podivuhodném nálezu, který někdo někde skutečně nebo domněle učinil a oni se opět chopí pánví, aby se znovu stali obětí vášnivé touhy po zlatě.

Večer jsme dojeli do Yellow-water-groundu. Bylo to dlouhé, úzké údolí, zavádějící nepatrnou říčku do Sacramenta.

Rozvrtáno od jednoho konce na druhý bylo rozděleno v samé placers, z nichž jednotlivé bylo možno rozeznat. Hliněných obydlí a stanů zde bylo dost a přesto bylo na první pohled patrné, že doba slávy těchto claimů již minula.

Uprostřed údolí stála nízká, avšak široká dřevena bouda, nad jejímž vchodem bylo křídou napsáno: „Store and boarding-house of Yellow-water-ground.“ Majitel tohoto store nám snad mohl podat informace. Sesedli jsme proto, zanechali Césara u koní a vešli.

Lavice a stoly ze surového, otesaného dřeva byly obsazeny buď bídně oděnými postavami, nebo odvážně vypadajícími pistolníky, kteří si nás zvědavě prohlíželi.

„Noví minerové!“ zasmál se jeden. „Možná, že naleznou víc než my. Pojď sem, redskine a vezmi se mnou drink!“

Vinnetou se tvářil, jako by to vyzvání nezaslechl. Najednou muž povstal, vzal do ruky sklenici s kořalkou a přikročil vyzývavě k němu.

„Nevíš snad, že je to pro zlatokopa největší urážka, odmítnout s ním drink? Ptám se tě, chceš-li pít a také dát sklenku k lepšímu?“

„Rudý muž nepije ohnivou vodu, avšak nemíní bílého muže urazit!“

„Táhni tedy do pekel!“

Přitom mrštil po Apačovi sklenici, vytrhl z pasu pistoli a učinil skok ke stolu; pak však s výkřikem zavrávoral a upadl na zem. Apač měl též zbraň – držel ji dosud v ruce – nůž s čepelí tak lesklou jako dřív; neboť jen desetinu vteřiny vězel v těle minera; ten však ležel nyní na zemi, krváceje z ruky, v níž dříve držel pistoli.

Hned se zvedli i ostatní. V jejich rukou se leskly nože. Ale i naše revolvery byly venku a César, který náhodou nahlédl dovnitř, stál mezi dveřmi s namířenou ručnicí.

„Stop!“ zvolal majitel saloonu. „Usedněte, lidé; vás se věc netýká, neboť měla být vyjednána mezi Jimem a Indiánem, což se i stalo. Nelli, obvaž Jima!“

Minerové usedli, neboť naše hrozivé postavení se tu zdálo stejně účinkovat jako slova hostinského. Krčmářův barman odvedl raněného, který pustě klel, aby ho, jak jsme zpozorovali, ve vedlejší místnosti primitivním způsobem ošetřil. Tento Jim sem též přišel, aby hledal zlato a našel – vlastní vinou – svou mravní zkázu – deadly dust! Jak často se zde asi opakovaly podobné a ještě daleko horší výstupy!

Usedli jsme stranou od ostatních.

„Co budete pít, meššúrs?“ otázal se krčmář.

„Pivo,“ odvětil Bernard.

„Porter nebo jiné?“

„Co je lepší?“

„Vybírejte sami! Je to pravé burtonské. Ale z Burtonu v Staffordshire.“

Byl jsem na ten nápoj zvědav; podle jména pocházel z Anglie a to z místa, které je věhlasné svým pivem. Dostali jsme pět lahví, z nichž jednu jsem vynesl ven Césarovi. Ten si vrazil její hrdlo do krku, že jsem se domníval, že mu vletí až do žaludku a vyprázdnil láhev najednou. Sotva však láhev vytáhl ven, zvrátil oči, rozevřel ústa, takže zaujala tři čtvrtiny tváře a vyrazil ze sebe zvuk jako trosečník, který se naposledy vynořil z vody.

„Co je?“ tázal jsem se, domnívaje se, že si hrdlem láhve zranil hrtan.

„Massa, ó, oh, César umřít! César pít jed!“

„Jed? Vždyť je to anglické pivo!“

„Pivo? Ne, oh, ne! César znát pivo! César pít jed; César cítit v ústech a v těle otrušík a blín!“

Náš dobrý černoch nebyl labužník; jak by to asi ale chutnalo labužníkovi! Vešel jsem opět do saloonu a přišel právě včas, abych zaslechl otázku boardkeepera:

„Můžete též zaplatit, gentlemen?“

Bernard se zatvářil uraženě a sáhl do kapsy.

„Počkejte, Mr Bernarde!“ mínil Mark. „Ten účet vyrovnám já. Co stojí pivo?“

„Bottle tři dolary, celkem všechno patnáct dolarů.“

„To je levné, zvláště dostane-li člověk i láhev, pravda?“

„Ovšem.“

„My vám je však necháme zde, neboť lidé, kteří znají placers, kde zlato leží téměř v kusech, nepotřebují kousek skla. Přineste váhu!“

„Chcete platit prachem?“

„Yes!“

Mark rozevřel svůj váček na kulky a vyňal několik nuggetů, z nichž jeden měl téměř velikost holubího vejce.

„The devil, muži, kde jste to zlato našel?“ tázal se hospodský.

„Na placeru.“

„A kde je to?“

„Asi v Americe. Já mám příkladně špatnou paměť a vzpomenu si na to místo zpravidla jen tehdy, když potřebuji zlato sám.“

Muž to vysvětlení přijal klidně, jeho oči se však leskly chtivostí, když jeden z nuggetů vážil a přebytek vyplácel. Ocenil zlato velmi nízko a jeho váha měla asi některé zvláštnosti, Mark však zastrčil vrácené peníze do kapsy s tváří muže, jemuž na unci zlata více či méně pramálo záleží. Nosil totiž, aniž to ostatní tušili, ve svém váčku mezi koulemi značnou sumu a já si bezděky vzpomněl na to, co mně při prvním našem setkání sdělil, že totiž ví v horách o zlatě, kterým by přítele obohatil.

Pak jsme pivo okusili. Kdybychom byli přišli ze savany přímo sem, byli bychom je snad mohli pít; protože jsme však svoje zažívací ústrojí v hotelu Valladolid napravili, nebyli jsme schopni tu břečku pít. Bezpochyby ten muž vařil své pivo z různých koření sám a prodával je jako pravé – za tři dolary láhev. Zase příklad, že není vždy ten, kdo zlato hledá jeho nálezcem.

Ostatně boardkeeper se nespokojil s Markovým vysvětlením, poněvadž usedl k nám a dotazoval se:

„Je placer o němž víte, odtud daleko?“

„Který? Já jich znám čtyři nebo pět.“

„Čtyři nebo pět! Nemožné! Jinak byste nebyl zabloudil do smutného Yellow-water-groundu, kde nelze už ani zavadit o barvu.“

„Věříte-li tomu nebo ne, to je příkladně vaše věc!“

„A vy si tedy vždy vezmete jen tolik, kolik potřebujete?“

„Ano.“

„Jaká je to lehkomyslnost, jaká neopatrnost! Co když přijdou jiní a vezmou vám to, co byste si mohl zabezpečit?“

„To se nestane, master!“

„Já od vás jeden ten placer odkoupím, sir!“

„Nejste s to, abyste jej zaplatil! Nebo byste měl dost bankovek k zaplacení padesáti nebo šedesáti liber zlata?“

„Tolik? Musel bych si sehnat společníka, nebo dva, tři; například takového, jakým byl Allan Marshall, který sem přišel s několika tisíci dolary a odešel se skutečným bohatstvím. Ten tomu rozuměl!“

„Jak to?“

„Měl společníka, kterého zde nechal, protože ho okrádal. Ten nám všechno vypravoval. Prach a menší zrna vyměnil v Sacramentu za papíry a větší nuggety zakopal ve stanu. Pak najednou zmizel, neví se kdy a kam.“

„Měl také zvířata?“

„Jen jednoho koně. Ostatně ho včera hledali.“

„Ah! Kdo?“

„Tři muži – dva běloši a jeden mulat, kteří se po něm ptali. Znáte ho snad také?“

„Trochu a chtěli jsme k němu. Kam ti tři odešli?“

„Šli hledat místo, kde stával jeho stan; potom se vrátili a seděli dlouho u kusu papíru, který tam asi nalezli. Také jsem se na to podíval a zpozoroval, že je to mapa anebo plán.“

„A potom?“

„Ptali se na údolí Short Rivulet. Popsal jsem jim cestu, která tam vede, a tou se vydali.“

„Short Rivulet podle pouhého popisu sotva naleznou!“

„Znáte to místo?“

„Jednou jsem tam byl. Můžete nám ukázat místo, kde stával stan?“

„Spatříte jej odtud. Tam vpravo na svahu u oněch bodlákových keřů. Dojdete-li tam, spatříte hned ohniště a ostatní.“

„A jak se jmenuje muž, který byl jeho společníkem?“

„Fred Buller. Pracuje tam v druhém placeru vlevo, podél potoka vzhůru.“

Pokynul jsem Bernardovi. Odešli jsme spolu ze store a šli vzhůru podél potoka. U naznačeného místa jsme se zastavili. Pracovali zde jen dva muži.

„Good day, meššúrs! Je tady master Buller?“ otázal jsem se jich.

„Yes, sir, to jsem já!“ odpověděl jeden z nich.

„Máte čas odpovědět mně na několik otázek?“

„Možná, bude-li odměna dostatečná. Při této práci stojí každá minuta peníze.“

„Kolik chcete za deset minut?“

„Tři dolary.“

„Tady je máte!“ řekl Marshall, podávaje mu peníze.

„Thank you, sir; zdá se, že jste gentlemani.“

„Možná, že naši velkomyslnost poznáte ještě víc, odpovíte-li na naše otázky správně!“ řekl jsem.

„Well, sir; ptejte se!“

Tomu člověku hleděl z očí taškář. Jak jsem ho měl chytit? Rozhodl jsem se, že si jednou zahraji na darebáka.

„Nechtěl byste s námi jít trochu stranou?“

„U ďábla, sir; zdá se, že máte dobré zbraně!“

„Dobré zbraně pro nepřítele a dobré peníze pro přítele. Chcete jít?“

„Třeba!“

Vylezl z vody a šel s námi stranou.

„Především – byli u vás tři muži?“

„Ano.“

„Dva běloši a jeden mulat?“

„Ano. Proč?“

„Běloši byli otec a syn?“

„Ano. Mulat je můj známý a jejich též.“

„Ah!“

Nevím, odkud mně přišla myšlenka, které jsem dal hned výraz:

„Mulata znám i já. Má jizvu na tváři.“

„Skutečně, vy znáte cap – vy znáte Shelleye? Kde jste ho poznal?“

„Vedli jsme spolu obchody a já bych rád věděl, kam se teď poděl.“

„To nevím, sir!“

Mluvil pravdu, bylo to na něm vidět.

„Co chtěli ti muži u vás?“

„Sir, deset minut již asi uplynulo.“

„Ještě ne! Ale říkám vám, že se dotazovali po vašem dřívějším šéfovi Marshallovi. Ostatně dostanete ke konci naší rozmluvy ještě pět dolarů.“

„Děkuji, sir! Jste jiní hoši, nežli ti Morganové a Shelley, a dám vám lepší informace než jim. Když jste s ním obchodovali, budete vědět, jaký je to škrob. Měl by přece kamaráda ze Sid – – –“

Tu se zarazil.

„Sidney-coves, jen to řekněte! Já to také znám.“

„Znáte? Nuže, pak můžete jistě posoudit, co malé služby často znamenají. Kam se ti tři poděli, to nevím, ale hledali dlouho tam naproti a našli papír. Kdyby byl Shelley se mnou jinak mluvil, byl by dostal ještě jiné papíry.“

„A jak s vámi máme promluvit, abychom je od vás dostali?“

Chlapík se potměšile usmál a dodal:

„Tak jako dosud!“

Tedy zábava s dolary! Ten člověk byl asi prohnaný chlapík.

„Jaké jsou to papíry?“ dotazoval jsem se.

„Dopisy.“

„Od koho a na koho?“

„Hm, sir, jak vám to mám říci, aniž vím, chcete-li se mnou skutečně mluvit dobrou řečí?“

„Řekněte cenu!“

„Sto dolarů!“

„Podívejme se! To není zlé! Vy vezmete dopisy svého šéfa, abyste je odevzdal kapitánovi bravos a protože ten je příliš bídně platí, zpronevěřujete je dál a ponecháte si dopisy, protože si myslíte, že přinesou Shelleymu užitek a vám že neuškodí. Říkám vám, že taková věc vám může způsobit jen škodu! Chcete padesát?“

Vyslovil jsem jen domněnku, která vyplývala z jednoduché kombinace toho, co jsem dosud slyšel, že jsem však jednal dobře, jsem poznal podle tvářnosti muže, který nabídku hned přijal.

„Teď skutečně vidím, že jste s kapitánem pracoval, poněvadž víte všechno. Nebudu vás proto utiskovat a vezmu padesát.“

„Kde jsou papíry?“

„Pojďte se mnou do našeho stanu!“

Šli jsme kus cesty zpět k věci, kterou ten muž nazval „stan“. Byly to čtyři hliněné zdi, nad nimiž byla roztažena děravá, plstěná pokrývka. V každém rohu byla díra, které se používalo za skříně, neboť Buller vrazil do jedné z nich ruku a vytáhl roztrhaný šátek, v němž byly zabaleny různé věci. Rozbalil jej a vzal dva dopisy, které mi podával. Chtěl jsem je vzít; on však trhl rychle rukou zpět.

„Wait a little, sir. Napřed peníze!“

„Dříve ne, dokud nepřečtu adresy.“

„Dobře! Já dopisy podržím a vy si je prohlédněte!“

Přitom nám je nastrkoval a my si je prohlíželi.

„Má pravdu,“ zvolal jsem. „Dejte mu peníze, Bernarde!“

Dopisy byly adresovány Bernardovu otci, poněvadž Allan nevěděl, že otec byl zavražděn, když mu je psal. Bernard vyplatil kvapně peníze, ale přesto jsem pozoroval, že se mu zdá poněkud zvláštní věcí ještě odměnit zpronevěru, kterou byl poškozen. Buller zastrčil nanejvýš spokojeně peníze a chtěl šátek sbalit. Tu jsme v něm spatřili něco lesklého a Bernard po tom ihned sáhl. Byly to hodinky, které vězely v pouzdru z ryzího zlata.

„Co chcete s mými hodinkami?“ tázal se Buller.

„Otevřít je a podívat se, kolik je hodin,“ odvětil Marshall.

„Nejsou nataženy,“ namítl Buller a kvapně po nich sáhl. „Dejte je sem, sir!“

„Počkejte!“ odvětil jsem já a uchopil ho pevně za ruku. „I kdyby nešly, víte přece, kolik udeřilo!“

„Allanovy hodinky!“ zvolal Bernard.

„Skutečně? Jak se octly ty hodinky ve vašich rukou, člověče?“ tázal jsem se.

„Je vám něco po tom?“ tázal se vzdorovitě, snaže se vyprostit.

„Ovšem že ano, neboť tento gentleman je bratrem muže, jemuž náležejí. Řekněte, jak jste se dostal k hodinkám Mr Marshalla?“

„On mně je daroval!“ odpověděl.

„To je lež!“ namítl Bernard. „Pohleďte na tyto kameny, Charleyi! Hodinky v ceně tří set dolarů společníkovi nikdo nedaruje.“

„Well, Bernarde; hledejte dál. Já toho muže zatím podržím.“

Přitom jsem Bullera sevřel tak, že se nemohl hnout.

„Kdo jste? Kdo vám dal právo prohledávat můj stan? Zavolám lidi a dám vás lynčovat!“ zvolal.

„Nedělejte žerty, boy, jinak by se vám mohl master Lynch samotnému dostat na krk. Při prvním zavolání stisknu pevněji!“ odvětil jsem.

Držel jsem ho levou rukou a pravou jsem mu svíral hrdlo. Byl úplně v mé moci a viděl, že se mi musí podrobit.

„Nenalézám tady nic!“ oznamoval Bernard, když byl s prohlídkou hotov.

„Nuže tedy! Pusťte mne a vydejte mně hodinky!“ řekl Buller.

„Zvolna, zvolna!“ odvětil jsem. „Podržím vás, dokud se nedohodneme, co se má s vámi stát. Co myslíte, Bernarde?“

„Hodinky ukradl!“

„Ovšem!“

„Vrátí je.“

„To je přirozené!“

„A jeho trest?“

„Budeme milosrdní. Lynch nám neprospěje; ať tedy za zpronevěru a krádež vydá dopisy i hodinky zdarma.“

„Zdarma? Proč?“

„Docela prostě: vrátí padesát, pět a také tři dolary, které dostal; to je velmi slušné jednání. Sáhněte klidně do jeho kapsy, já ho podržím!“

Peníze mu byly odňaty přes jeho odpor; potom jsem ho pustil. Sotva se tak stalo, vyběhl ze stanu a běžel úprkem dolů podél řeky k boardinghouse.

Šli jsme zvolna za ním; slyšeli jsme již zdaleka zuřivý křik, a proto jsme zrychlili krok. Naše koně stáli přede dveřmi. Césara však nebylo vidět. Rychle jsme vešli dovnitř a octli se na bojišti. V jednom koutě stál Vinnetou svíraje levicí hrdlo zloděje hodinek a oháněje se pravou rukou ručnicí, vedle něho se bránil Sans-ear proti několika rowdies. V druhém koutě byl César, jemuž již byla vyrvána puška a jenž se nyní statečně bránil nožem a pěstmi. Buller totiž, jak jsem později zjistil, vyzval zlatokopy, aby mne a Bernarda chytili a Mark se tomu vzepřel. Protože diggeři byli ještě zuřiví kvůli Jimovi a krčmář se přesvědčil, že s Markem nelze obchod uzavřít, byl podniknut pod jeho ochranou útok, který mohl stát lidské životy, kdybychom nebyli přišli my.

Vinnetou a Mark se ještě mohli udržet; museli jsme vysekat Césara.

„Střílet jen v nutnosti; použijte pažby, Bernarde!“ zvolal jsem.

S těmito slovy jsem se vrhl na zlatokopy a neminula ani minuta a černoch byl již vedle nás, oháněje se znovu svou puškou. Jako tygr se vrhl kupředu. Ti lidé neměli střelné zbraně, to bylo naším štěstím.

„Ah, Charleyi,“ zvolal Mark, „pryč s pažbami a chopte se tomahawků! Bijte jen naplocho!“

Uposlechli jsme. To již nebyl boj, nýbrž rozkoš. Sotva se zaleskly naše sekery a udeřily třikrát nebo čtyřikrát do hlav, rozprchl se celý houf a vyběhl dveřmi ven. Od mého vstupu minuly sotva dvě minuty a již jsme zde byli v saloonu s Bullerem sami.

„Ukradl jsi skutečně tomuto hochovi hodinky a peníze, Charleyi?“ tázal se Mark.

„Nonsense! On sám zpronevěřil dopisy Bernardovu bratru a ukradl mu hodinky.“

„A vy ho necháte běžet? Ostatně po tom mně nic není. Že však proti nám poštval ty zlatohlávky, po tom je něco mně, a za to příkladně dostane svou mzdu!“

„Marku, žádné násilí!“

„Toho by ten chlap nebyl hoden! Drž ho, Vinnetou!“

Apač muže sevřel tak, že se nemohl ani hnout; Mark vytasil nůž a namířil. Seknutí – Bullerův výkřik – Mark mu usekl špičku nosu.

„Tak, my boy! Není dobře, chce-li člověk lynčovat zkušené a poctivé zálesáky; neboť strčí-li do podobné záležitosti nos, tu ho člověk mnohdy pozbude. A náš master storeman? Tam je. Pojďte sem, můj milý a ukažte, kolik loktů nosu vám ještě zbývá!“

S tím pozváním se krčmář nezdál příliš sympatizovat. Přiblížil se jen váhavě.

„Doufám, gentlemen, že se za mé pohostinství neodměníte takovým způsobem!“ řekl.

„Pohostinství! Nazýváte pohostinstvím, když si dáte půl mázu duběnkové a potašové vody zaplatit třemi dolary?“

„Já vám peníze hned vrátím, gentlemen!“

„Nechte si je a nemějte strach. Kdo by vařil porter, kdybychom vám pokazili řemeslo? Nyní však pryč odtud, lidé, jinak nám přijdou zlatohlávci ještě jednou na kůži!“

S tím však nebyl César spokojen.

„Massa Mark odejít? Oh, oh, proč napřed neztrestat protivu hostinského za jed a otravu? Nigger César ho sám potrestat!“

Přitom uchopil jednu z lahví a podával ji krčmáři.

„Sám pít láhev do žaludek. Rychle, jinak César zastřelit hostinský!“

Nešťastný muž byl nucen uchopit láhev a vypít ji. A již mu podával César druhou.

„Ještě jednu pít!“

Zastrašený nešťastník musel vypít tři láhve, než se pomstychtivý César upokojil.

„Tak, oh, oh, nyní vypít hostinský třikrát tři dolary a mít v těle mnoho hezký, dobrý jed!“

Byli jsme hotovi. Vinnetou pustil zloděje, který dosud nevydal ani hlásku, ale nyní začal tím zuřivěji řvát; my se vyhoupli na koně a odjížděli. Byl také nejvyšší čas, neboť zlatokopové se začali již nablízku shromažďovat ozbrojeni puškami. Naštěstí jsme jim unikli bez pohromy a dostali se šťastně do údolí Sacramenta.

„Kde leží Short Rivulet?“ otázal se Bernard.

„Prozatím pojedeme po řece vzhůru,“ odvětil Mark.

Tak jsme uháněli klusem dál, až jsme se cítili před zlatokopy v bezpečí.

„Nyní zastavte!“ řekl Bernard. „Musím si přečíst dopisy!“

Sesedli jsme z koní a usedli na zem. Marshall četl dopisy.

„Jsou to dva poslední,“ vysvětlil nám; „Allan si stěžuje, že od nás nedostává odpovědi a činí v posledním listě poznámku velmi zajímavou. Zní:

– – – ostatně zde dělám lepší obchody, než jsem očekával. Prach a zlatá zrna jsem poslal po spolehlivých lidech do Sacramenta a též do San Franciska, kde dostanu značně vyšší ceny, než jsem zde platil. Tím způsobem jsem svůj obnos víc než zdvojnásobil. Nyní však opustím Yellow-water-ground, neboť zde není ani čtvrtina dřívějšího výtěžku a kromě toho se stala cesta tak nejistou, že se již neodvážím dopravovat zásilky. Podle různých známek soudím, že bravos chtějí navštívit i můj stan. Proto odtud půjdu zcela neočekávaně, aniž zanechám nějaké stopy, protože by mne možná stíhali. Půjdu odtud s několika librami nuggetů do údolí Short Rivulet, kde byly nalezeny velmi výnosné placers a kde mohu za měsíc vytěžit víc, než zde za čtyři měsíce. Půjdu potom přes Lynn do Humboldtova přístavu, kde jistě najdu loď, která mne odveze zpět do San Franciska –“

„Short Rivulet tedy souhlasí,“ ozval se Mark. „Není to zvláštní, Charleyi! Morganové to věděli. Ale odkud, he?“

„Asi byla na papíře, který našli na Allanově stanovišti, nějaká poznámka.“

„Možná,“ vpadl Bernard. „Tady dole nalézám místo, které nám snad podá objasnění. Poslouchejte!“

„– – – protože nepotřebuji početný průvod. Ani vůdce nepotřebuji, neboť jsem si podle nejnovějších map sestavil plán, jímž se mohu úplně řídit – – –“

„Ztratil jej snad, či zahodil?“ tázal jsem se.

„Možná,“ řekl Mark; „neboť není příliš zkušený a nenaučil se zkušenosti, že i na nejnepatrnější věci někdy závisí život. A dorazil-li tam šťastně, je otázka, jak se vyrovná s Hadími Indiány, kteří tam nahoře mají své vesnice a až k Lewis-South-Forku loviště.“

„Jsou také tak zlí jako Komančové?“ ptal se Bernard starostlivě.

„Jsou všichni stejní, šlechetní k příteli a hrozní k nepříteli. My se jich nemusíme obávat, protože jsem u nich delší dobu byl a každý Snake-Indsman zná Sans-eara, když ne osobně, tedy podle jména.“

„Snake?“ tázal se nyní Vinnetou. „Náčelník Apačů zná Šošony, kteří jsou jeho bratry. Bojovníci Šošonů jsou udatní a věrní a budou potěšeni, spatří-li Vinnetoua, který s nimi mnohokrát kouřil kalumet.“

Byli jsme tedy najednou zbaveni dvou starostí. Jak Vinnetou, tak Sans-ear znali tamní Indiány a oba již projeli krajinou, v níž se prostíralo údolí Short Rivulet. Mohli nás vést.

Krajina, kterou jsme se nyní ubírali, byla úplně hornatá, neboť jsme opustili údolí Sacramenta a jeli směrem k horám San Juan. Byla to namáhavá, ale nejpřímější cesta, která nám snad umožní předejít lupiče. Byli sice dva dny před námi, avšak jejich cesta vedla jiným směrem, jinak bychom byli narazili na jejich stopy.

Od hor San Juan jsme se obrátili na severovýchod a dorazili jsme po týdnu k mocnému pohoří, které mělo tvar ohromného useknutého kuželu, tyčícího se nad horami. Na jeho úpatí byl listnatý les, nahoře však neproniknutelný jedlový prales. Nahoře, právě uprostřed, leželo jezero, zvané pro své temné okolí Black-eye (Černé oko). Do něho se vlévalo od západu Short Rivulet.

Tam, že bylo naleziště zlata? Z jiných vrchů sem nemohlo být doplaveno, bylo tedy patrně vulkanického původu. Vnitrozemní síly při tvoření toho mocného kužele vyvrhly snad zlaté poklady podsvětí nahoru, a dalo se lehce soudit, že se tam místo zlaté naplaveniny skrývají zlaté žíly a hnízda, jež ovšem poskytují větší výtěžek než samotné údolí pověstného Sacramenta.

Při cestě horami jsme vstoupili do pustiny, která se zdála tak stará, že jsme téměř ztráceli odvahu vniknout do té směsi skal a lesa, jež se zdála být neprostupná. Ale čím dále jsme vnikali, tím lépe se nám dařilo. Obtížné mlází se ponenáhlu ztrácelo a konečně jsme jeli ohromným chrámem přírody, jehož podlahu tvořil hustý listnatý porost a jehož miliony sloupů – tak silných, že by jeden z nich ani tři muži nemohli obejmout – stály mnohdy dvanáct i více loktů od sebe.

Takový prales působí na mysl člověka asi stejným dojmem jako chrám na dítě, které do něho poprvé vkročí.

Ty sám si stavíš sloupy svoje,

Ty sám si chrám svůj zakládáš –

kam věřící zří oko moje,

jsi všude Ty, Ty, Otče náš!

Tak to zní a prochvívá všemi smysly; srdce se šíří; víra zapouští své kořeny hlouběji a pevněji a syn prachu se domnívá být tak malý jako červ, který se marně namáhá, aby vylezl vzhůru po obrovském dubu. Než dosáhne vrcholu, je již dávno mrtev; a tak i člověk, který se pokládá za pána všeho tvorstva, ačkoliv to nejvyšší místo mezi smrtelnými tvory mu bylo dáno jako nezasloužený boží dar.

Tak jsme jeli zvolna a stále vzhůru, až jsme dorazili na plošinu. Pak ubíhala cesta snáze a rychleji a právě když se stmívalo, dorazili jsme k jižním břehu „Černého oka“, jehož hluboké a nehybné vody nám fosforečně zářily vstříc jako hádanka, jejíž rozluštění přináší smrt a zmar.

Pro toto údolí již nebylo slunce; zde nahoře však nastalo právě šero a bylo by pro nás lehké prohledat část břehu.

„Pojedeme dál?“ tázal se Marshall, který toužil po shledání se svým bratrem.

„Moji bratři se zde utáboří,“ odpověděl Vinnetou krátce a určitě.

„Well,“ souhlasil Mark. „Je zde pro nás skvostný mech a u vody tráva pro naše koně. Vyhledáme-li si skryté místo, k čemuž by příkladně již později nebyl čas, můžeme si i rozdělat malý indiánský oheň a upéci krůtu, kterou César zastřelil.“

Ano, César dnes poprvé zastřelil pečeni a byl nemálo pyšný na to, že je nanejvýš užitečným členem naší společnosti. Po krátkém pátrání jsme našli místo, jaké si Mark přál, a utábořili jsme se tam.

Zakrátko planul oheň a César se pilně zabýval oškubáváním charakteristického ptáka Severní Ameriky. Zatím se skutečně setmělo. Nastala černá noc a plápolající oheň ozařoval stromy, větve a listí okolí, které se nám jevily jako pitvorné postavy. Pak byla krůta upečena. Odbyli jsme chutnou večeři a spali klidně až do rána.

Ráno jsme vyrazili a dosáhli údolí. Nebylo dlouhé, jak ostatně prozrazuje již jeho jméno (Short Rivulet = krátká říčka). Potok měl jen slabý přítok stahující vodu z několika pahrbků a zdálo se, že v letních měsících bývá úplně vyschlý.

Našli jsme zbořené stany, rozervaný claim a hliněné boudy a mezi nimi všude stopy boje.

Nebylo pochyby, zlatokopové byli přepadeni. Ale mrtvé jsme nespatřili.

Po delším pátrání jsme našli na protější straně pod stromy větší stan. Byl roztrhán a rozřezán na cáry. Ani jediná stopa, žádný nález, žádný předmět neprozrazovaly, komu patřil.

Jak zklamán byl Bernard, který byl úplně přesvědčen, že zde nalezne bratra!

„Zde bydlel Allan,“ tvrdil.

Tušil to a tušení mu možná zjevilo pravdu. Objeli jsme pralesem obklopené údolí a našli stopy odtáhnuvších lupičů; vedly k západnímu svahu pohoří.

„Allan zamýšlel odtud cestovat přes Lynn do Humboldtova přístavu. Stíhali jej!“ mínil Bernard.

„Jistě; v případě totiž, že unikl,“ odpověděl jsem. „Okolnost, že jsme nenašli mrtvé, není ještě důkazem, že všichni unikli. Myslím, že mrtví byli naházeni do jezera.“

Hluboko pod vodami Black-eye teď možná odpočívali muži, kteří snili o bohatství, štěstí a rozkoši. Černý démon, nazvaný zlato, jim vyrval jejích sny a usmrtil je!

„Kdo byli vrahové?“ otázal se Marshall.

„Mulat a Morganové, kteří nám tak dlouho unikají, ačkoliv jsme se jim přilepili na paty.“

„Nyní však budou naši,“ tvrdil Sans-ear, „a potom nebudou patřit již nikomu jinému, než Marku Jorrocksovi, který s nimi bude účtovat.“

„Tedy vpřed a za nimi!“

Stopa nebyla tak patrná, abychom mohli spočítat jednotlivé otisky; níž si však každý ve vysokém lese vyhledal svou cestu a napočítali jsme dvacet zvířat. Pozoroval jsem otisky delší dobu. Výsledek byl:

„Je to sedmnáct jezdců a čtyři soumaři. Kopyta soumarů se vytlačila ostřeji a jsou to mezci, což je patrné z toho, že se častěji vzpírali. Ti lidé se tedy nedostanou tak rychle vpřed, jak se domnívají a proto máme naději, že se k nim přiblížíme dříve, než dostihnou Allana.“

Odpoledne jsme dorazili k místu, kde poprvé přenocovali. Pokračovali jsme v jízdě, dokud jsme rozpoznávali stopy a pak jsme několik hodin odpočívali. Za svítání jsme byli opět na cestě a dopoledne jsme dorazili k jejich druhému tábořišti. Přiblížili jsme se jim o celý den.

Do večera jsme chtěli ještě dostihnout horního Sacramenta, které se zde vlévá do Shasty a mohli jsme doufat, že stíhané druhého dne dostihneme; avšak narazili jsme na zvláštní překážku. Zde se totiž stopa rozdvojila. Sacramento zde tvoří velký oblouk a právě k jeho středu jsme mířili. Nyní však se oddělila stopa čtyř mezků a šesti jezdců nalevo, aby přeřízla oblouk, kdežto ostatní, jak se zdálo, se vydali dřívějším směrem.

„The devil, to je osudné,“ mínil Mark. „Je to úskok, anebo příkladně náhoda?“

„Vůči nám jistě jen náhoda!“ odpověděl jsem.

„Ale proč se rozdělili?“ otázal se Bernard.

„To je velmi pochopitelné,“ odpověděl jsem. „Mezci, kteří nesou kořist naloupenou u Black-eye, vadí lidem při rychlém pochodu; proto byla poslána zavazadla napřed, kdežto ostatní budou rychle stíhat Allana. Až mu vezmou jeho majetek, najde se jistě na Sacramentu místo k shledání.“

„Well, nechme tedy příkladně mezky běžet a pospěšme za ostatními. Moje Tony má již dávno zlost, že se vlečeme jako hlemýždi!“

„Pěkná hlemýždí jízda! Ostatně musíme ještě něco uvážit, Marku. Kterého z obou Morganů chceš pro sebe?“

„Zounds, jak se můžeš ptát, Charleyi; oba ovšem!“

„Hm, to tak lehce nepůjde!“

„Proč?“

„Mezci nesou zlato. Jestliže je Fred Morgan opustil, komu je svěřil?“

„Nuže?“

„Přirozeně jen svému synovi.“

„Máš pravdu! Ale co dělat?“

„Kterého bys chtěl raději?“

„Starého!“

„Dobře; tedy vpřed a to přímo!“

Skutečně jsme za krátkou dobu přebrodili Sacramento a utábořili se na druhém břehu. Pak jsme jeli ráno dále stopou, která zůstávala stále patrná. V poledne jsme dorazili na rovinu a na stopy tak svěží, že tlupa nemohla být před námi dále než pět mil.

Popohnali jsme koně k poslední jízdě. Bylo nutné, abychom se k nim v noci mohli přikrást. Byli jsme horečně rozčileni; vždyť jsme měli před sebou vraha, za nímž jsme se tak dlouho bezvýsledně honili. Můj vraník mne stále nesl před ostatními; těsně za mnou byl Vinnetou.

Najednou, co to? Takové množství koňských stop, že zde nepochybně jelo alespoň sto jezdců. Půda jevila stopy boje a na jedné velkolisté květině jsem spatřil stopu krve.

Prohledali jsme místo důkladně. Vlevo vedly stopy tří koní na rovinu, kdežto široká cesta kopyt směřovala přímo.

Sledovali jsme tu druhou a to co nejrychleji. Jezdci byli zajisté Indiáni, a protože Allan neměl přílišný náskok, mohl jim zcela lehce padnout do rukou. Ještě jsme neujeli ani míli a spatřili jsme před sebou stany většího indiánského tábora.

„Šošoni!“ zvolal Vinnetou.

„Ano!“ přizvukoval Mark a vrazili jsme bez otálení do ležení.

Uprostřed tábora stálo více než sto bojovníků kolem náčelníka. Když nás spatřili přicházet, sáhli k puškám a tomahawkům a přitom rozevřeli kruh.

„Ko-tu-cho!“ zvolal Vinnetou, a uháněl k náčelníkovi, jako by ho chtěl přejet; na krok před ním však zarazil koně.

Indián při Vinnetouově krkolomném jezdeckém výkonu nehnul ani brvou a klidně mu teď podal ruku.

„Vinnetou, náčelník Apačů! K bojovníkům Šošonů a do srdce jejich náčelníka zavítala radost a rozkoš, neboť Ko-tu-cho (Bijící Blesk) toužil po svém udatném bratru!“

„A mne,“ zvolal Mark, „nezná náčelník Šošonů? Nezná již Sans-eara svého přítele?“

„Ko-tu-cho zná všechny své bojovníky a každého přítele. Buďte vítáni ve wigwamech bojovníků!“

Tu jsem uslyšel zoufalý výkřik. Ohlédl jsem se a spatřil Bernarda klečícího u lidské postavy na zemi. Rychle jsem k němu přistoupil. Ten, který zde ležel u stanu, byl mrtev; koule mu vnikla do prsou. Byl to běloch a podobal se Bernardovi jako bratr bratru. Poznal jsem ho hned.

I ostatní se přiblížili. Nikdo nepromluvil. Bernard klečel mlčky vedle svého bratra a líbal jej na rty, čelo a tváře, hladil mu zcuchané vlasy a objímal ho. Potom povstal.

„Kdo ho usmrtil?“ tázal se.

„Ko-tu-cho poslal své bojovníky, aby cvičili koně; tu spatřili přicházet tři bledé tváře a za nimi jiné bělochy jako pronásledovatele. Pronásleduje-li čtrnáct mužů tři, tedy těch čtrnáct není dobrých a udatných; proto spěchali rudí bojovníci, aby prvním třem pomohli. Pronásledovatelé vystřelili a tato bledá tvář byla zasažena. Pak rudí muži jedenáct mužů zajali a tři jim uprchli. Tato bledá tvář však zemřela v jejich rukou a druzí dva, kteří byli s ním, odpočívají na rohožkách wigwamu.“

„Musím je hned vidět! Tento mrtvý je můj bratr,“ dodal Bernard divoce.

„Můj bílý bratr přišel s Vinnetouem a Sans-earem, přáteli Šošonů, proto Ko-tu-cho učiní, oč žádá. Ať mne následuje!“

Zavedli nás do velkého stanu, v němž leželi zajatci, spoutáni na nohou i rukou. Mulat byl mezi nimi; měl jizvu na pravé tváři. Morganové zde nebyli.

„Co učiní moji rudí bratři s těmito bledými tvářemi?“ otázal jsem se.

„Můj bílý bratr je zná?“

„Znám je; jsou to lupiči, kteří mají na svědomí smrt mnoha mužů.“

„Ať je tedy moji bílí bratři soudí!“

Dorozuměl jsem se pohledem, a odvětil jsem:

„Zaslouží smrt, nám však nezbývá čas k soudu. Odevzdáváme je svým rudým bratřím.“

„Můj bílý bratr jedná správně!“

„Kde jsou běloši, kteří byli s mrtvým?“

„Moji bratři, následujte mne!“

Zavedl nás do jiného stanu, kde spali dva muži; byli oděni jako tropejrové. Vzbudili jsme je, přesvědčili jsme se však, že byli k Allanovi jen v služebním poměru; mohli nám říci jen málo. Vrátili jsme se opět k mrtvému.

Bernard prodělal v posledním měsíci kruté události, tělesně a duševně sice zmohutněl, ale přece se chvěl, když prohledával kapsy svého tak dlouho hledaného bratra. Vyňal z nich všechno, co obsahovaly. Prohlížel každý předmět, který mu byl známý a když rozvázal kapesník a poznal milované písmo, hořce se rozplakal. Stál jsem vedle něho a nemohl jsem se zdržet pohnutí.

Šošoni stáli u toho a na náčelníkově tváři se chvělo cosi jako opovržení nad slabostí. Vinnetou však, ukázav na nás, řekl:

„Náčelník Šošonů ať se nedomnívá, že tito mužové jsou ženy. Bratr mrtvého bojoval se stakemany a Komanči a ukázal mocnou pěst a tuto bledou tvář můj bratr zná; je to Old Shatterhand!“

Tichý hukot proběhl řadami Šošonů a jejich náčelník přistoupil k nám a podal mně ruku.

„Tento den bude oslavován ve všech wigwamech Šošonů. Moji bratři zůstanou v našich stanech; budou jíst z našeho masa, budou kouřit s námi dýmku přátelství a přihlížet k hrám našich bojovníků.“

„Bílí muži jsou hosty rudých bratří, avšak ne dnes, nýbrž až se vrátí. Zanechají zde tělo a majetek svého přítele a budou hned stíhat vrahy,“ odpověděl jsem.

„Ano,“ vykřikl Bernard, „já zde Allana i jeho sluhy nechám, ale nezůstanu zde ani minutu. Kdo půjde se mnou za vrahy?“

„My všichni!“ řekl jsem.

Vinnetou a Mark šli hned ke svým koním. Náčelník dával svým bojovníkům tiché rozkazy; byl mu přiveden nádherný, indiánsky osedlaný kůň.

„Ko-tu-cho půjde se svými bratry. Věci mrtvé bledé tváře budou uschovány v náčelníkově wigwamu a jeho ženy budou plakat a bědovat nad mrtvým!“

Byla to krátká návštěva u udatných Šošonů; nabyli jsme však zdatné síly k pronásledování uprchlíků.

Jejich stopa byla lehce znatelná. Byli asi dvě hodiny před námi: avšak zdálo se, jako by naše koně znali náš úmysl: hnali se rovinou, že by až odletovaly jiskry, kdyby půda byla kamenitější. Jen Césarův hnědák jevil únavu, ale černoch zvíře neustále poháněl, takže s námi drželo krok.

„Ho, hý, hýýý!“ křičel César. „Kůň muset běžet, muset moc letět, aby César chytil vraha dobrého massa Allan!“

A dál jsme bouřili rovinou.

Bylo již uprostřed poledne a my jsme uprchlíky museli dostihnout ještě před večerem. Tak jsme se hnali déle než tři hodiny. Pak jsem přece slezl z koně, abych prohlédl stopu. Byla nadmíru ostře vyznačena; ačkoliv byla půda pokryta hustou trávou, ani jedno stéblo se dosud nepozvedlo. Vrahové tedy mohli být nanejvýš míli vzdáleni.

Nyní jsem čas od času používal dalekohled a hledal na obzoru stopy. Konečně jsem zpozoroval tři body, které se zdánlivě zvolna pohybovaly kupředu.

„Tam vpředu jsou!“

„Haló, na ně!“ zvolal Bernard a popohnal koně.

„Stop!“ zvolal jsem. „To nám nepomůže. Musíme je zaskočit. Můj hřebec a kůň náčelníka Šošonů jízdu vydrží. Já pojedu vpravo, Ko-tu-cho vlevo; za dvacet minut je předhoníme, aniž nás zpozorují a potom pojedete vy přímo k nim!“

„Uff!“ souhlasil Vinnetou.

„Uff!“ zvolal i náčelník Šošonů a jako šíp vymrštěný tětivou letěl nalevo.

Já rovněž tak rychle vpravo. Za deset minut mně zmizeli přátelé z očí, ačkoliv jeli též kupředu. Byl jsem již jistě ve stejné čáře s pronásledovanými. Můj hřebec v posledních dnech nejevil únavu; neměl ani pěnu na hubě, ani nádech potu na své hladké srsti, letěl krajinou tak elasticky, jako by jeho krásné tělo bylo z pryže.

Asi za patnáct minut jsem zahnul vlevo a po dalších pěti minutách jsem dalekohledem spatřil vrahy stranou za sebou, a náčelníka Šošonů, ačkoliv v poměru ke mně byl něco pozadu, také před nimi. Zahnul k nim a já učinil totéž.

Protože jsme jim nyní jeli vstříc, zpozorovali nás velmi brzy. Ohlédli se za sebe – a poznali, že jsou pronásledováni; zbýval jim jen jeden krok záchrany – prorazit. Obrátili se zpátky k Šošonům.

„Nyní se drž, vraníku!“

Vyrazil jsem pronikavý, ostrý výkřik, kterým Indián pohání koně k vynaložení veškeré síly a rychlosti, postavil jsem se v sedle na třmeny, abych zvířeti ulehčil břímě i dech. Byla to jízda, která se absolvuje jen tehdy, zuří-li za jezdcem požár savany.

Tu se jeden z nich – byl to Fred Morgan – zastavil a namířil pušku. V tom okamžiku, kdy se zablesklo, klesl náčelník jako bleskem zasažen i s koněm k zemi. Domníval jsem se, že rána zasáhla jej nebo jeho koně a zlostně jsem vykřikl, mýlil jsem se však, neboť v příštím okamžiku seděl Šošon opět na koni a hnal se, mávaje tomahawkem, na vrahy. Provedl umělecký výkon, vyžadující mnohaletý a těžký výcvik. Jeho kůň byl naučen vrhnout se na daný povel bleskurychle k zemi, proto jej koule přeletěla.

Šošon právě jednoho z nich srazil k zemi, když jsem se hnal na Freda Morgana. Musel jsem ho dostat živého a nedbal jsem, že na mne namířil pušku, jejíž jedna hlaveň byla dosud nabita. Jeho kůň nebyl klidný; rána zahřměla a koule prolétla rukávem mého loveckého kabátce.

„Zde je Old Shatterhand!“ zvolal jsem.

Moje laso zasvištělo vzduchem; kůň se otočil a uháněl zpět; pocítil jsem silné trhnutí, ale zdaleka ne tak mocné jako tehdy u krávy počestného dona Fernanda de Venango a Colonna de Molynares de Gajalpa y Rostredo a ohlédl jsem se. Smyčka stáhla Morganovi obě ruce k tělu a strhla jej za mnou. Současně jsem zpozoroval, že na místo dorazil Mark s ostatními. Třetí lupič střelil po Bernardovi, v tom okamžiku jej však srazili náčelníkův tomahawk a Markova koule.

Seskočil jsem rychle z koně, abych zjistil stav chyceného. Konečně, konečně jsme měli Freda Morgana! Byl pádem z koně omráčen. Sňal jsem z něho laso a svázal jej jeho vlastním. Teď dojeli i ostatní. César byl první, kdo seskočil z koně a tasil nůž.

„Oh, oh, tu být nigger s nůž, ten pomalu probodat zlý, špatný lupič a vrah k smrti!“

„Stop!“ zvolal Mark, a uchopil jej za ruku. „Počkej, Césare, tento muž patří mně!“

„Jsou ostatní mrtví?“ otázal jsem se.

„Oba!“ odpověděl Bernard, jemuž se řinula krev z pravého stehna. „Jste raněn?“

„Jen škrábnutí.“

„To je zlé, protože před sebou máme ještě dlouhou jízdu. Musíme dohonit mezky! Co uděláme s Morganem?“

„Ten je můj,“ odvětil Mark, „a já sám nad ním rozhoduji. Odevzdám jej Bernardovi a Césarovi, kteří ho dopraví do ležení Šošonů a budou ho tam střežit, pokud se nevrátíme. Bernard je raněn a má příkladně co dělat se svým bratrem; César musí zůstat u něho a my čtyři, myslím, dostačíme na těch šest mužů s mezky.“

„Plán je dobrý, tedy rychle!“

Morgan byl pečlivě přivázán na svého koně; Bernard a César vzali zajatce do svého středu a vrátili se s ním do ležení Šošonů. My však zůstali, abychom nejprve popřáli koním trochu oddechu a trochu pastvy.

„Dlouho zde nesmíme prodlévat,“ mínil jsem. „Musíme k cestě využít denního světla, abychom se dostali kupředu.“

„Kam zamýšlejí jet moji bratři?“ otázal se Ko-tu-cho.

„K vodě Sacramenta mezi horami San Juan a San José,“ odpověděl Mark.

„Nemějte tedy starosti! Náčelník Šošonů zná každý krok té cesty. Mohou dopřát koním pastvy a jet v noci.“

„Přece jen jsme neměli Morgana tak prostě odeslat,“ poznamenal Mark.

„Proč?“

„Mohli jsme ho vyslechnout.“

„To uděláme později, ačkoliv to vlastně není zapotřebí. Jeho vina je desetkrát prokázána.“

„Ale mohli jsme zjistit, kde se chtěl setkat s mezky!“

„Pshaw! Myslíš si doopravdy, že by nám to řekl?“

„Možná!“

„Ne. Nevydá nám syna a své poklady, zvláště když ví, že tím svůj osud nezmění.“

„Můj bratr Šarlí má pravdu!“ řekl Vinnetou. „A oči rudých i bílých lovců jsou ostré dost, aby našly stopy mezků.“

Ovšem, že měl pravdu, avšak byli bychom ušetřili mnoho času, kdybychom znali to místo.

„Koho hledají moji bratři?“ otázal se Šošon, zcela proti zvyku těch lidí, kteří vůči cizincům nejsou nikdy zvědavi. Zde ovšem viděl muže, které pokládal za rovnocenné a nemusel být zdrženlivý.

„Přátelé mužů, kteří byli chyceni bojovníky Šošonů.“

„Kolik je jich?“

„Šest.“

„Ty chytí jediný z mých bratří. Nalezneme je a přivedeme k ostatním.“

Když se blížil soumrak, byli naše koně tak čerství, že jsme je mohli znova popohnat.

Skočili jsme na koně a svěřili se vedení náčelníka, který večer a v noci jel před námi s jistotou dokazující oprávněnost jeho výroku, že zná každý krok té cesty.

Prérie ležela již dávno za námi. Museli jsme překonávat hory, jet přes údolí a savany. Po odpočinku, který jsme si ráno dopřáli, jsme sledovali stejný směr, dokud jsme před sebou nespatřili údolí Sacramenta.

Vjeli jsme do něho dolů. Právě před námi, na místě, od něhož se táhla vpravo i vlevo pobočná údolí do hor, stál dům z hlíny a prken, nad jehož dveřmi se skvěl nápis: „HOTEL“. Jeho majitel si zvolil velmi výhodné místo, jak nasvědčovaly i návštěvy, neboť před domem stálo velmi mnoho vozů, koní a soumarů, ačkoliv vnitřek zajisté nepojal všechny hosty, poněvadž i lavice a stoly stojící venku před domem byly obsazeny.

„Vejdeme dovnitř?“ tázal se Mark.

„Máš ještě nuggety, ale ne z Burtonu v Staffordshire?“ odvětil jsem se smíchem.

„Mám ještě něco z toho zboží!“

„Vejděme tedy!“

„Ne dovnitř, nýbrž tam, je-li ti libo; neboť já příkladně nic tak nemiluji jako trochu čerstvého vzduchu.“

Zajeli jsme k domu, uvázali koně a usedli v jakési zvýšené ohradě, na níž se skvěl nápis „PORCH“ (Veranda).

„Co budou gentlemani pít?“ tázal se přispěchavší číšník.

„Pivo. Co stojí?“

Aha, dobrý Mark byl dnes opatrnější než v Yellow-water-groundu.

„Porter půl dolaru.“

„Tedy porter!“

Muž přinesl čtyři láhve a právě chtěl Mark zahájit výslech, když jsem pohlédl přes ohradu a záporně mu pokynul.

Jedním z vedlejších údolí sjížděli dolů čtyři jezdci, z nichž dva vedli čtyři soumary. První jezdec nebyl nikdo jiný než Patrick Morgan. Jeli k „hotelu“, uvázali koně a usedli u stolu stojícího venku pod naším oknem. Lépe a pohodlněji jsme si to nemohli přát!

Ale kde měli jejich soumaři náklad? Snad dali věci někde do skrýše a odjeli potom k místu dostaveníčka se svými společníky.

Objednali si brandy a zahájili pak rozmluvu, z níž jsme rozuměli každému slovu.

„Jsem zvědav, zda nalezneme vašeho otce a kapitána na místě?“ řekl jeden z nich.

„Myslím, že ano,“ odvětil Patrick. „Mohli jet rychleji než my a byli s Marshallem asi lehce hotovi. Vždyť měl jen dva průvodce.“

„Neopatrný člověk; mít s sebou takové peníze a cestovat tak lehkovážně!“

„Tím lépe pro nás! Neopatrný byl asi vždy, jinak by byl v Yellow-water-groundu nezahodil svůj cestovní plán. Ale, u ďábla, co je to!“

„Co?“

„Prohlédněte si tam ty čtyři koně!“

„Tři skvostná zvířata; ale čtvrté je pravé unikum. Který rozumný člověk vyleze na takové mizerné stvoření?“

Mark zaťal ruku, kterou měl položenou na stole.

„Já vám dám mizerné stvoření, až vám příkladně vyjede duše z těla!“ bručel.

„Ano, ten kůň je unikum; přes svůj škaredý zevnějšek, je to však nejslavnější kůň Divokého západu. Víte, komu patří?“

„Nuže?“

„Sans-earovi!“

„Hrome! Ten prý jezdí na takovém kozlu!“

„Ten chlap je tedy skutečně zde! Dopijte! Měl jsem s ním jednou malou srážku a nerad bych se dal poznat.“

„Přece se tomu však nevyhneš,“ zabručel Mark, sleduje nevraživým pohledem všechny muže, kterak skákají na koně a jedou dolů údolím.

„To jsou ti, které hledáme,“ vysvětloval jsem Šošonovi. „Moji rudí bratři je předhoní a já se Sans-earem pojedu za nimi. Potom je vezmeme mezi sebe.“

„Uff!“ odpověděl a povstal.

On i Vinnetou skočili na koně. Mark zaplatil pivo, které tentokrát nebylo příliš špatné, a pak jsme vyrazili.

Krajina rychle pustla, a když jsme dorazili na půdu, kde nás již nemohlo krýt ani křoví, ani nějaký záhyb, popohnali jsme koně. Dohonili jsme je dříve, než si uvědomili, že tu běží o ně. Těsně před nimi byl Vinnetou a Ko-tu-cho.

„Good day, master Mercroft!“ zvolal Mark. „Jsou tohle ti koně, které jste ukradl Komančům?“

„ʼs death!“ zaklel oslovený chápaje se pušky. Byl však stržen z koně ještě dříve, než mohl spustit.

Náčelníci byli jen několik kroků před nimi a Vinnetouovo laso se ovinulo Mercroftovi kolem ramen. Okamžitě se ostatní rozprchli. Mark a Šošon vystřelili a chtěli je pronásledovat.

„Stůjte, nechte je!“ zvolal jsem. „Vždyť toho hlavního máme!“

Neuposlechli. Ještě jednou zahřměly dva výstřely a posledního uprchlíka srazil z koně Ko-tu-cho.

„Co to děláte?“ vykřikl jsem zlostně na Marka. „Jejich stopa by nás byla zavedla k místu, kde skryli svůj lup!“

„Ten nám Morgan musí stejně prozradit!“

„Bude se mít na pozoru!“

Zakrátko se ukázalo, že jsem měl pravdu, neboť přes všechny hrozby nedal na naše otázky žádnou odpověď. Zlato, pro něž zahynulo tolik lidí, bylo opět ztraceno – deadly dust!

Uvázali jsme ho, jako předtím jeho otce, na koně, jeli, chtějíce se vyhnout „hotelu“, údolím Sacramenta, které zde nebylo hluboké, a dorazili jsme do hor, aniž nás kdo obtěžoval.

Ani průběhem další cesty jsme nebyli s to dostat ze zajatce slovo a jen tenkrát, když jsme dorazili do ležení a on poznal Marshalla, přicházejícího nám vstříc, tiše zaklel. Dopravil jsem ho do stanu, v němž dosud byli umístěni ostatní zajatci. I jeho otec zde ležel.

„Master Morgan, zde vám přivádím vašeho syna, po němž jste asi velmi toužil,“ řekl jsem.

Starý na mne zuřivě pohlédl, nepromluvil však ani slovo. Byl již večer, když jsme dorazili do tábora; soud tedy musel být odložen na zítřek. Jako hosté jsme večeřeli v náčelníkově stanu a kouřili „kalumet míru“. Pak odešel každý z nás do vykázaného stanu.

Poslední dny mě přece jen znavily a já spal nadmíru pevně. Mohlo se to stát zde uprostřed ležení, venku na prérii to bylo nemožné. Snil jsem, nebo to byla skutečnost? Bojoval jsem s divokými postavami, které mne hrozivě obklíčily; bil jsem se jako lev a přesto rostli protivníci po tuctech ze země. Pot se mně řinul z čela, viděl jsem přicházet svou poslední hodinku a pocítil divoký strach před smrtí. Byl to sen a úzkost mne konečně přece jen vzbudila, avšak ještě v polospánku jsem venku zaslechl hroznou vřavu.

Vyskočil jsem, aniž bych byl úplně oblečen, chytil jsem své zbraně a spěchal ven. Zajatci – způsobem, který ani později nebylo možné vysvětlit – se zbavili pout, vyšli ze stanu a chtěli stráže, které tam naštěstí byly v dostatečném počtu, překvapit.

Ze všech stanů vyskakovaly hnědé postavy Indiánů, ten ozbrojený nožem, jiný sekerou, třetí puškou. Právě přiběhl i Vinnetou a poznal na první pohled, co se odehrává při svitu strážných ohňů.

„Obkličte ležení!“ zahřměl do vřavy a hned se mihlo padesát až šedesát postav mezi stany.

Viděl jsem, že mé účasti zde není zapotřebí. Zajatci neměli zbraně a Indiáni byli v desateronásobné přesile. Když jsem v té vřavě zaslechl i Markův hlas, mohl jsem se docela uklidnit. A vskutku, netrvalo ani deset minut a zazněl poslední smrtelný výkřik té noci. Později jsem uviděl zdálky bledou tvář toho, který tak vykřikl; byl to Fred Morgan, jehož zastihl Markův nůž.

Mark zvolna přicházel ke mně. Spatřil mne a řekl:

„Charleyi! Proč jsi při tom nebyl?“

„Myslel jsem si, že je vás dost.“

„Well, bylo to tak! A kdybych nebyl seděl před stanem zajatců já sám, byli by příkladně šťastně vyklouzli. Ležel jsem těsně u stěny a slyšel uvnitř hluk a pak jsem hned varoval stráže!“

„Uprchl někdo?“

„Nikdo. Počítal jsem je. Představoval jsem si však zúčtování s Morgany jinak!“

Usednul do dřepu přede mnou, vyryl dva poslední zářezy do pažby své pušky.

„Tak, nyní jsou ti, které jsem miloval, pomstěni, Charleyi. Nyní může přijít smrt – dnes nebo zítra!“

„Marku, jako křesťan dodám: Bůh ať je zločincům spravedlivým soudcem!“

„Well, Charleyi; za hrob je už nemohu nenávidět. Budiž jim odpuštěno!“

Zvolna odešel a vklouzl do svého stanu. Druhého dne jsme měli smutný úkol: pohřbívali jsme Allana Marshalla. Z důvodu nepřítomnosti rakve byl zabalen do několika bizoních kůží. Šošoni postavili z kamenů čtverec, do něhož bylo tělo vloženo. Pak byl čtverec přeměněn v pyramidu, kolem níž bylo nahromaděno tolik kamenů, kolik jich bylo možno nalézt. Na vrcholek jsem zasadil kříž z větví – vítězné znamení spásy. Bernard mne požádal, abych pronesl pohřební řeč nad mrtvým. Učinil jsem tak, hluboce dojat a zpozoroval jsem, že všichni Šošoni, stojící vážně v kruhu, následovali našeho příkladu a sepjali ruce.

Když byl pohřeb ukončen, starali se Šošoni, aby Bernard neměl kdy truchlit. Zůstali jsme zde celý týden, který jsme prožili při lovu, válečných hrách a jiných indiánských zábavách, takže se nám zdál být jediným dnem. Po týdnu jsme se vrátili do Friska.

KAPITOLA SEDMÁ Railtroublers

V teritoriu Wyoming, blízko pramenů Yellowstone Riveru, uprostřed hor pohádkové krásy se rozkládá Národní park Spojených států amerických, chráněné území o rozloze 8 670 čtverečních kilometrů, země divů, jaká není nikde jinde na světě. První zprávy o ní obdržel generál Warren v roce 1856. Očarován jimi poslal výpravu, která se tam však nedostala. Až o deset let později se jiným podařilo částečně odhalit závoj a podat světu vzdálený obraz o netušeném bohatství velkolepých přírodních divů. Roku 1871 tam vnikl profesor Hayden, a jeho zprávy, věcné a střízlivé, nadchly kongres k rozhodnutí, aby ta podivuhodná země nebyla vydána do rukou ziskuchtivých obchodníků.

Za nedalekými západními prériemi, ještě daleko za horstvem Black Hills, vyčnívají k nebi gigantické zdi Skalistých hor. Mohlo by se říci, že zde nepracovala ruka, nýbrž pěst Stvořitele. Kde jsou kyklopové, kteří by uměli nahromadit takové bašty? Kde jsou titanové, kteří by taková břemena zvedli až nad mraky? Kde je mistr, který ony vrcholy korunoval věčným sněhem a ledem? Zde postavil Stvořitel pomník svých divů, který již nemohl být impozantnější a úchvatnější.

A za oněmi gigantickými zdmi to vře a syčí ještě dnes z vařících hlubin zemského nitra; tam propouští tenká zemská kůra bubliny, tam syčí žhavé sirnaté páry a s lomozem, podobajícím se hřmění děl, chrlí ohromné gejzíry své teplé vody do chvějícího se vzduchu. Plutonické a vulkanické moci bojují proti útvarům světla. Podsvětí rozevírá co chvíli svou tlamu, aby vychrlilo ohně hlubin a vsálo útvary dne do svého bouřícího jícnu.

Zde je často každý krok spojen s nebezpečím smrti. Noha se může probořit na klamné kůře, dýmající vřídlo může zachvátit umdleného chodce, podemleté skalisko se může zřítit i s odpočívajícím do zející propasti. Ale tyto kraje smrti spatří jednou tisíce poutníků, kteří budou v horských zřídlech a ozónovitém vzduchu hledat zdraví, a potom budou objeveny ony podivuhodné rokle a průlomy, v nichž nashromáždila lakomá samota přírody bohatství drahokamů a jiných pokladů, které by jinde vyvážili zlatem…

Malá obchodní záležitost mne zavedla do Hamburku, kde jsem se setkal se známým, který ve mně náhle vyvolal všechny vzpomínky.

Byl ze St. Louis, a v bažinách Mississippi jsme spolu kdysi ulovili nejeden kus pěkné zvěře. Můj známý byl bohatý, velmi bohatý, a nabídl mně volnou jízdu, učiním-li mu to potěšení a doprovodím-li jej do St. Louis. Tu se mne zmocnila touha po prérii celou svou mocí; svolil jsem, telegrafoval domů, aby mně co nejrychleji poslali mé pušky a jiné věci potřebné k cestě, a již za pět dní po shledání jsme odpluli.

Dorazili jsme do Států, toulali jsme se několik neděl v lesích dolního Missouri; potom se můj známý musel vrátit, zatímco já jsem jel proti proudu do Omahy, abych odtud po dráze Union Pacific pronikl dále k západu.

K této cestě mne přinutily dobré důvody. Poznal jsem Skalisté hory od severu Montany až dolů k poušti Bolsón de Mapimi, avšak žádná cesta na mne neučinila takový dojem jako ona mezi Helenou a North Parkem. Právě zde jsou jistě nejzajímavější části hor: Teton Range, hory Windriver, South Pass (Jižní průsmyk) a zvláště oblast pramenů Yellowstone Riveru, Snake Riveru a Green Riveru.

Proto jsem opět obrátil své kroky do této zajímavé oblasti, kterou jsem již několikrát navštívil. Tam kromě plíživého Indiána nebo prchajícího bělocha nepřijde nikdo. Táhlo mne to neodolatelnou mocí, abych se opětovně odvážil pokusu vniknout do nehostinných a podle indiánských pověstí zlými duchy oživených roklí a jeskyň.

Nebylo to ovšem tak lehké, jak se o tom vypravuje. Jak rozsáhlé přípravy učiní návštěvník Alp, než začne zlézat některou horu! A čím je takový podnik proti cestě osamělého westmana, odvažujícího se jedině v důvěře k sobě samému a k své dobré pušce vstříc nebezpečím, o nichž pokojný evropský turista nemá ani zdání! – Avšak právě ta nebezpečí jsou pro něj lákadlem a okouzlují ho! Jeho svaly jsou ze železa a jeho šlachy z ocele; jeho tělo nezná námahu a strádání, a veškerá duševní činnost nabývá stálým cvikem energii a ostrovtip, které mu i v největší bídě umožní nalézt cestu záchrany. Proto nemá v civilizovaných krajích stání, neboť zde nenalézá příležitost, aby uplatnil své schopnosti. Musí do divokých savan, do smrtonosných horských propastí, a čím hrozivější nebezpečí jej obklopují, tím více se cítí ve svém živlu, tím více roste jeho odvaha, tím větší se stává jeho sebedůvěra, a tím více lpí na přesvědčení, že jej i v největší samotě vede ruka, která je mocnější než všechny pozemské moci.

Byl jsem pro takový podnik dobře vypraven. Jen jedno se mně nedostávalo, bez čehož je téměř nemožné obstát v dark and bloody grounds – neměl jsem dobrého, spolehlivého koně; ale tím nedostatkem jsem si nelámal hlavu. Starého valacha, který mne zanesl až do Omahy, jsem tam prodal a usedl do železničního vozu s vědomím, že budu-li potřebovat dobrého koně, že ho naleznu.

Tehdy byly na té dráze ještě části trati, kde se jezdívalo jen prozatímně. Proto byli na četných místech zaměstnáni dělníci, zabývající se doplňovací stavbou mostů a viaduktů anebo opravou poškozených míst. Nebyla-li nablízku některá z oněch jako houby po dešti tvořících se osad, zřizovali si tito lidé tábory opatřené opevněním, jehož bylo třeba proti Indiánům, kteří pokládali stavbu dráhy za porušení svých práv a hleděli jí všemožně zabránit a znemožnit.

A ještě jiných nepřátel bylo dost, horších než rudoši.

V prérii se totiž potlouká množství lidské spodiny, rekrutující se z oněch živlů, které byly civilizovaným Východem vyvrženy, množství existencí, které všemožným způsobem ztroskotaly a nemohou nyní od života očekávat nic, než to, co při svém zločinném potloukání Západem uloví. Ti lidé se tu často spojovali za tím, tu za oním zhoubným účelem a bývali více obáváni než nejdivočejší indiánské hordy. Když se stavěla dráha, měli zvláště políčeno na nové osady a usedlosti, jež vznikly podél dráhy, a proto se nelze divit, že osady byly opevňovány a že jejich obyvatelé chodili s puškou do práce, dokonce i při práci byli úplně ozbrojeni.

Kvůli útokům, které tito kořistníci podnikali na campy a malé vlaky, přičemž obyčejně vyrvali kolejnice, aby vlak přinutili k zastavení, se nazývali railtroublers, ničitelé kolejnic. Byli však pronásledováni, takže konečně mohli podniknout útok jen tehdy s úspěchem, spojilo-li se několik tlup, které se pak cítily v přesile. Ostatně zavládlo proti nim takové roztrpčení, že každého zajatého railtroublera očekávala jistá smrt. Ty bandy vraždily bez ohledu na věk a pohlaví, a proto také nebylo vůči nim slitování.

Bylo nedělní odpoledne, když jsme vlakem opustili Omahu. Mezi cestujícími nebyl nikdo, kdo by byl vzbudil můj zájem. Teprve příštího dne nastoupil ve Fremontu muž, jehož zevnějšek upoutal mou pozornost. Protože usedl mně nablízku, měl jsem příležitost ho pozorovat.

Jeho zevnějšek byl trochu komický, takže snad by se povrchní pozorovatel, zvláště ve městech na východě Států, dal do smíchu; já však byl na podobné západnické zjevy příliš uvyklý a zachoval jsem proto vážnost.

Muž byl malé postavy, přitom však tak tělnatý jako koule. Byl oblečen do beraního kožichu, srstí ven obráceného; vlna však postupem času zmizela, a zůstaly jen tu a tam osamělé chumáčky, jež měly na holé kůži vzezření oáz na Sahaře. Před časem byl ten kožich majiteli přiměřený, potom se však vlivem sněhu a deště, horka a zimy tak scvrkl, že nekryl ani kolena svého majitele; zapnout jej již nemohl, a rukávy se stáhly zpět až k předloktí. Pod tím kožichem bylo vidět červený flanelový kabát a kožené kalhoty, které byly kdysi černé, nyní se však leskly ve všech duhových barvách a vypadaly zcela tak, jako by majiteli sloužily současně za utěrák, ubrus i kapesník. Pod těmito antidiluviálními kalhotami vyhlížely nahé, omrzlé kotníky a pak dvojice střevíců, které zajisté mohly přežít i věčnost. Byly uřezány z bot z hověziny a měly dvojité podešve, pobité tak silnými hřeby, že by bylo možné udupat jimi i krokodýla. Na hlavě měl muž klobouk, který kromě svého tvaru pozbyl i střechu. Kolem té části těla, která byla kdysi pásem, nyní však měla podivuhodné rozměry, byl otočen šál, jehož barva se, bohužel, dávno ztratila, a za ním vězela prastará jezdecká bambitka a Bowieový nůž. Vedle těch dvou zbraní tu visely váčky na koule a na tabák, malé zrcátko, jaké lze dostat na trhu za pár centů, opletená polní láhev a čtyři patentní podkovy, které se koni nasazují jako střevíce a potom přišroubují. Vedle toho jsem spatřil pouzdro, jehož obsah byl pro mne naprostým tajemstvím; později jsem zjistil, že obsahovalo úplný přístroj k holení, v divoké prérii, jak se mně zdá, úplně zbytečný.

Nejpodivnější u toho muže byla jeho tvář. Byla tak hladce oholena, jako by byl právě vyšel z holírny. Téměř růžové tváře byly tak tlusté a pevné, že malý, krátký tupý nosík mezi nimi úplně zmizel, a dvě hnědé, živé oči se musely velmi namáhat, aby přes ně viděly. Jakmile se rozevřely více než plné rty, objevily se dvě řady leskle bílých zubů, jež jsem však měl v podezření, že jsou nepravé.

Tak seděl přede mnou a svíral svýma krátkýma sloníma nohama pušku, která se podobala Hawkensově jako vejce vejci.

S prostým „good day, sir!“ usedl naproti mně a pak se již o mne nestaral. Až asi za hodinu mne žádal o dovolení, aby směl kouřit. Tomu jsem se podivil; pravý trapper anebo bobrař se málo stará, zda to, co se jemu líbí, je i jiným vhod.

„Kuřte, jak chcete, master!“ odpověděl jsem. „Učiním totéž. Je libo jeden z mých doutníků?“

„Děkuji, sir!“ řekl. „Ty věci, které se nazývají doutníky, jsou pro mne příliš vznešené. Mám raději dýmku.“

Po způsobu trapperů měl krátkou špinavou dýmku zavěšenou na šňůře kolem krku. Když si ji nacpal, podával jsem mu zápalky, on však zavrtěl odmítavě hlavou, sáhl do kapsy svého kožichu a vyňal prérijní křesadlo, punks, jenž obsahuje směs suchou jako troud.

„Zápalky jsou také takový vznešený vynález, který je v savaně bezcenný,“ poznamenal. „Člověk se nesmí zhýčkat.“

Nerozváděl jsem hovor o tomto zvláštním názoru, a ani on nejevil nejmenší chuť k řečnění. Kouřil bylinu, jež mně velmi živě připomínala ořechové listí, a věnoval při tom celou svou pozornost krajině.

Tak jsme dojeli do stanice North Platte u soutoku severní a jižní řeky Platte. Zde na chvíli vystoupil a zabýval se něčím u jednoho z předních vozů. Zpozoroval jsem, že tam je kůň, který patřil zajisté jemu.

Když opět vstoupil a vlak se hnul, pokračovali jsme v mlčení, a teprve k půlnoci v Cheyenne na úpatí Laramie Mountains se mne otázal:

„Pojedete odtud coloradskou dráhou do Denveru, sir?“

„Ne,“ odvětil jsem.

„Well, tedy zůstaneme sousedy.“

„Pojedete daleko?“

„Hm! Ano a ne – jak mne napadne. A vy?“

„Nejspíš do Salt Lake City.“

„Ah! Chcete vidět město mormonů?“

„Trochu a potom vzhůru do pohoří Windriver a k Teton Range.“

Změřil si mne nedůvěřivým pohledem a poznamenal:

„Tam nahoru? To může udělat jen pořádný chlapík, který je na Západě doma. Máte společníky?“

„Ne.“

Jeho oči se na mne téměř výsměšně zableskly, když se otázal:

„Sám? Nahoru k Teton Range? Mezi Siouxy a šedé medvědy! Pshaw! Slyšel jste již někdy, co jsou Siouxové a šedý medvěd?“

„Myslím, že ano.“

„Hm! Smím se otázat, kdo jste, sir?“

„Jsem writer.“

„Writer? Tak! Děláte tedy knihy?“

„Yes!“

Zasmál se celou tváří. Zcela tak jako kdysi Sans-earovi, působilo mu ohromný žert, že se nějaký písař chopil myšlenky, sám a jen na sebe odkázán navštívit nejnebezpečnější část Skalistých hor.

„Hezky!“ řekl s úšklebkem. „Chcete o Tetonech napsat knihu, vážený master?“

„Možná.“

„A vy jste, myslím sem tam viděl také knihu, v níž byl vyobrazen Indián anebo šedý medvěd?“

„To se rozumí,“ řekl jsem vážně.

„A proto se domníváte, že se tam můžete také vydat?“

„Ovšem.“

„A máte s sebou i pušku, tamhle zabalenou v pokrývce?“

„Yes.“

„Dám vám tedy dobrou radu, sir! Vystupte co nejrychleji a hleďte, abyste už byl doma! Jste sice, jak se zdá, silný chlapík, ale nevypadáte podle toho, že byste uměl zastřelit veverku, tím méně medvěda. Knihy vám popletly hlavu. Bylo by přeškoda vašeho života, kdyby vás při spatření divoké kočky snad ranila mrtvice. Hádám, že jste četl Ferryho?“

„Ano.“

„To jsem si myslel! Slyšel jste snad také o slavných westmanech.“

„Ano,“ odpověděl jsem co nejskromněji.

„O Vinnetouovi, Old Firehandovi a Old Shatterhandovi a jiných?“

„O všech,“ přisvědčil jsem.

Tlustý mužík netušil, že mně působí přinejmenším tolik povyražení jako já jemu.

„Ano,“ pravil, „takové knihy a povídky jsou nebezpečné, neboť jsou nakažlivé. Zní to tak pěkně a lehce, ale master, nezazlívejte mně, že vás lituji! Vinnetou je náčelníkem Apačů, který by bojoval s tisíci ďábly; Old Firehand sestřelí každého jednotlivého komára z celého roje, a Old Shatterhand se dosud nikdy nechybil a udělá i z nejsilnějšího rudocha ranou pěstí omáčku. Řekne-li jeden z těch chlapíků, že půjde k Tetonům, bude to odvážlivost, ale člověk si pomyslí, že ji možná provede; ale vy – výrobce knih! Pshaw! Kde máte svého koně?“

„Nemám žádného.“

Vybuchl do hlasitého smíchu:

„Hihihi, žádného koně, a chce nahoru k Teton Range! Zbláznil jste se, sir?“

„Nemyslím. Nemám-li nyní ještě koně, koupím si ho nebo ulovím.“

„Ah! Kde?“

„Tam, kde jej najdu.“

„Vy si ho chcete sám chytit?“

„Ano.“

„Dobře, sir! Máte tu sice přes rameno omotáno laso, ale tím nechytnete ani mouchu, tím méně divokého mustanga!“

„Proč?“

„Proč? Nu, protože jste tím, čemu se za mořem ve staré zemi říká sváteční střelec.“

„A proč mne za takového považujete?“

„To je přece jednoduché! Protože je na vás všechno tak čisté a lesklé. Prohlédněte si jednou nějakého úspěšného westmana a porovnejte jej sám se sebou! Vaše vysoké jezdecké boty jsou nové a naleštěné. Vaše leggins jsou z nejjemnější jelení kůže, vaše lovecká košile je mistrovský kousek ruky indiánské squaw; váš klobouk stál nejméně dvanáct dolarů a váš nůž a revolvery zajisté ještě žádnému člověku neublížily! Umíte střílet, sir?“

„Trochu. Byl jsem jedenkrát i králem střelců!“ odpověděl jsem a tvářil jsem se co nejvážněji.

„Králem střelců! Tak, tak! Střílel jste po dřevěném ptákovi a stal jste se při tom králem střelců? Takoví jsou ti nejpodařenější. Sir, srdečně vás prosím, vraťte se, jakmile to bude možné, jinak zahynete! Z vás se nestane žádný Old Shatterhand, to si uvědomte!“

„Uvidíme! Ale kdo je ten Old Shatterhand, o němž mluvíte, a kde je?“

„Kdopak ví! Když jsem byl posledně v Kansas City, setkal jsem se se slavným Sans-earem, který s ním jezdíval. Ten mně řekl, že Old Shatterhand odešel do Afriky, do hloupé krajiny, která se nazývá poušť Sahara. Tam se zajisté pere s Indiány, kteří se tam nazývají Arabové. Ten muž má své jméno od toho, že je pro něho lehké pěstí porazit nepřítele; učiní tak velmi často. Prohlédněte si proti tomu své ručičky! Jsou tak něžné a bílé jako ruce lady, a je hned patrné, že zacházíte jen s papírem, a že neznáte jiné zbraně kromě brku. Uvažte dobře mou radu, sir, a vraťte se na Východ. Náš Západ není krajinou pro gentlemana vašeho druhu!“

Tou výstrahou ukončil rozmluvu, a já se nenamáhal, abych ji obnovil. Pravda ovšem byla, že jsem Sans-earovi sdělil, že později pojedu do Afriky.

První stanice, kterou jsme při úsvitu jitra spatřili, se nazývala Rawlins. Za tím místem začíná pustá, osamělá horská krajina, jejíž jedinou vegetaci tvoří keře artemisie; je to ohromná, neúrodná kotlina bez života, bez řek a potoků, horská Sahara, nemající ani jedinou oázu. Zde působí alkaliemi přesycená půda svou oslňující bělostí znavenému oku bolest, a zase nabude poušť rázu temné, hluboce truchlivé ohromnosti, vytvořené holými stráněmi a strmými skalisky, rozervanými bouřemi, přívaly a blesky.

V té neutěšené krajině leží stanice Bitter Creek, ale o potoku není ani řeči, poněvadž voda se sem musí přivážet z dálky více než sedmdesát mil. Ale přesto se zde jednou vyvine čilý, možná, že i velkolepý život! Jsou zde nevyčerpatelná ložiska uhlí, která této poušti zajišťují velikou budoucnost.

Uháněli jsme přes Rock Spring a stanici Green River, ležící 1 000 km západně od Omahy.

Smutná krajina přestala; vegetace se opět objevila a hory nabyly přívětivého, utěšujícího zbarvení. Právě jsme proletěli skvostným údolím a vyjeli ven do volné, otevřené prérie, když stroj vyrazil rychle za sebou několik poplašných zapísknutí. Vyskočili jsme ze sedadel; brzdy zaskřípěly, kola též – vlak se zastavil, a my vyběhli ven z vozů.

Pohled, jenž se nám naskytl, byl hrozný. Před námi byl přepaden zásobní a dělnický vlak, a prostranství bylo pokryto jeho spálenými a poloshořelými troskami. Přepadení se stalo v noci. Railtroublers vyrvali kolejnice, čímž vlak vykolejil a zřítil se dolů z vysokého náspu. Co se pak dělo, dalo se vytušit. Zbyly zde jen železné součásti vlaku. Každý vagón byl po vyloupení zapálen, a v troskách ležely smutné zbytky četných lidí, kteří zahynuli již při pádu anebo byli později povražděni. Zdálo se, že ani jeden nevyvázl životem.

Bylo štěstí pro nás, že v otevřené krajině rozpoznal náš strojvůdce nebezpečí včas, jinak bychom se byli též zřítili z náspu. Lokomotiva zastavila jen několik málo kroků od místa zkázy.

Rozčilení cestujících a vlakových zřízenců bylo ohromné, a nelze ani opakovat projevy, které se ozývaly z úst přítomných. Byly prohrabány doutnající trosky, ale nebylo již co zachránit a nemohlo se udělat víc, než opravit co nejrychleji trať; k tomuto účelu má každý vlak s sebou potřebné nástroje. Vlakvedoucí prohlásil, že se musí omezit na podání zprávy v příští stanici; a všechno ostatní je prý věcí jury, která se zajisté hned utvoří.

Zatímco ostatní cestující se zbytečně hrabali v troskách, uznal jsem za vhodné ohlédnout se po stopách railtroublerů. Dějiště neštěstí tvořila otevřená, trávou porostlá a jen málo křovím zarostlá plocha. Šel jsem značný kus po kolejích zpět a zahnul jsem pak podél místa zkázy napravo v polokruhu, jehož základnu tvořila trať. Tím způsobem nemohlo nic uniknout.

Ve vzdálenosti asi tří set kroků od trosek vlaku jsem našel mezi několika keři místo, kde tráva vypadala tak, jako by na ní seděl značný počet lidí, a znatelné stopy mne zavedly k jinému místu, kde dříve asi byli uvázáni koně. To místo jsem co nejpečlivěji ohledal, abych poznal počet a povahu koní, pak jsem v pátrání pokračoval.

U trati jsem se opět sešel se svým tlustým sousedem, který, jak jsem teprve teď zpozoroval, měl tutéž myšlenku jako já a prohledal krajinu po levé straně. Pohlédl na mne udiveně a tázal se:

„Vy zde, sir? Co tu děláte?“

„To, co učiní každý westman, přijde-li do podobného postavení: hledám stopy railtroublerů.“

„Vy toho najdete! To byli chytří chlapíci, kteří dovedou zničit svou stopu! Nenašel jsem ani to nejmenší. Co tedy najde greenhorn, jako jste vy?“

„Možná, že greenhorn měl lepší oči, master,“ odpověděl jsem s úsměvem. „Proč hledáte stopy na levé straně? Chcete být starým zkušeným mužem savany, a přesto nevidíte, že se půda na této straně hodí mnohem lépe k táboření a k úkrytu nežli levá, kde nelze spatřit ani houštinku.“

Pohlédl na mne zřejmě překvapeně a mínil:

„Hm, ten náhled není zlý! Takový výrobce knih má přece někdy dobrou myšlenku. Našel jste něco?“

„Ano.“

„Co?“

„Tam za divokým třešňovím tábořili, a tam za lískovím stáli jejich koně.“

„Ah! Na to se musím podívat, neboť vy nemáte pravý zrak, abyste poznal, kolik zvířat bylo!“

„Bylo jich šestadvacet.“

Opět na mne překvapeně pohlédl.

„Šestadvacet?“ ptal se nedůvěřivě. „Podle čeho jste to poznal?“

„Podle mračen jistě ne, nýbrž podle stop, sir,“ zasmál jsem se. „Z těch koní bylo osm okovaných a osmnáct neokovaných. Mezi jezdci bylo třiadvacet bělochů a tři Indiáni. Náčelník tlupy je běloch, který napadá na pravou nohu; jeho kůň je hnědý hřebec-mustang. Náčelník Indiánů však, jenž byl s nimi, má vraného hřebce, a myslím, že je to Sioux z kmene Ogallallů.“

Výraz tlusťochovy tváře nelze popsat. Jeho ústa zůstala překvapením otevřená, a malá očka na mne pohlížela s takovým výrazem, jako bych byl strašidlo.

„The devil!“ zvolal konečně. „Vy asi třeštíte, sir?“

„Přesvědčte se sám!“ odpověděl jsem chladně.

„Ale to nechápu, jak můžete vědět, kolik bylo bělochů a kolik Indsmanů? Jak chcete vědět, který kůň byl hnědý nebo černý, který jezdec napadá na nohu a ke kterému kmeni rudoši patří?“

„Žádal jsem vás, abyste se sám přesvědčil! Podívejte se laskavě sám, kdo má lepší oči, zdali greenhorn, anebo vy, zkušený westman.“

„Well! Uvidíme! Pojďte, sir! Greenhorn a uhodnout, kdo ti chlapi byli!“

Usmívaje se, spěchal k naznačenému místu, a já ho klidně následoval.

Když jsem přišel na místo, byl tak zabrán do čtení stop, že si mne ani nevšímal. Teprve když prohledal okolí, přišel ke mně a řekl:

„Skutečně, vy máte pravdu! Šestadvacet jich bylo, a osmnáct koní bylo neokovaných. Ostatní je však nesmysl, holý nesmysl! Tady tábořili, a tímto směrem odjeli. Dále není vidět nic!“

„Pojďte tedy sem, sir,“ řekl jsem. „Ukáži vám, jaký nesmysl vidí oči greenhorna!“

„Well, jsem zvědav,“ přisvědčoval vesele.

„Prohlédněte si důkladněji otisk těch kopyt; tři koně byli drženi stranou a nebyli spoutáni vpředu, nýbrž křížem; byli to tedy indiánští koně.“

Sehnul se, aby změřil vzdálenost otisků. Travnatá půda byla vlhká a stopy byly cvičeným očím dost znatelné.

„By God, máte pravdu!“ zvolal udiveně. „Byli to indiánští koně.“

„Pojďte teď dál tam k té vodní kaluži. Zde si umyli Indiáni tváře a pak se zase pomalovali válečnými barvami. Barvy byly smíchány s medvědím tukem. Vidíte ty malé kruhovité otisky v měkké půdě? Tam stály hrnečky s barvami. Bylo teplo, a barvy byly řídké a kapaly. Vidíte v trávě černou, červenou a dvě modré skvrny, sir?“

„Yes! I see.“

„A nejsou snad černá, červená a modrá barva válečnými barvami Ogallallů?“

Přisvědčil, a jen jeho udivená tvář mně říkala, co ústa zamlčela. Pokračoval jsem:

„Pojďte dál. Když tlupa přišla sem, zastavila se vedle bahnité kaluže; tady jsou stopy kopyt, které se naplnily vodou. Jen dva jeli kupředu, asi náčelníci; chtěli prozkoumat okolí a ostatní zůstali skromně vzadu. Vidíte ty stopy kopyt ve vodě? Jeden kůň byl okovaný a druhý ne; druhý stoupal vzadu hlouběji než vpředu; seděl na něm Indián; druhý jezdec byl však běloch, neboť jeho kůň měl podkovy a stoupal vpředu silněji než vzadu. Vy zajisté znáte rozdíl v tom, jak sedí na koni Indsman a jak běloch?“

„Sir, rád bych věděl, odkud – –“

„Dobře!“ přerušil jsem jeho otázky. „Teď dejte dobrý pozor! Šest kroků dál vpředu se koně kousali; to dělají po tak dlouhé a namáhavé jízdě, jakou měli ti lidé za sebou, jen hřebci.“

„Ale kdo vám říká, že se kousali, he?“

Bylo skutečně směšné, s jak zvláštním výrazem si mne ten tlustý mužík prohlížel od hlavy k patě.

„Předně poloha stop kopyt. Indiánský kůň skočil tady proti druhému; to přiznáte. A teď zde vidíte ty žíně! Našel jsem je, když jsem ohledával stopu. Zde jsou čtyři hnědé žíně z ocasu, z postavení stop kopyt jsem určitě poznal: indiánský kůň kousl druhého do hřívy, byl však svým jezdcem stržen zpět a pak tlačen kupředu; při tom po něm chňapl druhý kůň a vytrhl mu z ocasu žíně, které mu zůstaly po několik kroků viset v hubě a pak spadly na zem. Rudochův kůň je tedy vraník a bělochův hnědák. Pojďte dál! Zde slezl běloch z koně, aby vylezl na železniční násep. Jeho stopa zůstala v měkkém písku a je dosud patrná. Vidíte zde zcela určitě, že jednou nohou stoupal pevněji a silněji než druhou. Kulhá! Ostatně byli ti lidé nadmíru neopatrní. Ani se nenamáhali, aby odstranili svou stopu; musí se tedy cítit velmi bezpeční a to může mít jen dva důvody.“

„Jaké?“

„Buď měli v úmyslu urazit ještě dnes značný kus cesty, a o tom pochybuji, protože je ze stop vidět, že koně byli unaveni. Anebo měli nablízku větší tlupu svých lidí, k nimž se mohli uchýlit. Tato okolnost se zdá být pravděpodobnější, a protože se tři osamělí Indiáni nepřipojí k více než dvaceti bělochům, domnívám se, že je na sever odtud četná tlupa Ogallallů, u níž se oněch třiadvacet railtroublerů zdržuje.“

Bylo skutečně směšné, s jak zvláštním výrazem si mne ten tlustý mužík prohlížel od hlavy k patě.

„Muži!“ zvolal konečně. „Kdo jste vlastně, he?“

„Vždyť jsem vám to už řekl!“

„Pshaw! Nejste ani greenhorn ani výrobce knih, ačkoli ve své výzbroji na to vypadáte. Jste tak ulízaný a vypraný, že byste mohl vystoupit v divadelní hře na jevišti jako trapper, ale mezi stem skutečných westmanů je sotva jeden, který by uměl číst stopu tak jako vy. By God, dosud jsem si myslel, že také něco umím, ale na vás nestačím, sir!“

„A přesto jsem jen písař knih. Ale já již dříve přeměřil tuto starou prérii od severu k jihu a od východu až k nejvzdálenějšímu západu; proto tak trochu rozumím stopám.“

„A chcete skutečně nahoru do Windriverských hor?“

„Ovšem.“

„Sir, kdo to chce provést, musí být mnohem víc než dobrý stopař, a pak – nemějte mně za zlé! – zdá se to být u vás slabé.“

„Proč?“

„Kdo má před sebou tak nebezpečnou cestu, ten neběží tak lehkomyslně do prázdna, nýbrž ohlédne se nejdříve po dobrém koni. Rozumíte?“

„To ještě udělám.“

„Kde?“

„Nuže, koně mohu koupit v každé stanici, i kdyby to byla herka. Až budu v sedle, pak si již ulovím mustanga, který by mne nosil.“

„Vy? Jste takový jezdec? Dokážete zkrotit mustanga? Budou tam nahoře koně?“

„Zapomínáte, že právě teď je doba, kdy táhnou bizoni a mustangové k severu. Jsem přesvědčen, že odtud k Teton Range najdu stádo koní.“

„Hm! Tedy jezdec jste! Ale jak je to se střelbou?“

„Chcete mne snad zkoušet, sir?“ zasmál jsem se.

„Částečně,“ přisvědčil velmi vážně. „Mám k tomu nějaký důvod.“

„Směl bych vědět, jaký?“

„Později. Nejprve střílet! Přineste své ručnice.“

To malé intermezzo mne bavilo. Mohl jsem tomu mužíkovi říci, kdo jsem, raději jsem to však zamlčel. Šel jsem k vagónu pro pokrývku, v níž byly zabaleny mé pušky. Byl jsem při tom pozorován a hned se kolem nás utvořil kruh zvědavců.

Američan a zvláště obyvatel Západu si nedá ujít příležitost vidět střelbu z pušky. Rozbalil jsem pokrývku.

„Behold, henryovka!“ zvolal tlustý. „Skutečná, pravá henryovka! Kolik ran z ní lze vystřelit, sir?“

„Pětadvacet.“

„Ah! Je to hrozná zbraň na menší vzdálenost! Muži, tu pušku vám závidím!“

„Tato kulovnice je mně milejší!“

Při tom jsem rozbalil těžkou medvědobijku.

„Pshaw! Hladká, dobře vyleštěná puška!“ mínil tlustý opovržlivě. „Mně je milejší stará, rezavá kentučka, anebo zde má stará bouchačka!“

„Nepodíval byste se na firmu, sir?“ otázal jsem se a ukázal jsem mu pušku.

Pohlédl na vyrytou výrobní známku a krátce hvízdl.

„Pardon, sir!“ zvolal „to je něco jiného. Takových pušek není mnoho. Slyšel jsem, že prý jednu má Old Shatterhand. Kdybych ještě věděl, že jste dobrý střelec, tedy –“

„Co?“

„O tom až po střelbě. Ukažte nejdřív, co umíte.“

„Zkusím to. Vyberte, po čem mám střelit, sir!“

„Nejprve nabijte!“

„To není zapotřebí. Náboje jsou v pořádku!“

„Well, sestřelte mně tedy kulkou tam toho ptáka z keře!“

Pták teď seděl ve vzdálenosti asi dvacet kroků na jednom z keřů; byla to tedy docela obyčejná rána. Já však spatřil dravého ptáka, který se téměř nehnuté vznášel s rozepjatými perutěmi ve značné výši nad námi.

„Vidíte tam nahoře toho ptáka, master!“ tázal jsem se. „Já půjdu pro něj!“

„To je nemožné!“ řekl tlustý. „Nechte toho, střelíte jen do prázdna. To by nedokázal ani Old Firehand ani Sans-ear!“

„Uvidíme!“

Pozvedl jsem pušku a vystřelil.

„Away!“ smál se tlustý. „Rána jej polekala; uletěl!“

„Neuletěl, ale je zasažen,“ řekl jsem. „Jděte tam na železniční násep, spadl na něj, asi osmdesát kroků odtud.“

Naznačil jsem mu dotyčné místo, a hned tam běželo několik diváků. Přinesli ptáka, jenž byl prostřelen téměř uprostřed těla. Tlustý pohlížel střídavě na mne a na ptáka; pak zvolal:

„Střelen, skutečně střelen! A ne broky, nýbrž kulkou! Sir, to je rána, jakou jsem dosud neviděl. Zdá se, že si se mnou hrajete na schovávanou. Vím však už dost. Pojďte se mnou trochu stranou!“

Táhl mne tam, kde byly stopy koňských kopyt nejvíce patrné. Tam vytáhl z kapsy papír a položil jej na jeden otisk v zemi.

„Well, je to tak!“ pravil zamyšleně. „Sir, řekněte mně, jste-li pánem svého času a chcete-li přímo nahoru k Teton Range, nebo zdali byste ještě před tím nepodnikl jinou jízdu!?“

„Mohu dělat, co je mně libo.“

„Well, tedy vám něco povím. Slyšel jste snad již někdy o muži, který se jmenuje Stephen Moody? Říkají mu též Sharp-eye (Bystré Oko).

„Ano. Je to prý dobrý chlapík. Jeden z nejlepších stopařů Západu a mluví několika indiánskými řečmi.“

„To jsem já, sir!“

„Něco takového jsem očekával. Zde je má ruka. Těší mne, že jsem se s vámi setkal, sir.“

„Skutečně? Nuže, možná, že se ještě lépe seznámíme. Mám totiž jakési jednání s jistým Hallerem. Ten byl v poslední době náčelníkem bushheaderů a zlodějů koní, nehledě k tomu, co má již od dřívějších dob na svědomí. Táhl teď se svými lidmi na Západ a já jdu za ním. Tento papír je přesný obraz obou zadních kopyt jeho koně a úplně souhlasí se stopami. Protože Haller na pravou nohu kulhá, jsem přesvědčen, že je náčelníkem těchto railtroublers.“

„Haller?“ otázal jsem se. „Jaké je jeho celé jméno?“

„Sam, Samuel. Dává si však často jiná jména.“

„Samuel Haller? O tom jsem již slyšel. Nebyl účetním petrolejového krále Rallowa? Utekl svému pánovi se značnou částkou peněz.“

„Ano, to je on. Svedl pokladníka k vybrakování pokladny, pak uprchli. Pokladníka pak zastřelil. Byl pronásledován policií a zastřelil dva konstábly, kteří ho stíhali. V New Orleansu byl zatčen, právě když chtěl odplout; tam se mu podařilo upláchnout, když zabil žalářníka. Pak odešel na Západ. Nezbývalo mu nic jiného, protože mu byly odňaty peníze. Od té doby hromadí zločin na zločin, a je nejvyšší čas, aby se mu to překazilo.“

„Vy ho chcete chytit?“

„Musím ho dostat živého nebo mrtvého.“

„Máte s ním tedy osobní účet?“

Pohlížel chvíli před sebe a pak odpověděl:

„Nerad o tom mluvím, sir. Možná, že vám to ještě někdy povím, až se lépe seznámíme. Je to podivuhodná náhoda, že jsem se octl právě v tomto vlaku; byl bych Hallerovu stopu ještě dlouho marně hledal, kdyby mi na ni Old Shatterhand nebyl přistrčil nos.“

„Aha,“ smál jsem se, „teď si myslíte, že jste něco vypátral.“

„Myslím?“ mínil. „Pshaw, vím to jistě.“

„A nemýlíte se?“

„Nesmysl! Člověk ze staré Evropy, jenž sám jede do Teton Range, vleče s sebou dvě pušky, čte stopy jako noviny a střílí bezvadně je Old Shatterhand, jinak se nechci jmenovat Stephen Moody. Že je náčelník railtroublerů chromý a že jede na hnědém hřebci, bych nebyl vypátral, a přece právě to je pro mne nejdůležitější. Já zde vystoupím a budu jej pronásledovat. Doprovodíte mne, sir?“

„Hm! Nebylo by pro vás lepší přidat se k lidem, kteří sem zakrátko dorazí, aby pronásledovali railtroublery?“

„Ne. Nemluvte mně o takovém pronásledování. Jediný pravý westman váží víc než tucet takových poběhlíků. Musím ovšem upřímně přiznat, že k tomu nestačí malá odvaha, běžet za takovými lidmi; visí při tom život jen na spáleném vlásku; vy však jste muž vyhledávající dobrodružství a ne pohodlí. Zde naleznete jedno, nad něž není zajímavějšího.“

„To je zcela dobře řečeno,“ odpověděl jsem. „Nebylo však nikdy mou vášní, plést se do věcí cizích lidí. Do Sama Hallera mně nic není a já vůbec nevím, zdali se k vám hodím.“

Tu na mne laškovně zablýskl očima a řekl:

„Myslíte to zajisté obráceně: jestli já se hodím k vám. Nu, můžete být bez starosti. Sharp-eye není muž, který s každým uzavře přátelství; na to se můžete spolehnout. Jsem rád, když jsem sám, a připojím-li se k někomu, musím mít k němu důvěru, a nesmí to být žádný obyčejný chlap. Rozumíte?“

„V tom ohledu jsem právě takový jako vy. Jsem nejraději sám. Člověk zde nemůže být dost opatrný při volbě svých společníků. Najdete kamaráda, večer si lehnete a ráno je z vás mrtvola; kamarád pak s lupem klidně odjede.“

„Zounds; myslíte, že jsem takový darebák, sir?“

„Ne. Jste poctivý chlapík, to vidím. Ano, ještě víc, patříte k policii, která přece mezi sebou nestrpí žádné darebáky.“

Trochu se zarazil a zbledl.

„Sir!“ zvolal. „Co vás to napadá?“

„Tiše, master! Vaše vzezření není příliš policejní, avšak právě proto jste velmi vhodným detektivem. Pokládal jste mne sice za nováčka, já vás však přece prohlédl. Buďte v budoucnu opatrnější. Roznese-li se v těchto krajinách, že se Sharp-eye potlouká v prérii jen proto, aby jako tajný policista učinil různé ztracené gentlemany neškodnými, zmizíte velmi brzy!“

„Mýlíte se, sir!“ pokusil se ujišťovat.

„Dobrá, dobrá! Vaše dobrodružství mne zajímá, a já bych se k vám hned připojil, abych s vámi trochu zahrál railtroublerům; nebezpečí by mne nezdrželo, neboť to je všude, kam sahá prérie. Ale právě ta skrývačka mne odvrací. Mám-li se k člověku připojit, musím vědět, s kým mám tu čest.“

Pohlížel zamyšleně k zemi; potom zvedl hlavu a řekl:

„Dobře, sir, pamatujte si, na čem se mnou jste, jako já vás znám, třebas jste se ještě rovnou nepřiznal. Jsem členem soukromého sboru detektivů doktora Suntera v St. Louis. Mým úkolem je hledat uprchlé darebáky v pustině; není to lehký život, já mu však věnuji veškeré své síly. Proč to dělám, povím vám později, až budeme mít k tomu kdy, je to smutná historie. A teď mně řekněte, sir, zdali s vámi mohu počítat?“

„Ano. Zde je má ruka; buďme si věrnými kamarády v útrapách i v nebezpečí, master. A teď se také přiznávám, že mi říkají Old Shatterhand.“

S radostnou tváří mi podal ruku a řekl:

„To je slovo, sir! Děkuji za ně! Ale nechte mastera stranou a jmenujte mne prostě Stephen (Štěpán). To zní krátce a dobře, a já budu vědět, kdo je tím míněn. A teď, jak vy se nazýváte?“

„Říkejte mně jen Charles, to stačí. Ale hleďte, násep je opraven a trať opět volná. Budou již asi brzy nastupovat.“

„Půjdu pro Victora. Nemusíte se ho lekat. Nevypadá vzácně; nosí mne však dvanáct let a já bych ho nevyměnil ani za nejlepšího běhouna světa. Máte ještě něco ve voze?“

„Ne. Odešel bych nejraději bez dlouhého loučení.“

„Jistě! Čím méně se o nás ví, tím více jsme v bezpečí.“

Šel k vozu, v němž byl jeho kůň, a dal si vůz otevřít. Půda se tu nehodila ani v nejmenším k vyvedení koně z vozu, a také zde k tomu nebylo zařízení; ale stalo se zcela jinak, než jsem si myslel.

„Victor, come on!“

Na to zavolání vystrčilo staré zvíře hlavu, aby si prohlédlo půdu, složilo povážlivě dlouhé uši a skočilo jediným a skutečně odvážným skokem ven na násep. Všichni přítomní pochvalně vykřikli. Zdálo se, že zvíře tomu rozumí, vrtělo ocasem a hlasitě řehtalo.

Ten kůň nevypadal podle toho, aby mohl právem nosit jméno Victor (Vítěz (angl. „Victory“ – vítězství) ). Byl to hubený, vysokonohý ryzák, který měl jistě za sebou dvacet let. Hřívu pozbyl docela; místo ocasu měl na sobě jen několik chumáčků, a uši vypadaly jako králičí. Přesto jsem choval k tomu zvířeti respekt tím více, když jsem viděl, jak kope a kouše, když se k němu jeden z mužů důvěrně blížil. Victor byl, jak vidět, značně podobný Tony mého dobrého Sans-eara; byl osedlán a opatřen uzdou. Stephen na něho skočil a ujížděl skokem dolů po strmém náspu, aniž ostatním co řekl. Ostatně se o nás už také nestarali. Neznali nás a bylo jim lhostejné, že opouštíme vlak.

Dole u náspu se Sharp-eye zastavil.

„Vidíte, Charlesi, jak by bylo dobré, kdybyste nyní měl koně!“ podotkl.

„Nebude to dlouho trvat, a budu jej mít,“ odpověděl jsem. „Pomocí Victora si lehce nějakého chytnu.“

„Vy? Toho bych musel chytit já, neboť mé slovo na to, že na Victorovi nemůžete jezdit. Nesnese na hřbetě nikoho kromě mne.“

„To uvidíme!“

„Je tomu tak; ujišťuji vás. Mohli bychom se, aby vás chůze tak nenamáhala, na koni střídat; on vás však jistě shodí, a proto jste odsouzen k chůzi, než nalezneme stádo koní. Je to nanejvýš nepříjemné, protože se tak jen zvolna dostaneme kupředu a zmaříme mnoho času. Avšak podívejte, lidé již vstupují do vozů; vlak pojede dál.“

Bylo tomu tak. Strojvůdce pustil páru; kola se začala pohybovat. Za několik okamžiků nám zmizel vlak z očí.

„Pověste si svou těžkou pušku na sedlo,“ řekl Sharp-eye.

„Ne. Pořádný lovec se od své zbraně neodloučí,“ odpověděl jsem. „Děkuji vám, Stephene. Kupředu!“

„Pojedu zvolna, Charlesi.“

„Jen nechte Victora statně vykročit; jsem dobrý běžec a vydržím to.“

„Well, tedy pojďte!“

Přehodil jsem si pokrývku, zavěsil kulovnici na rameno, vzal henryovku do ruky a kráčel jezdci po boku. Stíhání railtroublerů začalo.

KAPITOLA OSMÁ Shledání na válečné stezce

Stopa lupičů byla tak zřejmá, že nebylo třeba, abychom po ní pátrali. Šla od Green Riveru skoro přímo k severu, a my ji sledovali až k poledni; pak jsme se na chvíli zastavili, abychom si popřáli oddech a něco pojedli. Bylo toho málo, neboť nám nenapadlo zásobit se z vlaku. Dokud má lovec pušku a náboje, nemusí trpět hladem. A v tom ohledu jsem byl dobře opatřen, neboť můj nepromokavý kožený pás obsahoval tolik nábojů, že jsem nemusel mít starosti.

Krajina, v níž jsme se octli, byla pahrbkovitá a lesnatá. Stopa vedla vzhůru podél říčky, jejíž břehy byly písčité a částečně porostlé trávou, takže kopyta koní zanechávala stále viditelné otisky. Odpoledne jsem zastřelil jelena, který sliboval slušnou večeři, a když se setmělo, utábořili jsme se v malé, hustým lesem obklíčené roklině, kde jsme mohli rozdělat oheň a připravit pečeni. Cítili jsme se na tom místě tak bezpečni, že jsme pokládali za zbytečné, abychom střídavě byli na stráži, nýbrž ulehli jsme oba, když se Stephen předem postaral o Victora.

Ráno jsme časně vyrazili a dorazili jsme odpoledne na místo, kde railtroublers minulé noci tábořili. Rozdělali tam několik ohňů, jako by se každému pronásledování vysmívali. K večeru jsme jeli a šli podél téže říčky rovinou a přibližovali se k cípu, jímž vybíhal prales do travnaté stepi. Pronásledovaní byli téměř den cesty před námi, takže jsme se cítili zcela bezpečni, tím spíš, že jsme nepozorovali ani nejmenší stopy přítomnosti jiných lidí. Dorazili jsme k výběžku a chtěli podél něho zahnout, ucouvli jsme však oba rychle zpět. Před námi byl Indián, který zahýbal z druhé strany. Seděl na vraníku a vedl za uzdu druhého koně, osedlaného nákladním sedlem.

V tom okamžiku, kdy nás zpozoroval, sjel bleskurychle z koně, takže ho zvíře krylo, a namířil na nás ručnici. To se událo tak rychle, že jsem sotva spatřil jeho postavu, leda povrchně a nezřetelně.

Stephen se stejnou obratností skočil z koně a postavil se za něj, já však učinil mocný a dlouhý skok do lesa a skryl se za silným stromem. Sotva jsem stál, zablesklo se z Indiánovy pušky a kulka se zarazila do stromu – jen desetinu vteřiny dřív, a byla by mne zasáhla. Ten muž hned poznal, že jsem mu nebezpečnější než Stephen, protože jsem ho v zákrytu stromů mohl obejít a zezadu na něj střílet.

Již ve skoku jsem zvedal pušku, nyní však, když udeřila kulka do kmene, jsem ji opět spustil. Proč?

Zkušený střelec ví, že každá puška má svůj zvuk. Je sice nadmíru těžké v tom ohledu zvuk dvou pušek rozpoznat, ale život v pustině zostří smysly až na kraj možnosti, a kdo slyšel častěji výstřel určité pušky, rozpozná jej mezi stem jiných. Proto se stává, že lovci, kteří spolu delší dobu pobyli, a potom se dlouho neviděli, již zdaleka se poznají podle hlasu svých pušek.

Tak se stalo i nyní. Zvuk zbraně, z které Indián vystřelil, bych nebyl nikdy zapomněl. Její ostrý, jasný třesk jsem již dlouho neslyšel, poznal jsem jej však okamžitě. Ta puška patřila slavnému náčelníkovi Apačů Vinnetouovi, mému pokrevnímu bratru. Byl zde on sám, či přešla puška do jiných rukou? Zavolal jsem proto v nářečí Apačů.

„Toselkhita, ši šteke – nestřílej, jsem tvůj přítel!“

„To tistsa tá ti. Ni penijil – nevím, kdo jsi. Pojď ven!“ odpověděl.

„Ni Vinnetou natan šis inté – jsi Vinnetou, náčelník Apačů?“ otázal jsem se, abych si byl úplně jistý.

„Hau-au – jsem to já!“ odpověděl.

Tu jsem vyskočil ven a běžel k němu.

„Šarlí!“ zvolal jásavě, rozevřel náruč, a v příštím okamžiku jsme si leželi na srdci.

„Šarlí, ši šteke, ši nta-je, příteli, bratře!“ pokračoval, a téměř plakal radostí. „Ši intá ni intá, ši itchi ni itchi – mé oko je tvé oko, a mé srdce je tvé srdce!“

Byl jsem hluboce dojat tím nepředvídaným shledáním, že až i mně vstoupily slzy do očí. Nemohlo být pro mne šťastnější události nad toto shledání. Vinnetou na mne neustále láskyplně pohlížel, tiskl mne k svému srdci, až si konečně vzpomněl, že nejsme sami.

„Ti ti nte – kdo je tento muž?“ otázal se, ukazuje na mého přítele.

„Aguan nte nšo, ši šteke ni šteke – je to dobrý člověk, můj i tvůj přítel,“ odpověděl jsem.

„Ti tenlyé aguan – jaké je jeho jméno?“

„Sharp-eye,“ řekl jsem anglicky jméno svého přítele.

Pak podal ruku i Stephenovi a pozdravil ho.

„Přítel mého bratra je mým přítelem! Byli bychom se zastřelili, ale Šarlí poznal hlas mé pušky, tak jako já bych i jeho byl poznal. Co zde dělají moji bratři?“

„Pronásledujeme nepřátele, jejichž stopu zde vidíš v trávě,“ odpověděl jsem.

„I já ji viděl, a to teprve před několika minutami. Přicházím od východu k této vodě. Jakou barvu kůže mají muži, které pronásledujete?“

„Jsou to běloši a Ogallallové!“

Při posledních slovech se jeho řasy přimhouřily. Položil ruku na lesklý tomahawk, který měl zastrčený za pasem a řekl:

„Synové Ogallallů jsou jako žáby; vyjdou-li ze svých děr, rozšlapu je. Smím jít s bratrem Šarlím za Ogallally?“

Nic mně nemohlo být vítanější. Mít Vinnetoua u sebe bylo právě tak cenné, jako bychom byli získali dvacet spojenců. Věděl jsem sice, že mne po tak dlouhém rozloučení neopustí; ale že se sám nabídl, to bylo znamením, že je mu naše dobrodružství vítáno. Proto jsem odpověděl:

„Náčelník Apačů k nám přišel jako sluneční paprsek k studenému jitru. Jeho válečná sekera ať se stane naší!“

„Moje ruka je vaše ruka, a můj život je váš život. Howgh!“

Bylo vidět, jak mocný dojem učinil Apač na Stephena. Každý jiný by byl pocítil totéž co on, neboť Vinnetou byl jedinečným typem Indiána, a pohled na něho musel vyvolat radost v každém westmanovi.

Nebyl přespříliš vysoký ani hranatý, avšak jeho téměř něžné, přitom však svalnaté tělesné tvary a elastičnost jeho pohybů by byly zapůsobily i na nejsilnějšího a nejzkušenějšího westmana. Byl tak oděn a ozbrojen, jak jsem ho vždy vídal, čistý a jemný celým svým zjevem, bohatýrský a mocný dojmem, který činil; každou nitkou muž a hrdina.

„Moji bratři usedněte, abyste se mnou vykouřili dýmku míru,“ řekl Apač.

Usedl hned tam, kde stál, do trávy, sáhl k pasu a vyňal trochu tabáku, který byl smíchán s listy divokého konopí, a tím naplnil svůj péry zdobený kalumet. Usedli jsme vedle něho. Obřad kalumetu byl nevyhnutelný, neboť pečetil spojenectví, které jsme uzavřeli, a dokud nebyl vykouřen, nebyl by Vinnetou jistě promluvil slovo o našem plánu.

Když zapálil tabák, povstal a vyrazil z úst kouř k nebi a k zemi; pak se uklonil ke všem úhlům světa, přičemž vždy vydechl kouř dotyčným směrem. Nyní usedl a podal dýmku mně se slovy:

„Velký Duch slyší mou přísahu: moji bratři jsou jako já, a já jsem jako oni – jsme přátelé!“

Uchopiv kalumet, povstal jsem, učinil totéž co on a řekl jsem:

„Velký Mannitou, kterého ctíme, vládne zemi a hvězdám. On je mým i tvým otcem; jsme bratři a přispějeme si v každém nebezpečí. Dýmka míru obnovila náš svazek.“

Dal jsem dýmku Stephenovi, který s ní vykonal tentýž obřad a pak slíbil:

„Vidím velkého Vinnetoua, největšího náčelníka Mescalerů, Mimbreňů a vůbec všech Apačů; piji kouř z jeho dýmky a jsem jeho bratrem. Jeho přátelé jsou mými přáteli a jeho nepřátelé jsou mými nepřáteli. Nikdy ten svazek nebude zrušen!“

Usedl a vrátil Apačovi dýmku. Vinnetou kouřil dál. Nyní bylo učiněno požadavkům zvyku zadost, a mohli jsme se radit.

„Můj milý bratr Šarlí ať mně vypravuje, co zažil od doby, kdy jsme se rozešli, a jak se dostal na stopu Siouxů-Ogallallů,“ řekl Vinnetou.

Tomu přání jsem co nejstručněji vyhověl. O tom, co jsem zažil od našeho rozloučení, jsem mu mohl vypravovat později obšírně. Pak jsem ho vyzval:

„Můj bratr Vinnetou mi sdělí, co zažil od doby, co jsem ho neviděl, a jak se octl v takové vzdálenosti od wigwamů svých otců v lovištích Siouxů!“

Učinil dlouhý, rozvážný tah z kalumetu, a odpověděl:

„Bouře vrhá vodu z mračen dolů, a slunce ji opět vynáší vzhůru. Tak je to i s lidským životem. Dny přicházejí a mizejí. Co má Vinnetou vypravovat o sluncích, která přešla? Náčelník Siouxů mne urazil; pronásledoval jsem ho a donutil jej, aby vzal svá slova zpět. Jeho lidé mne pronásledovali; zničil jsem svou stopu, vrátil jsem se k jejich wigwamům a přinesl si známky svého vítězství, které jsem naložil na náčelníkova koně. Tam stojí!“

Těmi několika skromnými slovy nás informoval o událostech, k jejichž sdělení by byl jiný potřeboval hodiny. Takový byl Vinnetou. Pronásledoval nepřítele od břehu Rio Grande na jihu až daleko nahoru k Milk Riveru na severu Spojených států amerických po měsíce pralesy a prériemi, odvážil se pak do tábora protivníků a odňal jim jejich válečné trofeje. To byl kousek, který by nikdo nenapodobil, a jak skromně to vyslovil! Pokračoval:

„Moji bratři chtějí následovat Ogallally a bílé muže, kterým se říká railtroublers. K tomu je zapotřebí dobrých koní. Chce můj bratr Šarlí jet na Siouxově koni? On má nejlepší indiánský výcvik, a můj bratr mu rozumí mnohem lépe než každá jiná bledá tvář.“

„Prosím svého bratra o dovolení, abych si směl sám koně ulovit. Kůň Siouxe musí nést kořist.“

Zavrtěl hlavou a odvětil:

„Můj bratr zapomíná, že vše co patří mně, je jeho? Proč chce ztratit mnoho času s lovením koně? Má nás ten lov prozradit Ogallallům? Domnívá se, že Vinnetou poveze kořist s sebou při stíhání Siouxů? Vinnetou ji zakope a kůň bude volný. Howgh!“

Proti tomu se nedalo nic říci; musel jsem přijmout. Vinnetou sám jel na svém Ildžim. Ostatně jsem si Siouxova koně již chvíli s obdivem prohlížel. Byl to železňák nejtemnějšího zbarvení, krátkých, jemných a přece silných končetin, a tak žilnatý, že byla radost se na něho podívat. Plná hříva mu splývala z krku dolů; ocas se téměř dotýkal země; vnitřek nozder měl onu červenou barvu, na niž Indián klade takový důraz, a ve velkých očích při vší ohnivosti spočíval výraz klidné rozvahy, budící naději, že dobrý jezdec se na toho koně může spolehnout.

„Ale sedlo?“ namítl Stephen. „Přece nepojedete na nákladním, Charlesi!“

„To je to nejmenší,“ odpověděl jsem. „Neviděl jste dosud, jak Indiáni z nákladního sedla dělají jezdecká? Nebyl jste nikdy při tom, když si lovec dělal z teplé kůže zastřeleného jelena dost dobré sedlo? Uvidíte, že budu mít již zítra sedlo, které mně budete závidět.“

Apač pokynul a řekl:

„Vinnetou viděl nedaleko odtud u vody stopu velkého vlka. Než zajde slunce, budeme mít jeho kožich i žebra, z nichž bude dobré sedlo. Mají moji bratři maso k jídlu?“

Když jsem přisvědčil, pokračoval:

„Moji bratři tedy vyrazí se mnou, aby ulovili vlka a našli ležení, kde budu zakopávat svou kořist. Jakmile se ukáže ranní slunce, budeme sledovat stopy railtroublerů. Zničili vozy ohnivého oře; oloupili, zavraždili a spálili mnoho bílých bratří. Velký Duch se na ně hněvá a dá je do našich rukou, neboť zaslouží podle zákona savany trest smrti.“

Opustili jsme místo, kde se událo toto zvláštní a šťastné shledání. Doupě vlka jsme brzy našli; skolili jsme zvíře, které patřilo k onomu druhu, nazývanému Indiány „coyote“, a seděli jsme krátce nato u ohně, zhotovujíce sedlo. Druhého dne ráno jsme zakopali Vinnetouovu kořist, která se skládala z indiánských zbraní a medicinových sáčků, a označili jsme to místo, abychom je později nalezli. Pak jsme se pustili za lidmi, kteří by se zajisté zasmáli, kdyby věděli, že pouze tři muži se je odvážili pronásledovat a volat je k odpovědnosti za jejich zločiny – – –

KAPITOLA DEVÁTÁ „Ave Maria“ v divočině

Když jsme ráno vyrazili, osvědčil se můj železňák výtečně. Jezdec, který nerozuměl indiánskému cviku, nebyl by zůstal v sedle ani na chvíli; my jsme se však spolu dobře dohodli.

I starý Victor se velmi dobře držel, a proto jsme vyrazili rychle kupředu. Již k polednímu jsme dorazili k poslednímu tábořišti railtroublerů, přiblížili jsme se jim tedy téměř o půl dne jízdy.

Stopa, kterou jsme sledovali, opustila řeku a táhla se do dlouhého pobočného údolí, kterým se vinul potok. Zpozoroval jsem, že Vinnetou nyní půdu prohlíží mnohem pozorněji; také se snažil pohledem proniknout okraj lesa, který se táhl po obou stranách dolů do údolí. Konečně se zastavil a obrátil se, protože jsme jeli za sebou, ke mně.

„Uff!“ zvolal. „Co říká můj bratr Šarlí této cestě?“

„Povede až nahoru na horský hřbet.“

„A potom?“

„Na druhé straně bude cíl railtroublerů.“

„Který cíl to bude?“

„Pastviny Ogallallů.“

Přisvědčil.

„Můj bratr Šarlí má dosud orlí oko a liščí větření. On mluví správně,“ řekl a jel pak opatrně dál.

„Jak to?“ otázal se Stephen. „Pastviny Ogallallů?“

„Ptal jsem se vás již jednou, myslíte-li, že se tři jednotliví Indiáni bez zvláštních důvodů přidruží k cestě bělochů,“ odpověděl jsem. „Copak se tady může zdržovat společnost více než dvaceti bílých darebáků, aniž si jí rudoši všimli?“

„Ne, jistě ne.“

„K čemu tedy budou běloši donuceni?“

„Hm, ano! Postaví se pod ochranu rudochů.“

„Dobře! Bude ta ochrana zadarmo?“

„Ne. Musí ji zaplatit.“

„Čím?“

„Tím, co mají: kořistí.“

„Dobře! Chápete nyní, co Vinnetou myslí?“

„Ah, tak tedy! Běloši přepadli vlak, aby zaplatili tribut, a ti tři Ogallallové byli exekutoři!“

„Možná, že je to tak, možná že ne. Jisté však je, že se naši ctihodní bílí bratři přidruží k větší tlupě rudochů. To jsem řekl již tam dole u trávy. A ještě něco. Domníváte se snad, že se rudoši a běloši spolčili jen proto, aby se ošetřovali a odpočívali? Můžete být ujištěn, že si vymyslí novou čertovinu, zvláště když se jim ta poslední tak dobře podařila.“

„Co by to mohlo být?“

„Hm, ano! Postaví se pod ochranu rudochů.“

„To je trochu mnoho! Předem vědět, co zamýšlejí lidé, které člověk ještě ani neviděl! Charlesi, před Old Shatterhandem sice klobouk dolů, ale s tím tušením nebude nic!“

„Uvidíme! Potloukal jsem se dost dlouho mezi Indsmany, abych poznal jejich zvyky a způsoby. A víte, jakým způsobem se nejlépe uhodne, co člověk bude dělat?“

„Nuže?“

„Když se hezky živě vcítíte do postavení, v němž je a přitom počítáte i s jeho charakterem. Mám hádat?“

„Uděláte ze mne skutečně zvědavce.“

„Dobře! Komu ohlásilo mužstvo vlaku přepadení?“

„Asi nejbližší stanici.“

„Odtud také budou vysláni lidé k místu neštěstí, aby věc vyšetřili a zjistili pachatele. Ne?“

„Ovšem.“

„Tím bude stanice zbavena lidí, a může být bez velikého nebezpečí přepadena. Nemyslíte?“

„Egad! Už tuším, co si myslíte!“

„Je to pravda! Stanice jsou zde dosud prozatímní. Otázka je, na kterém místě bylo dost lidí, aby mohli postrádat oddíl. Podle mého názoru to bude Echo Canyon.“

„Charlesi, možná že máte pravdu! Railtroublers i rudoši vědí jistě stejně tak jako my, že pak to místo bude nechráněné.“

„Počítáme-li s tím, že Siouxové vyhrabali své válečné sekery, pomalovali se válečnými barvami, a že tedy mají nepřátelské úmysly, dá se soudit, že mají nyní namířeno na Echo Canyon. – Avšak hleďte, tady je pramen potoka. Nyní to půjde příkře vzhůru, a nemáme již kdy rozmlouvat.“

Pod vysokými stromy jsme nyní jeli vzhůru. Cesta byla obtížná a museli jsme být opatrní. Nahoře se vrch rozšířil v plošinu a pak opět klesal k údolí, kde jsme dorazili k říčce Sweetwater, mně známé z dřívějška (K. May: „Vánoce“).

Zde stíhaní v poledne odpočívali a pak zahnuli u Villons Creeku severně. Jeli jsme několika údolíčky, několika roklinami, a stopy byly čím dál tím zřetelnější, takže jsme nyní museli být velmi opatrní.

Konečně jsme k večeru dorazili na vrchol táhlého horského hřbetu, a již jsme zamýšleli sjet po druhé straně dolů, když se Apač zastavil a ukázal rukou dopředu.

„Uff!“ zvolal tlumeně.

Zastavili jsme se a pohleděli naznačeným směrem.

Po pravé straně hluboko pod námi ležela rovinka, asi hodinu cesty široká. Byla otevřená a porostlá trávou. Na ní jsme spatřili množství indiánských stanů, u nichž panoval čilý ruch. Koně se tu pásli, a četní muži byli všude zaměstnáni. Opatřovali tábor masem. Za stany ležely kostry několika bizonů, a na tyčích byly nataženy provazy, kde se sušily rozvěšené tenké kusy masa.

„Ogallallové!“ pravil Stephen.

„Vidíte, že jsem měl pravdu!“ řekl jsem.

„Dvaatřicet stanů!“ dodal detektiv.

Vinnetou pohlížel ostře dolů a řekl:

„Naki gutesnontin nagoiya – dvě stě bojovníků!“

„A běloši jsou u nich,“ poznamenal jsem. „Sečtěme koně; to bude jistější.“

Mohli jsme přehlédnout celou rovinu a napočítali jsme dvě stě pět koní. Pro loveckou výpravu tu bylo příliš málo masa, a také to nebylo vhodné loviště bizonů; šlo tedy o výpravu válečnou, jak nasvědčovaly i štíty, které jsme viděli. Štít je na lovu spíše na závadu než ku prospěchu. Největší stan stál opodál, a orlí péra, která krášlila jeho vrchol, svědčila o tom, že je to stan náčelníka.

„Co říká můj bratr Šarlí? Zůstanou zde Ogallallové ještě dlouho?“ tázal se Vinnetou.

„Ne.“

„Z čeho tak soudíte, Charlesi?“ pátral Stephen. „Tuto otázku lze těžko zodpovědět.“

„Pohleďte na kostry zabitých bizonů, Stephene! Ty kosti vám otázku samy zodpovědí. Kosti jsou již skoro bílé; jsou vybledlé a leží nejméně čtyři nebo pět dní na slunci. Maso je tedy již skoro suché. Nemyslíte?“

„Ovšem.“

„Nuže, rudoši mohou vyrazit. Nebo myslíte, že zůstanou, aby si ještě zahráli několik partií šachu nebo bridge?“

„Jen vtipkujte, Charlesi! Chtěl jsem jen slyšet, co jste teď řekl. Ah, teď vyšel jeden z náčelnického stanu! Kdo to asi je?“

Apač sáhl do sedlové kapsy a vytáhl dalekohled. Byl to jistě vzácný předmět v rukou Indiána. I Stephen byl překvapen. Avšak Vinnetou viděl města Východu a koupil si jej tam. Nasadil jej nyní k oku, aby si prohlédl Indiána, o němž Stephen mluvil. Když skla odložil, trhalo to v jeho tváři jako blýskání.

„Ko-itse, lhář a zrádce!“ pronesl.

Pohlédl jsem s velkým zájmem dalekohledem na Indiána. Ko-itse – Ohnivá Ústa. Nositel tohoto jména byl dobrý řečník, velmi odvážný bojovník a nesmiřitelný nepřítel bělochů v celé savaně a ve všech horách. S ním nebude lehký boj.

Podal jsem dalekohled i Stephenovi a poznamenal jsem při tom:

„Bude třeba, abychom se skryli. Je tu vidět mnohem více koní než lidí, a když i z těch leží mnozí ve stanech, přece lze předpokládat, že se někteří ještě potulují krajinou.“

„Moji bratři ať počkají,“ řekl Apač. „Vinnetou vyhledá nějaký úkryt.“

Zmizel mezi stromy a vrátil se až po delší době. Pak nás zavedl stranou podél horského hřbetu k místu, kde mlází bylo tak husté, že jsme jím sotva pronikli. Uvnitř bylo dosti velké prostranství pro nás i naše koně, které jsme uvázali nespoutané, zatímco se Apač vrátil, aby zahladil naše stopy.

Zde jsme leželi v husté trávě až do temného večera, a byli jsme každý okamžik připraveni vyskočit a zacpat koním nozdry, aby nás jejich funění neprozradilo. Když se úplně setmělo, Vinnetou se odplížil a vrátil se se zprávou, že byly dole rozdělány ohně.

„Ti lidé se cítí velmi bezpeční,“ řekl Stephen. „Kdyby věděli, že jsme jim tak nablízku!“

„Že budou pronásledováni, to si mohou domyslet,“ odpověděl jsem. „Když se tedy cítí dnes v bezpečí, dlužno to přičíst tomu, že jsou přesvědčeni, že lidé ze stanice zde ještě nemohou být. Z toho bych soudil, že zamýšlejí zítra vyrazit. Musíme se pokusit k nim připlížit, abychom něco vyzvěděli.“

„Vinnetou půjde,“ prohlásil Apač.

„Já půjdu také,“ dodal jsem. „Sharp-eye ať zůstane u koní. Pušky necháme zde, vadily by nám.“

Stephen s tím byl srozuměn. Měl dost odvahy, aby šel s námi, ale nebylo toho naprosto třeba. Byla by to zbytečná odvaha sestoupit dolů do údolí a vyzvídat u Ogallallů – ve třech. Být jimi překvapen a zajat, znamenalo smrt.

Byly tři nebo čtyři dny před úplňkem. Nebe bylo zamračeno, a nebylo vidět jedinou hvězdu; noc pro náš záměr byla příznivá. Vytápali jsme se ven z houští až k místu, kde jsme se odpoledne zastavili.

„Vinnetou půjde vpravo, a můj bratr Šarlí vlevo!“ zašeptal Apač, a v příštím okamžiku zmizel v temnotě lesa.

Uposlechl jsem jeho pokynu a plížil jsem se po levé straně dost strmého svahu. Plazil jsem se neslyšně houštím a mezi stromy, dosáhl jsem údolí a spatřil před sebou oheň. Nyní jsem vzal nůž do zubů, lehl si do trávy a posunoval se zvolna kupředu k náčelníkovu stanu, stojícímu přede mnou asi ve vzdálenosti dvou set kroků. Před stanem planul oheň, avšak stan na mne vrhal svůj temný stín.

Lezl jsem jen velmi zvolna kupředu, měl jsem však vítr proti sobě a nemusel jsem se tedy bát koní, kteří cizince mohou vždy prozradit. V tom ohledu očekávaly Vinnetoua větší obtíže než mne.

Minulo snad víc než půl hodiny, než jsem urazil oněch dvě stě kroků. Nyní jsem ležel bezprostředně za náčelníkovým stanem, a muži, kteří seděli u ohně, byli nanejvýš osm loktů ode mne. Bavili se spolu velmi živě anglicky, a když jsem se odvážil zvednout hlavu, abych je viděl, zpozoroval jsem, že je to pět bělochů a tři Indiáni.

Indiáni seděli tiše. Jen běloch bývá u ohně hovorný, kdežto opatrný Indián mluví víc posunky než slovy. I oheň planul jasně a ne po indiánském způsobu.

Jeden z bělochů byl dlouhý, zarostlý člověk, mající přes čelo jizvu jako od nože. Zdálo se, že vede hovor, a chování ostatních k němu budilo domněnku, že je váženou osobností. Rozuměl jsem každému slovu, které spolu promluvili.

„Jak daleko je odtud do Echo Canyonu?“ ptal se jeden z nich.

„Asi dvě stě mil,“ odpověděl dlouhý. „Za pět nebo šest dní je tam možné dorazit.“

„A je-li náš rozpočet nesprávný? Nebudou-li nás pronásledovat a budou-li tam lidé v plném počtu?“

Dlouhán se zasmál a odpověděl:

„Nesmysl! Budou nás pronásledovat, to je jisté. Vždyť jsme jim zanechali pěknou stopu. U vlaku zahynulo třicet lidí a vzali jsme pěknou kořist. To jen tak nenechají, aniž se pokusí nás dohonit.“

„Souhlasí-li to, musí se úmysl podařit,“ řekl druhý. „Kolik lidí bývá v Echo Canyonu, Danielsi?“

„Asi sto padesát,“ odpověděl oslovený; „všichni jsou dobře ozbrojeni. Kromě toho je tam několik dobře naplněných stores, několik náleven, a že tam bude plná stavební a železniční pokladna, je jisté. Slyšel jsem, že ta pokladna kryje všechna vydání mezi Green Riverem a Promontory. Je to trať víc než dvě stě třicet mil dlouhá.“

„Heigh-day, pak v ní něco musí být. A myslíš, že setřeseme pronásledovatele ze své stopy?“

„Určitě. Počítám, že zde budou zítra odpoledne. My za svítání vyrazíme, pojedeme nejprve kus cesty k severu a rozdělíme se pak na tolik oddílů, že nebudou vědět, kterou stopou se dát. – Pak se sejdeme dole u Green Riveru. Odtud se vyhneme všem otevřeným místům a můžeme být odedneška za pět až šest dní v Echo Canyonu.“

„Vyšleme napřed zvědy?“

„To se rozumí! Pojedou přímo tam a budou nás očekávat severně od stanice. Tak je to vše už promyšleno. I kdyby byli všichni dělníci shromážděni v Echo Canyonu, nemusíme mít starosti. Jsme v přesile, a než sáhnou ke zbraním, bude jich většina neškodná.“

Byla to pro mne skutečně nejvhodnější chvíle k výzvědům, neboť to, co jsem zde slyšel, bylo mnohem víc, než jsem mohl očekávat. Měl jsem ještě zůstat? Ne. Více jsem již nemohl zjistit, a nejmenší událost mohla mou přítomnost prozradit. Proto jsem se zvolna odplížil.

Lezl jsem sehnut k zemi pozpátku, neboť jsem musel dávat pozor na to, abych odstranil svou stopu tak, aby ráno nebyla zpozorována. To znamená, že jsem byl nucen ohmatat téměř každé stéblo trávy, což bylo velmi zdlouhavé a trvalo to celou hodinu, než jsem opět dosáhl lesního okraje a octl se v bezpečí.

Pak jsem položil ruce k ústům a vyrazil skřek velké zelené žáby. Bylo to mezi mnou a Vinnetouem umluvené znamení k zpátečnímu pochodu, a já byl přesvědčen, že je uslyší a uposlechne. Indiánům to volání nemohlo být nápadné, protože přítomnost takové žáby zde byla pravděpodobná, a byl také večer, kdy se tito obojživelníci ozývají.

Pokládal jsem to znamení za nutné. Apač byl na zvědách po větru a mohl být lehce zpozorován. To, co jsem vyslechl, úplně postačilo a bylo radno ho informovat, že náš úkol je vykonán.

I nahoře jsem musel stopu zahladit, a byl jsem proto konečně rád, když jsem v té tmě našel naše houští. „Nuže, jak bylo?“ tázal se Sharp-eye.

„Počkejte, až přijde Vinnetou.“

„Proč? Hořím nedočkavostí.“

„Shořte tedy! Člověk nerad zbytečně mluví, a já bych musel svou zprávu povídat dvakrát; nejprve vám a pak Apačovi.“

S tím se musel spokojit. Naštěstí však netrvalo dlouho a Apač přišel.

Konečně jsme uslyšeli šelest v křoví; vynořil se z něho a usedl k nám.

„Můj bratr Šarlí mně dal znamení?“

„Ano.“

„Měl tedy štěstí?“

„Ano. Co se dozvěděl náčelník Apačů?“

„Nedozvěděl se nic. Potřeboval mnoho času, aby se dostal podél koní, a když téměř dorazil k jednomu z ohňů, uslyšel volání. Proto musel zahladit svou stopu, a hvězdy vystoupily vysoko, nežli mohl přijít. Co viděl můj bratr?“

„Uslyšel jsem všechno, co je třeba, abychom věděli.“

„Můj bílý bratr má vždy štěstí, vyzvídá-li u nepřátel. Nechť vypravuje!“

Řekl jsem, co jsem vyslechl. Když jsem skončil, řekl Sharp-eye:

„Vaše domněnka tedy byla správná, Charlesi. Přepadení stanice jste dobře předvídal.“

„Nebylo to tak těžké!“

„A jak vypadal ten dlouhý? Má jizvu na čele?“

„Ano.“

„A velké vousy?“

„Ano.“

„Je to on, ačkoli dříve vousy nenosil. Jizvu na čele si přivodil při přepadení farmy dole u Fort Leavenworthu. A jak se nazýval?“

„Daniels.“

„To si musím zapamatovat. Je to jeho již čtvrté falešné jméno. Ale co uděláme? Dnes ho přece nemůžeme chytit.“

„To ovšem nemůžeme. A ostatně vám jen na jeho potrestání nemůže záležet. Ostatní railtroubleři nejsou o nic lepší než on. Říkám vám, Stephene, že jsem se ve svých bojích co nejvíce střežil usmrtit člověka, neboť krev je nejcennější tekutina, jaká může být. Raději jsem snesl největší urážky, než bych sáhl ke zbrani, a když se to přece jen muselo stát, bylo to jen v případě nejnutnější sebeobrany. A i tehdy jsem raději učinil člověka neschopného k boji, než bych mu vzal život – – –“

„Ano,“ mínil tlustý, „tak se to vypravuje o Old Shatterhandovi. Zabíjí nepřítele jen v nejkrajnější nouzi. Zvěř střílí do oka; přinutí-li jej nepřítel k sebeobraně, střelí ho buď do pravé nohy nebo do pravé ruky, anebo ho jen udeří pěstí do hlavy, takže se svalí a zůstane omráčený ležet.“

Pokračoval jsem: „Přesto mně však ani nenapadne, abych nechal toho darebáka anebo celou smečku klidně běžet. To by znamenalo stát se jejich spoluviníkem a pustit je proti dobrým lidem. Teď Hallera nemůžeme chytit; ale bylo by pro mě před okamžikem lehké učinit ho neškodným tím, že bych jej zastřelil. Nechci se však stát jeho katem, vždyť za to, co spáchal, by byla rychlá smrt vlastně dobrodiním. Naopak, chci dostat i jeho pomocníky, a to se může stát jen tehdy, necháme-li je klidně táhnout na Echo Canyon.“

„A my?“

„Tady není co si rozmýšlet. Předejdeme je a budeme stanici, kterou zamýšlejí přepadnout, varovat.“

„Well! Ta myšlenka se mi líbí. Možná, že se nám podaří tu bandu chytit živou. Jen nebude-li jich příliš mnoho.“

„Sledovali jsme je dosud ve třech, aniž bychom se báli, a budeme se jich bát ještě méně, nalezneme-li v Echo Canyonu spojence.“

„Nenalezneme jich mnoho. Většina lidí bude na výpravě.“

„Postaráme se o to, aby byli o věci uvědomeni a aby se vrátili.“

„Jakým způsobem?“

„Napíši list a připevním jej na strom, podél něhož vede stopa, kterou ti lidé sledují.“

„Uvěří tomu? Vždyť by to mohla být lest railtroublerů, aby je svedli ze stopy.“

„Zřízenci našeho vlaku jim jistě sdělili, že dva lidé vystoupili, a ostatně oni najdou i naši stopu. Sestavím také výstrahu tak, že jí budou muset uvěřit. Dále je požádám, aby se vyhnuli hornímu Green Riveru a místům severně od stanice, protože na prvním místě se chtějí sejít oddíly Siouxů, a na druhém vyzvědači. Ti druzí nesmějí vidět vracející se dělníky, a proto tam poznamenám, že se návrat do Echo Canyonu musí odbýt od jihu.“

„Uff!“ poznamenal Vinnetou. „Moji bílí bratři se teď se mnou vydají na cestu. Až slunce vyjde, musíme být již daleko odtud.“

„Ale naleznou-li zítra ráno naši stopu?“ řekl Stephen.

„Ogallallové potáhnou přímo na sever, a žádný z nich sem již nepřijde. Howgh!“

Vstal a šel k Ildžimu, aby jej odvázal. Učinili jsme totéž, vyvedli koně z houští a jeli zpět stejnou cestou, kterou jsme přijeli. O spánku ovšem nebylo ani řeči.

Byla právě taková tma jako dříve, a jen zálesák se mohl odvážit na tak obtížné půdě jít po stopě, kterou nebylo vidět. Evropský jezdec by v podobné tmě slezl z koně a byl by jej vedl; westman však ví, že jeho kůň vidí lépe než on. Zde ukázal Vinnetou svou převahu. Jel vpředu, přes potoky a skaliska, po kamení, a ani jednou nejevil rozpaky, kterým směrem se má pustit. Můj železňák se držel statečně, a starý Victor chvílemi mrzutě funěl, avšak držel s námi krok.

Když se začalo šeřit, byli jsme již jistě osm až deset mil vzdáleni od ležení Ogallallů a mohli jsme své koně popohnat. Naše cesta vedla chvíli přímo zpět na jih, avšak když jsme našli příhodné místo, zastavili jsme se. Vytrhnul jsem ze zápisníku list, napsal jsem na něj zprávu a přibodl jej pak do hrotu přiostřeným kolíkem na strom, takže musel každému, kdo přicházel od jihu, padnout do očí. Pak jsme zahnuli k jihozápadu.

V poledne jsme přebrodili Green River daleko od místa, kde se chtěly oddíly Ogallallů sejít. Ty se musely vyhýbat všem otevřeným místům a jely tedy pralesem oklikami; my jsme však mohli jet nejpřímějším směrem. Nepopřáli jsme koním oddechu dříve, dokud slunce nezapadlo.

Do večera třetího dne jsme urazili daleko přes sto padesát anglických mil, a bylo až úžasné, že starý Victor s námi držel stále ještě krok. Jeli jsme mezi dvěma úzce přiléhajícími návršími a chtěli jsme si již vyhledat místo k utáboření. Pak se pojednou vrchy rozevřely a octli jsme se u vchodu do postranní větší kotliny, jejíž střed zabíralo jezero. Bylo živeno říčkou, přicházející sem od východu. Voda opouštějící jezero si razila cestu u vchodu do kotliny na západ.

Stanuli jsme překvapeně při pohledu na to romantické zákoutí. To překvapení však neplatilo údolí, nýbrž něčemu jinému. Táhlý vrch totiž, který ležel naproti nám, byl zbaven lesa a na něm byla pole, zatímco v údolí se pásla stáda koní, skotu, ovcí a koz. Na úpatí vrchu stálo pět srubů s vedlejšími chatami, podobné našim selským usedlostem, a docela nahoře na vrcholu stála drobná stavba, nad níž se vypínal veliký kříž s obrazem Spasitele, vyřezaným ze dřeva.

Vedle té zvláštní kapličky jsme zpozorovali několik osob, které nás dosud nespatřily. Pohlížely k západu, kde se žhavá sluneční koule stále víc nížila, a když se zdánlivě dotkla vod říčky, kterou zbarvila nejpodivnějšími barvami, zazněl z vrchu stříbrný hlas zvonku.

Zde uprostřed Divokého západu, v pralese obraz Ukřižovaného! Uprostřed indiánských válečných stezek – kaple! Bezděky jsem sňal klobouk, chtěje se pomodlit – byl jsem však Indiánem přerušen.

„Ti, ti – co je to?“ otázal se.

„Settlement (Osada),“ odpověděl Sharp-eye vážně.

„Uff! Osadu Vinnetou vidí, ale co je to za zvuk?“

„To je večerní klekání. Zvoní se Ave Maria!“

„Uff!“ mínil Apač udiveně. „Co je večerní klekání? Co je Ave Maria?“

„Počkat!“ pravil Stephen, vida, že pohlížím vzhůru.

Když dozněl poslední úder zvonku, ozval se pojednou z hory jemný zpěv. Naslouchal jsem dokonale udiven zpěvem, a ještě více slovy té písně, kterou jsem dobře, předobře znal:

Chce světlo dne již zapadnouti,

noc tichá se teď krade sem.

Kéž bolesti, jež srdce rmoutí,

by také zapadaly s dnem!

Své prosby Tobě k nohám skládám,

Ty k Božímu je trůnu vznes,

ó Madonno, dej, jak si žádám,

ať zdraví Tebe zbožný ples:

Ave, ave, Maria!

Byl to klam smyslů, nebo co? Má vlastní píseň – mé Ave Maria! Jak se octla zde, v divokém středu Skalistých hor? V prvním okamžiku jsem byl užaslý; pak však, když prosté tóny známé melodie jako jasný proud se rozlily z hory do údolí, pocítil jsem neodolatelné pohnutí, srdce se rozbušilo a v očích jsem ucítil slzy.

Jak se dostala píseň na místo, kde bych nebyl tušil ani přítomnost Indiána, tím méně pěveckého kvarteta?

Když zanikly poslední zvuky, strhl jsem těžkou pušku z ramene, vystřelil jsem obě rány rychle za sebou a bodl koně ostruhami. Letěl jsem údolím, do říčky, na druhé straně opět ven a pak ke srubům, aniž jsem se jen jednou ohlédl, zdali mne přátelé následují.

Oba výstřely nevzbudily jen ozvěnu v údolí, nýbrž vyvolaly i jiný život. Dveře chat se otevřely a objevili se lidé, kteří se starostlivě rozhlíželi, co střelba znamená. Když uviděli bělocha v polocivilizovaném oděvu, upokojili se a šli mně vstříc.

Přede dveřmi nejbližší usedlosti stála stará žena. Její oděv byl prostý, její zevnějšek svědčil o pilné práci, a ve tváři, lemované bílými vlasy, byl onen usměvavý klid, jenž může být jen projevem duše, chovající k Bohu a k přírodě neochvějnou důvěru.

„Good evening, grandmother – dobrý večer, babičko! Prosím, nelekejte se; jsme poctiví westmani! Dovolíte nám odpočinout si zde?“

S úsměvem přisvědčila a odpověděla:

„Welcome, sir! Učiňte tak bez rozpaků. Tam vidíte mého muže a mého Willyho; oni vás rádi uvítají.“

Muži byli mými výstřely upozorněni a seběhli rychle z vrchu dolů. Právě doběhli k chatě, vpředu statný stařec a vedle něho mladý muž, a za nimi ještě šest starších a mladších mužů, všichni oděni po osadnickém způsobu. Také osoby, které jsem při svém příchodu spatřil před druhými chatami, se přiblížily. Stařec mně dobrosrdečně podal pravici.

„Buďte vítán, sir, v Helldorf-Settlementu! Je to radost, že vidíme zase jednou lidi! – Welcome!“

Seskočil jsem z koně a opětoval jsem stisknutí ruky:

„Thank you, sir! Není v životě příjemnější podívané, nad laskavou lidskou tvář. Máte pro tři zemdlené lidi nocleh?“

„Vždycky. Pro lidi, kteří jsou nám vítáni, máme místo kdykoli.“

Dosud jsme k sobě mluvili jako lidé sobě zcela neznámí, tu se však přiblížil jeden z mladších mužů a zvolal, pohlížeje bystře na mne:

„Otče Hillmanne, s tímto mužem můžete mluvit jako s krajanem. Hádejte, kdo to je?“

Starý Hillmann udiveně vzhlédl a otázal se:

„Ty ho znáš, Bille?“

„Ano, ale musel jsem chvíli vzpomínat. Buďte vítán, sir! Je to pravda, jste to vy, kdo složil tu píseň, kterou jsme právě zpívali?“

Nyní byla řada na mně, abych se divil.

„Ovšem,“ odpověděl jsem. „Odkud ji znáte?“

„Z Chicaga. Byl jsem členem pěveckého sboru ředitele Baldinga. Můžete se ještě upamatovat na večer, kdy byla poprvé zpívána? Zpíval jsem tehdy druhý tenor, nyní mám první bas. Můj hlas se totiž prohloubil,“ dodal se smíchem.

„Billův známý – básník naší večerní písně!“

Tak jsem slyšel vykřikovat kolem sebe, a kolik mužů, žen, hochů a dívek zde bylo, tolik rukou se mně podávalo a tolik hlasů mne vítalo. Byl to pro mne okamžik radosti, jakých člověk v životě zažije málo.

Zatím sem dojeli i Vinnetou a Stephen. Při pohledu na Indiána se zdálo, že mají lidé starost; rozptýlil jsem však jejich obavy hned:

„Toto je Sharp-eye, slavný stopař, a ten zde je Vinnetou, náčelník Apačů, jehož se nemusíte bát.“

„Vinnetou? Slyším dobře?“ otázal se starý Hillmann. „O tom jsem slyšel stokrát vypravovat, a vždy jen dobré věci. To jsem si nepomyslel! To je čest, pane, neboť Vinnetou je muž slavnější a uctívanější než mnohý hrabě tam ve staré Evropě.“

Sňal čepici ze své šedivé hlavy, podal náčelníkovi ruku a řekl:

„I am your servant, sir – jsem váš služebník, pane!“

Přiznávám, že mně tato věta vůči Vinnetouovi vynutila na tváři úsměv; byla však dobře a upřímně míněna. I Vinnetou porozuměl. Kývl přívětivě hlavou, stiskl starému ruku a odpověděl:

„Vinnetou is your friend; he likes the white men if they are good. – Vinnetou je váš přítel; on miluje bělochy, jsou-li dobří.“

Nyní se začali usedlíci spolu dohadovat, kde máme být hosty. Hillmann skončil rozepři rozhodnutím:

„Před mým domem sestoupili z koní a patří proto všichni mně. Abyste však nebyli zkráceni, zvu vás na dnešní večer k sobě. Nyní nás však nechte na pokoji, hosté jsou asi unaveni.“

S tím byli všichni srozuměni. Naše koně byli zavedeni do jedné z prázdných chat a my museli vejít do srubu, kde nás uvítala hezká mladá žena přítele Willyho, mladého Hillmanna. Udělali nám všemožné pohodlí, a při malém jídle, které jsme pojídali před vlastní večeří, která dnes měla být slavnostní, jsme poznali poměry malé osady.

Všichni usedlíci bydleli dříve v Chicagu. Přišli z východní Evropy do Ameriky, pracovali v Chicagu pilně a svorně, aby si mohli koupit farmy. To se jim podařilo. Když se měli rozhodnout, ve které krajině se mají usadit, měli těžkou volbu. Pak slyšeli kteréhosi starého muže vyprávět o pohoří Teton a o bohatství, která jsou v oněch krajinách nahromaděna. Přísahal jim, že jsou nahoře celá pole chalcedonů, opálů a achátů, karneolů a jiných polodrahokamů. Starý Hillmann byl vlastně brusičem kamenů, a ta zpráva jej naplnila nadšením. Jeho nadšení se přeneslo i na ostatní, a tak se rozhodli odejít sem. Jako opatrní lidé se však nespolehli jen na ona bohatství. Chtěli si vyhledat poblíž hor místo vhodné k farmaření, usadit se tam jako squatteři a teprve pak, až budou mít zavedeno hospodářství, pátrat v horách po nerostech. Starý Hillmann odešel napřed ještě se dvěma a našel překrásnou kotlinu s jezerem. To místo se jim hodilo; dovedli sem i ostatní, a nyní, po tříleté usilovné práci, si mohli popřát trochu oddechu.

„A byli jste již někdy nahoře v Teton Range?“ tázal jsem se.

„Můj Willy a Bill Meinert, který vás zná z Chicaga, se pokusili minulý podzim o tuto cestu; dostali se však jen k řece Johna Greye. Dále již počínala příliš divoká horská krajina. Nemohli se tam dostat.“

„Tím jsou, bohužel, asi sami vinni,“ poznamenal jsem. „Nejsou to westmani.“

„Ó pane, myslím, že jsme!“ namítl Willy.

„Nezazlívejte mně, setrvám-li přesto na svém tvrzení. I po tříletém upravování pustiny se stane člověk jen osadníkem, ne však westmanem. Chtěli jste vystoupit na Teton přímou čarou odtud, a zkušený člověk ví, že je to nemožné. To nebude snad možné ani za pět set let, tím méně nyní, kdy je zde pustina. Jak chcete přemoci neproniknutelné pralesy, obydlené medvědy a vlky, propasti a rokliny, v nichž noha nenalezne oporu, kaňony, v nichž za každým skaliskem číhá nebezpečí? Měli jste se pokusit dorazit odtud k Salt Riveru nebo k John Grey Little Riveru. Oba se vlévají blízko sebe do Snake Riveru, který jste měli sledovat proti proudu. Pak byste měli po levé straně nejdříve Snake River Mountains, pak Teton Range v délce padesáti anglických mil. Ale dva lidé nemohou podniknout tak obtížnou a nebezpečnou výzkumnou cestu. Našli jste kameny?“

„Několik mechových achátů, víc nic.“

„Uvidíme! Vinnetou zná každý kout Skalistých hor. Zeptám se ho.“

Protože jsem věděl, že Indián o zlatých a jiných pokladech divočiny jen nerad mluví, otázal jsem se ho apačsky. Byl jsem však přesto přesvědčen, že nepodá informace.

„Chce můj bratr Šarlí hledat zlato a kameny?“ tázal se Vinnetou vážně.

Vysvětlil jsem mu souvislost věcí. Pohlížel chvíli před sebe; potom pohlédl zkoumavě na přítomné a otázal se:

„Splní tito mužové přání náčelníka Apačů?“

„Jistě velmi rádi.“

„Zazpívají-li mu ještě jednou to, co slyšel Vinnetou venku před údolím, poví jim, kde jsou kameny.“

Byl jsem překvapen. Učinilo „Ave Maria“ na mého Vinnetoua tak hluboký a mocný dojem, že se odhodlal prozradit za něj tajemství hor?

„Budou zpívat,“ odpověděl jsem.

„Ať tedy hledají v horách Gros Ventre; tam leží mnohá zlatá zrna. A v údolí řeky Beaver Dam, která vlévá své vody do jižní části jezera Yellowstone, leží velmi mnoho kamenů, jaké tito muži hledají.“

Za naší rozmluvy, a když jsem vysvětloval osadníkům polohu naznačených míst, přišli sousedé a my museli rozmluvu přerušit.

Ponenáhlu se naplnily místnosti srubu, a pak nastal večer, jaký jsem na Západě ještě nezažil. Muži znali dosud všechny písně, které zpívali ve svých vlastech a později v Chicagu. Milovali zpěv a nacvičili dost dobré dvojité kvarteto. I starý Hillmann zpíval basem.

Apač mlčky naslouchal; konečně se otázal:

„Kdy dodrží ti muži své slovo?“

Upozornil jsem Hillmanna na slib daný Vinnetouovi, a oni začali zpívat „Ave Maria“. Sotva však začali, pokynul Apač odmítavě rukou a zvolal:

„Ne! V domě to nezní dobře. Z hory chce Vinnetou tu píseň slyšet!“

„Má pravdu,“ řekl Bill Meinert. „Ta píseň se musí zpívat venku. Pojďte!“

Odešli na horu. My ostatní jsme zůstali v údolí. Vinnetou stál vedle mne, po chvíli však zmizel. Pak zazněly z temného vrchu prostinké, čisté zvuky modlitby k Panně Marii:

„Chce světlo dne již zapadnouti,

noc tichá se teď krade sem.

Kéž bolesti, jež srdce rmoutí,

by zapadaly také s dnem!“…

Naslouchali jsme mlčky. Tma kryla pěvce i místo, kde stáli. Zdálo se, jako by zpěv zazníval z nebes. Bylo to vlastně jen několik akordů, a melodie úmyslně tak prostá, jako u kostelní písně. Ale právě ta prostota, ta přirozenost působily tak dojemně, že naše srdce neodolala.

Když zvuky písně již dávno dozněly, stáli jsme ještě venku a nevrátili se dříve do chaty, pokud nás návrat mužů k tomu nepřiměl. Vinnetou zde však nebyl. Minula hodina, aniž přišel. Protože jsme zde byli uprostřed pustiny, a mohlo se snadno něco stát, vzal jsem pušku a vyšel. Nejdříve jsem však požádal lidi, aby za mnou nešli, dokud neuslyší výstřel, protože jsem tušil, co Apače zdržovalo v samotě.

Sledoval jsem směr, jímž jsem ho viděl mizet, blížil jsem se k jezeru. Na skále vyčnívající nad temnou vodou, jsem spatřil jeho postavu. Seděl na ostrém kraji skály nehybně jako socha. Tichými kroky jsem se k němu přiblížil a usedl mlčky vedle něho.

Dlouhá, dlouhá doba minula, aniž se pohnul; konečně však pozvedl ruku, ukázal na vodu a řekl jako v zamyšlení:

„Tipaapu ši iči – toto jezero je jako mé srdce…“

Neodpověděl jsem. Mlčel opět a řekl až po delší chvíli:

„Ntch-nha Mannitou nšo; ši aguan tʼenese – Velký Duch je dobrý; já jej miluji!“

Věděl jsem, že bych svou odpovědí přerušil sled jeho myšlenek a pocitů; proto i nyní jsem mlčel. On pokračoval:

„Můj bratr Šarlí je velký bojovník a moudrý muž v radě; má duše je jako jeho; já ho nespatřím, až se někdy octnu ve věčných lovištích!“

Ta myšlenka ho asi roztruchlila; byla mně novým důkazem, jak velice mne Apač miluje; avšak měl jsem důvod odpovědět takto:

„Můj bratr Vinnetou má celé mé srdce; jeho duše žije v mých činech; ale já ho nespatřím, až jednou budu v nebi blažených.“

„Kde je nebe mého bratra?“

„Kde jsou loviště mého přítele?“ odpověděl jsem.

„Mannitouovi patří celý svět a všechny hvězdy!“ prohlásil.

„Proč tedy dává Mannitou svým rudým synům tak malou část světa a svým bílým dětem všechno? Co jsou loviště Indiánů proti slávě, v níž budou sídlit blažení bělochů? Miluje Mannitou rudochy méně? Ó, ne! Moji rudí bratři věří ve velikou lež. Víra bílých mužů učí: Dobrý Mannitou je otcem všech svých dětí na nebi i na zemi. Víra rudých mužů však praví: Mannitou je pánem rudochů; on přikazuje všechny bělochy usmrtit. Můj bratr Vinnetou je spravedlivý a moudrý; teď uvažuj. Je Mannitou rudochů též Mannitouem bělochů? Proč tedy podvádí své rudé syny? Proč je nechá brzy zmizet ze světa a dovolí bělochům, aby vzrůstali do milionů a ovládali svět? Nebo je Mannitou rudých jiný nežli Mannitou bílých? Pak je Mannitou bělochů mocnější a dobrotivější než Mannitou rudochů! Mannitou bledých tváří jim dává celý svět s tisíci radostmi a rozkošemi, a pak jim dává vládnout nad rozkošemi. Mannitou rudých tváří dává svým dětem však jen divokou savanu a pusté hory, lesní zvířata se stálým zabíjením a vražděním, a pak jim slibuje po smrti temná loviště, kde vraždění opět započne. Rudí bojovníci věří svým čarodějům, kteří říkají, že ve věčných lovištích usmrtí Indiáni duše bělochů. Když můj bratr někdy v těchto krvavých lovištích potká svého přítele Šarlího, usmrtí ho?“

„Uff!“ zvolal Apač hlasitě a živě. „Vinnetou by bránil duši svého dobrého přítele proti všem rudým mužům. Howgh!“

„Pak uvažuj můj bratře, zda medicinmani nemluví lži!“

V zamyšlení mlčel, a já se varoval dalšími poznámkami zeslabovat dojem svých slov.

Znali jsme se již dlouhá léta. Sdíleli jsme spolu radosti i utrpení a v případech nebezpečí jsme si vždy obětavě pomáhali. Ale přál si, abychom spolu nikdy nemluvili o víře, a já jsem se nikdy ani slovem nepokusil, abych jeho náboženské názory rušil. Věděl jsem, že mně za to byl vděčný a proto musela má dnešní slova na něho působit dvojnásobně.

Po chvíli se tázal:

„Proč nejsou všichni bílí mužové jako můj bratr Šarlí? Kdyby byli jako on, uvěřil by Vinnetou jejich kněžím!“

„Proč nejsou všichni rudí muži jako Vinnetou?“ odvětil jsem. „Dobří lidé jsou mezi bílými i mezi rudými muži. Země je víc než tisíc dní cesty široká a rovněž tak velká je její délka. Můj bratr z ní zná jen malý díl. Všude vládnou běloši, ale právě zde, kde žije můj bratr v divoké savaně, se ukrývají bílí zločinci, kteří museli prchnout před dobrým zákonem. Proto se Vinnetou domnívá, že je tolik zlých bílých mužů. Můj bratr putuje sám horami, loví bizony a bojuje se svými nepřáteli. Nad čím se má radovat? Nečíhá snad zde smrt za každým stromem a keřem? Mohl snad někdy věnovat celou svou důvěru a lásku některému rudému muži? Nebyl snad jeho život jen prací, starostí, bdělostí a zklamáním? Nachází snad klid, útěchu a osvěžení pro svou znavenou duši pod ošklivými skalpy wigwamu anebo na zrádném loži pustiny? Spasitel bělochů však říká: ‚Přijďte ke mně všichni, kteří pracujete a obtíženi jste, a já vás občerstvím.‘ Uposlechl jsem těch slov a nalezl jsem klid svého srdce. Proč se můj bratr též k němu neuchýlí?“

„Vinnetou nezná Spasitele!“

„Mám svému bratru o něčem vyprávět?“

Sklonil hlavu a řekl až po delší chvíli:

„Můj bratr Šarlí řekl pravdu. Vinnetou nemiloval žádného člověka kromě tebe; Vinnetou nedůvěřoval nikomu jinému, než svému příteli, jenž je běloch a křesťan. Vinnetou nevěří žádnému člověku mimo tebe. Můj bratr zná země světa a jejich obyvatele; zná všechny knihy bělochů; je odvážný v boji, moudrý u poradního ohně a dobrotivý k nepřátelům. Miluje rudochy a smýšlí s nimi dobře. Svého bratra Vinnetoua nikdy nezklamal a řekne mi i dnes pravdu. Slovo bratra váží více než slovo medicinmana a než slova všech bílých učitelů. Rudí muži křičí; bílí muži však milují hudbu, která přichází z nebe a zní dále v Apačově srdci. Můj bratr ať mně tlumočí slova, která muži osady dnes zpívali!“

Začal jsem s překladem a vysvětlováním té písně. Vypravoval jsem mu o víře bělochů, snažil jsem se mu vylíčit jejich poměr k Indiánům v lepším světle. Moje řeč neměla nic společného s odbornou přednáškou plnou učených dogmat a chytrých sofismat; mluvil jsem jen prostými, nevybíravými slovy, která zaujmou posluchače a budí v něm domněnku, že se jim poddal z vlastní vůle a z vlastního rozhodnutí.

Vinnetou naslouchal mlčky. Otvíral jsem dveře pravdy pro duši, která byla hodna vysvobození z bludů temnoty. Když jsem skončil, seděl ještě dlouho v hlubokém mlčení. Nerušil jsem dozvuk svých slov ani hláskou, až zvolna povstal a podal mně ruku.

„Můj bratr Šarlí promluvil slova, která nemohou zemřít,“ řekl s povzdechem. „Vinnetou nezapomene na velkého, dobrého Mannitoua bělochů, Syna Stvořitele, který zemřel na kříži, a na Pannu Marii, která je v nebi a slyší zpěv osady. Víra rudých mužů učí nenávisti a boji; víra bílých mužů učí lásce a životu. Vinnetou již po léta přemýšlel o těchto věcech. Nyní konečně přišla hodina, kdy se v jeho duši rozjasnilo. Děkuji svému bratru. Howgh!“

Vrátili jsme se do srubu, kde nás již s obavami očekávali, hovořili o railtroublerech a Ogallallech. Upozornil jsem ty lidi, že by měli své osamělé místo opevnit. Uznali to. Bylo jasné, že jejich osada jen pro svou úplnou odloučenost dosud unikla pozornosti špatných živlů. Jakmile by jen jediný darebák o ní slyšel, byli by ztraceni. Čtrnáct mužů osady bylo sice dobře ozbrojeno a opatřeno náboji, a i ženy a větší děti uměly zacházet s puškou, ale co to bylo platné při nenadálém přepadení! Byl bych místo nynějšího nechráněného místa zvolil pro sruby jezerní břeh, kde by byl útok možný pouze od země.

Směr, kterým se chtěli railtroubleři dát, vedl ovšem daleko odtud, přesto však jsem žádal osadníky, aby se měli na pozoru a aby nedostatečné ohrady zesílili.

Bylo již pozdě, když jsme šli na lože. Odpočívali jsme v měkkých Hillmannových peřinách, které nám pohostinsky půjčil, a rozloučili jsme se příštího jitra s těmi dobrými lidmi se srdečným díkem. Provázeli nás ještě kus cesty a museli jsme jim slíbit, že k nim zase přijdeme, až nás tudy snad někdy cesta povede.

Než se rozloučili, seskupilo se opět osm mužů, aby zazpívali Apačovi svou píseň. Když skončili, Vinnetou podal všem ruku a řekl:

„Náčelník Apačů nikdy nezapomene na píseň svých bílých přátel. Přísahal, že nepopřeje již nikdy v srdci místo nepřátelství a nenávisti vůči nikomu, neboť bílí a rudí jsou syny dobrého Mannitoua, který všechny miluje stejně!“

Ten projev byl prvním ovocem naší včerejší rozmluvy. Slovo Boží je hořčičné semeno, které klíčí tajně; pronikne-li však jednou tvrdou skořepinou, roste na světle rychle a utěšeně.

Naše koně byli po včerejší namáhavé jízdě úplně zotaveni. Ubíhali, že byla radost se podívat. Obyvatelé Helldorf-Settlementu, jenž měl to jméno podle vesnice, z níž obyvatelé pocházeli, byli často v Echo Canyonu a popsali nám nejkratší cestu tak, že jsme při rychlosti svých koní mohli doufat, že tam večer dorazíme.

Vinnetou byl cestou ještě mlčenlivější než obyčejně. Chvílemi, když byl kus před námi a domníval se, že ho neslyším, se mně zdálo, jako by si tlumeně broukal melodii „Ave Maria“. Bylo to překvapující, poněvadž Indiáni zpravidla postrádají hudební sluch.

Odpoledne se objevily obrysy hor mocněji a strměji. Octli jsme se ve směsici podivuhodně úzkých a spletitých strží, až jsme konečně k večeru ze strmého vrchu spatřili před sebou svůj cíl – Echo Canyon s kolejemi i tábořištěm lidí, které jsme chtěli zachránit před zkázou.

KAPITOLA DESÁTÁ Spravedlivá odplata

Kaňon je hluboká skalní roklina. Tím se hned vysvětlí obraz místa, kam jsme nyní dorazili. Dráha již dávno vedla Echo Canyonem, ale její stavba byla dosud prozatímní, a podniku se dosud stavěly tak ohromné překážky do cesty, že bylo třeba značného množství lidí k jejich přemožení.

Malá postranní roklina nám poskytla příležitost dostat se dolů, a když jsme dorazili na dno, setkali jsme se s prvními dělníky, kteří se zabývali trháním skály. Pohlíželi na nás s údivem. Dva cizí, až po zuby ozbrojení běloši s Indiánem v čele – to byl pro ně pohled nezvyklý a oni odložili nástroje a chápali se zbraní.

Pokynul jsem jim rukou, aby byli bez obav, a jel jsem k nim.

„Good day!“ pozdravil jsem. „Odložte pušky, jsme přátelé!“

„Kdo jste?“ tázal se jeden z nich.

„Jsme lovci a přicházíme sem s důležitou zprávou. Kdo je zde velitelem?“

„Inženýr, plukovník Rudge. Protože ten zde však není, musíte se obrátit na mastera Farella, pokladníka.“

„Kde je colonel Rudge?“

„Vytáhl proti bandě railtroublerů, kteří zničili vlak.“

„Tedy přece! A kde najdu mastera Farella?“

„Tam vpředu, v největší chatě.“

Jeli jsme naznačeným směrem, a oni se za námi zvědavě dívali. Když jsme po pět minut sledovali naznačený směr, přijeli jsme k ležení. Bylo to několik srubů a dva primitivně z kamenů vystavěné domy. Kolem všeho toho se táhla zeď, vystavěná z kamenů, prostě na sebe nakladených, přesto však dost pevná a vysoká asi pět stop. Vchod, pevná dřevěná vrata, byl otevřen.

Protože jsem nespatřil žádné chaty, ptal jsem se dělníka zaměstnaného u ohrady, na pokladníka, a byla mně ukázána jedna z kamenných budov. Nebylo vidět mnoho lidí, a ti, které jsem zpozoroval, se zabývali skládáním kolejnic z vozu.

Sestoupili jsme z koní a vešli do budovy. Uvnitř byla jediná místnost se spoustou beden, sudů a pytlů, byla to patrně zásobárna. Přítomna byla jediná osoba, malý suchý mužíček, který při našem příchodu povstal z bedny, na níž seděl.

„Co chcete?“ tázal se muž ostrým, tenkým hlasem, když mne zpozoroval. Pak však spatřil i Vinnetoua a trhl sebou zpět. „Indsman! Pán Bůh nás zachraň!“

„Nebojte se, sir!“ řekl jsem. „Hledáme mastera Farella, pokladníka.“

„To jsem já,“ odpověděl s ustrašeným pohledem.

„Naše návštěva platí vlastně colonelu Rudgemu; protože však není přítomen, a vy ho zastupujete, dovolte, abychom vám přednesli svou věc.“

„Mluvte!“ pravil s dychtivým pohledem na dveře.

„Colonel stíhá tlupu railtroublerů?“

„Ano.“

„Kolik lidí má s sebou?“

„Musíte to vědět?“

„Hm, nutné do není. Kolik mužů máte zde?“

„Musíte to opravdu vědět?“

Při té otázce se kradl stranou.

„Nyní vlastně ne,“ odpověděl jsem. „Kdy odešel plukovník?“

„Musíte i to vědět?“ tázal se ještě úzkostlivěji.

„Nuže, vysvětlím vám, proč – – –“

Umlkl jsem. Nebyl zde nikdo, s kým bych mluvil. Master Farell totiž několika nepopsatelnými skoky vyletěl ze dveří vedle nás. V příštím okamžiku přirazil dveře; zachřestily dlouhé železné tyče; zaskřípěl velký visací zámek – a byli jsme zavřeni.

Ohlédl jsem se na své přátele. Vážný Vinnetou mně ukazoval své skvostné zuby. Tlustý Stephen se tvářil jako by polkl cukr a kamenec, a já – zasmál jsem se hlasitě a srdečně tomu pěknému překvapení.

„Zavřeni!“ zvolal Stephen. „Mužíček nás má za lotry!“

Venku zazněl zvuk píšťaly, a když jsem přistoupil k oknu podobnému střílně, spatřil jsem dělníky skokem běžet do vrat, která za sebou zavřeli. Napočítal jsem šestnáct mužů. Stáli s pokladníkem venku u ohrady a zdálo se, že jim udílí rozkazy; pak se rozběhli do jednotlivých chat, zajisté pro pušky.

„Exekuce brzy začne!“ řekl jsem. „Co budeme do té doby dělat?“

„Zapálíme si doutníček!“ mínil Sharp-eye.

Při tom si vzal doutník z bedničky, která stála na jednom z balíků, a zapálil si jej. Učinil jsem totéž; Vinnetou však ne.

Brzy nato se opatrně otevřely dveře, a pokladníkův tenký hlásek nás napomínal:

„Nestřílejte, lotři, jinak vás postřílíme!“

Pak vstoupil v čele svých lidí dovnitř; dělníci stáli s připravenými puškami u dveří, on však se postavil za ohromný sud a odtud nám hrozivě ukazoval svou dlouhou ptačí flintičku.

„Kdo jste?“ tázal se sebevědomě; cítil se za sudem a pod ochranou svých lidí v bezpečí.

„Hlouposti!“ zasmál se Sharp-eye. „Před chvílí jste nás nazval lotry, a teď se ptáte, kdo jsme. Vylezte ven, pak s vámi promluvíme!“

„Ani mně nenapadne! Mluvte, kdo jste?“

„Lovci.“ –

Protože se zdálo, že Stephen chce být naším mluvčím, mlčel jsem.

Pokladník se ptal dále:

„Vaše jména?“

„Na těch nezáleží!“

„Tedy se vzpíráte vrchnosti! Však vám rozváži jazyk; na to se můžete spolehnout! Co zde chcete v Echo Canyonu?“

„Varovat vás.“

„Varovat? Ah! Před kým?“

„Před Indsmany a railtroublers, kteří vás zamýšlejí přepadnout.“

„Pshaw; nebuďte směšní! Vy sami náležíte k railtroublerům a chcete nás přelstít. Ale to jste přišli na ty pravé!“ A obrátil se ke svým lidem, a rozkázal jim: „Zmocněte se jich a spoutejte je!“

„Počkejte ještě chvilku!“ mínil Stephen.

Při tom sáhl do kapsy. Tušil jsem, že chce ukázat svou legitimaci detektiva a řekl jsem mu:

„Není třeba, Stephene! Uvidíme, odváží-li se sedmnáct railroaderů na tři pravé westmany. Kdo proti nám jen pohne prstem, je mrtvola.“

Při tom jsem se tvářil co nejukrutněji, přehodil jsem pušku přes rameno, a v každé ruce revolver, kráčel jsem ke vchodu. Vinnetou a Sharp-eye mne následovali. Okamžik po mé hrozbě pokladník zmizel; skrčil se co nejvíce za sudem, a jen hlaveň jeho pušky naznačovala místo, kde při pečlivém hledání bylo možné mastera Farella nalézt.

Dělníci též nejevili chuť nectít příkladu svého pána a mistra. Utvořili špalír a nechali nás klidně odejít.

To tedy byli lidé, kteří měli klást odpor Ogallallům a railtroublerům! Byly to zlé vyhlídky pro příští dny.

„Nyní bychom mohli zavřít vás, gentlemen, my to však neuděláme. Vyveďte udatného mastera Farella, abychom si mohli promluvit rozumné slovo. Je toho nutně třeba, nechcete-li být Siouxy vyhlazeni!“

Po velké námaze se jim podařilo vyvést maličkého na světlo boží, a nyní jsem jim vypravoval vše, co se událo. Když jsem skončil, seděl pokladník celý bledý na kameni, a pravil nejistým hlasem:

„Sir, já vám věřím, neboť nám bylo sděleno, že tam na místě neštěstí vystoupili dva muži, kteří zastřelili dravého ptáka. Tento gentleman je tedy Vinnetou? Má poklona, sir!“ Při tom se Apačovi hluboce poklonil. „A druhý gentleman je master Sharp-eye, který se jmenuje Moody? Má poklona, sir! A nyní bych rád věděl i vaše jméno!“

Řekl jsem mu své rodné jméno, ne však jméno z prérie.

„Má úcta, sir,“ řekl taktéž s úklonou. Pak pokračoval: „Vy tedy myslíte, že colonel našel list a že se co nejdříve vrátí?“

„Ano.“

„To by mně bylo milé, velmi milé; to mně můžete věřit!“

Věřil jsem mu to i bez přísahy. On však prohlásil:

„Mám tady jen čtyřicet mužů, z nichž většina je zaměstnána na trati. Nebylo by nejlépe úplně vyklidit Echo Canyon a odtáhnout do nejbližší stanice?“

„Jak to myslíte, sir? Jste zbabělec? Co si vaši představení o vás pomyslí? Připravil byste se tím o místo!“

„Víte co, sir! Můj život je mně milejší nežli moje postavení. Rozumíte?“

„Věřím vám! Kolik lidí má s sebou plukovník?“

„Právě sto těch nejzdatnějších.“

„To pozoruji!“

„A kolik bylo Indsmanů?“

„S railtroublery více než dvě stě.“

„Ó, běda! Postřílejí nás! Nevidím jinou pomoc než útěk!“

„Pshaw! Která je nejbližší a nejlidnatější stanice odtud?“

„Promontory. Bude tam asi tři sta dělníků.“

„Telegrafujte tam o pomoc jednoho sta mužů!“

Najednou rozevřel ústa a vytřeštil na mne oči. Pak vyskočil, spráskl ruce a zvolal:

„Skutečně, na to jsem ani nepomyslel.“

„Ano, jste důmyslný a strategický duch, jak se zdá. Ať si ti lidé přivezou s sebou náboje a potraviny. A pamatujte na hlavní věc: vše se musí stát v tajnosti, jinak vyzvědači zpozorují, že jsou prozrazeni. Telegrafujte to. Jak daleko je odtud do Promontory?“

„Jedenadevadesát mil.“

„Bude tam lokomotiva s vozy?“

„Je tam vždycky.“

„Dobře, budete-li telegrafovat hned, mohou sem lidé za svítání dorazit. Zítra přijdou jistě zvědové; do té doby nám zbývá dost času, abychom stanici lépe opevnili. Popožeňte své mužstvo, aby ohradní zeď o tři stopy zvýšili! Lidé z Promontory jim zítra pomohou. Zeď musí být tak vysoká, aby Indsmani neviděli dovnitř a nevěděli, kolik mužů zde je.“

„Uvidí to z hory, sir!“

„Neuvidí. Půjdu vyzvědačům Ogallallů vstříc, a jakmile je zpozoruji, dám vám znamení. Pak se skryjí vaši lidé v chatách a Indsmani se budou domnívat, že je jich zde jen hrstka. Ještě dnes zarazíme do země kůly podél vnitřní stěny ohrady a přibijeme na ně prkna nebo trámy. Tím získáme střelecké výstupky, na které se naši lidé postaví, aby mohli střílet přes zeď. Je-li má domněnka správná, bude zde plukovník zítra v poledne. Pak nás bude s lidmi z Promontory přes dvě stě čtyřicet proti dvěma stům nepřátel. Budeme kryti ohradou; rudoši však nebudou mít úkryt, neočekávají totiž odpor. Je vyloučeno, aby hned při prvním výstřelu neutekli a nezapomněli na návrat.“

„A pak je budeme pronásledovat!“ jásal malý chlapík nadšeně, neboť mu mé postoje dodaly ohromnou odvahu.

„To se ukáže! Teď si však pospěšte! Máte tři věci na práci: obstarat nám jídlo a nocleh, telegrafovat do Promontory a poslat své lidi ke stavbě zdi!“

„Stane se, sir, hned! Ani mně nenapadne, abych před rudochy uprchl. A co se vás týká, dostanete večeři, s jakou budete spokojeni. Já jsem dnes sám kuchařem. Rozumíte?“

Stalo se všechno, jak jsem nařídil. Naše koně dostali dobrou píci a my dobrou večeři. Master Farell byl skutečně více spřízněn s vařečkou než s puškou. Lidé pracovali jako lvi na zvýšení zdi. Ani v noci si nedopřáli oddechu, a když jsem se časně zrána probudil a prohlédl si práci, žasl jsem nad pokrokem, jaký učinili.

Večerním vlakem, který se zde zastavil, poslal Farell do Promontory ještě ústní zprávu, zatím však byla jeho depeše již vyřízena, neboť brzy před polednem přivezl vlak sto mužů a s nimi vše, co bylo třeba: zbraně, náboje a potraviny.

Lidé se pustili hned do práce, takže zeď byla v poledne hotova. Na můj návrh byly všechny prázdné sudy naplněny vodou a postaveny za ohradu. Pomýšlel jsem při tom na žízeň mnoha lidí i na případný požár.

Sousední stanice byly informovány, vlaky však měly být vypravovány jako dříve, aby Indiáni nebyli upozorněni.

Odpoledne jsme opustili Echo Canyon a šli zvědům vstříc. Převzali jsme ten úkol my tři, protože jsme se spolehli nejraději na sebe; také se k tomu z railroaderů nikdo nehlásil. Bylo ujednáno, že v případě, kdyby se některý z nás vrátil se zprávou, že viděl zvědy, bude vystřelena rána.

Museli jsme se totiž rozdělit. Indsmani přicházeli jistě od severu, a zde byly podle mínění pokladníka tří směry, jimiž mohli přijít. Já převzal západní prérii, Vinnetou prostřední a Sharp-eye nejvýchodnější, takže musel střežit onu cestu, kterou jsme přišli do Echo Canyonu.

Vyšplhal jsem se po strmých skalních stěnách vzhůru, vešel pak do pralesa a kráčel na pokraji jedné z vedlejších roklin k severu. Asi za hodinu jsem dorazil k místu, které bylo pro můj úmysl jako stvořené. Na vrcholu pralesa stál ohromný dub a vedle něho štíhlá jedle. Vylezl jsem po ní vzhůru a dosáhl silné větve dubu na místě, kde se strom hodil ke šplhání, pak jsem vylezl ještě výše.

Listí koruny mne skrylo tak dokonale, že jsem nemohl být zpozorován; před mýma očima ležela krajina jasně a otevřeně, že jsem mohl přehlédnout každé místečko. Zařídil jsem se nahoře co nejpohodlněji a pak jsem se pátravě rozhlížel.

Celé hodiny jsem seděl nahoře, aniž jsem zpozoroval něco nápadného – to mne však nezmýlilo. Konečně jsem spatřil na severu hejno krkavců, kteří se zvedli nad vrcholy stromů. Mohla to být náhoda; ale ptáci se nezvedli najednou, aby odletěli stejným směrem, nýbrž se rozptýlili, kroužili několik minut bezúčelně sem tam a usedli pak opět o něco dále opatrně na stromy. Byli vyrušeni.

Zakrátko se opakoval stejný děj a pak i potřetí a počtvrté. Bylo to jasné: bytost, jíž se krkavci báli, přicházela, a to od severu lesem přímo ke mně. Sešplhal jsem co nejrychleji dolů a šel opatrně k místu; ničil jsem při tom za sebou stopu. Při tom jsem dorazil k neproniknutelnému houští, do něhož jsem vnikl. Zde jsem ulehl a čekal. Nedlouho nato jsem slyšel slabý šelest plížení; neslyšitelně jako duchové: jeden, dva, tři, pět, šest Indiánů kráčelo vedle mého úkrytu. Jejich nohy se nedotkly ani ulomené a na zem spadlé větvičky; její praskot by je byl prozradil.

Byli to zvědové. Měli válečné barvy.

Sotva odešli, vylezl jsem. Bylo jasné, že si vyhledají nejhustší les; museli také, nežli udělali krok vpřed, prohlížet každé místečko. To je zdrželo. Já jsem však mohl zvolit přímou cestu, použít nejotevřenějších míst, a vrátit se bez starosti domů. Musel jsem je tedy značně předběhnout. Nejrychlejším během jsem se vrátil zpět, a neminula ani čtvrthodina, když jsem sjel po strmé stěně dolů a kráčel k ležení.

Dole panoval čilejší život než předtím, a já hned zpozoroval, že přišli noví lidé. Právě jsem šel po kolejích, když jsem ke svému velkému údivu spatřil Vinnetoua, lezoucího z vrchu dolů. Očekával jsem ho a když se přiblížil, tázal jsem se:

„Můj rudý bratr přichází zároveň se mnou! Spatřil něco?“

„Vinnetou přichází, protože již nemusí čekat,“ odpověděl. „Vždyť můj bratr Šarlí zvědy již viděl!“

„Ah! Jak to Vinnetou ví?“

„Vinnetou seděl na stromě a vzal do ruky dalekohled. Tu spatřil daleko na západě jiný strom. To byla končina mého bratra, a protože je můj bratr moudrý, věděl Vinnetou, že se na ten strom vyšplhá. Potom Vinnetou spatřil za dlouhou dobu na nebi mnoho bodů. Byli to ptáci, kteří prchali před vyzvědači. Můj bratr je též jistě viděl a zpozoroval i zvědy. Proto se náčelník Apačů vrátil zpět k ležení, neboť vyzvědači jsou zde.“

Byl to skutečný důkaz o ostrovtipu tohoto muže.

Ještě dříve, než jsme vešli do stanice, přišel nám naproti muž, kterého jsem zde předtím nezpozoroval.

„Ah, sir, vy se vracíte z výzvědné cesty?“ tázal se. „Moji lidé vás viděli přicházet a oznámili mně to. Mé jméno již znáte. Jsem colonel Rudge a jsem vám zavázán k velkým díkům.“

„K tomu máme ještě čas,“ odpověděl jsem. „Nyní je především nutné vystřelit, aby byl můj přítel varován. Rozkažte pak, aby se lidé skryli, neboť za čtvrt hodiny budou vyzvědači Ogallallů pozorovat tam z hory náš tábor.“

„Well, stane se! Zatím vejděte dovnitř; já přijdu brzy.“

Za několik okamžiků jsme uslyšeli výstřel, který byl tak mocný, že jej Sharp-eye musel rozhodně zaslechnout. Pak se uklidili dělníci do srubů a chat a venku zůstalo jen málo lidí, zdánlivě se zabývajících obyčejnou prací na trati.

Pak nás Rudge vyhledal v zásobárně.

„Nuže, především, sir, co jste zpozoroval?“ tázal se mne.

„Šest Ogallallů, vyzvědače.“

„Well! Postaráme se o to, aby se zklamali! Poslyšte, sir, vám i vašim druhům všichni děkujeme za své životy. Řekněte, jak se vám mám odměnit?“

„Tím, že nebudete o díku mluvit, sir. Našel jste můj list?“

„Ovšem.“

„A uposlechli jste mou výstrahu?“

„Vrátili jsme se hned, jinak bychom zde ještě nebyli. A zdá se, že jsme přišli právě včas. Kdy přijdou Ogallallové a railtroubleři?“

„Napadnou nás zítra v noci.“

„Zbývá nám tedy dost času, abychom se vzájemně poznali, sir,“ usmál se. „Pojďte a vezměte s sebou svého rudého přítele. Budete mými velmi milými hosty!“

Zavedl mne a Vinnetoua do druhé budovy, v níž bylo více místností. Jedna z nich tvořila jeho byt, kde bylo pro nás dost místa. Plukovník Rudge byl jadrná povaha a získal si zakrátko mou důvěru. Zakrátko jsme se spřátelili, a také Vinnetou, jehož jméno plukovník již dávno znal, jak se zdálo našel v našem hostiteli zalíbení.

„Pojďte, gentlemen, vypijeme spolu láhev dobrého vína, protože si s rudochy ještě nemůžeme zatančit,“ mínil. „Jednejte jako doma a myslete si, že bydlíte u svého dlužníka. Až přijde váš druh Sharp-eye, musí s námi do spolku!“

Byli jsme přesvědčeni, že jsme ze skály pozorováni, a podle toho jsme se chovali. Zakrátko se vrátil Stephen; nespatřil nic, ránu však uslyšel.

Dokud byl den, nedalo se nic dělat, ale neměli jsme dlouhou chvíli. Colonel Rudge mnoho zažil a byl dobrým vypravěčem. Když pak nastal večer a Indiáni již nemohli nic pozorovat, byla dokončena opevnění, přičemž mne těšilo, že plukovník má nařízení schválil.

Tak minula noc i příští den. Večer zahalil celou rokli v temnotu. Pak se však začaly rozsvěcovat hvězdy a šířily takový jas, že bylo možné přehlédnout značný kruh kolem ohrady.

Každý z mužů byl ozbrojen puškou a nožem. Mnozí měli i revolvery. Protože Indiáni podnikají své útoky až po půlnoci, krátce před rozedněním, byly rozestaveny jen jednotlivé stráže na lavicích, ostatní leželi v trávě, a tiše se bavili. Venku se nehnul ani list; ale byl to klid jen zdánlivý. Když se dostavila půlnoc, odpočívající povstali, chopili se pušek a zaujali vykázaná místa na výstupcích.

Já s Vinnetouem jsem stál u vrat, s henryovkou v ruce. Medvědobijku jsem s sebou nevzal.

Byli jsme na všech čtyřech stranách ohrady stejně rozděleni, bylo nás dvě stě deset mužů, neboť třicet mužů bylo odesláno do skryté části rokle, aby tam střežili koně.

Čas se vlekl hlemýždím krokem. Snad se již mnohý začal domnívat, že všechny naše obavy byly zbytečné, najednou se však něco ozvalo! Zaznělo to, jako by kamínek narazil na kolejnici. Povšiml jsem si ihned onoho téměř neslyšitelného zvuku, který by snad jiný považoval za zcela tichý vánek. Přicházeli.

„Pozor!“ zašeptal jsem nejbližšímu muži. Ten to slovo řekl dále, takže během minuty vykonalo cestu okolo všech. Nadmíru hbité, duchovité stíny se míhaly nocí, vpravo i vlevo, aniž bylo slyšet nejmenší hlásky. Naproti nám se utvořil řetěz, který se šířil a ponenáhlu obklíčil celý tábor. V příštím okamžiku musel tanec začít.

Stíny se blížily. Byly vzdáleny již jen patnáct – dvanáct – deset – osm – šest kroků od ohrady. Tu zazněl nocí kovový hlas:

„Pryč s Ogallally! Zde stojí Vinnetou, náčelník Apačů!“

Zvedl svou stříbrem lesknoucí se pušku, a po jejím záblesku ozařovaly výstřely ohradu kolem dokola. V jediném okamžiku padlo snad víc než dvě stě ran. Jen já jediný jsem nevystřelil; chtěl jsem dříve vidět výsledek hromadného výstřelu, který tak náhle a smrtelně jako soud z nebes zasáhl nepřítele. Celou dlouhou minutu vládlo nejhlubší ticho, pak však vybuchl řev tak hrozný, že hrozil roztrhat smysly a rozdrtit kosti. Neočekávaný výstřel rudochy zbavil téměř řeči, nyní však se ozval křik jako z tlam tisíců ďáblů.

„Palte znovu!“ rozkázal plukovníkův hlas, který bylo slyšet i v tom řevu.

Druhý hromadný výstřel zahřměl, a pak zvolal Rudge:

„Ven z ohrady! Bojujte pažbami!“

V okamžiku byli muži venku. Kdo se před tím ještě bál, cítil v sobě nyní odvahu lva. Ani jeden Indián se nepokusil přelézt zeď.

Zůstal jsem na svém místě. Venku se rozzuřil boj, jenž nemohl trvat dlouho; protože řady útočníků prořídly tak, že mohli hledat spásu jen v útěku. Viděl jsem, jak se tu míhají samé temné postavy – ah, zde byl běloch! Opět jeden! Railtroubleři stáli na druhé straně a prchali nyní vedle mne.

Teprve teď jsem zvedl henryovku. Mohl jsem bez nabíjení pětadvacetkrát vystřelit, a to bylo pro mne nyní velkou výhodou. Osmkrát jsem střelil, pak jsem však již nenašel terče. Kdo nebyl zraněn, uprchl; ostatní leželi mrtví nebo raněni. Kdo se z raněných nevzdal, byl zabit.

Krátce nato hořely před ohradou četné ohně a bylo vidět hroznou žeň, kterou zde našla smrt. Nechtěl jsem vidět nic, vůbec nic. Obrátil jsem se a šel jsem do plukovníkova bytu. Jakmile jsem tam usedl, vešel i Vinnetou. Pohlédl jsem na něj.

„Můj rudý bratr přichází?“ tázal jsem se. „Kolik nepřátel usmrtil?“

„Vinnetou bojuje, ale nepočítá hlavy padlých. Proč je má počítat, když jeho bílý bratr nikoho neusmrtil?“

„Jak to víš?“

„Puška mého bratra mlčela, dokud před ni nepřišly bledé tváře, které přepadly vlak. A proč střílel jen do nohou? Jen ty raněné Vinnetou spočítal. Je jich osm. Leží venku, neboť nemohli utéct.“

Ta číslice souhlasila; dosáhl jsem tedy svého účelu a několik railtroublerů se dostalo do našich rukou. Možná, že mezi nimi byl i Haller.

Netrvalo dlouho a vešel Sharp-eye.

„Charlesi, Vinnetou, pojďte ven! Máme ho!“ volal.

„Koho?“

„Hallera.“

„Ah! Kdo ho chytil?“

„Nikdo. Byl raněn a nemohl dál. Je to podivuhodné! Osm railtroublerů je raněno, a všech osm do kyčle, takže zůstali ležet.“

„To je ovšem zvláštní, Stephene!“

„Ani jeden z raněných Ogallallů se nevzdal, běloši však prosili o milost.“

„Jsou nebezpečně raněni?“

„Nevím, nebyl dosud čas k prohlídce. Proč zde sedíte? Pojďte ven! Uteklo jich nanejvýš osmdesát!“

Bylo to hrozné. Ale zasloužili něco lepšího? Těm lidem se dnes dostalo ponaučení, o němž se jistě bude ještě dlouho vyprávět. Udály se tu výjevy, které se nedají ani vylíčit, a když jsem spatřil časně ráno okolí toho tábora, mrazilo mne. Bezděky jsem si vzpomněl na výrok jistého biologa, že člověk je největší dravec.

Až odpoledne sem přijel vlakem lékař, který prohlédl raněné. Slyšel jsem, že Haller je ztracen. Při této zprávě neprojevil ani stopy lítosti. Sharp-eye byl při tom. Přiběhl ke mně pak celý zděšený a zvolal:

„Hej, Charlesi, vzhůru! Musíme pryč!“

„Kam?“

„Do Helldorf-Settlementu.“

To slovo mne poděsilo.

„Proč?“ tázal jsem se.

„Bude přepadeno Ogallally.“

„Je to možné? Odkud to víte?

„Haller to řekl. Seděl jsem u něho a mluvil s colonelem. Při tom jsem se zmínil o večeru, který jsme prožili v Helldorfu. Haller řekl, že tam takový večer již nezažijeme. Když jsem se ho ptal, proč, dozvěděl jsem se, že osada má být přepadena.“

„Je-li to pravda, přiveďte rychle Vinnetoua a naše koně! Půjdu k Hallerovi sám.“

Toho člověka jsem dosud neviděl. Když jsem vešel do chaty, kde leželi zajatci, stál právě u něho plukovník. Muž zde ležel na smrt bledý na pokrývce a zarputile na mne pohlížel.

„Jste Daniels či Haller?“ tázal jsem se.

„Co je vám po tom!“ odvětil.

„Více než si myslíte!“

Byl jsem přesvědčen, že přímými dotazy z něho nedostanu nic, musel jsem na něj jinak.

„Nikdo nemá k té otázce tolik práva jako já,“ řekl jsem. „Kulka, která vám vězí v těle, je ode mne.“

Tu se jeho oči rozšířily. Krev se mu vehnala do tváře, takže jizva naduřela, a on zvolal:

„Mluvíš pravdu?“

„Ano.“

To, co na mne vykřikl, nelze napsat, já však zůstal klidný. Řekl jsem:

„Chtěl jsem vás jen poranit, a když jsem slyšel, že musíte zemřít, litoval jsem vás a dělal jsem si výčitky. Nyní však, když vás vidím, mohu být klidný. Prokázal jsem světu dobrodiní, že jsem vás dostal. Vy a vaši Ogallallové již nezpůsobíte žádné škody!“

„Myslíte?“ otázal se, a vycenil na mne dlouhé zuby jako dravec. „Jděte do Helldorf-Settlementu a uvidíte!“

„Pshaw! Ta osada je v bezpečí!“

„V bezpečí? Tam již není kámen na kameni. Já jsem to pěkné místo sám vypátral, a bylo ujednáno, že po Echo Canyonu dojde na helldorfské osadníky. Zde se nám to nezdařilo, tam Se to však zdaří tím lépe, a tak také budou pykat za to, co jste zde na mých lidech a Indiánech zavinili!“

„Dobře, to jsem chtěl vědět! Hallere, jste zatvrzelý a také hloupý darebák. My nyní pojedeme do Helldorfu, abychom zachránili, co se zachránit dá. A budou-li snad settleři Ogallally odvlečeni, vysvobodíme je. To bychom nemohli udělat, kdybyste mlčel.“

„Čerta zachráníte a ne zajatce!“ zvolal zuřivě.

Tu jeho soused, jenž na mne celou tu dobu upřeně pohlížel, pozvedl hlavu a řekl:

„Danielsi, věř tomu. Ten je zachrání. Znám ho. Je to Old Shatterhand!“

„Old Shatterhand?“ zvolal oslovený. „The devil, tedy proto těch osm ran! Nuže, přeji mu – –“

Obrátil jsem se rychle a odešel jsem; nechtěl jsem slyšet kletby toho ničemy. Plukovník mne následoval a řekl udiveně:

„Je to pravda, sir, že jste Old Shatterhand?“

„Ano. Ten muž mne asi někde viděl na mých potulkách. Ale poslouchejte, coloneli, musíte mi dát své lidi. Musím do Helldorf-Settlementu.“

„Hm, můj vážený sir, to nejde. Šel bych hned se všemi svými lidmi s vámi, ale jsem železniční úředník a mám své povinnosti.“

„Myslíte, plukovníku, že ti ubozí settleři mají zahynout? Takovou odpovědnost přece na sebe nevezmete!“

„Poslyšte, sir! Já nesmím opustit své místo kromě případu, že by šlo o zájem železnice. Ani své lidi vám nemohu přidělit. Ale jednu věc milerád udělám: dovolím vám, abyste s mými lidmi promluvil. Kdo z nich chce vystoupit z práce a jít s vámi, toho nebudu zdržovat. Koně, zbraně, náboje i potraviny dostanou s tou podmínkou, že později koně i zbraně obdržím zpět.“

„Dobře, plukovníku. Jsem přesvědčen, že je to vše, co můžete udělat. Nezazlívejte mi, jestliže vám teď za to nebudu příliš děkovat. Mám naspěch. Vrátíme-li se, nahradím vám všechno.“

Za dvě hodiny jsem ujížděl s Vinnetouem a Stephenem v čele čtyřiceti dobře ozbrojených mužů zpět cestou, kudy jsme před krátkou dobou přijeli z Helldorf-Settlementu.

Vinnetou nepromluvil slovo, ale oheň v jeho očích mluvil víc nežli slova. Byla-li mladá osada skutečně přepadena, pak běda pachatelům!

Nebylo zastávky ani v noci; vždyť jsme cestu znali. Pochybuji, že jsem za celou tu jízdu promluvil deset slov.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ Hora Hancock

Druhého dne odpoledne jsme dorazili na uštvaných koních k okraji údolí, kde stál Helldorf-Settlement. Již první pohled nás poučil, že Haller nelhal. Přišli jsme pozdě. Z chat zbyly již jen dvě doutnající trosky.

„Uff!“ zvolal Vinnetou, ukazuje na pahorek. „Syn dobrého Mannitoua je pryč. Já vlky Ogallallů roztrhám!“

Skutečně i kaple byla zničena a spálena, a kříž svržen dolů. Jeli jsme k troskám a seskočili z koní. Zde jsem railroadery zadržel, aby nám nezničili stopy. Přes všechno pátrání jsme nenašli stopy po živé bytosti. Pak jsem svolal lidi. Museli mi pomoci při pátrání v troskách. Nenašli jsme lidské pozůstatky, a aspoň to nám bylo útěchou.

Vinnetou hned potom, když slezl z koně, se vyšplhal na stráň a nyní se vrátil. V rukou nesl zvon z kaple.

„Náčelník Apačů našel hlas hory,“ řekl. „Zahrabe jej zde, pokud se nevrátí jako vítěz.“

Zatím jsem spěšně s Moodym prohlédl břehy jezera, abych se přesvědčil, zda snad settleři nebyli utopeni – naštěstí se tak nestalo. Dalším pátráním jsme zjistili, že osada byla přepadena v noci; vůbec se tu nebojovalo. Vítězové odtáhli s lupem i se zajatci směrem k hranicím Idaha a Wyomingu.

„Poslouchejte, muži nesmíme ztratit ani okamžik!“ zvolal jsem. „Nyní nemůžeme odpočívat. Musíme jít po stopě, dokud ji lze rozeznat – až se setmí, utáboříme se. Kupředu!“

Skočil jsem opět na koně. Ostatní mne následovali beze slova. Apač jel v čele a neodvrátil svůj pohled od stop stíhaných. Bylo by možno jej usmrtit, ale se stopy svést – nikdy; takové roztrpčení jej ovládalo i nás ostatní. Bylo nás čtyřicet proti osmdesáti, ale za takové nálady se protivníci vůbec nepočítají.

Ještě tři hodiny potrval plný den, a urazili jsme za tu dobu takový kus cesty, že jsme mohli být výkony svých koní nanejvýš spokojeni. Pak jsme dopřáli zvířatům zasloužený odpočinek.

Nazítří se ukázalo, že máme Ogallally tři čtvrtě dne před sebou, a později jsme zpozorovali, že ujíždějí i v noci. Důvod bylo možné lehce uhádnout. Vinnetou totiž při nočním přepadení vykřikl do noci své jméno; věděli, že budou pronásledováni, věděli, že je jim Apač v patách, a proto spěchali.

Protože naše koně vykonali téměř nemožnou věc, nesměli jsme je teď příliš namáhat; šlo o to, aby byli zachováni při síle. Proto jsme se také pronásledovaným za první dva dny nepřiblížili.

„Čas utíká,“ řekl Sharp-eye, „a my přijdeme pozdě.“

„Nepřijdeme pozdě,“ odpověděl jsem. „Zajatci jsou určeni pro mučednické kůly, a ten osud je očekává teprve tehdy, až Ogallallové dojedou do svých vesnic.“

„Kde jsou ty vesnice?“

„Vesnice Ogallallů jsou nyní v Yellowstone,“ odpověděl Vinnetou, „a my lupiče dohoníme mnohem dřív.“

Dalšího dne – bylo to 2. září 1874 – jsme narazili na velmi ošklivou překážku: stopy se rozdělily. Polovina jich vedla dále k severu, druhá odbočila na západ. Ta první byla početnější.

„Chtějí nás zadržet!“ mínil Stephen.

„Bílí mužové, zastavte!“ kázal Vinnetou. „Stopy se nesmí dotknout žádná noha!“

Učinil posunek, kterému jsem hned porozuměl. Měl jsem sledovat přímou stopu a on odbočnou. Odjeli jsme tedy naznačenými směry; ostatní museli čekat.

Jel jsem jistě již čtvrt hodiny. Množství koní, které tudy ujíždělo, bylo těžké určit, protože zvířata šla jednotlivě za sebou; ale podle hloubky otisků a tvaru kopyt jsem mohl soudit, že jich nebylo víc než dvacet. Při tomto zjištění jsem zpozoroval v písku několik malých, tmavých kulatých skvrn, vedle nich pak po obou stranách zvláštní nahromadění suchých písčitých zrnek, a před tou stopou jsem spatřil místo, jako by tu byl široký předmět vlečen po písku. Vrátil jsem se hned zpět a našel Vinnetoua, který mne již očekával.

„Co spatřil můj bratr?“ tázal jsem se ho.

„Jen stopu jezdců.“

„Kupředu!“

S těmi slovy jsem se obrátil a pobodl koně.

„Uff!“ zvolal Apač.

Divil se mé jistotě a soudil z ní, že jsem našel neomylný důkaz, že zajatci byli odvlečeni tímto směrem. Když jsem dojel k naznačenému místu, zastavil jsem a tázal se tlustého stopaře:

„Master, jste dobrý westman. Prohlédněte si zde tu stopu a řekněte mně, co znamená!“

„Stopa?“ otázal se. „Kde?“

„Zde! Vsadím se, oč chcete, že si Vinnetou z toho téměř neviditelného znamení učiní stejný úsudek jako já! Můj rudý bratr nechť sem pohlédne!“

Apač slezl z koně, sehnul se, pohlédl pátravě na naznačené místo a řekl:

„Můj bratr Šarlí volil pravou cestu; tudy jeli zajatci. Tyto krůpěje jsou krev; vpravo i vlevo od nich spočívaly ruce, a směrem kupředu tělo dítěte – – –“

„– – které,“ vpadl jsem mu do řeči, „spadlo z koně a krvácelo z nosu.“

„Ah!“ zvolal tlustý stopař.

„Ó, to není nic těžkého. Ale sázím se, že přijde ještě něco jiného, co nám způsobí mnohem více práce. Kupředu!“

Měl jsem pravdu. Sotva jsme v cestě pokračovali deset minut, dojeli jsme ke skalnatému místu, kde stopa zanikla.

Všichni museli zastavit, aby Vinnetouovi neztížili pátrání. Netrvalo dlouho, když Apač vyrazil radostný výkřik a přinesl mně silnou, žlutě zbarvenou nit.

„Co tomu říkáte, Stephene?“ tázal jsem se.

„Nit, která pochází z pokrývky.“

„Správně! Pohleďte na její ostré konce! Rozřezali pokrývky, aby mohli koním zabalit kopyta. Musíme vynaložit všechny síly, abychom nalezli stopy.“

Hledali jsme dál, a skutečně! Asi třicet kroků dále jsem zpozoroval v trávě, jež rostla nyní opět v písčité půdě, špatně zahlazenou stopu indiánského mokasínu. Postavení nohy nám udalo směr, jímž máme jít dál.

Našli jsme zakrátko i další důkazy a konečně jsme poznali, že stíhaní tudy jeli nadmíru zvolna. Po dlouhé době se stopy opět objevily patrněji. Koním byly sňaty obvazy, a pak jsme zpozorovali, že šli Indiáni vedle koní pěšky.

Bylo to podivné a nutilo mne to k přemýšlení, když tu Vinnetou pojednou zarazil svého koně, pohlédl do dálky a učinil posunek, jako by si na něco vzpomněl.

„Uff!“ zvolal. „Jeskyně hory, kterou běloši nazývají Hancock!“

„Co je s ní?“ tázal jsem se.

„Vinnetou teď ví všechno! V té jeskyni obětují Siouxové své zajatce Velkému Duchu. Ogallallové se rozdělili. Větší oddíl jede vlevo, aby přivolal rozptýlené tlupy svého kmene, a menší oddíl dopraví zajatce do jeskyně. Naložili jich několik na koně a Ogallallové jdou pěšky vedle nich.“

„Jak daleko je ta hora?“

„Moji bratři tam dorazí večer.“

„To je nemožné! Vždyť hora Hancock leží na horním Snake Riveru.“

„Můj bílý bratr ať nezapomene, že jsou dvě hory Hancock!“

„Zná Vinnetou tu pravou?“

„Ano.“

„A také jeskyni?“

„Ano. Vinnetou uzavřel v té jeskyni s otcem Ko-itseho smlouvu, kterou pak Ogallalla zrušil. Moji bratři se mnou musí opustit tuto stopu a svěřit se náčelníkovi Apačů!“

Pobodl svého koně a uháněl tryskem odtud; my za ním. Delší dobu jsme ujížděli údolím a roklinami, až pojednou se hory rozestoupily a před námi se rozevřela rovná travnatá plocha, na vzdáleném obzoru lemovaná vrchy.

„To je I akom akono, ‚prérie krve‘ v řeči Tehuanů,“ vysvětloval Vinnetou, aniž však zmírnil prudkou jízdu.

To tedy byla ona hrozná „prérie krve“, o níž jsem již tolik slyšel! Sem přiváděly spojené dakotské kmeny své zajatce, zde je pustily a pak uštvaly k smrti. Zde zemřelo tisíce nevinných obětí ohněm, nožem i mučením. Sem se neodvážil žádný cizí Indián ani běloch, a my nyní jeli tou rovinou tak bezstarostně, jako bychom byli na půdě civilizace. Naším vůdcem zde mohl být jen Vinnetou!

Koně již začínali jevit únavu. Najednou se však před námi začala zvolna zvedat osamělá výšina, která jako by se skládala z několika k sobě sražených pahorků. Dorazili jsme k jejímu úpatí, porostlému lesem a křovím, a nechali jsme koně odpočinout.

„To je hora Hancock!“ poznamenal Vinnetou.

„A jeskyně?“ otázal jsem se.

„Ta je na druhé straně hory. Za hodinu ji můj bratr spatří. Následuj mne, zanech však své pušky zde!“

„Já sám?“

„Ano. Jsme na místě smrti. Jen silný muž zde obstojí. Naši bratři, skryjte se pod stromy a čekejte!“

Výšina, na jejímž úpatí jsme zastavili, byla sopečného tvaru a byla široká asi tři čtvrtě hodiny jízdy. Odložil jsem pušku, a následoval jsem Vinnetoua, jenž začal překonávat západní stranu výšiny. Šel hadovitou cestou k vrcholu. Byla to cesta velmi obtížná, a můj vůdce se choval tak, jako by očekával za každým keřem nebezpečí. Tak to trvalo alespoň hodinu, než jsme dorazili až na vrchol.

„Můj bratře, chovej se velmi tiše!“ zašeptal, položiv se na břicho a prolézaje zvolna mezi keři.

Následoval jsem ho a – byl bych sebou téměř trhl zpátky, neboť když jsem vystrčil hlavu z větví, spatřil jsem právě pod sebou nálevkovitou, příkrou propast sopky, jejíhož okraje jsem mohl dosáhnout rukou. Ta propast byla porostlá jen osamělými keři a byla zajisté hluboká čtyřicet metrů ( (Příklad = Macocha 138 m) ). Dno tvořilo asi dvanáct metrů širokou plochu, a tam leželi – námi hledaní obyvatelé Helldorf-Settlementu, spoutáni na rukou i na nohou. Utlumil jsem své překvapení, sečetl jsem zajatce. Nechyběl jediný; měli však u sebe silnou stráž Ogallallů.

Prohlížel jsem každou píď stěny vyhaslé sopky, zda po ní nelze sešplhat. Ano, šlo to; byla však zapotřebí odvaha, dobré lano a způsob, jak odstranit stráž. Bylo zde několik skalních výběžků, na nichž se dal dobře upevnit provaz a které mohly sloužit za oporu.

Nyní se Vinnetou stáhl zpět, a já učinil totéž.

„To je kráter hory?“ tázal jsem se.

„Ano.“

„Kde je vlastní vchod?“

„Na straně ležící k východu. Nelze jej však dobýt žádným útokem.“

„Slezeme tedy dolů. Máme lasa, a naši pomocníci mají dost provazů.“

Přisvědčil, a pak jsme slézali zpět. Bylo mně naprosto nepochopitelné, proč Indiáni nestřeží západní stěny hory. V tom případě bychom je nebyli mohli objevit.

Když jsme se opět octli dole, zapadlo slunce za obzor, a my zahájili své přípravy. Všechny provazy byly svázány do jednoho celku. Vinnetou si vybral dvacet nejobratnějších mužů; ostatní měli střežit koně. Dva z nich měli však za tři čtvrtě hodiny po našem odchodu sednout na koně a jet polokruhem kolem hory k východu, aby daleko venku rozdělali několik ohňů, ovšem tak, aby se nevzňala prérie. Pak se měli vrátit. Těmi ohni měla být odvrácena pozornost indiánské stráže od nás k prérii.

Slunce již zmizelo a západ se zbarvil jasnými stíny, které ponenáhlu přešly do nejhlubšího purpuru, pak ztrácely barvu a konečně zhasly v šedém večeru. Vinnetou od nás odešel.

V posledních hodinách se mně zdál být docela jiný, než býval.

Pevný, jistý pohled jeho oka se změnil ve zvláštní a neklidné těkání, a na jeho jindy hladkém čele se objevily vrásky, svědčící o zcela neobyčejné starosti nebo o myšlenkách tak vážných, že byly schopny zbavit ho rovnováhy, kterou jsem u něho tak často obdivoval. Něco ho tísnilo, a já se domníval, že mám nejen povinnost, nýbrž i právo otázat se ho po příčině. Proto jsem odešel, abych ho vyhledal.

Stál na pokraji lesa, opřen o strom, a pohlížel strnule k západu, do mračných útvarů na obzoru, jejichž okraje, dříve zlatem lemované, již téměř nyní úplně pobledly. Ačkoliv jsem šel velmi tiše, přece i v zamyšlení, v němž byl, uslyšel nejen mé kroky, nýbrž i věděl, kdo se k němu blíží. Aniž se ke mně obrátil, řekl:

„Můj bratr Šarlí přichází, aby vyhledal svého bratra. Činí dobře, neboť jej zakrátko již nespatří.“

Položil jsem mu ruku na rameno, a odpověděl jsem:

„Proč se vtírají stíny v duši mého bratra Vinnetoua? Zažeň je!“

Tu pozvedl ruku a ukázal k západu.

„Tam plápolal oheň a žár života; nyní je však již konec a stmívá se. Jdi! Můžeš dohonit stíny, které tam uléhají?“

„Ne; avšak světlo opět časně ráno přijde a nastane nový den.“

„Hoře Hancock nastane zítra nový den, ne však Vinnetouovi. Jeho slunce zhasne, tak jako zhaslo slunce dne, a nikdy již nevzejde. Příští jitro mu zazáří již na onom světě.“

„To jsou předtuchy, jimž se můj milý bratr Vinnetou nesmí oddávat! Ano, dnešní večer bude pro nás velmi nebezpečný, ale jak často jsme hleděli vstříc smrti, a přece, když již sahala na nás svou rukou, uhnula před naším jasným, pevným pohledem. Zapuď těžkomyslnost, která se tě zmocnila! Má svou příčinu v tělesných a duševních námahách posledních dnů.“

„Ne, Vinnetou se nedá přemoci žádnou námahou a žádná únava mu nemůže uloupit jeho veselou mysl. Můj bratr Old Shatterhand mne zná a ví, že jsem žíznil vždy po vodě poznání. Tys mně ji podal, a já ji pil plnými doušky. Naučil jsem se mnoho, tak mnoho, jako nikdo jiný z mých bratří, zůstal jsem však přesto Indiánem. Běloch se podobá učenému domácímu zvířeti, jehož pud se změnil, Indián však zvěři, která si nejen zachovala své ostré smysly, nýbrž i duší slyší a cítí. Zvěř ví zcela dobře, kdy se jí blíží smrt; ona ji nejen tuší, nýbrž i cítí její příchod a zalézá do nejhlubšího houští lesa, aby klidně a osaměle zahynula. To tušení, ten pocit, které nikdy neklamou, pociťuje Vinnetou v této chvíli.“

Přitisknuv jej k sobě, odvětil jsem:

„A přece tě klame. Měl jsi snad již někdy ten pocit?“

„Ne.“

„Jak jej tedy můžeš znát? Jak můžeš vědět, že je to předtucha smrti?“

„Je tak jasný, tak zřetelný! Říká mně, že Vinnetou zemře s kulkou v prsou. Neboť jen kulka mne může porazit; nůž nebo tomahawk by náčelník lehce odrazil. Můj bratr ať mně věří, že ještě dnes odejdu do věčných lo – – –“

Umlkl. Do věčných lovišť chtěl říci podle indiánské víry. Co ho zdrželo před úplným vyslovením toho slova? Věděl jsem to: stal se svým přátelstvím ke mně ve svém nitru křesťanem, ačkoliv to nepovažoval za nutné říci. Ovinul pak ruku kolem mého krku, a změnil původně myšlené slovo:

„Odejdu tam, kam nás syn dobrého Mannitoua předešel, aby nám připravil obydlí v domě svého otce, a kam mne bude můj bratr Old Shatterhand následovat. Tam se opět shledáme, a pak již nebude rozdíl mezi bílými a rudými dětmi otce, který obě objímá stejnou bezměrnou láskou. Pak bude věčný mír; nebude již zabíjení ani rdoušení lidí, kteří byli dobří a přicházeli bělochům důvěřivě vstříc, a byli za to vyhubeni. Pak vezme dobrý Mannitou do rukou vážky, aby zvážil skutky bílých i rudých a aby spatřil krev, která byla nevinně prolita. Vinnetou však bude stát při tom a bude pro vrahy svého národa a svých bratří prosit za milost a slitování.“

Přitisknul mne k sobě, a mlčel. Byl jsem hluboce dojat, neboť nějaký vnitřní hlas mně našeptával: „Jeho tušení jej nikdy nezklamalo; možná, že mluví pravdu i tentokrát.“ Přesto jsem řekl:

„Můj bratr Vinnetou se domnívá být silnější než je. Je nejmocnější ve svém kmeni, ale přesto je jen člověk. Já ho dosud nespatřil znaveného, dnes však je unaven. Poslední dny a noci od nás požadovaly velmi mnoho. To tísní duši a zeslabuje sebedůvěru, přijdou trudné myšlenky, které však zmizí, pomine-li únava. Můj bratr ať si odpočine. Ulehni k mužům, kteří zůstanou zde dole u hory.“

Zavrtěl hlavou a odpověděl:

„Můj bratr Šarlí to neříká vážně.“

„A přece! Viděl jsem propast hory a změřil jsem ji očima; postačí, povedu-li útok sám.“

„A já nemám být přitom?“ tázal se, přičemž jeho oči nabyly zvýšeného lesku.

„Tys udělal dost, odpočiň si.“

„Neudělal jsi též dost, ba mnohem více než já a všichni ostatní? Já nezůstanu pozadu!“

„Ani tehdy ne, požádám-li tě o to, budu-li to od tebe chtít jako oběť našeho přátelství?“

„Ani pak ne! Má se říci, že Vinnetou, náčelník Apačů, se bál smrti?“

„Žádný člověk se tak neodváží myslet.“

„A kdyby všichni mlčeli a nepřičítali to mé zbabělosti, jeden by byl přece, jehož výčitka by mně vehnala do tváře krev studu.“

„Kdo by to byl?“

„Já sám! Já bych tomu Vinnetouovi, který odpočíval, když jeho bratr Šarlí bojoval, aniž se bál smrti, stále a stále křičel do uší, aby šel mezi zbabělce, že není již hoden, aby se nazýval bojovníkem a náčelníkem udatného národa. Ne, nemluv o tom, abych zůstal zpět. Má mne můj bratr Old Shatterhand, i když to neučiní nahlas, v duchu počítat k zbabělým kojotům? Raději desetkrát, stokrát, tisíckrát smrt!“

Ta slova mne ovšem přinutila k mlčení. Bylo nemožné přimět ho, aby se vzdal boje. Vinnetou by byl svými vlastními výčitkami duševně i tělesně zahynul. Po krátkém mlčení pokračoval:

„Tak často jsme spolu čelili smrti a můj bratr byl na ni vždycky připraven. Napsal pro mne do zápisníku, co se má stát, padne-li v boji. Mám si knihu vzít, přečíst a vykonat, co tam je napsáno. Bledé tváře to nazývají testament. Vinnetou udělal také testament, avšak neřekl o něm dosud nic. Dnes, kdy cítí blízkost smrti, o tom musí promluvit. Chceš být vykonavatelem mých přání?“

„Ano. Přeji si a vím to, že se tvé tušení nevyplní a že budeš ještě dlouho žít; zemřeš-li však a budu-li znát tvou vůli, bude mou nejsvětější povinností provést ji.“

„I kdyby to bylo těžké, velmi těžké a kdyby to bylo spojeno s velkým nebezpečím?“

„Vinnetou se neptá doopravdy. Pošli mne vstříc smrti, a já půjdu.“

„Vím to, Šarlí! Pro mne bys šel do její otevřené náruče. Učiníš, oč tě požádám. Ty jediný to dokážeš. Vzpomínáš si, že jsme kdysi, když jsem tě ještě dobře neznal, mluvili spolu o bohatství?“

„Ano, velmi dobře.“

„Já ze zvuku tvého hlasu poznal, že jsi snad přece jinak smýšlel, než jak jsi mluvil. Zlato mělo i pro tebe cenu. Byla ta domněnka správná?“

„Částečně jsi se nemýlil!“ přiznal jsem.

„A nyní? Řekni mi pravdu.“

„Každý běloch zná cenu majetku, já však nebažím po mrtvých pokladech a vnějších požitcích. Pravé štěstí je v pokladech, které máme v srdci.“

„Věděl jsem, že dnes tak promluvíš. Víš, že znám mnoho míst, kde lze nalézt zlato jako nuggety a prach; potřeboval bych ti jmenovat jen jediné takové místo, a ty by ses stal bohatým, velmi bohatým, ale pak bys již nebyl šťastným člověkem. Dobrý bílý Mannitou tě nestvořil proto, aby ses kochal v bohatství požitku; tvé silné tělo a tvá duše jsou stvořeny k něčemu lepšímu. Ty jsi muž a máš zůstat mužem, proto jsem byl vždy odhodlán nezjevit ti žádné naleziště. Budeš se proto na mne hněvat?“

„Ne,“ odpověděl jsem podle pravdy. Stál jsem před svým nejlepším přítelem; on viděl před sebou smrt a svěřoval mně svou poslední vůli; jak by mně v této chvíli mohlo napadnout projevit touhu po zlatě!

„A přece uvidíš zlato, mnoho zlata,“ mluvil dále; „není však určeno pro tebe. Až zemřu, vyhledej hrob mého otce; ty jej znáš. Budeš-li na jeho úpatí právě na západní straně kopat v zemi, najdeš závěť Vinnetoua, který tou dobou již nebude u tebe. Sepsal jsem svá přání, a ty je splníš.“

„Mé slovo je jako přísaha,“ ujišťoval jsem jej pohnutě. „Žádné nebezpečí mne nezadrží vykonat to, co jsi napsal.“

„Děkuji ti! Nyní jsme hotovi. Nastala chvíle k boji. Já jej nepřežiji. Rozlučme se, můj milý, milý Šarlí! Dobrý Mannitou ti odplatí za to, čím jsi mně byl! Mé srdce cítí více, než mohu slovy vyjádřit. Neplačme, jsme muži! Pohřbi mne v horách Gros Ventre, na břehu Metsur Creeku, na mém koni i se všemi mými zbraněmi, i se stříbrnou puškou, nechceš-li si ji sám ponechat. A když se pak vrátíš k lidem, z nichž žádný tě již nebude tak milovat, jako já tebe miluji, vzpomínej na svého přítele a bratra Vinnetoua, který ti nyní žehná, protože i ty jsi byl jeho požehnáním!“

On, Indián, mně vložil své ruce na hlavu. Slyšel jsem, že stěží tlumí pláč; sevřel jsem jej oběma rukama do svého náručí, vyrazil jsem ze sebe s pláčem:

„Vinnetou, můj Vinnetou, vždyť je to jen tušení, stín, který přejde! Ty musíš zůstat u mne; ty nesmíš odejít!“

„Já odejdu!“ odpověděl tiše a určitě, vytrhl se z mého náručí a odcházel k ležení.

Sledoval jsem ho, hledal jsem v duchu usilovně a marně možnost přinutit jej, aby se tohoto boje nezúčastnil; nenašel jsem nic, protože nic neexistovalo. Co bych byl dal za to, a co bych ještě dnes za to dal, kdyby mně bylo umožněno nalézt jiné řešení. Byl jsem však tehdy nanejvýš rozčilen, a také on, ačkoliv měl nad sebou velkou moc, neuměl své pohnutí přemoci, neboť jsem slyšel, že jeho hlas se ještě chvěje, když zvolal:

„Je již úplná tma, vydáme se na cestu! Moji bratři, následujte mne a Old Shatterhanda!“

Šplhali jsme postupně za sebou vzhůru stejnou cestou, kudy jsem před tím šel s Vinnetouem. Tichý vzestup byl nyní ve tmě mnohem obtížnější než za světla, a potřebovali jsme proto víc než hodinu, než jsme dorazili k okraji jícnu. Dole planul veliký oheň, a při jeho svitu jsme spatřili zajatce i jejich strážce. Ani slovo, ani hláska se zdola neozvala.

Nejdříve jsme upevnili provaz, který byl dostatečně dlouhý, na jednom z balvanů a vyčkávali jsme pak na objevení ohňů. Netrvalo dlouho a ukázaly se na východě tři za sebou, čtyři, pět plamenů, podobajících se ohňům v táboře. Nyní jsme hleděli a naslouchali napjatě do kotliny. Nemýlili jsme se, neboť zakrátko se objevil v horské kotlině rudoch, jenž ostatním řekl několik slov. Ti ihned vstali a zmizeli v trhlině, aby pozorovali ohně.

Nyní byl čas. Uchopil jsem provaz, abych se spustil první dolů, Vinnetou mně jej vzal však z ruky.

Bylo ujednáno, že nás měli ostatní následovat v přestávkách tak, že budou slézat jen čtyři současně. Vinnetou se spustil. Čekal jsem, až dosáhne prvního výběžku a sjel jsem hned za ním. Za mnou se vydal Stephen. Šlo to mnohem rychleji, než jsme očekávali, takže jsme se sotva udrželi. Naštěstí byl provaz, který za námi zvolna spouštěli, velmi dobrý.

Ovšemže jsme strhli trochu kamení do hlubiny; byla taková tma, že jsme se tomu nemohli ubránit. Jeden z kamenů asi zasáhl dítě, neboť to začalo plakat. Hned se objevila v trhlině ohněm osvětlená hlava Indiána. Slyšel a viděl sypat se kamení, pohlédl vzhůru a vyrazil varovný výkřik.

„Kupředu, Vinnetou!“ zvolal jsem. „Jinak je všechno ztraceno!“

Muži nahoře zpozorovali, co se dole děje, a spouštěli provaz rychleji. Za půl minuty jsme dosáhli dna, současně však na nás zahřměly z trhliny dva výstřely. Vinnetou klesl k zemi. Já leknutím strnul jako socha.

Bylo mně, jako bych viděl klesat sebe.

„Vinnetou, můj bratře,“ zvolal jsem, „zasáhla tě kulka?“

„Vinnetou zemře,“ odpověděl zřetelně.

Najednou se mne zmocnila zuřivost, které jsem neuměl odolat. Sharp-eye se právě octl vedle mne.

„Vinnetou umírá!“ zvolal jsem na něho. „Na ně!“

Nedopřál jsem si ani čas, abych strhl z ramene pušku nebo uchopil nůž či revolver. S pozdviženými pěstmi jsem se vrhl na pět Indiánů, kteří zatím vyrazili z trhliny. První z nich byl náčelník; poznal jsem ho hned.

„Ko-itse, zhyň!“ vykřikl jsem na něj.

Rána pěstí ho zasáhla do spánku; upadl jako kus dřeva. Rudoch vedle něho již na mne pozvedl svůj tomahawk; tu padla záře plamene jasně na mou tvář, a on ulekaně spustil sekyru.

„Ká-ut-skamasti – Drtící ruka!“ zvolal hlasitě.

„Ano, zde je Old Shatterhand! A ty zemřeš!!“ zvolal jsem. Neznal jsem již sám sebe. Druhý úder zasáhl muže tak, že se ihned zvrátil k zemi.

„Ká-ut-skamasti!“ volali váhající Indiáni.

„Ano, Old Shatterhand!“ zvolal Stephen. „Na ně!“

Dostal jsem bodnou ránu do ramene, necítil jsem ji však. Dva Indiáni padli kulkami Stephena Moodyho, třetího jsem srazil k zemi já. Zatím přicházelo stále víc a víc našich lidí; těm jsem již mohl Indiány ponechat. Vrátil jsem se k Vinnetouovi a poklekl u něho.

„Kde je můj bratr raněn?“ otázal jsem se.

„Ntságe tche – zde v prsou!“ odpověděl tiše, a kladl na pravou stranu hrudi svou levici, která se hned zbarvila krví.

Vytrhnul jsem z pasu nůž, rozřízl jsem na něm oděv a rozhrnul jej. Ano, kulka vězela v plicích. V té chvíli jsem pocítil žal, jako dosud nikdy v životě.

„Ještě je naděje, můj bratře!“ těšil jsem ho.

„Můj bratr ať mne položí do svého klína, abych viděl boj!“ řekl.

Učinil jsem tak, a nyní viděl, jak se všichni Indiáni, jeden po druhém objevují v trhlině a jak jsou od našich lidí náležitě přivítáni. Naši již byli ponenáhlu všichni dole. Zajatci zproštěni pout vykřikovali svůj dík a radost. Já to nevnímal; viděl jsem jen umírajícího přítele, jehož rána přestala krvácet. Tušil jsem, že se vnitřně zakrvácí.

„Přeje si můj bratr něco?“ tázal jsem se ho.

Měl oči zavřené a neodpověděl; já však držel jeho hlavu v náručí a neodvažoval jsem se ani hnout.

Starý Hillmann a ostatní osvobození settleři se chopili po zemi rozházených zbraní a vnikli do trhliny. Ani toho jsem si nevšiml, neboť můj pohled lpěl na bronzových rysech a Apačových zavřených víčkách. Hleděl jsem na něj dlouho. Později ke mně přistoupil Stephen, který též krvácel, a řekl:

„Všichni jsou mrtví!“

„Vinnetou zemře také!“ odpověděl jsem. „Proti němu neznamenají všichni nic!“

Apač zde ležel dosud nehybně. Railroadeři, kteří se tak dobře drželi, a settleři nyní kolem nás utvořili němý, hluboce pohnutý kruh. Konečně otevřel Vinnetou oči.

„Má můj bratr ještě nějaké přání?“ opakoval jsem.

Přisvědčil, a řekl tiše:

„Můj bratře Šarlí, zaveď tyto muže do hor Gros Ventre. U Metsur Creeku leží kameny, které hledají. Oni si je zasloužili.“

„Co ještě, Vinnetou?“

„Můj bratře, nezapomeň na Apače. Pros za ně velkého, dobrého Mannitoua! Mohou zajatci s raněnými končetinami lézt?“

„Ano,“ odpověděl jsem, ačkoli jsem viděl, že ruce i nohy settlerů utrpěly rezavými pouty.

„Vinnetou prosí, aby mu zazpívali píseň o Královně nebes.“

Ta slova slyšeli sami. Aniž vyčkali mé prosby, pokynul jim starý Hillmann. Vyšplhali se na skalní výběžek nad Vinnetouovou hlavou, aby vyplnili jeho poslední přání. Jeho oči je sledovaly a zavřely se pak, když všichni stáli nahoře. Uchopil pak mé ruce; Vinnetou klidně naslouchal písni.

„Chce světlo dne už zapadnouti,

teď tichá noc se krade sem.

Kéž bolesti, jež srdce rmoutí,

by zapadaly také s dnem…

Své prosby Tobě k nohám skládám,

Ty k Božímu je trůnu vznes,

ó Madonno, dej, jak si žádám,

ať zdraví Tebe zbožný ples:

Ave, ave, Maria!“

Když začala drahá sloka, jeho oči se rozevřely a upřely se s něžným, usměvavým výrazem k nebi. Muži zpívali:

„Chce světlo víry zapadnouti,

noc pochybností stoupá sem.

Má v Boha naděj odejmouti,

v čas mládí, kterou doufal jsem.

Uchovej, Madonno,

mi k stáří důvěru dětství blaženou,

chraň harfu moji se žaltáři,

Tys světlo mé, Tys spásou mou!

Ave, ave, Maria!“

Nyní přitiskl Vinnetou mou ruku k své hrudi a zašeptal: „Šarlí, je to tak, nyní přijdou slova o smrti?“ Přisvědčil jsem s pláčem, a začala se třetí sloka:

„Chce žití světlo zapadnouti,

teď smrti noc se plouží sem.

Chce duše peruť rozepnouti,

neb umříti je zákonem.

Ach, Madonno, v Tvé kladu dlaně

svou vroucí prosbu poslední:

Mně vypros umřít odevzdaně

a potom sladké vzkříšení!

Ave, ave, Maria! (Přeložil Xaver Dvořák)“

Když dozněl poslední zvuk, chtěl promluvit – již to však nešlo. Naklonil jsem své ucho zcela k jeho ústům, a tu s posledním vypětím svých mizejících sil zašeptal:

„Šarlí, věřím v Spasitele. Vinnetou je křesťan. Žij blaze!“

Křečovité zachvění proběhlo jeho tělem; z úst mu vyrazil proud krve; náčelník Apačů stiskl ještě jednou mé ruce a natáhl končetiny. Pak pustily jeho prsty bezvládně mou ruku – byl mrtev! – – –

Co mám ještě vypravovat? Pravý smutek nemiluje slova. Kéž by brzy přišla doba, která podobné krvavé děje bude znát jen jako pověsti!

Stáli jsme bledé smrti často tváří v tvář, neboť Divoký západ chce, aby každý a za každé chvíle byl připraven k smrti. Avšak přesto, když můj nejlepší a nejvěrnější přítel, kterého jsem kdy měl, ležel teď přede mnou neživý, pukalo mně srdce; byl jsem v duševním stavu, který nelze popsat. Jak jedinečný muž to byl! A nyní byl tak náhle mrtev, mrtev! A právě tak bude zakrátko mrtev i celý jeho národ, jehož nejšlechetnějším synem byl.

Bděl jsem celou noc mlčky, maje oči žhavé a vyprahlé. On ležel na mém klíně tak, jak zemřel. Co jsem si myslel a co jsem cítil? Kdo by se na to ptal! Kdyby to bylo možné, rád bych byl další dobu svého života rozdělil s ním a žil jen polovici svých dnů! Tak jako on nyní ležel v mém klíně, tak zemřel Klekí-petra v jeho náručí a tak také zemřela jeho sestra Nšo-či.

Předtucha smrti ho tedy nezklamala a on moudře určil místo, kde chtěl být pohřben. Protože tam měli hledači kamenů nalézt své vytoužené polodrahokamy, byli ochotni jít tam se mnou, a tím mně byla doprava milovaného mrtvého přítele nadmíru ulehčena.

Časně zrána jsme opustili horu, protože jsme mohli každou chvíli očekávat příchod Indiánů. Apačovo tělo bylo zabaleno do pokrývek a upevněno na koně. Odtud do hor Gros Ventre byly jen dva dny cesty; tam jsme zamířili, a to tak opatrně, že by žádný stopař nebyl našel naši stopu.

Večer druhého dne jsme dorazili do údolí Metsur Creeku. Tam jsme pohřbili Apače s modlitbami a s poctou, která patřila tak velkému náčelníkovi. Sedí se všemi svými zbraněmi a v úplném válečném oděvu uvnitř pahrbku, který jsme na něj nahromadili, na svém Ildžim, kterého jsme pohřbili s ním, když jsme jej napřed zastřelili. Stříbrnou pušku jsem si tehdy nevzal, ačkoliv jsem tak mohl učinit podle slov svého milovaného bratra, která pronesl při loučení. Na pahrbku nevlají skalpy ubitých nepřátel, jak je lze vidět na hrobech náčelníků, nýbrž stojí na něm tři kříže.

V písku údolí nebyly nalezeny jen slíbené kameny, nýbrž na jednom místě i zlatý písek, kterým se railroadeři odškodnili za pronásledování. Několik z nich se rozhodlo, že tu založí se settlery novou osadu, která dostane opět jméno Helldorf. Ostatní se vrátili do Echo Canyonu, kde se dozvěděli, že Haller na své zranění zemřel. Jeho spoluviníci byli odsouzeni.

Zvon, který Vinnetou zahrabal, byl dopraven do nové osady, kde settleři opět zbudovali kapli. Když se jasný hlas toho zvonu ozve a osadníci zazpívají své „Ave Maria“, vzpomenou vždy na náčelníka Apačů a jsou přesvědčeni, že jemu jistě bylo splněno to, oč umíraje žádal jejich ústy:

„Ach, Madonno, v Tvé kladu dlaně

svou vroucí prosbu poslední:

Mně vypros umřít odevzdaně

a potom sladké vzkříšení!

Ave, ave, Maria!“

KAPITOLA DVANÁCTÁ Opět na Nugget-tsilu

Vinnetou mrtev! Ta dvě slova postačí, aby označila náladu, v níž jsem se tehdy nalézal. Nemohl jsem se od jeho hrobu ani odloučit. První dny jsem seděl mlčky u něho a pozoroval pestrý život při zakládání nové osady. Díval jsem se, díval; neviděl jsem však vlastně nic. Slyšel jsem hlasy a přece jsem nic neslyšel. Nebyl jsem při smyslech. Můj duševní stav se podobal stavu člověka, omráčeného ranou do hlavy, který slyší vše z velké dálky a vidí tváře lidí jako v mlze. Bylo štěstí, že rudoši nenalezli naši stopu a nevypátrali náš pobyt. Nebyl bych měl ani sílu, ani schopnost s nimi bojovat. Nebo bylo snad možné, že mne nějaké nebezpečí mohlo z mého snění vyrušit? Snad.

Ti dobří lidé se všemožně snažili, aby vzbudili svým jednáním můj zájem, ale výsledek se dostavoval velmi zvolna. Uplynul skoro týden, než jsem se vzmužil a mohl jim při práci pomáhat. Dobrodějný vliv činnosti pak nedal na sebe dlouho čekat; bylo sice nutné téměř každé slovo rvát mi od úst, ale stará chuť k činům se opět dostavila, a brzy jsem se stal jejich platným pomocníkem, podle jehož slov a rad se řídili.

Trvalo to dva týdny, a pak jsem si řekl, že již déle nesmím zůstat. Závěť mého přítele mne táhla k Nugget-tsilu, kde jsme pohřbili Inču-čunu a jeho krásnou dceru Nčo-či. Kromě toho bylo mou povinností zajet k Rio Pecos a oznámit Apačům smrt nejslavnějšího z jejich náčelníků. Věděl jsem sice, jak rychle taková zvěst letí prérií – mohla k nim doletět přede mnou – ale přesto jsem tam musel jít, protože jsem byl očitým svědkem truchlivé události a musel jsem o ní sám podat zprávu. Osadníci mne již nepotřebovali, a jestliže potřebovali stopaře, měli Stephena, který se rozhodl, že u nich nějakou dobu zůstane. Po srdečném rozloučení se všemi jsem se vydal na cestu.

Jiný na mém místě by se snažil setkat se co nejvíce s lidmi, já činil právě naopak; nechtěl jsem na své cestě nikoho vidět, chtěl jsem zůstat sám se svým smutkem.

To přání se mi vyplnilo až k Beaver Creeku poblíž severního Canadianu, kde jsem se zcela nahodile setkal s To-kej-chunem, tím náčelníkem Komančů, kterému jsme kdysi tak šťastně unikli. Zatímco my jsme se na severu rvali se Siouxy, vyhrabali na jihu Komančové válečnou sekyru a To-kej-chun se sedmdesáti bojovníky se vydal na posvátný Makik Na-tun (Žlutá Hora), aby u hrobu náčelníků provedl válečný tanec a otázal se na „medicínu“. Při tom mu padlo do rukou několik bělochů, kteří měli zemřít u kůlu; mně se však podařilo mu je vyrvat. To dobrodružství zde pominu, protože nepatří k Vinnetouovi, a sdělím je při jiné příležitosti (V knize „V říši stříbrného lva“). Doprovodil jsem bělochy až na hranice Nového Mexika, kde byli v bezpečí, a mohl jsem odtud cestovat vlastně přímo k Rio Pecos; Vinnetouova závěť byla příliš důležitá, než abych mohl být ještě déle v nejistotě. Proto jsem zamířil k jihovýchodu, abych nejprve vyhledal Nugget-tsil.

Cesta byla nebezpečná, neboť mne vedla územím Komančů a Kiowů, kterým jsem se nesměl ukázat. Narazil jsem na četné stopy a známky lidí, byl jsem však nadmíru opatrný a dorazil jsem šťastně a nepozorovaně až do blízkosti Canadianu. Tam jsem našel stopy koňských kopyt, které vedly zcela stejným směrem, jímž jsem jel já. Nechtěl-li jsem, aby mne rudoši spatřili, a s bělochy jsem se nechtěl zabývat, musel jsem zahnout jinam. Ale byl bych musel udělat okliku a kromě toho bylo důležité zjistit, zdali tudy jeli Indiáni nebo bledé tváře. Proto jsem sledoval stopu, která byla sotva hodinu stará.

Zakrátko jsem poznal, že to byli tři jezdci, a pak jsem přijel k místu, kde se zastavili. Jeden z nich slezl z koně, aby podle všeho utáhl uvolněný řemen. Otisk jeho nohou prozrazoval, že měl boty, a byl to tedy běloch. Protože jsem neměl důvod předpokládat, že běloch je zde ve společnosti dvou Indiánů, zněl můj závěr, že mám před sebou tři bledé tváře.

Kvůli nim změnit směr mne ani nenapadlo a klidně jsem jel po jejich stopě dál. Vždyť i kdybych se s nimi byl setkal, nebyl jsem nucen připojit se k nim. Jeli zvolna, a po dvouhodinové jízdě jsem je spatřil před sebou. Zároveň jsem spatřil i vrchy, mezi nimiž se dolů vinula řeka.

Byl podvečer a já chtěl přenocovat u řeky; nebylo zapotřebí, abych se kvůli cizincům toho úmyslu vzdal. Bylo velmi pravděpodobné, že zamýšlejí totéž; já však nebyl nucen dělat jim společníka. Krátce po jejich zmizení v houští, pokrývajícím kopce, jsem tam dorazil také, a když jsem přijel k řece, zaměstnávali se již odsedláváním svých koní. Zdálo se, že mají dobré koně a byli vůbec velmi dobře ozbrojení, ale jejich zevnějšek nebyl hodný důvěry.

Když mne teď pojednou spatřili před sebou, zarazili se, rychle se však upokojili, opětovali můj pozdrav, a když jsem se v malé vzdálenosti od nich zastavil a nejel dál, přišli ke mně sami.

„Muži, vy jste nás polekal!“ řekl jeden z nich.

„Máte zlé svědomí, že vám pohled na člověka nahání strach?“ tázal jsem se.

„Pshaw! My na svých svědomích spíme; a proto musí být dobré, neboť zlé svědomí není dobrým podhlavníkem, jak zajisté víte. Ale Západ je nebezpečná krajina, a když se tu pojednou vynoří cizinec, sáhl by člověk nejraději hned po noži. Smíme se ptát, odkud přicházíte?“

„Od Beaver Creeku.“

„A kam?“

„K Rio Pecos.“

„To máte delší cestu než my. My jedeme jen k Mugworth Hills.“

To vzbudilo mou pozornost, neboť Mugworth Hills byly onou skupinou hor, kterou nazývali Vinnetou a jeho otec Nugget-tsil. Co tam tito tři muži hledali? I já tam chtěl. Měl jsem se k nim připojit?

Abych to mohl rozhodnout, musel jsem vědět, jaký účel je tam vede. Tázal jsem se:

„Mugworth Hills? Jaká je to krajina?“

„Velmi krásná. Je tam plno divokého pelyňku, a pelyněk je mugworth; od toho pojmu je jméno krajiny. Ale není tam jen pelyněk, nýbrž ještě něco jiného.“

„Co?“

„Hm! To kdybyste věděl! Budu raději opatrný, než, abych vám to řekl.“

„Žvanile!“ osopil se na něj druhý. „Moc kecáš!“

„Pshaw! Nu nevadí, nač člověk rád myslí, to má i stále na jazyku. Kdo jste vlastně, cizinče?“

Je pochopitelné, že to, co řekl, mne zarazilo. Mluvil skutečně o Nugget-tsilu; já sám jsem tam viděl spousty pelyňku. Jeho slova zněla tajemně, rozhodl jsem se proto, že zůstanu, že jim však nepovím, kdo jsem. Řekl jsem mu proto:

„Trapper, nemáte-li nic proti tomu.“

„Nemám. A vaše jméno? Nebo je chcete zamlčet?“

„Mohu je říci zcela klidně a otevřeně. Jmenuji se Jones.“

„Zvláštní jméno a nadmíru vzácné!“ zasmál se. „Jen jestli si je zapamatujeme. Kde máte pasti?“

„Vzali mi je Komančové i s celou dvouměsíční kořistí.“

„To je neštěstí!“

„Hm, velké neštěstí. Jsem však rád, že nechytili také mne samotného.“

„To věřím. Ti neušetří žádného bělocha, zvláště nyní.“

„Kiowové jsou rovněž tak zlí?“

„Ano.“

„A přesto se odvažujete na jejich území?“

„U nás je to něco jiného; my jsme u nich v bezpečí. Máme dobré doporučení, velmi dobré. Mr Santer je přítelem jejich náčelníka Tanguy.“

Santer! To jméno mne takřka elektrizovalo. Musel jsem se chvíli téměř násilím přemáhat, abych své překvapení skryl za lhostejnou tváří. Ti lidé znali Santera. Nyní jsem byl již rozhodnutý, že se k nim připojím. Jiný Santer než ten, který nám několikrát unikl, nemohl být ani míněn, neboť právě on byl přítelem náčelníka Tanguy.

„Ten váš Santer je asi velmi vlivnou osobou,“ řekl jsem.

„To si myslím! Alespoň u Kiowů. Ale jářku, neslezete z koně? Večer je nedaleko, a vy přece chcete přenocovat u řeky, kde je voda a krmivo pro vašeho koně!“

„Hm! Já vás neznám, a vy jste sám řekl, že je zde třeba opatrnosti.“

„Vypadáme snad pro vás špatně?“

„To ne, ale vy jste se mne dotazovali na jméno, a sami jste mně ještě neřekli, kdo jste.“

„To se můžete snadno dozvědět. Jsme westmani a provozujeme, kde se co dá. Člověk se živí, jak může. Já se jmenuji Payne; zde vedle mne stojí Mr Clay, a ten třetí je Mr Summer. Jste spokojen?“

„Yes.“

„Slezte tedy, anebo si jeďte dál, docela jak se vám líbí.“

„Dovolíte-li, zůstanu u vás; v této krajině je vždycky lépe, je-li více mužů pohromadě.“

„Well. U nás jste v bezpečí. Jméno Santer nás chrání všechny.“

„Kdo vlastně je ten váš gentleman Santer?“ dotazoval jsem se, slézaje z koně a poutaje ho.

„Gentleman, jak se patří. Budeme mu za mnoho děkovat, stane-li se tak, jak řekl a slíbil.“

„Znáte ho již dlouho?“

„Ne. Setkali a seznámili jsme se s ním teprve před krátkou dobou.“

„Kde?“

„Ve Fort Lyonu v Arkansasu. Ale proč se na něj ptáte?“ Znáte ho snad?“

„Dotazoval bych se, kdybych ho znal, Mr Payne?“

„Hm, to máte pravdu!“

„Řekl jste, že jeho jméno je zde ochranou, a protože jsem u vás, nacházím se, správně řečeno, také já pod jeho ochranou. Musí mne tedy zajímat. Nebo ne?“

„Yes. Přisedněte a udělejte si pohodlí! Máte co jíst?“

„Kus masa.“

„My máme víc. Nemáte-li dost, dáme vám ze svého.“

Nejprve jsem ty lidi pokládal za tuláky, nyní však, když jsem je pozoroval, nabýval jsem ponenáhlu přesvědčení, že je mohu mít za poctivé lidi, tj. takové, jací se podle západnického měřítka poctivými nazývají. Načerpali jsme vodu a jedli jsme maso. Při tom si mne všichni prohlíželi od hlavy k patě. Payne, který vůbec vedl hlavní slovo, mínil:

„Tedy jste byl oloupen o své kožešiny a pasti? To je k politování. Jak se teď živíte?“

„Zatím lovem.“

„Máte dobré ručnice? Vidím, že nemáte jen jednu, nýbrž dvě, jak pozoruji.“

„Jsou dost dobré. Tato stará bouchačka střílí kulkami a malá je na broky.“

Měl jsem kulovnici v obalu. Kdybych byl vyslovil názvy „henryovka“ a „medvědobijka“, byli by hned věděli, kdo jsem. Podle oděvu mne nemohli poznat. V osadě jsem si koupil prostý, modrý plátěný oděv, poněvadž v námahách minulé doby můj pěkný oděv nadobro zpustl.

„Jste to divný patron. Vlečete dvě pušky, jednu na kulky a druhou na broky. Mohl jste vzít dvojku, s jednou hlavní pro broky, s druhou pro kulky.“

„To máte pravdu, já jsem však na tuto starou bouchačku zvyklý.“

„A co chcete hledat tam dole u Rio Pecos?“

„Nic zvláštního. Je tam prý lepší lov než zde.“

„Myslíte-li, že vás tam Apačové nechají lovit, tedy jste špatně informován. Nevěřte tomu nesmyslu! Zde jste nechal jen pasti a kožešiny; tam však můžete pozbýt i svůj vlastní kožich. Musíte tam neodvolatelně mířit?“

„To právě ne.“

„Pojďte tedy s námi!“

„K Mugworth Hills?“

„Ano.“

„Co tam?“

„Hm! Nevím, smím-li vám to říci. Co myslíte, Clayi a Summere?“

Chlapíci na sebe tázavě pohlíželi, pak Clay prohlásil:

„Věc je sporná. Mr Santer nám o tom zakázal mluvit, ale řekl, že by rád přibral několik mužů. Dělej, co chceš.“

„Well,“ přisvědčil Payne. „Jestliže Mr Santer ještě někoho najme, můžeme mu přivést i tohoto. Nejste tedy teď ničím vázán, Mr Jonesi?“

„Ne.“

„A máte čas?“

„Kolik chci.“

„Účastnil byste se věci, která vynese mnoho, mnoho peněz!“

„Proč ne. Peníze si každý rád vydělá, a je-li jich mnoho, velmi mnoho, nevidím, proč bych se neměl zúčastnit. Musím ovšem dříve vědět, oč běží.“

„To se rozumí! Je to vlastně tajemství, vy se mně však líbíte, máte tak poctivou, důvěryhodnou tvář, a myslím, že byste nás neošidil, ani nezklamal.“

„No, pořádný člověk jsem, to mně můžete věřit.“

„Já tomu věřím. Tedy my chceme v horách Mugworth hledat nuggety.“

„Nuggety?“ zvolal jsem. „Jsou tam?“

„Nekřičte tak! Je to tak, působí to na vás? Ano, jsou tam.“

„Od koho to víte?“

„Právě od Santera.“

„Viděl je?“

„Ne, neboť pak by nás sotva bral s sebou, vybrakoval by hnízdo sám.“

„Tedy je neviděl? Jen to tuší? Hm!“

„Není to tušení, ani domněnka, nýbrž jistota, že tam nuggety jsou. Zná přibližně i místo.“

„To je zvláštní!“

„Ano, zvláštní, ale pravdivé a správné. Já vám to teď vysvětlím, jak to on vysvětlil nám. Slyšel jste již někdy o Vinnetouovi?“

„Náčelníkovi Apačů? Ano.“

„Je vám snad známo i jméno Old Shatterhand?“

„O tom jsem už také slyšel.“

„Jsou to dva přátelé a byli jednou na Mugworth Hills. Vinnetouův otec byl při tom, a ještě jiní rudoši a běloši. Mr Santer je vyslechl a přitom slyšel, že Vinnetou se svým otcem chce jít do hor pro nuggety. Může-li si někdo, kdy a jak chce, pro ně zajít, musí jich tam být hodně. Uznáváte to?“

„Ano.“

„Poslouchejte dál! Mr Santer šel na číhanou, aby sledoval Apače a vypátral místo. To mu člověk nemůže zazlívat, jak sám uznáte, neboť co budou dělat rudí chlapi se zlatem, které nepotřebují? Nesluší jim.“

„Podařilo se mu to?“

„Bohužel ne. Sledoval je; byla s nimi i Vinnetouova sestra. Musel se řídit podle jejich stop, a při tom zmeškal mnoho času. Když přišel poblíž, byli již hotovi a na odchodu. Mrzutá věc!“

„Vůbec ne mrzutá!“

„Ne? Proč?“

„Mohl je pustit a pak sledovat jejich stopu; ta by jej byla k nuggetům zavedla.“

„Cože, to je pravda! Jak slyším, nejste špatný chlapík, a můžete nám ještě prospět. Bohužel stalo se něco jiného. Domníval se, a to právem, že si nesou nuggety, a střílel po nich, aby jim je vzal.“

„Střílel dobře? Byli mrtví?“

„Starý Indián a děvče ano; jejich hroby jsou tam nahoře. Byl by dal kulku i Vinnetouovi, musel však uprchnout, protože se objevil Old Shatterhand. Ten jej s rudými a bílými chlapy pronásledoval a hnal až ke Kiowům, s jejichž náčelníkem však Santer uzavřel přátelství. Později se vrátil k Mugworth Hills několikrát, ba mnohokrát, a vykoukal si téměř oči, ale nikdy nic nenašel. Teď mu napadlo najmout lidi, kteří by mu pomohli pátrat. Více očí více vidí. Tito lidé jsme my tři, a chcete-li, můžete jet s námi i vy.“

„Máte naději na výsledek?“

„Velkou. Rudoši se vrátili tak rychle, že naleziště nemůže být příliš daleko od místa, kde je Santer zastihl. Jen malý kousek země je tedy třeba prohledat, a čert by v tom musel vězet, abychom zlato nenašli. Vždyť k tomu máme času dost. Můžeme hledat týdny a měsíce, a nás nikdo nezažene. Co o tom soudíte?“

„Hm, vlastně se mně to nelíbí.“

„Proč?“

„Lpí na tom krev.“

„Nebuďte hlupák! Prolili jsme ji my, nebo prolil jste ji vy? Ani pomyšlení! Co záleží na dvou zastřelených rudoších? Vždyť budou všichni tak jako tak vyhlazeni. Co se stalo, po tom nám nic není. My budeme hledat zlato; nalezneme je, rozdělíme se, a budeme pak žít jako Astor a jiní milionáři.“

Teď jsem už věděl, s jakými lidmi mám co dělat. Nepatřili sice k těm vyvrhelům, s nimiž jsem se často setkával, ale život Indiána neměl u nich větší cenu, než život divoké kočky, kterou každý může zastřelit. Nebyli dosud staří a nejednali jako zkušení, opatrní muži, jinak by mně nebyli pro mou poctivou tvář důvěřovali, nebyli by mne, neznámého člověka zasvětili do svého tajemství. Ostatně to, co jsem před chvílí řekl o tom, že Santer neměl na Inču-čunu střílet, ale jít po stopě až ke skrýši zlata, bylo jen zkouškou jejich důvtipu. Náčelník by si byl povšiml stopy Santera a jeho druhů a samozřejmě by pátral, kdo tudy šel. Tím by byl Santerův plán, zmocnit se zlata, také překažen.

Netřeba ani podotýkat, že jsem byl tím setkáním překvapen a že mně bylo vítáno. Santer znovu na obzoru! Tentokrát mně již nesmí upláchnout! Nedal jsem však na sobě nic znát, sklonil jsem hlavu jako v pochybnostech a řekl jsem pak:

„Nuggety bych rád; ale myslím si, že bychom je vůbec nedostali, i kdybychom je našli.“

„Jaká je to myšlenka! Najdeme-li je, budeme je mít.“

„Ale jak dlouho?“

„Dokud je nerozměníme. Nikomu přece nenapadne je zahodit!“

„Možná však, že nám budou odňaty.“

„Kým?“

„Santerem.“

„Ah! Kde jste nechal rozum?“

„Znáte Santera?“

„Vtom ohledu ano.“

„A přece jste ho poznal nedávno!“

„Je to poctivý chlap, povídám. Kdo se na něj podívá, nemůže o něm pochybovat. A kromě toho byl každým, koho jsme se ve Fort Lyonu dotazovali, velmi chválen.“

„Kde je nyní?“

„Včera se od nás oddělil, aby si zajel k Salt Forku, rameni Red Riveru, kde je vesnice Tanguy, náčelníka Kiowů, zatímco my jsme jeli přímo sem.“

„Co tam dělá?“

„Chce oznámit Tanguovi důležitou zprávu, že totiž Vinnetou zemřel.“

„Jakže? Vinnetou je mrtev?“

„Ano. Byl zastřelen Siouxy. Byl to úhlavní nepřítel Tanguy, a ten bude radostí u vytržení. Proto Santer odbočil, aby mu tu zprávu donesl. U Mugworth Hills se s ním opět sejdeme. Je to ctihodný gentleman, jenž nás chce obohatit, a zalíbí se jistě i vám, jakmile ho spatříte.“

„Doufejme, ale buďme opatrní!“

„Vůči němu?“

„Ano.“

„Říkám vám, že není ani nejmenší důvod, abychom mu nedůvěřovali!“

„A já vám říkám, že jsem se rozhodl přidat se k vám, ale že budu mít oči otevřené. Kdo pro několik nuggetů zastřelí dva lidi, od toho lze očekávat, že nás, nalezneme-li zlato, také odstraní, aby je získal sám.“

„Mr Jonesi, co – co – – – to myslíte! – –“ vykřikl, pohlížeje na mne zděšeně. I Clay a Summer jevili zděšení.

„Ano,“ pokračoval jsem, „není to jen možné, nýbrž i pravděpodobné, že vás najal s úmyslem, aby vás nejprve nechal hledat, a pak, až naleznete zlato, vás odklidil!“

„Myslím, že třeštíte!“

„Ani mě nenapadne! Rozmyslíte-li si věc dobře, aniž byste stranili Santerovi, musíte se přiklonit k mému názoru, musíte sdílet mé domněnky. Představte si člověka, který je přítelem Tanguy, který je známý jako největší a nejnesmiřitelnější nepřítel bledých tváří! Jak mohl nabýt přátelství toho rudocha?“

„To nevím.“

„Netřeba to vědět, možno si to domyslet; je to lehké!“

„Nuže, co jste si domyslel, Mr Jonesi?“

„Kdo je přítelem zabijáka všech bělochů, musel zajisté dokázat, že je pro něho život bělocha bezcenný, a už to je důvod, abychom byli velmi opatrní. Mám pravdu, či ne?“

„Trochu to tak zní. A ještě něco?“

„Ano, to, co jsem již jednou uvedl.“

„Že zastřelil dva rudochy?“

„Ano.“

„Víte – to mu nezazlívám. To v mých očích není důvod k nedůvěře a nepokládám jej proto za špatného chlapa.“

„A já tvrdím zrovna opak a varuji vás ještě jednou. Právě proto, že Santer z chtivosti po zlatě zastřelil dva lidi, kteří mu nic neudělali, přísahal bych, že od okamžiku, kdy budeme mít zlato, nejsme sami před ním ani na chvíli jisti svými životy.“

„Uvidíme, Mr Jonesi!“ odporoval Payne. „Ovšem, uvidíme.“

„A je v tom rozdíl, střílet na rudé nebo bílé,“ uvažoval Payne dále.

„Všeobecně snad ano,“ setrval jsem na svém, „ale ne pro člověka, který žízní po zlatě. Věřte tomu!“

„Nu, i kdybyste měl všeobecně pravdu, v našem případě je to jiné,“ řekl Payne už méně sebevědomě. „Mr Santer je gentleman na slovo vzatý, jak jsem řekl.“

„Velmi by mne těšilo, kdybyste měl pravdu.“

„Vsadím se o cokoli, Mr Jonesi. Podívejte se na Mr Santera a uznáte, že mu lze plně důvěřovat.“

„Well! Jsem na setkání s ním už teď zvědav.“

Najednou se Payne rozzlobil.

„Jste plný podezírání a nedůvěry jako močál žab a pulců. Myslíte-li, že nám hrozí nebezpečí, máte dost času, abyste se mu vyhnul.“

„Tím, že s vámi nepojedu?“

„Ano. Záleží na vás, chcete-li se k nám připojit. Ostatně ani nevím, bude-li Santerovi příjemné, přivedeme-li vás. Domníval jsem se, že vám tím prokáži ochotu.“

Řekl to téměř podrážděně; zazlíval mně, že mu nevěřím. Proto jsem odpověděl:

„Je to od vás opravdu ochota a srdečně vám za ni děkuji.“

„Ukažte tedy svou vděčnost i jiným způsobem, než podezříváním gentlemana, kterého jste dosud nespatřil! Nemluvme již o tom.“

Hovořili jsme nyní o jiných věcech, přičemž se mně podařilo zapudit špatný dojem, který jsem doposud vyvolával. Byl jsem si ovšem jistý, že by mně byli dali za pravdu, kdybych jim mohl říci všechno! Ale toho jsem se nemohl odvážit. Byli to nezkušení, naivní lidé, o nichž jsem musel předpokládat, že by mně byli více na škodu nežli na prospěch, kdybych se jim svěřil.

Později jsme ulehli. Pokládal jsem sice místo, na němž jsme tábořili, za bezpečné, přesto však jsem ohledal velmi pečlivě okolí. Poněvadž jsem nenašel nic podezřelého, ani jsem nenavrhl, abychom střídavě převzali stráž. Oni byli tak bezstarostní, že jim podobná myšlenka ani nenapadla.

Příštího jitra jsme společně vyrazili k Mugworth Hills.

Den minul za stálého duševního neklidu a v starostech. Oni se cítili bezpečni; domnívali se, že jim stačí, aby při setkání s Kiowy vyřkli jen Santerovo jméno, aby byli pokládáni za přátele. Já naopak byl přesvědčen, že by mne rudoši hned poznali. Poněvadž však moji společníci pokládali mou obezřetnost za zbytečnou, nemohl jsem jim odporovat, nechtěl-li jsem vzbudit jejich nedůvěru, nebo aspoň jejich nevoli. Naštěstí jsme po celý den nespatřili člověka.

Večer jsme se utábořili v otevřené prérii. Byli by založili oheň, nebylo tam však palivo, což mne velmi těšilo. Nebyl konečně důvod k rozdělávání ohně, neboť nebyla ani zima, ani jsme neměli co péct. Druhého dne jsme posnídali poslední sušené maso, a teď jsme byli odkázáni na lov. V tom ohledu řekl Payne poznámku, která mne pobavila:

„Dovedete klást pasti, nejste však dobrý lovec, pane. Řekl jste sice, že umíte střílet, ale bude to asi velmi pochybné. Střelíte prérijního zajíce, běží-li sto kroků od vás?“

„Sto kroků?“ odpověděl jsem. „Hm, to bude asi trochu daleko! Ne?“

„To jsem si myslel! Vy byste ho netrefil! Vy vůbec s sebou nosíte tu starou, těžkou houfnici zbytečně. S takovou věcí sestřelíte možná kostelní věž, ale nezastřelíte drobnou zvěř. To vás však nemusí bolet, neboť my se o vás postaráme.“

„Doufám, že střílíte lépe než já.“

„To si můžete myslet! Jsme prérijní lovci, praví westmani, rozumíte!“

„Toho však není dost, to mi nestačí!“

„Tak? Co vám ještě schází?“

„Zvěř. Můžete být sebelepším střelcem, nebude-li zvěř, budeme hladovět.“

„Buďte bez starosti! My již nějakou zvěř nalezneme.“

„Zde v savaně? Vždyť jsou zde jen srny, které nás nenechají k sobě přiblížit, abychom mohli vystřelit.“

„Náramně moudře mluvíte! Máte ovšem celkem pravdu. Ale u Mugworth Hills je les, a tudíž i zvěř. Mr Santer to řekl.“

„Tak, tak! Kdy tam dorazíme?“

„K poledni snad, jestliže jsme jeli správně, jak doufám.“

Žádný z nich nevěděl lépe než já, že jsme jeli zcela správně, a že k Nugget-tsilu dorazíme v poledne. Já byl vlastně vůdcem, aniž to pozorovali. Jeli se mnou, a ne já s nimi.

Slunce ještě nestálo na nejvyšším bodu své denní pouti, když jsme spatřili na jihu zalesněné hory.

„Jsou to asi Mugworth Hills,“ řekl Clay.

„Je to tak,“ odpověděl Payne. „Santer nám velmi podrobně vylíčil, jaký pohled poskytují, přichází-li se od severu. A to, co zde vidíte, souhlasí úplně s jeho popisem. Za půl hodiny jsme u cíle.“

„To ještě ne,“ namítal Summer. „Zapomněl jsi, že Mugworth Hills jsou od severní strany jezdcům nepřístupné; nelze tam jet.“

„To vím dobře; já jen mínil, že tam za půl hodiny budeme. Potom pojedeme kolem nich, až přijedeme na jižní straně do údolí, vedoucího do hor.“

Podle toho, co jsem slyšel, jim Santer krajinu popsal velmi dobře. Abych zjistil i ostatní podrobnosti, dotazoval jsem se:

„V tom údolí se s námi Santer sejde, Mr Payne?“

„Ne, až nahoře.“

„Máme jet nahoru koňmo?“

„Ano.“

„Vede tam cesta?“

„Vlastně ne, je to řečiště. Jet ovšem nelze, musíme lézt a koně vést za sebou.“

„K čemu to? Je to třeba, abychom lezli nahoru? Nebylo by lépe zůstat dole?“

„Ne, neboť hledané místo je až tam nahoře.“

„Měli bychom tedy zde dole nechat alespoň koně. To by bylo zajisté lepší.“

„Nesmysl! Je vidět, že jste jen kladeč pastí. Možná, že uplynou týdny, než tam nahoře něco nalezneme. Mohou koně zůstat tak dlouho v údolí? Někdo by musel být stále u nich na stráži; nahoře je však budeme mít u sebe a nemusíme mít strážce. Nemyslíte?“

„Ano. Ale kdo nezná okolí, tomu taková otázka jistě přijde na mysl.“

„Ostatně je tam nahoře zajímavý pobyt, jsou tam prý, jak jsem vám již řekl, hroby náčelníka Apačů a jeho dcery.“

„A u těch hrobů budeme tábořit?“

„Ano.“

„V noci?“

K té otázce jsem měl náležitý důvod. Musel jsem totiž u Inču-čunova hrobu kopat v zemi, abych vyzvedl Vinnetouovu závěť; a pak jsem přirozeně nemohl potřebovat svědky. A nyní jsem slyšel, že se tam utáboříme. To bylo nadmíru nepříjemné. Snad se dají moji společníci kvůli přirozenému odporu, který lidé podobného druhu k pohřebištím mají, přinutit, aby se alespoň v noci hrobům vyhýbali. A i když by se tak stalo, ještě to pro mne nestačilo. V noci jsem neviděl a mohl jsem lehce udělat chybu. A i kdyby se tak nestalo, bylo v temnotě nemožné urovnat vyhrabanou díru opět tak, aby ráno nebyla nalezena stopa.

„V noci?“ opětoval Payne. „Proč to chcete vědět?“

„Hm! Spát v noci u hrobů, to se každému nelíbí.“

„Ah, vy se bojíte?“

„To ne.“

„A přece! Slyšíte, Clayi a Summere? Pan Jones se bojí mrtvých! Má strach před oběma rudochy! Domnívá se, že straší a že mu skočí na záda, hahahaha!“

Smál se zplna hrdla a druzí mu přizvukovali. Mlčel jsem; musel jsem je udržet v domněnce, že jsem strašpytel, jinak by byla otázka vzbudila jejich nedůvěru.

Zatím jsme se přiblížili k horám tak, že jsme museli zahnout na západ, abychom je objeli. Když jsme dojeli k jižní straně, zahnuli jsme opět vlevo a dorazili do údolí, které vedlo vzhůru. Sledovali jsme je. Později se před námi otevřela postranní roklina, kterou jsme jeli nahoru, až se rozdělila. Pak jsme slezli z koní a lezli, vedouce koně za sebou, v skalnaté a kamenité poušti vzhůru až k ostrému vrcholu, který jsme museli přelézt.

Byl jsem poslední – úmyslně; Payne byl první. Několikrát se zastavil, aby si vzpomněl na krajinu, kterou mu Santer popsal, a uhádl vždy to pravé, protože měl dobrou paměť. Pak to šlo po druhé straně dolů a přímo lesem, až se stromy úplně rozestoupily. Pak se Payne zastavil a zvolal:

„Správně, zcela správně! Tady jsou oba hroby. Vidíte je? Jsme na místě. Teď zde potřebujeme jen Mr Santera.“

Ano, byli jsme zde! Tady byl hrob Inču-čuny, někdejšího náčelníka Apačů, hromada země, obklopená pláštěm z kamení, v níž seděl na svém koni, se svými zbraněmi, kromě stříbrné ručnice, a se svojí medicínou. A vedle byla pyramida s vyčnívajícím vrcholem stromu, u jehož kmene spala Nšo-či svůj poslední spánek. S Vinnetouem jsem zde byl několikrát, nyní jsem přicházel sám, bez něho; i on mne již opustil. Vinnetou navštěvoval toto místo i beze mne, když jsem pobýval v cizích zemích. Jaké myšlenky zde ovládaly asi jeho ducha, jaké pocity jeho srdce! Santer a pomsta! Tento muž a žádost po odvetě plnila kdysi celé jeho nitro. I později ještě?

Nepodařilo se mu zmocnit se pachatele, aby jej mohl potrestat. Nyní jsem zde stál já a očekával vraha. Nebyl jsem snad oprávněným dědicem svého přítele, dědicem jeho pomsty? Necítil jsem i já žhavou touhu po odplatě? Nebude to prohřešením, zmocním-li se zde Santera a budu-li jej šetřit? Uslyšel jsem ale najednou v duchu poslední Vinnetouova slova: „Šarlí, věřím v Spasitele. Vinnetou je křesťan!“ Bohužel, zazněl k mému sluchu ještě jiný hlas, hlas Paynea, který na mne volal:

„Co zde stojíte a civíte na ty hromady hlíny? Vidíte snad již duchy, kterých se bojíte? Naskakuje-li vám husí kůže již za bílého dne, jak se budete chovat teprve večer a v noci?“

Neodpověděl jsem mu a zavedl jsem svého koně na mýtinu, odsedlal jej a pustil a pak jsem, po svém zvyku, začal prohledávat okolí. Když jsem se vrátil, byli již moji společníci utábořeni. Seděli u náčelníkova hrobu, právě na místě, kde jsem zamýšlel kopat.

„Kde se potloukáte?“ tázal se Payne. „Jistě jste již pátral po nuggetech? To nedělejte! Bude se hledat společně, aby některý to místo nenalezl a ostatním je nezatajil!“

Jeho chování se mně nelíbilo. Nevěděli ovšem, kdo jsem, ale takovým způsobem se mnou nesměl mluvit. Proto jsem odpověděl s oním ostřím, jehož jsem podle vlastního úsudku mohl použít, aniž jsem ho urazil:

„Ptáte se jen ze zvědavosti, sir, anebo protože se domníváte, že mně můžete poroučet? V obou případech vás upozorňuji na to, že mám již dávno za sebou léta, kdy se člověk dává tahat za uši.“

„Co tím míníte, Mr Jonesi?“

„To, že se pokládám za samostatného člověka.“

„Tím právě nejste. Od okamžiku, kdy jste se k nám připojil, stal jste se členem naší společnosti, a žádný člen celku se nesmí nazývat samostatným.“

„Nemusí si však také dát rozkazovat!“

„Někdo tu přece musí být, podle něhož se ostatní řídí.“

„Pokládáte se vy za něho?“

„Ano.“

„Pak se mýlíte. Má-li být mezi námi někdo, jehož musí ostatní poslechnout, může to být jen Santer.“

„Ten zde není. Zastupuji ho já.“

„Ale ne u mne. Nesmíte zapomenout, že mne Santer dosud nepřijal, nejsem dosud členem společnosti.“

„V tom případě tady s pátráním přestaňte! Myslíte-li, že k nám ještě nepatříte, pak k tomu nemáte právo.“

„O tom se nebudeme přít, sir! Vzdálil jsem se, abych se přesvědčil, zdali jsme zde v bezpečí. Jste-li skutečně westmany, musí vám být známo, že v lese se nikdy netáboří, dokud si nezjistíme, jsme-li tam sami. Protože jste to neudělali vy, učinil jsem to já, a proto nezasluhuji výčitky, které si vůči mně dovolujete.“

„Ah! Stopy jste hledal?“

„Ano.“

„Umíte to?“

„Myslím.“

„Domníval jsem se, že již hledáte nuggety.“

„Tak bláhový nejsem.“

„Proč by to bylo bláhové?“

„Vím, na které straně a kterým směrem mám pátrat? To ví jen Santer, totiž v případě, že zde zlato skutečně je, o čemž však pochybuji.“

„Ano, zdá se, že se skládáte ze samého podezření nedůvěry a pochybností. Bylo by bývalo skutečně lepší, kdybychom vás byli nechali tam, kde jsme vás našli.“

„Myslíte? A co kdybych náhodou zrovna já našel zlato, kdyby zde nějaké bylo? Je však pryč.“

„Pryč? Jak můžete vědět, že je pryč?“

„Zdravý rozum mně to říká. Divím se, že vy, zkušení lidé, jste již dávno na to nepřišli!“

„Nemluvte v hádankách! Mluvte jasně! Zlato zde bylo!“

„To přiznávám.“

„Kdo by je byl odklidil?“

„Vinnetou.“

„Ah! Jak jste přišel na tu myšlenku?“

„Já bych se raději zeptal, jak je možné, že jste na ni nepřišli vy. Podle toho, co o Vinnetouovi vím, nebyl jen nejudatnější, nýbrž i nejmoudřejší, nejchytřejší Indián ze všech.“

„To nevíte jen vy, to ví každý.“

„Buďte tedy tak laskav a přemýšlejte! Vinnetou sem přišel pro zlato; byl přepaden a poznal hned jako rozumný muž, že jeho tajemství je prohlédnuto. Musel předpokládat, že Santer, který mu unikl, se později vrátí a bude hledat. Co byste vy učinil na jeho místě, Mr Payne? Byl byste zlato nechal ležet?“

„Ďáble!“ vyrazil ze sebe tázaný.

„Nuže, odpovězte!“

„To je ovšem myšlenka, ale docela ubohá, bídná myšlenka!“

„Máte-li Vinnetoua za hlupáka, tedy zde pátrejte po nuggetech; mně však nevytýkejte, že jsem je za vašimi zády sám hledal! Takovou prostoduchost o sobě nenechám vyprávět.“

„Myslíte tedy, že zde nelze nic nalézt?“

„Jsem o tom přesvědčen.“

„Proč jste tedy s námi jel?“

Protože jsem mu pravdu říci nemohl, vymluvil jsem se:

„Protože mne ta myšlenka napadla teprve teď.“

„Ah, tedy jste byl dosud stejně chytrý jako my! Přiznávám, že váš názor je trochu pravděpodobný, ale proti němu se dá také ledacos říci.“

„Co?“

„Řeknu vám jen jedno: skrýš byla tak dobrá, že se Vinnetou nemusel obávat, že bude objevena. Není to možné?“

„Snad!“

„Dobře! Mohl bych říci ještě víc, nechám však toho. Vyčkejme, až přijde Mr Santer, co ten tomu řekne.“

„Kdy zde bude?“

„Dnes ještě ne, snad zítra.“

„Zítra, to je nemožné. Náhodou znám Salt Fork, kam jel. Pospíší-li si hodně, může zde být až pozítří večer. Čím se budeme do té doby zabývat?“

„Lovem. Potřebujeme maso.“

„Hm! Myslíte, že mám lovit s vámi?“

Tu otázku jsem pronesl úmyslně; přál jsem si, aby odešli a mne zde zanechali samotného. Bohužel, nedosáhl jsem svého účelu, neboť Payne odpověděl:

„Vy byste nám všechno pokazil. Nepotřebujeme vás. Půjdu s Clayem, a doufám, že něco zastřelíme. Vy zde můžete zůstat se Summerem.“

Po krátkém odpočinku vzali skutečně své pušky a odešli. Snažil se snad Payne nenechat mne bez dozoru? Pak by mne musel mít za chytřejšího, než jak mne zdánlivě cenil. Domníval-li se, že bych mu mohl zkazit lov, podceňoval mne, aniž uznal, jakou chybu tím udělal. Slovo trapper vyslovoval vždy velmi opovržlivě a byl tak nezkušený, že ani nevěděl, že by trapper ničeho nedocílil, kdyby nebyl dobrým střelcem a vůbec zdatným mužem.

Běhal s Clayem celé odpoledne po lese a celý výsledek té jejich pouti byl ubohý zajíc, kterého večer přinesli a kterým se měly nasytit čtyři osoby. Ráno odešel se Summerem; a jejich kořistí toho dne byli divocí holubi, tak staří, že je nebylo možné ani jíst.

„Je to problém, ohromný problém,“ omlouval se. „Zvěř nelze spatřit.“

„Kdybychom všechny problémy, které máte, mohli upéct a sníst, to bych si pochvaloval,“ odpověděl jsem. „Tito holubi žili jistě už za dob Metuzaléma; věčná škoda, že museli zahynout tak mladí!“

„Chcete se mně posmívat, sir?“

„Ne, neboť jak si můžete myslet, není mému žaludku dvakrát do žertu.“

„Změňte to tedy, dokážete-li to!“

„Well, tedy půjdu pro pečeni já!“

„A nepřinesete nic.“

„Zajíce anebo předpotopního holuba naleznu vždycky!“

Vzal jsem obě své pušky a odešel jsem. Když jsem se zvolna vzdaloval, uslyšel jsem ho se smíchem volat:

„Tam běží se svým arzenálem. Postřílí několik starých stromů, nezastřelí však ani chloupek, ani pírko!“

Víc jsem neslyšel. Kéž bych byl zůstal stát a naslouchal! Byl bych slyšel ještě víc; byl bych slyšel něco, co mělo pro mne velikou důležitost. Jak jsem později zjistil, byli skutečně a úplně přesvědčeni, že nic neulovím. Chtěli mne zahanbit a zkusili ještě jednou štěstí, aby mně, který nepřinesu nic – jak mysleli – ukázali bohatou kořist a vysmáli se mně. Proto odešli všichni tři. Nyní byl tábor opuštěn, a já bych byl mohl kopat. Byl bych našel Vinnetouovu závěť, byl bych ji přečetl, schoval v kapse, a pak jsem mohl ještě zastřelit nějakou zvěř. Nemělo se to však stát!

Včera i dnes šli na lov stejnou cestou, kterou jsme sem přišli. Tedy na jih, a zaplašili tam všechnu zvěř. Já se obrátil k severu a šel jsem po svahu dolů k louce, přes kterou jsme tehdy přilákali Kiowy, abychom jim v protější roklině připravili past. Sem zajisté po léta nepřišel žádný člověk, takže jsem mohl počítat s dobrým úlovkem. Bylo však poledne, nepříznivá denní doba, a proto jsem se musel spokojit s dvěma tučnými krůtami. S těmi jsem se vrátil do ležení.

KAPITOLA TŘINÁCTÁ Vinnetouova závěť

Když jsem se vrátil do tábora, nebyl zde nikdo. Kde byli? Dělali si jen žert, aby tajně pozorovali, co přinesu? Nebo spolu odešli ještě jednou na lov? Volal jsem a nedostal jsem odpověď.

Ah, kéž by byli skutečně pryč! Ale musel jsem být opatrný a prohlédl jsem rychle okolí. Pak jsem nabyl jistoty, že se skutečně vzdálili. Rychle k práci!

Nožem jsem vyřezal u západní strany náčelníkova hrobu kus trávníku, abych jej později mohl opět zasadit, aby nezůstaly stopy po mé práci. Nesměly tu však zůstat ani kousky země. Proto jsem rozprostřel pokrývku a položil kus trávníku, který jsem vyřízl, na ni, abych později vyplnil díru v zemi.

Pracoval jsem nervózně, neboť se mohli co chvíli vrátit. Při tom jsem chvílemi naslouchal, zda nezaslechnu jejich krok nebo hlasy. V rozčilení, v němž jsem byl a které jsem nemohl zcela přemoci, bylo velmi možné, že mé uši neměly onen ostrý postřeh, jaký by měly tehdy, kdybych byl zachoval svůj obvyklý klid.

Díra byla stále hlubší, byla již na loket hluboká. V tom narazil nůž na kámen; odstranil jsem jej, pak jsem našel druhý kámen, který ležel pod ním, a spatřil jsem malou, čtyřhrannou, úplně suchou prostoru, jejíž stěny tvořily hladké kameny. Na dně ležela silná, složená kůže – – – závěť mého přítele a bratra Vinnetoua. V příštím okamžiku byla v mé kapse, a rychle jsem zasypal otvor.

Dělo se to mnohem rychleji než vyhrabání; vsypal jsem hlínu z pokrývky pozvolna dovnitř, udupal pěstí a vložil na ni konečně kus trávníku. Nikdo nemohl vůbec zpozorovat, že zde byl otvor.

Bohudík! Podařilo se to – – tak alespoň jsem uvažoval. Pozorně jsem naslouchal. Neozval se ani nejmenší zvuk; mohl jsem tedy kůži rozevřít. Byla složena jako obálka. V ní ležela druhá, sešitá jeleními šlachami. Rozříznul jsem i ty, spatřil jsem závěť, skládající se z několika hustě popsaných listů papíru.

Měl jsem je schovat, nebo jsem je směl přečíst? Tak jsem se tázal sám sebe. Proč ukrýt? Vždyť k tomu nebyl důvod. Jestliže se moji společníci nyní vrátí a uvidí mne číst, co proti tomu mohou namítat? Věděli, co to bylo? Dopis nebo něco podobného, který již dlouho nosím u sebe. Ostatně neměli vůbec právo se mne na to ptát. A kdyby se byli i ptali, mohl jsem odpovědět cokoli mne právě napadlo. Při tom jsem rozevřel co nejvíce své oči, abych viděl, co Vinnetou napsal. Ano, napsal! Vinnetou uměl psát. Klekí-petra byl pro něj učitelem v nesčetných věcech a též v psaní, jenže Apač neměl příležitost řádně se vycvičit. Tu i tam si ve svém zápisníku dělal poznámky, jeho písmo jsem tedy znal, nebylo sice krásné, ale nanejvýš rázovité. Podobalo se písmu čtrnáctiletého školáka, snažícího se psát krasopisně.

Nedalo mně to klid, i usedl jsem a rozevřel listy. Ano, bylo to, mně velmi dobře známé Vinnetouovo písmo; písmena přesně stejně dlouhá a stejné polohy, spíše kreslená než psaná. Kde to asi napsal a jak dlouho, velmi dlouho se tím asi zabýval! Mé oči se naplnily slzami. Když jsem je setřel, četl jsem:

„Můj milý dobrý bratře!

Ty žiješ, a Vinnetou, který Tě miloval, je mrtev. Avšak jeho duše dlí u Tebe; ty ji držíš ve své ruce, neboť je napsána na těchto listech; nech ji spočinout na svých prsou.

Máš poznat poslední přání svého rudého přítele a máš číst mnohá slova od něho, která nikdy nezapomeneš; především Ti však řeknu to nejnutnější. Ty zde nemáš jedinou Vinnetouovu závěť, neboť on vložil ještě jednu do uší svých rudých bojovníků; tato je jen pro Tebe.

Ty spatříš velmi mnoho zlata a uděláš s ním to, co Ti můj duch nyní řekne. Leželo ukryto na Nugget-tsilu, ale Santer, vrah, se ho snažil zmocnit. Proto je Vinnetou odnesl k Deklil-to (Tmavá voda), kde jsi s ním jednou pobýval. Zde uvádím místo, kde je: pojedeš vzhůru Indelče-čilem (Smrkový les) až k Tse-čoš (Medvědí skála) upadající vody. Tam slezeš z koně a vyšplháš se – – –“

Až potud jsem dočetl, když jsem za sebou uslyšel známý hlas: „Good day, Mr Shatterhand! Zajisté se učíte slabikovat!“

Obrátil jsem se a zpozoroval, že jsem před tím spáchal největší hloupost a nedbalost svého života. Odhodil jsem deset kroků za sebou krůty a k nim jsem položil i své pušky. Neseděl jsem k hrobce zády, nýbrž bokem, obrácen zády k cestě, vedoucí z údolí. Tohoto neprominutelného poklesku jsem se dopustil v horečné touze, abych zjistil Vinnetouovu poslední vůli. Pak jsem ovšem nemohl zpozorovat, že ten, který nyní ke mně mluvil, se za mými zády přikradl k mým puškám, na které jsem nyní nemohl dosáhnout, neboť stál u nich s na mne namířenou zbraní. Jedním skokem jsem byl na nohou, neboť muž, který mne oslovil, nebyl nikdo jiný, než – Santer.

V příštím okamžiku byly mé ruce – – kde? Za pasem, aby se chopily revolverů? Ano, to jsem chtěl, ale když jsem před tím klečel, abych vyhrabal zemi, pás mně překážel a já jej u vědomí svého domnělého bezpečí odepjal a položil na zem; nyní tam ležel i s nožem. Byl jsem tedy pro tu chvíli bezbranný. Santer zpozoroval bezúčelný pohyb mých rukou, zasmál se a hrozil:

„Ani krok z místa, jinak ihned střílím! Míním to krvavě vážně.“

Jeho oči se přitom leskly, takže jsem poznal, že by svou hrozbu ihned splnil. I když mne jeho neočekávané objevení překvapilo, vzpamatoval jsem se brzy a stál jsem teď nehybně, pohlížeje mu chladně do tváře.

„Teď konečně jste můj!“ pokračoval. „Vidíte ten prst na spoušti? Nejmenším stisknutím vám fouknu do mozku kulku! Nehýbejte se tedy, nebo vás pošlu k ďáblu! Asi jste mne ještě neočekával, he?“

„Ne,“ odpověděl jsem klidně.

„Ano, myslel jste si, že přijdu až zítra večer – ten výpočet však nebyl správný.“

I to věděl, mluvil tedy s mými společníky. Kde byli? To, že zde byli také, mne mohlo upokojit, kdybych již předtím nebyl klidný. Ať byli cokoli, kdokoli a čímkoli – vrahy přece jen nebyli, a nemusel jsem se obávat, že budu v jejich přítomnosti zavražděn, ovšem jestliže Santera nyní nepodráždím. Proto jsem stál nehybně, kdežto on mluvil s výrazem nesmiřitelného nepřátelství dál:

„Chtěl jsem jet k Salt Forku, abych sdělil Tanguovi, že Apač, ten pes, konečně odešel do svých lovišť, setkal jsem se však náhodou s tlupou Kiowů a vrátil jsem se proto dřív. Dole jsem se potkal s Paynem a dozvěděl se od něho, že s sebou přivedl jakéhosi pana Jonese. Zjistil jsem také, že pan Jones má dvě pušky, jednu velkou a jednu malou, a to vzbudilo mé podezření. Dal jsem si tedy toho chlapa důkladně popsat a pak jsem hned věděl, na čem jsem. Tvářil se sice naivně, velmi naivně, nemohl to však být nikdo jiný než Old Shatterhand. Lezl jsem nahoru, abych se ukryl a abych ho při jeho návratu z lovu chytil, ale hleďme, on byl již zde. Vyhrabával v zemi díru a my se na to dívali. Jaký to máte v ruce papír?“

„Účet od krejčího.“

„Vida! Nemyslete však, že si ze mne smíte tropit žerty! Co je to?“

„Účet od krejčího! Pojďte sem a podívejte se!“

„To si rozmyslím! Nejprve vás musím mít takového, jakého vás chci mít. Co zde hledáte v Mugworth Hills, Apači nazvaném Nugget-tsil?“

„Zlato.“

„To jsem si myslel!“

„Našel jsem však, bohužel, jen účet od krejčího.“

„Já si jej důkladně prohlédnu. Vás nosí čert všude tam, kam nepatříte. Tentokrát to jednou udělal dobře! S vámi je konec!“

„Anebo s vámi, neboť jeden z nás musí zahynout, to je jisté!“

„Drzý chlape! Takový pes ještě vrčí, když zcepení! Ale bezmocné cenění zubů vás nezachrání. Opakuji: s vámi je konec! A zlaté kosti, které jste zde chtěl vykopat, si vezmeme sami!“

„Vemte si je a vylamte si na nich zuby!“

„Nechte toho, řekl jste sice, že zde už nic není; ale ten papír nám zajisté podá zprávu.“

„Pojďte si tedy pro něj!“

„Ano, já jej dostanu; to vám hned dokáži. Mějte se na pozoru, co vám nyní řeknu! Při nejnepatrnějším nedovoleném pohybu a při nejmenším odporu spustím. U jiného bych snad jen hrozil. Vy jste však tak nebezpečný, že to jistě udělám!“

„To sám vím dobře!“

„Jsem rád, že to uznáváte. Haló, pojďte sem a spoutejte ho!“

Ta slova promluvil stranou. Tam stáli Payne, Clay a Summer za stromy. Vyšli ven a šli zvolna ke mně. První říkal, když vytahoval z kapsy řemen:

„Sir, k svému největšímu údivu jsme uslyšeli, že se nejmenujete Jones, nýbrž Old Shatterhand. Proč jste nás obelhal? Chtěl jste nás oklamat, a nyní vás musíme spoutat. Nepokoušejte se odporovat! Nepomohlo by vám to, neboť by Mr Santer hned střelil; tím si můžete být jistý!“

„Žádné zbytečné řeči!“ zvolal Santer.

A mně rozkázal: „Pusťte papír a podejte mu ruce!“

Byl přesvědčen, že mne má v hrsti, nyní jsem však viděl, že nebudu patřit já jemu, nýbrž on mně. Šlo jen o to, využít dobře situaci.

„Nuže, bude to? Rychle, jinak střílím!“ rozkazoval Santer. „Pryč s tím papírem!“

Pustil jsem papír na zem.

„Sem s rukama!“

Zdánlivě poslušný jsem podával Paynemu ruce, avšak tak, že když je chtěl spoutat, musel se postavit mezi mne a Santera.

„Pryč, Payne! Vždyť mi stojíte v cestě!“ zvolal Santer. „Budu-li střílet – – –“

Nedořekl, neboť byl velmi nemilým způsobem vyrušen. Místo abych se dal spoutat, chytil jsem Paynea za pas, pozvedl jej a mrštil jím po Santerovi, který sice uskočil, avšak pozdě; byl stržen k zemi, přičemž mu zbraň vypadla z ruky, V okamžiku jsem byl u něho a klekl na něj. Rána pěstí ho omráčila. Pak jsem povstal a zahřměl na tři dobrodruhy:

„Zde máte důkaz, že jsem skutečně Old Shatterhand! Vy jste mne chtěli spoutat. Okamžitě odložte své zbraně! Pusťte je na zem! Také já to myslím vážně!“

Vytrhl jsem Santerovi z pasu revolver a namířil jej na „opravdové zálesáky“. Uposlechli okamžitě.

„Usedněte tam u hrobu náčelníkovy dcery – rychle, rychle říkám!“

Udělali to. Naznačil jsem jim to místo proto, poněvadž jsem je tím vzdálil od zbraní.

„Seďte tiše! Nestane se vám nic, neboť jste byli oklamáni. Ale pokus o útěk vás bude okamžitě stát život!“

„To je hrozné!“ bědoval Payne, a třel si své končetiny. „Vždyť jsem letěl jako míč. Myslím, že mám zlámány všechny kosti!“

„Vaší vinou. Dbejte teď o to, aby nebylo ještě hůř! Odkud máte ty řemeny?“

„Od Santera.“

„Máte jich víc?“

„Yes.“

„Dejte je sem!“

Vzal je z kapsy a dal mně je. Svázal jsem jimi Santerovi nohy a pak ruce dozadu.

„Tak, ten leží pevně,“ zasmál jsem se spokojeně. „Mám snad spoutat i vás?“

„Děkuji, sir,“ odpověděl Payne. „Mám dost, úplně dost. Zůstanu zde klidně sedět, dokud se vám to bude líbit!“

„To je dobře, neboť, jak vidíte, neznám žerty!“

„Děkuji za všechny vaše žertíky. My jsme vás pokládali za trappera!“

„Ten omyl nebyl velký, neboť dobrý trapper potřebuje mnohem víc, než vy asi tušíte. Co je s vaším lovem? Zastřelili jste něco?“

„Ani chloupek!“

„Vidíte ty dvě slepice, ty jsem přinesl já. Zachováte-li se dobře, můžete je upéct a sníst se mnou. Doufám, že zakrátko uznáte, že jste Santera měli za zcela jiného člověka, než jakým vskutku je. Není větší lotr pod sluncem, než je on. Uslyšíte to ihned, neboť vidím, že se probouzí.“

Santer sebou hnul; nabyl vědomí a rozevřel oči. Viděl, že stojím před ním a že si připínám opasek. Spatřil i své tři společníky, kteří seděli beze zbraní u hrobu Nšo-či, a zděšeně zvolal:

„Co je to? Já – – já – – jsem spoután!“

„Ano, vy jste nyní spoután,“ přisvědčil jsem. „Situace se poněkud změnila. Doufám, že nebudete proti tomu nic namítat.“

„Vezmi tě ďas, lotře!“

„Psst! Nezhoršete své postavení. Před tím jsem vaše urážky snášel, neboť tak přikazovala moudrost. I vy byste jednal moudře, kdybyste byl zdvořilejší.“

Pohlédl pátravě na své společníky a zvolal na ně:

„Mluvili jste snad?“

„Ne,“ odpověděl Payne.

„To bych vám také neradil!“

„Co je? Co nemají mluvit?“

„Nic!“

„Oho! Ven s tím, jinak vám otevřu ústa! Tedy?“

„Týká se to zlata,“ odpověděl nucené, jak se zdálo.

„Proč zlata?“

„Místo, kde zlato podle mého mínění leží, jsem jim už označil. Domníval jsem se, že to vybreptali.“

„Je to pravda?“ otázal jsem se Paynea.

„Ano,“ zněla odpověď.

„Nemyslí skutečně nic jiného?“

„Ne.“

„Mluvte upřímně! Upozorňuji vás, že lží nebo uskokem neuškodíte mně, nýbrž sami sobě!“

Chvíli otálel a ujišťoval pak upřímným hlasem:

„Můžete tomu věřit, sir, že to není lež. On mínil zlato.“

„Já vám přesto nevěřím. Vaše upřímnost je falešná a v jeho tváři číhá uskok. Nedocílíte tím však nic. Vyzývám vás ještě jednou, abyste mně řekl pravdu, Payne. Mluvil s vámi Santer o Kiowech, když se s vámi setkal?“

„Ano.“

„Byl sám?“

„Ano.“

„Setkal se skutečně s rudochy dříve než v Salt Forku?“

„Setkal se s nimi dřív.“

„Bylo jich mnoho?“

„Šedesát bojovníků.“

„Kdo je vedl?“

„Pida, syn náčelníka Tanguy.“

„Kde jsou nyní?“

„Vrátili se domů.“

„Není to lež?“

„Je to tak, jak vám říkám, sir!“

„Zcela, jak je vám libo, Payne. Vůle člověka je jeho nebem, často však i peklem. Jestliže jste lhali, budete toho později litovat. Co se týká zlata, tak vám říkám, že jste sem jeli marně. Nenaleznete nic, protože zde nic není.“

Zvedl jsem pak Vinnetouovu závěť, která až dosud ležela na zemi, vložil jsem ji do koženého obalu a strčil do kapsy.

„Zdá se, že to Mr Santer přece jen ví lépe než vy,“ odvětil Payne.

„On ví méně než nic.“

„Víte vy snad, kde leží?“

„Možná.“

„Řekněte nám to tedy!“

„To mně není dovoleno!“

„Tady to máte, sir. Jste nám ke škodě a ne na prospěch.“

„Zlato vám nepatří.“

„Bude nám však patřit, neboť nám je Mr Santer ukáže a rozdělí se s námi o ně.“

„On, můj zajatec?“

„Co mu můžete udělat? Bude opět svobodný.“

„Sotva! Odpyká asi své zločiny smrtí.“

Poněvadž se Santer výsměšně zasmál, obrátil jsem se k němu:

„Později vám nebude tak do smíchu jako teď! Co myslíte, že s vámi udělám?“

„Nic,“ šklebil se.

„Kdo mně zabrání dát vám kulku a zabránit vašim dalším ničemnostem?“

„Vy sám. Old Shatterhand se bojí usmrtit člověka!“

„Ovšem, já nejsem vrah, to máte pravdu. Vy jste však zasloužil smrt nesčetněkrát. Ještě před málo týdny bych byl vaši maličkost jistě zastřelil, kdybych vás chytil; ale Vinnetou je mrtev a zemřel jako křesťan. S ním ať je pochována i jeho pomsta.“

„Vedete velmi krásné řeči! Pomsta! Vy ji nemůžete provést, jak byste chtěl, to je to!“

Jeho nestydatost byla bezmezná. Připisoval jsem ji jeho zatvrzelosti, neboť jsem nevěděl, co věděl on. Proto jsem řekl co nejklidněji:

„Dobře. Člověk vašeho druhu mne nerozhněvá. Já ovšem řekl, že pomsta měla být pochována s Vinnetouem. Ale mezi pomstou a trestem je rozdíl. Křesťanství sice nezná pomstu, tím přísněji však žádá potrestání viny. Za každý zločin má následovat trest. Já se vám nebudu mstít, svému trestu však přesto neujdete!“

„Pshaw! Nazývejte to trestem anebo pomstou, to je zcela totéž. Nechcete se mstít. Jenom potrestat. Asi zavraždit, podle všeho. Vražda zůstane vždy vraždou. Nechvástejte se proto svou lidskostí.“

„Vy se mýlíte, Santere. Nesáhnu vám na život. Dopravím vás do nejbližší vojenské pevnosti a odevzdám vás tam soudní porotě.“

„Ah, to chcete učinit? Skutečně?“

„Ano.“

„Jakým způsobem?“

„To je má věc!“

„Snad i moje, neboť si myslím, že budu nucen při tom být. Možná, že to bude obráceně, totiž, že tam dopravím já vás a ne vy mne. A protože nejsem takový křesťan jako vy, nenapadne mně pak, abych se vzdal své pomsty. Ona je již zde, již zde! Vidíte, že přichází?“

Vyrazil ta slova jásavě, a jeho radost nebyla bez důvodu, neboť jeho slova byla přehlušena vytím, které se náhle ozvalo ze všech stran. Současně se vynořily zprava i zleva zezadu a zepředu četné, válečnými barvami pomalované postavy Kiowů, kteří se ke mně přihnali jako hadi a obklíčili mne.

Payne mne obelhal; Santer přivedl Kiowy na Nugget-tsil. Když jim oznámil Vinnetouovu smrt, rozhodli se Kiowové hned, že oslaví tuto událost tam, kde byli pohřbeni jeho otec a jeho sestra. Bylo to vpravdě indiánské a úplně podle vrahova smýšlení, který měl znovu zažít to potěšení, že dostane mne, Vinnetouova přítele, zde do svých rukou.

Přepadení, ačkoliv náhlé, mne nezbavilo schopnosti uvažovat.

V prvním okamžiku jsem byl odhodlán bránit se, a uchopil jsem revolver; když jsem se však spatřil obklíčen šedesáti bojovníky, zastrčil jsem jej opět za pás. Útěk byl nemožný, a odpor nejen že by byl marný; byl by mé postavení ještě zhoršil. Jediné, co jsem udělal, bylo, že jsem ty, kteří mně stáli nejblíže a natahovali po mně ruce, odrazil a hlasitě prohlásil:

„Old Shatterhand se vzdá bojovníkům Kiowů. Je zde jejich mladý náčelník? Jen jemu se dobrovolně vzdám.“

Rudoši ode mne upustili a ohlíželi se po Pidovi, který se útoku na mne neúčastnil, nýbrž stál, vyčkávaje, pod nejbližším stromem.

„Dobrovolně?“ volal Santer. „Ten chlap, jenž se tak chvástavě nazývá Old Shatterhand, nesmí mluvit o dobré vůli. Musí se vzdát, jinak bude ubit!“

Sám se ovšem na mne neodvážil. Kiowové ho však slyšeli a opět se na mne sápali, ne však zbraněmi, nýbrž jen rukama. Chtěli mne dostat živého. Bránil jsem se, co jsem mohl, a srazil jsem jich několik k zemi, avšak té velké přesile bych přece neodolal, kdyby Pida nebyl rozkázal:

„Zadržte, dost! Chce se mně vzdát a je tedy zbytečné útočit.“

Ucouvli. Santer však zvolal zlostně:

„Proč má být šetřen? Ať dostane tolik ran, kolik je zde rukou a pěstí! Jen na něho! Já to poroučím!“

Tu přistoupil mladý náčelník k němu a řekl s odmítavým posunkem:

„Chceš zde rozkazovat? Nevíš snad, kdo je náčelníkem těchto bojovníků?“

„Ty.“

„A kdo jsi ty?“

„Přítel Kiowů, jehož vůle, jak doufám, u nich něco platí!“

„Přítel? Kdo ti to řekl?“

„Tvůj otec.“

„To není pravda; Tangua, náčelník Kiowů, tě nikdy neoslovil slovem přítel. Ty jsi jen bledá tvář, kterou mezi sebou trpíme.“

Rád bych byl použil krátkého trvání té slovní potyčky k náhlému útěku; a bylo by se mně to snad i podařilo, neboť pozornost rudochů byla obrácena více k Pidovi a Santerovi, než ke mně, avšak byl bych zde musel zanechat své pušky, a to jsem nechtěl. Nyní přišel Pida ke mně a řekl:

„Old Shatterhand chce být mým zajatcem. Vydá dobrovolně všechno, co má u sebe?“

„Ano,“ odpověděl jsem.

„A dá se spoutat?“

„Ano.“

„Dej mně tedy své zbraně!“

Pocítil jsem v duchu malé zadostiučinění, že se mne tak otázal, neboť to bylo znamením, že se mne bojí. Dal jsem mu revolver a nůž. Santer sáhl po henryovce a medvědobijce. Pida to zpozoroval a tázal se ho:

„Proč bereš ty pušky? Polož je!“

„Ani mne nenapadne! Jsou mé!“

„Byly majetkem Old Shatterhanda, který se mně vzdal: staly se tedy mým majetkem!“

„Komu děkuješ za to, žes ho zajal? Jen mně. On již byl v mé moci; on patří mně a s ním všechno, co má. Já se nevzdám ani jeho, ani těchto pušek.“

Najednou pozvedl Pida hrozivě ruku a rozkázal:

„Polož ji, okamžitě!“

„Ne!“

„Vezměte mu ji!“ rozkázal mladý náčelník svým lidem.

„Odvážíte se sáhnout na mne?“ zvolal Santer, který zaujal postavení muže, který má úmysl se bránit.

„Vezměte mu ji!“ opakoval Pida.

Santer, když viděl proti sobě tolik rukou, odhodil zbraně a prohlásil:

„Tady je máte, ale ne navždy! Budu si u Tanguy stěžovat!“

„Udělej to!“ odpověděl Pida se zjevným opovržením.

Tak mu byly pušky odebrány a já musel nastavit ruce, abych si je dal svázat. Když se tak stalo, přiblížil se Santer a řekl:

„Nechte si pušky, ďas je vzal, ale všechno ostatní, co vězí v jeho kapsách, je moje, zvláště to, co má zde – – –“

Přitom mi sáhl po kapse, v níž byla ukryta Vinnetouova závěť.

„Zpět!“ zahřměl jsem na něho.

Při tom zvuku sebou ulekaně trhl, rychle se však ovládl a zašklebil se:

„All devils, je to drzost od toho chlapa. Je zajatcem a osopí se na mne jako pes na řetěze! To vám však neprospěje! Chci vědět, co jste vykopal a před chvílí četl.“

„Pokuste se mně to vzít!“

„To jistě udělám! Rád přiznávám, že vás to bude nadmíru bolet, když ten papír dostanu do svých rukou, ale musí to být. Opravdu musí.“

Opět přistoupil a sáhl po mně oběma rukama. Mé ruce ještě nebyly úplně spoutány; řemen byl ovázán teprve kolem jedné ruky a totéž se mělo stát i u druhé. Když jsem si trhnutím uvolnil ruce, uchopil jsem levou Santera za prsa a udeřil ho pravicí do hlavy, takže se svalil jako kus dřeva.

„Uff, uff, uff!“ volali rudoši na všech stranách.

„Nyní mne spoutejte,“ řekl jsem, podávaje jim ruce.

„Old Shatterhand nosí právem své jméno,“ chválil mne mladý náčelník. „Co je to, co chce Santer mít pro sebe?“

„Mluvící papír,“ odpověděl jsem.

„Vždyť mluvil o zlatě!“

„Pshaw! On ještě neví, co je psáno na papíře. Čí zajatec vlastně jsem, tvůj či jeho?“

„Můj!“

„Proč tedy dovolíš, aby na mne sáhl, aby mne oloupil?“

„Rudí bojovníci chtějí jen tvé zbraně; všechno ostatní je pro ně nepotřebné.“

„Je to dostatečný důvod dát mne tomu člověku? Je Old Shatterhand chlapec, jemuž smí každý zloděj vyprázdnit kapsy? Já se ti vzdal a vyznamenal jsem tě tím jako bojovníka a náčelníka; chceš nyní zapomenout, že jsem též bojovník, od něhož Santer může dostat jen kopanec?“

Indián si váží zmužilosti a hrdosti i u největšího nepřítele; já nebyl pověstný jako sketa, a s Pidou, když jsem ho kdysi unesl z jeho vsi, abych zachránil Sama Hawkense, jsem zacházel velmi šetrně. Na to jsem spoléhal, a ukázalo se hned, že jsem se v něm nezmýlil, neboť odpověděl pohledem, ve kterém nebylo nepřátelství:

„Old Shatterhand je nejudatnější ze všech bílých lovců: ten však, kterého skolil, má dva jazyky, z nichž každý mluví jinak, a dvě tváře, které vypadají jednou tak, jednou jinak, on nesmí sáhnout do tvých kapes!“

„Děkuji ti! Jsi hoden být náčelníkem a jednou se z tebe stane nejslavnější bojovník Kiowů. Šlechetný bojovník usmrtí nepřítele, ale neponíží jej.“

Zpozoroval jsem, že jej ta slova naplnila hrdostí a z jeho hlasu vyznívalo téměř politování, když řekl:

„Ano, on nepřítele usmrtí. Old Shatterhand musí zemřít, a nejen zemřít, on bude též dlouho mučen.“

„Mučte mne a usmrťte mne; z mých úst neuslyšíte nářek: ale toho chlapa vzdalte z dohledu mých očí!“

Když mně byly spoutány ruce, musel jsem ulehnout na zem, a pak mně spoutali i nohy. Zatím se probral Santer ze své mdloby; povstal, přišel ke mně, kopl mne a volal:

„Bil jste mne, a to odpykáte; uškrtím vás!“

Při tom se sklonil, aby mne uchopil oběma rukama za hrdlo.

„Stůj, nedotýkej se ho!“ zvolal na něj Pida. „Zakazuji to!“

„Co mně chceš zakazovat! Tento pes je mým úhlavním nepřítelem, on se odvážil mne bít; a za to nyní – – –“

Nedomluvil, neboť – aniž to Santer očekával – stáhl jsem kolena k tělu a vrazil do něho nohama tak mocně, že daleko odletěl a dopadl přemetem na zem. Zařval zuřivě jako dravec; chtěl vyskočit a vrhnout se na mne, nešlo to však, kosti ho bolely; vstal jen velmi zvolna, nevzdal se však okamžité pomsty, nýbrž uchopil pistoli, namířil na mne a vzkřikl:

„To je tvá poslední hodina, pse! Táhni do pekel, kam patříš!“

Indián, který stál po jeho boku, ho však chytil za ruku, a ačkoliv Santer vystřelil, minula se koule cíle.

„Proč mně v tom zabraňuješ?“ osopil se na rudocha. „Mohu dělat, co chci, a tento pes, který mne nejprve udeřil a pak kopl, musí zemřít.“

„Ne, ty nesmíš dělat, co chceš,“ prohlásil Pida, přistoupiv k němu a zvedaje varovně ruku. „Old Shatterhand patří mně, a nikdo jiný se ho nesmí dotknout. Jeho život je mým majetkem, a žádný mu ho nesmí vzít.“

„Zapomínáš, že má pomsta je stará, že on jí propadl?“

„Po tom mně nic není. Tys mému otci, náčelníkovi, prokázal několik služeb, za něž ti bylo dovoleno být u nás; to je vše! Neodvažuj se příliš mnoho! Říkám ti: sáhneš-li na Old Shatterhanda, zemřeš mou vlastní rukou!“

„Co se s ním tedy vlastně má stát?“ tázal se zaraženě.

„O tom se uradíme.“

„Proč se o tom radit! To co máte učinit, je zcela jasné!“

„Co?“

„Usmrtit ho!“

„To se stane.“

„Ale kdy? Vy jste sem přišli, abyste oslavili smrt Vinnetoua, svého nepřítele. Může se stát něco lepšího, než když právě na tomto místě usmrtíte Old Shatterhanda!“

„To nesmíme udělat. My ho musíme dopravit do své vesnice.“

„Oh! Do vaší vesnice? K čemu?“

„Abychom ho odevzdali Tanguovi, mému otci. Old Shatterhand mu kdysi rozdrtil výstřelem obě kolena a patří proto jemu. Tangua určí, jakým způsobem má zemřít.“

„Nesmysl! Dopravit ho do vesnice! To je hloupost, nad níž není větší!“

„Mlč! Pida, mladý náčelník Kiowů, nedělá hlouposti!“

„Je to hloupost! Nechápeš proč?“

„Ne.“

„Neslyšel jsi, jak často byl Old Shatterhand již zajat? A vždy se mu podařilo utéct. Neusmrtíte-li ho hned, nýbrž povlečete-li ho dlouho s sebou, zmizí vám velmi brzy.“

„Nám nezmizí. Budeme s ním jednat tak, jak se s velkým bojovníkem jednat musí, ale budeme ho střežit velmi přísně.“

„U všech ďáblů! Budete s ním jednat jako se slavným mužem! Neověsíte ho též věnci a řády?“

„Pida nerozumí, co tím myslíš! Neví, co jsou věnce a řády; on však ví, že s Old Shatterhandem je třeba jednat jinak, než jak bychom jednali s tebou, kdybys byl naším nepřítelem.“

„Dobře, dobře! Aspoň vím, na čem jsem. Mám na něho také právo, velké právo; kvůli vám jsem se chtěl všeho vzdát; jeho život měl být váš, nyní však smýšlím jinak. Patří mně stejně jako vám, a domníváte-li se, že s ním musíte zacházet jako se slavným mužem, postarám se zase já, aby se mu příliš dobře nedařilo. Vás by oklamal, vám by uprchl; já však budu pečovat, aby mzdu, kterou si u mne a u jiných vysloužil, také skutečně dostal. Povedete-li ho do své vesnice, pojedu s vámi.“

„To ti nemohu zakázat, ale říkám ti ještě jednou: jestliže na něj sáhneš, zemřeš mou vlastní rukou. A nyní se poradíme, co se má dále stát.“

„Není potřeba se radit, já vám to mohu říci hned.“

„Tvého hlasu není zapotřebí; ty nepatříš k radě našich starých a moudrých mužů!“

Odešel, a vyhledal nejstarší z bojovníků; s těmi usedl stranou k poradě. Ostatní usedali kolem mne a šeptali si své poznámky, kterým jsem nerozuměl. Nejspíš se radovali a byli hrdí na to, že zajali Old Shatterhanda. Věděli, že mne budou mučit, a to bylo pro ně velkou ctí a vynese jim to tolik slávy, že jim ji budou jiné kmeny závidět.

Tvářil jsem se, jako bych si jich ani nevšímal, zkoumal jsem však tajně každou tvář, a to, co v ní bylo psáno. Nikde jsem však nezpozoroval zatvrzelé ani bezohledné nepřátelství. Kdysi před deseti lety, když jsem ještě neměl slavné zálesácké jméno, a když jsem jejich náčelníka tak těžce zranil, neznala jejich zuřivost mezí. Od té doby minula léta, a někdejší vztek se uklidnil; mluvilo se o mně často a dokázal jsem nejednou, že rudoch má pro mne stejnou cenu jako běloch. Snad že mne ještě nenáviděl jediný Tangua, náčelník, a to bylo hlavně kvůli jeho trvalému zmrzačení, za něž činil jistě odpovědného mne; že si však to zmrzačení vlastně zavinil sám, jistě nikdy nepřiznal.

Že jsem tehdy zajal Pidu a že jsem s ním jednal šetrně, mluvilo zajisté nyní vydatně v můj prospěch. Pro Kiowy jsem nebyl nyní bledou tváří, ale spíše Old Shatterhandem, kterého jejich náčelník donutil, aby mu střelil do nohou. Vyčetl jsem to z jejich pohledů, které bych téměř nazval uctivými. To mne však nesvedlo k lichým nadějím, co se týkalo mého trapného postavení. Ať mne ctili sebevíc, milost jsem nesměl očekávat. Dokonce, každého jiného by byli jistě spíše pustili než mne, jeho zajetí jim muselo vynést závist všech jiných rudých kmenů. V jejich očích jsem propadl jisté, nevyhnutelné smrti u mučednického kůlu, a tak jako jde běloch s největším napětím do divadla, má-li se tam uvést dílo nějakého velkého básníka nebo skladatele, právě tak a ještě chtivěji očekávali Kiowové chvíli, až spatří, jak se zachová Old Shatterhand při mukách, která ho očekávají.

Ačkoliv jsem si to všechno sám řekl nebo říci musel, nepociťoval jsem ani nejmenší strach, ba ani ne starosti o sebe. Jakým nebezpečím jsem již unikl! A nikdy mně nebylo tak, jako bych se měl úplně vzdát naděje. Člověk se musí ovšem vší silou přičinit o to, aby se ta naděje splnila. Kdo to neudělá, ten je ovšem ztracen.

Santer usedl k mým dosavadním třem společníkům a rozmlouval s nimi tiše a důležitě. Tušil jsem předmět té rozmluvy. I oni často slyšeli o Old Shatterhandovi; věděli, že nejsem ani zloděj, ani lotr, takže jeho chování ke mně neučinilo na ně dobrý dojem. K tomu se asi přidaly též tiché výčitky, které si možná kladli na srdce. Na jeho přání mne totiž přelstili a měli tedy vlastně vinu na mém zajetí, a to je podle všeho znepokojovalo, neboť to nebyli úplně zkažení lidé. Santer se nyní namáhal, aby jim věc postavil do lepšího světla tak, aby mu nemohli nic vytýkat.

Porada netrvala dlouho. Rudoši, kteří se jí účastnili, povstali a Pida oznámil svým lidem:

„Bojovníci Kiowů zde nezůstanou, nýbrž vyrazí odtud do své vesnice. Po jídle se připravte k odchodu.“

Něco podobného jsem očekával, ne však Santer, který zvyky Indiánů neznal tak dobře jako já. Překvapeně vyskočil, přiblížil se k Pidovi a tázal se:

„Chcete odejít? Vždyť bylo řečeno, že zde zůstaneme několik dní!“

„Často bylo něco určeno, co bylo později změněno,“ odpověděl náčelník.

„Chtěli jste oslavit smrt Vinnetoua?“

„To učiníme, ne však dnes.“

„Kdy tedy?“

„To se dozvíš od Tanguy.“

„Ale jakou příčinu máte k tak rychlé změně svých úmyslů?“

„Tobě to říkat nemusíme; já ti to však povím, protože to uslyší i Old Shatterhand.“

A obrácen více ke mně než k Santerovi, pokračoval: „Když jsme přišli sem, abychom se radovali ze smrti Vinnetoua, náčelníka Apačů, netušili jsme, že nám padne do rukou jeho přítel a bratr Old Shatterhand. Tato důležitá věc se stala a zdvojnásobila naši radost. Vinnetou byl náš nepřítel, ale byl to rudý muž; Old Shatterhand je náš nepřítel, a k tomu běloch. Jeho smrt vzbudí větší jásot než Vinnetouova a synové a dcery Kiowů oslaví smrt obou svých největších protivníků současně. Zde je však jen nepatrná část našich bojovníků, a já nejsem dost starý, abych určil, jak má Old Shatterhand zemřít. Celý kmen se musí sejít, a Tangua, největší a nejstarší z náčelníků, musí pozvednout svůj hlas, aby řekl, co se má stát. Proto zde nezůstaneme, nýbrž pospíšíme domů, aby se naši bratři a sestry brzy dozvěděli, co se událo.“

Opět se ozval Santer:

„Nesouhlasím s úmyslem svých rudých bratří, neboť není vhodnější místo k umučení Old Shatterhanda, než to, kde nyní jsme! On, váš nepřítel, ať zemře u hrobů těch, kvůli nimž se tím nepřítelem stal!“

„Je již pevně stanoveno, že má zemřít jinde?“ tázal se Pida. „Nemůžeme se sem vrátit?“

„To nejde, protože Tangua, jenž přece musí být při tom, nemůže jet s sebou.“

„Pak se dá nést dvěma koňmi. Ať určí cokoliv, rozhodně bude Old Shatterhand pohřben zde.“

„I když zemře dole u Salt Forku?“

„I tehdy.“

„Pak má být dopraven sem?“

„Ano.“

„Kým?“

„Mnou.“

„To je nepochopitelné! Jaký důvod může mít rozumný rudý muž k tomu, aby se tolik namáhal s tělem mrtvého bílého psa?“

„Já ti to řeknu, abys poznal Pidu, mladého náčelníka Kiowů, a aby také Old Shatterhand poznal, jak jsem mu vděčný za to, že mne kdysi neusmrtil, nýbrž že mne vyměnil za bledou tvář.“

A obrátiv se opět ke mně, prohlásil:

„Old Shatterhand je sice náš nepřítel, ale šlechetný nepřítel. Mohl před lety u Rio Pecos zastřelit Tanguu, neučinil to však, nýbrž ho pouze ochromil. Tak jednal vždy; všichni rudí mužové to vědí a musí ho proto ctít. Jeho smrt je nevyhnutelná; on však zemře smrtí hrdiny a dokáže nám, že muka, která dosud nevytrpěl žádný člověk, nevynutí jemu ani hlásku. A pak, až zemře, nesežerou jeho tělo ryby v řece, ani je neroztrhají vlci a supi v prérii. Náčelník, jakým je on, musí mít hrob, sloužící ke cti nám, kteří jsme ho přemohli. A kde má být tato hrobka? Pida slyšel, že Nšo-či, krásná dcera Apačů, mu kdysi darovala svou duši; proto bude jeho tělo odpočívat vedle jejího těla, aby se jeho duch mohl ve věčných lovištích sloučit s jejím duchem. To je Pidův dík tomu, kdo mu daroval život. Moji bratři slyšeli má slova a jsou s nimi srozuměni?“

Při tom se tázavě rozhlédl.

„Howgh, howgh, howgh!“ zaznělo souhlasně z úst ostatních Kiowů.

Vpravdě tento mladý Kiowa byl na své poměry i šlechetný člověk! Že mluvil tak určitě o mé smrti, to se mne příliš nedotýkalo, za to však, že to měla být smrt tak děsná a pro mne slavná, za to jsem mu musel být vděčný. A že mne chtěl pohřbít vedle Inču-čuny a Nšo-či, to byl útlocit, jaký lze zřídkakdy u rudocha nalézt. Zatímco bojovníci projevili svůj souhlas hlasitým „howgh“, zasmál se Santer a zvolal na mne:

„Musím vám blahopřát! Ve věčných lovištích slavit svatbu s hezkou Indiánkou, to by si přál každý. Chtěl bych, abych tam směl pobývat jako host, když již nesmím být ženich! Nepozvete mne?“

Neměl jsem sice příliš chuť odpovídat mu, přece však jsem řekl:

„Pozvání není třeba, neboť tam budete dříve než já.“

„Ah, skutečně? Vy tedy pomýšlíte na útěk? Dobře že to tak otevřeně přiznáváte, budu hlídat, o tom buďte ujištěn!“

Nyní odešli Indiáni do údolí, kde měli koně. Zbavili mé nohy pout, uvázali mne k dvěma rudochům, mezi nimiž jsem musel jít. Pida si zavěsil na rameno obě mé pušky. Santer následoval s ostatními třemi bělochy, kteří vedli koně, neboť jsme je při svém příchodu vyvedli nahoru s sebou; mého vedl za uzdu jeden z rudochů.

Dorazili jsme dolů, a opět jsme se utábořili. Indsmani zapálili několik ohňů a pekli si zvěřinu, kterou s sebou přinesli. Měli ji v sedlových brašnách. Dali mně pak výtečný a velký kus, který bych byl sotva snědl, kdybych nebyl uznal za vhodné se posilnit. Abych mohl jíst, museli mi uvolnit ruce, ale střežili mne při tom tak dobře, že nebylo ani pomyšlení na útěk. Pak, když jsme se najedli, uvázali mne na mého koně, a jízda k vesnici Kiowů započala.

Když jsme vyjeli ven na rovinu, obrátil jsem se a rozloučil se pohledem s Nugget-tsilem. Spatřím opět hroby Inču-čuny a jeho dcery? Doufal jsem, že ano, a to jako svobodný muž.

Cesta odtud k vesnici na Salt Forku, rameni Red Riveru, je známá; popisovat ji nemusím.

Cestou se nepřihodilo nic, co by stálo za zmínku. Rudoši mne střežili nadmíru ostře, a kdyby tak i nebyli činili, nebyl by útěk možný, protože Santer držel slovo a pečoval o to, aby mně nebyla poskytnuta ani nejmenší příležitost. Snažil se všemožně, aby mi cestu ztrpčil, působil mně nepříjemnosti a zlobil mne. Většinou ovšem byly jeho snahy marné, protože na mne jeho výsměch neúčinkoval, ba ani mne nerozčilil; ty řeči mne zanechaly chladným a já ho neuznal ani jednou za hodného odpovědi. Jeho ostatní snahy byly odmítnuty Pidou, který nechtěl, abych byl více trýzněn, než bylo zapotřebí.

Paynea, Claye a Summera si Indsmani ani nepovšimli; všichni tři se tedy drželi Santera. Zpozoroval jsem velmi dobře, že by se mnou byli rádi promluvili, což by jim asi Pida nebyl zakázal, ale Santer tomu vždy uměl zabránit. Záleželo mu přirozeně velmi mnoho na tom, abych neměl příležitost celou věc jim objasnit. Ostatně s nimi příliš nejednal jako s velkými kamarády. Měli mu pomoci při hledání zlata, a já byl přesvědčen, že by se jich byl v případě nálezu zbavil; jak jsem ho znal, nebyl by se zalekl ani trojnásobné vraždy. Nyní se však situace změnila. Asi mu sdělili, že jsem zavrhl domněnku, že by Vinnetou mohl zlato na Nugget-tsilu zanechat, a listy v mých rukou byly asi v jeho očích důkazem, že můj názor byl správný. Bylo-li zlato odklizeno, pak pátrání bylo zbytečné a on již nepotřeboval lidi k pátrání. Proto pro něho nyní byli Payne, Clay a Summer břemenem, kterého by se byl rád zbavil. Ale jak? Mohl je poslat pryč? Ne. Musel je vzít s sebou, učinil to však jen s tím úmyslem, aby se jich při první příležitosti zbavil.

Možno si pomyslet, že všechno jeho dychtění a snaha směřovaly k tomu, aby se zmocnil mých papírů; hořel touhou po nich. Otevřeně mně je vzít nemohl, toho by se před Pidou sotva odvážil. Byly proto jen dvě cesty: buď mně je mohl ukrást v noci, nebo mohl vyčkat příchodu do vesnice, aby si je od Tanguy vyžádal. Jedním z těch způsobů se mu to mohlo lehce podařit. Papíry byly dosud v mé kapse. Kam jsem je měl ukrýt? Do svých šatů? To by se muselo stát tajně, když budu o samotě; ale já byl stále spoután. A Santer prý Tanguovi prokázal služby, za něž mu byl zavázán k díkům. Jak lehce mohl přinutit Tanguu, aby mně vzal papíry a dal je jemu? To mne plnilo starostmi. O sebe, o svou osobu a svůj život jsem neměl obavy, tím více však o Vinnetouovu závěť.

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ V osadě Kiowů

Vesnice Kiowů stála dosud na tomtéž místě jako dříve, tedy u soutoku Salt Forku do severního ramene Red Riveru. Ten jsme museli přebrodit a učinili jsme to na velmi mělkém místě. Pak, když nám již zbývalo jen několik hodin cesty, vyslal Pida dva jezdce, kteří měli oznámit náš příchod. Jaké rozčilení vyvolala asi zpráva, že přijíždí zajatý Old Shatterhand!

Ještě jsme byli na otevřené prérii a dlouho jsme ještě neviděli les, stojící na březích obou řek, a již nám přijížděli vstříc jezdci, ne v otevřených řadách, nýbrž po dvou, po třech, podle rychlosti koní. Byli to Kiowové, z nichž každý chtěl první spatřit Old Shatterhanda.

Nikdo nás neopominul uvítat hlasitým výkřikem, pronikavým zvoláním, a pohlédnout krátce na mne, aby se potom připojil vzadu k ostatním. Nezevlovali na mne, jak by se to dělo v civilizovaných zemích; rudoši jsou příliš hrdí, než aby zjevně ukázali zájem anebo rozčilení, které pociťují.

Tak naše skupina stále vzrůstala, aniž bych byl někým obtěžován, a když jsme konečně spatřili před sebou les, který zde tvořil úzký pruh, měl jsem kolem sebe na čtyři sta Indiánů, samé dospělé bojovníky. Vesnice jistě nabyla větších rozměrů co do obyvatel i co do velikosti od mé poslední návštěvy v ní.

Pod stromy stály stany, v nichž nyní jistě nebylo ani duše, neboť všichni, kdo zde žili, se nyní pohybovali venku, aby nás spatřili. Bylo zde množství žen, starých i mladých, výrostků, děvčat i dětí. Mládež nemusí být tak zdrženlivá jako vážní, mlčenliví bojovníci, a své svobody též použila tak, že bych si byl zacpal uši, kdybych neměl spoutané ruce. Křičeli, výskali, smáli se, ječeli – zkrátka tropili vřavu, která mně dokázala, jak bezměrně jsem zde vítán.

Tu pozvedl Pida, který jel v čele, ruku, učinil jí rychlý, vodorovný pohyb, a vřava hned umlkla. Na další znamení utvořili jezdci půlkruh, do jehož středu mne vzali, vedle mne Pidu a dva rudochy, jejichž zvláštním úkolem bylo mne střežit a nehnout se ode mne ani na krok. Santer se k nám tlačil také; mladý náčelník se však tvářil, jako by ho ani neviděl.

Jeli jsme k velkému stanu, jehož vrchol byl okrášlen náčelnickými péry. Před jeho vchodem napůl seděl, napůl ležel Tangua. Byl nadmíru zestárlý a vyhublý jako kostra; z jeho zapadlých očí na mne vyšlehl pohled ostrý jako dýka, břitký jako nabroušený lovecký tesák, a nesmiřitelný – jako – jako – nu, jako Tangua. Jeho dlouhé vlasy zbělely jako sníh.

Pida seskočil z koně; jeho bojovníci rovněž a těsně nás obklíčili. Každý chtěl slyšet slova, jimiž mne Tangua uvítá. Odvázali mne z koně, a uvolnili mně předem nohy, abych mohl stát. I já byl nemálo zvědavý na první slova starého; musel jsem však na ně dlouho čekat.

Prohlížel si mne od hlavy k patě a opačně; jeho ukrutný pohled ve mně mohl vzbudit strach. Pak zavřel oči. Neozval se ani hlásek; bylo nejhlubší ticho, rušené jen řehtáním koní. Bylo mně to nepříjemné a právě jsem chtěl promluvit, když tu zvolna, slavnostně, neotvíraje oči, řekl:

„Květina doufá v rosu; a ona nechce přijít. Květina sklopí hlavu a vadne, již umírá – tu konečně přece se dostavuje vláha.“

Opět chvíli mlčel; pak začal znovu:

„Bizon hrabe ve sněhu, pod nímž nenachází stébla trávy. Řve hladově vstříc jaru, které nechce přijít; hubne a jeho hrb mizí; jeho síla ubývá, a on již téměř musí zcepenět. Tu zavane teplý vítr, a bizon nablízku smrti vidí ještě jaro.“

Opět zmlkl.

Jaký je člověk zvláštním a nepochopitelným stvořením! Tento Indián mně ublížil, urazil mne a vysmíval se mi jako dosud nikdo jiný, nenáviděl mne a pronásledoval, usiloval o můj život – a jak jsem se mu za to pomstil? Šetřil jsem ho. Místo abych ho zastřelil, vehnal jsem mu do kolena kouli, a to ještě z přinucení. A nyní, když ležel přede mnou jako zřícenina bojovníka, lidská kůže natažená přes chrastící kosti, s dutým hlasem mluvícím jako ze sna, jako z hrobu – já jsem ho politoval a přál jsem si, abych byl nikdy nestřílel. A to jsem cítil, a to jsem si přál, ačkoliv jsem věděl, že po pomstě téměř žíznil – a nyní má zavřené oči jen pro bezměrnou radost a rozkoš nad tím, že bude konečně, konečně moci ukojit žízeň po mé krvi. Ano, člověk je mnohdy nanejvýš zvláštní tvor!

Mluvil dál, aniž něčím – kromě svými bezbarvými rty – pohnul:

„Tangua byl květinou a hladovějícím bizonem. Toužil a řval po pomstě, ta však nechtěla přijít. Chátral od měsíce k měsíci, od týdne k týdnu, ode dne ke dni; stále otálela. Již mu byla smrt stářím nablízku – najednou konečně přišla!“

Protože to vše vyprávěl pomalým hlasem, rozevřel nyní pojednou mocně oči, vztyčil se, jak dalece to jeho nehybné nohy dovolovaly, natáhl hubené ruce s roztaženými prsty po mně a křičel hlasem, přerývaným rozčilením:

„Ano, přichází, přichází! Je zde, je již zde! Vidím ji, vidím ji zde, právě před sebou! Pse, jak, jak zemřeš!“

Klesl zemdlen zpět a zavřel opět oči. Nikdo se neodvážil přerušit ticho; i Pida, jeho syn, mlčel. Až po delší době otevřel Tangua opět oči a tázal se:

„Jak se tato ropucha dostala do vašich rukou? Chci to slyšet.“

Té příležitosti využil Santer. Aniž čekal, zda Pida, jehož věcí to vlastně bylo, odpoví, rychle odpověděl:

„Vím to nejlépe. Mám ti to říci?“

„Mluv!“

Santer vypravoval a nezapomněl při tom svou zásluhu zdůraznit. Nikdo ho nepřerušil. Pida byl příliš hrdý, a mně to mohlo být úplně lhostejné, zda se chlap chvástá či nikoli. Když byl hotov, dodal:

„Je tedy zřejmé, že máte mně co děkovat za to, že se můžete na něm pomstít. Uznáváš to?“

„Ano,“ přisvědčil starý.

„Prokážeš mně za to něco?“

„Mohu?“

„Můžeš.“

„Řekni tedy, co si přeješ!“

„Old Shatterhand má v kapse mluvící papír, který chci.“

„Vzal ti ho?“

„Ne.“

„Komu patří?“

„Jemu ne; on jej nalezl. Já jsem však jel na Mugworth Hills, abych jej hledal; bohužel, on přišel dřív.“

„Je tedy tvůj. Vezmi si jej!“

Santer se ke mně radostně přiblížil. Neřekl jsem nic, ani jsem se nehnul, pohlížel jsem mu však hrozivě do tváře. Tu se ho zmocnil strach a on váhal na mne sáhnout.

„Slyšel jste, co rozkázal náčelník, sir?“ řekl.

Tentokrát mne oslovil „sir“. Neodpověděl jsem. Proto ještě dodal:

„Mr Shatterhande, bude nejlépe, nebudete-li se zdráhat. Odevzdejte to osudu! Sáhnu vám nyní do kapsy.“

Přistoupil ke mně ještě blíž a vztáhl ke mně paže; tu jsem mu vrazil své spoutané ruce takovou silou pod bradu, že se zvrátil na zem.

„Uff!“ volali rudoši spokojeně.

Tangua však byl jiného názoru, neboť zlostně zvolal:

„Ten muž se ještě brání, ačkoliv je spoután! Svažte jej tak, aby se nemohl hnout, a vezměte mu jeho mluvící papír!“

Tu konečně Pida promluvil:

„Můj otec, velký náčelník Kiowů, je moudrý a spravedlivý, proto vyslechne i hlas svého syna.“

Zatímco Tangua byl až doposud v téměř náměsíčném stavu, vyjasnily se nyní jeho oči. Pohlédl na Pidu a promluvil k němu hlasem, který již nebyl temný:

„Proč mluví můj syn tato slova? Není Santerův požadavek oprávněný?“

„Není.“

„Proč?“

„Santer Old Shatterhanda nepřemohl, nýbrž my jsme tak učinili. Old Shatterhand se dobrovolně vzdal a neporanil nikoho z nás. Čí zajatcem tedy je?“

„Tvým.“

„Komu tedy patří jeho kůň, jeho zbraně a všechno, co měl u sebe?“

„Tobě.“

„Ano, mně. Já dobyl velkou a cennou kořist. Jak může žádat Santer mluvící papír pro sebe?“

„Protože patří jemu.“

„Může to dokázat?“

„Ano. On jej jel hledat. Old Shatterhand jej však v tom předešel.“

„Hledal-li jej, musí jej znát a musí vědět, co obsahuje. Můj otec ať řekne, zda je to správné!“

„Je to správné.“

„Nechť tedy Santer sdělí, jaká slova má papír mluvit.“

„Ano, ať to učiní. Může-li to sdělit, pak jej zná, a on patří jemu.“

To vyzvání způsobilo Santerovi nemalé rozpaky. Ovšem, že si mohl myslet, že obsah listů se týká ukrytého zlata; ale bude-li to tvrdit a ukáže se něco jiného, bude usvědčen ze lži. A bylo by moudré, aby to řekl? Vždyť mu na tom záleželo, aby sám zůstal jediným majitelem tajemství. Proto to zkusil s výmluvou:

„To, co obsahuje mluvící papír, nemá kromě mne pro nikoho cenu. Že patří mně jsem dokázal tím, že jsem pro něj jel sám na Mugworth Hills. Že jej nalezl Old Shatterhand přede mnou, byla pouhá náhoda.“

„To bylo moudře promluveno,“ prohlásil Tangua. „Santer dostane mluvící papír, je jeho vlastnictvím.“

Teď byl čas, abych též já promluvil slovo, neboť jsem z Pidovy tváře vyčetl, že se vzdává svého odporu. Řekl jsem:

„Ano, bylo to moudré, ale ne pravdivé. Santer nepřišel na Mugworth Hills kvůli tomu papíru.“

Při zvuku mého hlasu sebou starý téměř trhl, jako někdo, kdo se leká nebezpečí. Pak na mne jedovatě zasyčel:

„Pes začíná štěkat, ale neprospěje mu to!“

„Pida, mladý, udatný náčelník Kiowů řekl před chvílí, že Tangua je spravedlivý a moudrý,“ pokračoval jsem. „Je-li to pravda, pak nebudeš jednat zbrkle.“

„To je, pravda.“

„Řekni tedy, zda myslíš, že bych mohl lhát?“

„Ne. Old Shatterhand je nebezpečná bledá tvář a můj největší nepřítel, ale nikdy nemluvil dvěma jazyky.“

„Pak ti říkám, že nikdo jiný kromě mne nemohl vědět, kde papír ležel a co obsahuje. Santer o tom nemá tušení, a já k němu nepřišel náhodou, nýbrž on náhodou přišel, když byl nalezen. Věříš mně?“

„Tangua předpokládá, že Old Shatterhand nelže; ale Santer tvrdí též, že mluví pravdu. Jak tu mám rozhodnout, jestliže mám být spravedlivý?“

„Je dobře, je-li spravedlnost spojena s moudrostí. Santer byl často na Mugworth Hills; hledal tam zlato, aniž je nalezl. Tangua to dobře ví, neboť mu dovolil hledat. I tentokrát přišel pro zlato.“

„To je lež!“ osopil se na mne Santer.

„Je to pravda,“ tvrdil jsem já. „Ať se Tangua zeptá ostatních tří bledých tváří!“

Starý tak učinil, a Payne, Clay a Summer museli přiznat, že tomu bylo tak, jak jsem tvrdil já. Tehdy udělal Santer poslední zlostný pokus:

„A přesto jsem přišel kvůli papíru! Ovšem, že jsem při tom chtěl hledat i nuggety a vzal jsem s sebou tři muže, ale o papíru jsem jim nic neřekl, protože jsem směl o něm vědět jen já!“

To náčelníka přivedlo do rozpaků. Zvolal:

„Oba mají pravdu! Co mám dělat?“

„Být moudrým,“ odpověděl jsem. „Ať nám Santer řekne, zda má papír pro něho cenu či ne!“

„Ovšem, že má cenu,“ prohlásil. „Dokonce, má pro mne velkou důležitost, jinak bych nechtěl, aby mně byl vydán.“

„Dobře! Je to jen jeden papír, nebo je jich více?“

„Více,“ odpověděl; viděl to asi, když jsem seděl u hrobu a četl.

„Kolik? Dva – tři – čtyři – pět?“

Mlčel, neboť kdyby nyní neodpověděl správně, byl by usvědčen.

„Vidíte, že mlčí!“ řekl jsem. „On to neví!“

„Zapomněl jsem to. Kdo si něco podobného pamatuje?“

„Mají-li ty papíry takovou důležitost, musí vědět, kolik jich je. A i kdyby to byl dříve věděl a později to zapomněl, může nám alespoň říci, zda jsou psány inkoustem nebo tužkou. Ale já soudím, že bude opět mlčet.“

Poslední slova jsem pronesl silně ironicky, abych jej přinutil k rychlé odpovědi. Očekával jsem, že správně neuhádne, protože na Západě nelze inkoust spatřit; snad jen v pevnůstkách, spíše se však může přihodit, že někdo má u sebe tužku.

Ten výpočet byl správný, neboť odpověděl neprozřetelným a určitým tvrzením:

„Ovšem, že to vím, neboť něco takového se nezapomene. Papíry jsou psány tužkou.“

„Není to snad omyl?“ tázal jsem se ještě jednou.

„Já se nemýlím; je to tužka a ne inkoust!“

„Dobře! Kdo z přítomných bojovníků viděl mluvící papíry bledých tváří a rozezná inkoust od tužky?“

Bylo jich několik, kteří si to troufali rozeznat. Ostatně byli zde Payne, Clay a Summer. Proto jsem vyzval Pidu:

„Mladý náčelník Kiowů ať vyndá papíry z mé kapsy a dá je prozkoumat, Santerovi ať je však neukazuje.“

Učinil tak a postaral se při tom o to, aby tři běloši řádky sice viděli, aby je však nemohli přečíst. Prohlásili, že jsou psány inkoustem, a Tangua a Pida, ačkoli tomu příliš nerozuměli, s tím názorem souhlasili.

„Vy idioti!“ osopil se Santer na Paynea. „Kéž bych se s vámi nikdy nebyl spojil! Vždyť ani nevíte, co je inkoust a co tužka!“

„Nu, tak hloupí, jak vy říkáte, přece ještě nejsme,“ odvětil Payne. „Je to inkoust a inkoustem zůstane!“

„Ano, a vy v něm vězíte a nedostanete se tak lehce z něho!“

Říci jim, že měli lhát, se ovšem neodvážil. Nyní se Pida obrátil, zastrčil listy opět do obalu a řekl k otci:

„Old Shatterhand přemohl svého protivníka. Můj otec bude nyní vědět, zdali má Santer nárok na papíry.“

„Ony nepatřily jemu, nýbrž Old Shatterhandovi,“ odpověděl starý.

„Jsou tedy mým majetkem, neboť Old Shatterhand je mým zajatcem. Protože se o ně přou dva muži, jsou zajisté velmi důležité. Uschovám je ve své medicíně.“

Uschoval je. Bylo mně to velmi nemilé, a opět milé. Nemilé, protože papíry by byly nejlépe uschovány u mne. Jak jsem je mohl získat v případě útěku? A milé proto, že jsem nedůvěřoval Santerovi. Kdybych je směl vlastnit, byl by pravděpodobně přišel na myšlenku, aby mně je odebral, když ne ve spánku, tedy násilím, a já, spoután, jsem se nemohl dostatečně bránit. Tehdy bylo snad přece jen lépe, když byly listy uschovány u mladého náčelníka, na kterého nesměl Santer sáhnout.

Hlasem, jako by o papírech již nechtěl slyšet a jako by se jich byl úplně vzdal, řekl Santer Pidovi:

„Ano, nech si je! Tobě neprospějí, protože neumíš číst. Já bych je byl sice rád měl, neboť jsou pro mne skutečně důležité, mohu je však postrádat, neboť jejich obsah úplně znám. Pojďte, meššúrs! Zde již nemáme nic na práci, a podíváme se, kde bychom se utábořili.“

Vzdálil se s Paynem, Clayem a Summerem, a nikomu nenapadlo je zdržovat. O papírech bylo rozhodnuto, a já očekával, že se rudoši budou nyní zabývat mou osobou. Stalo se to, dříve se však starý otázal svého syna:

„Old Shatterhand měl mluvící listy ještě u sebe. Vyprázdnili jste mu kapsy?“

„Ne,“ odpověděl Pida. „On je velký bojovník; my jej sice usmrtíme, nepohaníme však jeho jméno a jeho statečnost. Máme jeho zbraně; to postačí.“

Očekával jsem, že starý s tím nebude spokojen, mýlil jsem se však, neboť pohlédl hrdě a zálibně na svého syna a řekl:

„Pida, mladý náčelník Kiowů, je šlechetný bojovník; šetří i svého nepřítele. Usmrcuje ho, ale nezhanobí jej. Jeho jméno se stane věhlasnějším a větším než Vinnetouovo. Za odměnu za to mu dovolím, aby ponořil svůj nůž do srdce Old Shatterhanda, až bude již tak umučen, že život mu bude unikat. Pidovi ať patří sláva, že největší a nejnebezpečnější bledá tvář zemřela jeho rukou. Nyní přiveďte starce! Poradíme se, kdy a jak má tento kousavý pes skončit svůj život. Zatím nechť visí na stromě smrti!“

Jaký to byl strom, brzy jsem viděl a poznal. Dopravili mne k borovici, kolem níž byly vždy po čtyřech zaraženy sloupy, jejichž účel jsem poznal až večer. Tento kmen se nazýval stromem smrti, protože na něj byli přivazováni zajatci, odsouzení k mučednické smrti. Na nejnižší větvi visely potřebné řemeny. Přivázali mne ke kmeni stejným způsobem, jako kdysi visel Vinnetou se svým otcem na stromech, když se dostali do rukou Kiowů. Dva ozbrojení bojovníci usedli po mé pravé i levé straně. Před náčelníkovým stanem naproti Tanguovi se utvořil půlkruh starých mužů, aby se o mém osudu, a pokud o něm bylo již rozhodnuto, tedy o způsobu mé smrti poradili. Než s tím bylo započato, přiblížil se ke mně Pida a prohlížel řemeny. Byly nesmírně upnuté; poněkud je uvolnil a řekl strážcům:

„Máte jej přísně střežit, nemáte jej však trýznit. Je velkým náčelníkem bílých lovců a nezpůsobil rudému bojovníkovi nikdy zbytečné bolesti.“

Pak opět odešel, aby se zúčastnil porady.

Stál jsem vzpřímeně, připoután zády ke stromu, a viděl jsem množství žen, dívek a dětí, které mne přišly obdivovat. Bojovníci se drželi opodál; ba i někteří chlapci, vyjímajíce ty nejmenší, byli příliš hrdí, než aby mne obtěžovali svou zvědavostí. Nenávist jsem nevyčetl ani z jediné tváře, jen zvědavost spojenou s úctou. Chtěli vidět bílého lovce, o němž tolik slyšeli, a jehož smrt jim měla poskytnout divadlo, jaké v celé jeho ukrutnosti a napínavosti dosud snad nikdy nespatřili.

Mezi nimi upoutala mou pozornost mladá Indiánka, která asi nebyla ještě squaw. Odešla, když spatřila můj pohled upřený na sebe, zůstala však stranou o samotě stát a pohlížela na mne jen kradmo, jako by se styděla, že před tím stála u obyčejných zevlounů. Nebyla zrovna krásná, ale také ne ošklivá; byl bych ji nazval líbezná. Její něžné rysy nabývaly milým, vážným a otevřeným pohledem jejích velkých očí zvláštní zajímavosti. Podlehl jsem okamžitému popudu, a pokynul jsem jí přívětivě hlavou. Najednou se zarděla až po kořínky vlasů, obrátila se a odešla; cestou se ještě jednou po mně ohlédla a pak zmizela v jednom z větších a lepších stanů.

„Kdo byla mladá dcera Kiowů, která tam stála o samotě a nyní odešla?“ tázal jsem se strážců.

Mluvit se mnou jim nebylo zakázáno, a proto jeden z nich odpověděl:

„Byla to Kakho-oto (Tmavý Vlas), dcera Sus-homaši (Jedno Péro), který si již jako chlapec dobyl vyznamenání, že smí nosit ve vlasech jedno péro. Líbí se ti?“

„Ano,“ odpověděl jsem, ačkoliv ta odpověď v mém postavení a vůči rudochovi zněla divně.

„Squaw našeho mladého náčelníka je její sestrou.“

„Pidova squaw?“

„Ano.“

„Je tedy s Pidou spřízněna?“

„Ano. Jejího otce vidíš sedět v radě s velkým pérem ve vlasech.“

Tím naše krátká rozmluva skončila; měla však následky, které jsem nikdy ani netušil.

Porada trvala dlouho, zajisté přes dvě hodiny; a pak jsem byl předveden, abych vyslechl svůj osud. Musel jsem vyslechnout dlouhé řeči o zločinech bělochů vůbec, pak o mých zvlášť. Tangua podal nekonečnou zprávu o tehdejším našem nepřátelství, které skončilo ochromením jeho nohou. Také byla učiněna zmínka o tom, že jsem později osvobodil Sama Hawkense a vztáhl ruku na Pidu; krátce, uslyšel jsem řadu hříchů, pro něž nebylo ani milosti, ani ušetření. Ale ještě delší pak byl seznam muk, která mne očekávala. Pochybuji, že by mezi všemi bělochy, kteří byli kdy Indiány umučeni, byl někdo, kdo mohl prodělat tak hroznou a pozvolnou smrt, jaká měla očekávat mne. Mohl jsem být na ten výběr nadmíru hrdý, byl bezpečným měřítkem úcty, kterou jsem u těchto pomilováníhodných lidí požíval. Jedinou útěchou bylo, že mně poskytli lhůtu, která měla svou příčinu v tom, že jeden oddíl Kiowů byl na vyjížďce; ti neměli být připraveni o bezměrný požitek, jakým bude umírání Old Shatterhanda. Bylo třeba vyčkat na jejich návrat.

Při ohlašování rozsudku jsem se ovšem choval tak, jak se musí chovat muž, jenž se smrti nebojí; řekl jsem však to, co jsem říci chtěl, tak krátce, jak bylo možno, a vystříhal jsem se říci něco, čím bych byl urazil své rudé soudce.

To jednání bylo opakem toho, co očekávali, neboť je pokládáno za známku zmužilosti, jestliže se odsouzený snaží všemožným způsobem roztrpčit své trýznitele. Učinil jsem to pro Pidu, který se ke mně tak šlechetně choval, a též kvůli Kiowům, u nichž se mně dostalo zcela jiného přijetí, než jaké jsem mohl při jejich povaze a při nepřátelství mezi nimi a Apači očekávat. Že by byl klid, který jsem jevil, pokládán za zbabělost, toho se mohl obávat někdo jiný, já ne.

Když jsem byl opět veden zpět, abych byl připoután k stromu smrti, šel jsem vedle stanu, patřícího Jednomu Péru. Jeho dcera stála u vchodu; aniž bych byl při tom na něco pomyslel, zůstal jsem stát a otázal jsem se jí:

„Moje rudá sestra se zajisté raduje, že zlý Old Shatterhand byl zajat?“

Zarděla se tak, jako před tím, když jsem na ni pokynul, okamžik váhala a pak odpověděla:

„Old Shatterhand není zlý.“

„Odkud to víš?“

„Všichni to vědí.“

„Proč mne tedy chcete usmrtit?“

„Tys ochromil Tanguu a nejsi bledá tvář, nýbrž Apač.“

„Jsem bledá tvář a zůstanu jí.“

„Ne, neboť Inču-čuna tě přijal mezi Apače, dokonce tě učinil i náčelníkem. Jestli pak jsi nepil Vinnetouovu krev a on tvou?“

„To jsme ovšem učinili; avšak žádný Kiowa dosud ode mne křivdy nezakusil, když mne k tomu sám nedonutil; to ať si Tmavý Vlas pamatuje!“

„Old Shatterhand zná mé jméno?“

„Já se na ně ptal, neboť jsem věděl, že jsi dcera velkého bojovníka. Dožij se tolika krásných sluncí, kolik mně ještě zbývá hodin!“

Šel jsem dál. Moji strážci nic proti tomu nenamítali, že jsem s ní mluvil; jak se zdálo, měli jisté ohledy ke všem mým přáním. Nebyl to jen následek Pidova čestného charakteru a jeho smýšlení, nýbrž i následek toho, že i jeho otec se stal jiným. A ta změna neměla svou příčinu ve stáří, které činí buď něžnějším nebo podlamuje energii, nýbrž působilo tu synovo smýšlení na otce. Nový štěp dává často starému kmeni novou cenu a lepší šťávu.

Když jsem byl opět připoután, odešli ode mne nejen bojovníci, nýbrž i ženy a děti; zdálo se, že byl vydán takový rozkaz, a to mně bylo milé; není příjemné viset jako předmět obdivu na stromě a dát se prohlížet, i když jen dětmi.

Později jsem spatřil, jak Tmavý Vlas vyšla ze stanu; měla v ruce plochou hliněnou nádobu a blížila se ke mně.

„Můj otec mně dovolil, abych ti dala jíst. Máš hlad?“ tázala se.

„Ano,“ odpověděl jsem. „Jenže nemohu použít svých rukou, protože jsou spoutány.“

„Nesmějí ti být uvolněny, a proto tě sama obsloužím.“

To, co přinesla, bylo pečené a na kousky rozkrájené bizoní maso. V ruce držela nůž, jímž nabodávala kousky a strkala mně je do úst. Old Shatterhand „krmen“ jako dítě mladou Indiánkou! Byl bych se i ve svém nezáviděníhodném postavení téměř zasmál. Stydět jsem se nemusel, neboť ta, která mne obsluhovala, nebyla lady nebo nějaká seňorita, nýbrž Indiánka, které podobné věci nebyly cizí.

Strážci k tomu vážně přihlíželi, mně však se zdálo, jako by potlačovali smích. Když jsem dostal poslední sousto, pokládal jeden z nich za nutné, aby odměnil dobrou dívku tím, že jí řekl:

„Old Shatterhand řekl, že se mu Tmavý Vlas velmi líbí.“

Pohlédla na mně zkoumavě, a mám za to, že jsem se při tom zarděl stejně jako ona; pak se obrátila, aby odešla. Ale učinila jen několik málo kroků, když se opět zastavila a tázala se:

„Mluvil tento bojovník pravdu?“

„On se mne tázal, zdali se mně líbíš, a já řekl, že ano,“ odpověděl jsem podle pravdy.

Pokárala pohledem mluvku, který – jak se zdálo – si z toho mnoho nedělal, a odešla.

Pozdě odpoledne jsem spatřil Paynea procházejícího se mezi stany.

„Mohu promluvit s touto bledou tváří?“ tázal jsem se svých strážců.

„Ano,“ zněla příznivá odpověď. „Old Shatterhand však nesmí mluvit o útěku.“

„Můj rudý bratr nemusí mít strach.“

Přivolal jsem Paynea, který zvolna a otáleje přišel ke mně jako člověk, který dobře neví, zdali to smí či nesmí učinit.

„Jen pojďte blíž,“ vyzval jsem jej. „Nebo snad vám bylo zakázáno se mnou mluvit?“

„Mr Santer to nemá rád,“ přiznal.

„Řekl to?“

„Ano.“

„To věřím. Nejspíše se bojí, že vám všechno objasním.“

„Smýšlíte o něm stále nesprávně, Mr Shatterhande!“

„Já ne, nýbrž vy!“

„On je gentleman!“

„To nemůžete dokázat, kdežto já vám mohu podat pádný důkaz o opaku.“

„Nechci jej slyšet. Jste proti němu nepřátelsky zaujatý.“

„Ovšem, a to tak nepřátelsky, že má všechny důvody k tomu, aby se měl přede mnou na pozoru.“

„Před vámi? Hm! Sir, nemějte mně za zlé, že vám to povídám, ale před vámi se již nikdo nemusí mít na pozoru.“

„Protože zde mám zemřít?“

„Ano.“

„Mezi ‚mít‘ a ‚zemřít‘ je velký rozdíl. Měl jsem již častokrát zemřít, a nebyl jsem přece dosud usmrcen. Mohl byste skutečně věřit, že Old Shatterhand je tak špatný chlap, jak Santer tvrdí?“

„Věřím všemu anebo i ničemu. Jste nepřátelé; kdo má pravdu: zdali on či vy, po tom mně nic není.“

„Neměl jste mne však přece jen obelhat a oklamat!“

„Kdy jsem to udělal?“

„Když jste mně zamlčel, že přijdou Kiowové. Kdybyste byl poctivý, nebyl bych zde nyní jako zajatec.“

„Byl jste snad vy upřímnější?“

„Oklamal jsem vás, nebo jsem vás snad podvedl?“

„Ano.“

„Kdy a jak?“

„Nazýval jste se Jonesem!“

„Tomu říkáte podvod, Mr Payne?“

„Ovšem.“

„Podvod je přivlastnění si výhody nad jiným. O takové věci není u mne řeči. Že jsem zamlčel své jméno a řekl jiné, to nelze nazvat ani lstí, byla to pouhá nutnost. Santer je mnohonásobný vrah, velkolepý podvodník, nadmíru nebezpečný člověk; a usiluje o můj život. Vy jste byli jeho společníky. Mohl jsem vám říci, kdo jsem, a že jdu na Mugworth Hills?“

„Hm!“ zamručel.

„Hm! Nemějte mi to za zlé, Mr Payne, ale jste-li ještě v pochybnostech, zdali mám pravdu nebo ne, pak vás nechápu.“

„Přesto jste nám měl říci pravdu; byl jste povinen tak učinit!“

„K ničemu jsem nebyl povinen, rozumíte? Jste nezkušení lidé; ano, to jste, alespoň ve srovnání s pravými westmany, jaké jsem znal; pak jsem musel být zdrženlivý. A kromě toho jste byli najati Santerem, kterého jste chválili až do nebe. Své jméno jsem musel zamlčet.“

„Kdybyste nám je řekl, byli bychom vám uvěřili!“

„Ne!“

„A přece!“

„Ne! To vám mohu dokázat!“

„Čím?“

„Věříte mně snad teď, když víte, kdo jsem?“

„Tím jste sám vinen, protože jste nás už jednou oklamal!“

„Výmluva! Nyní víte, kdo jsem a proč jsem musel zamlčet své jméno, a – hlavní věc – viděli jste a poznali, jak Santer proti mně jednal.“

„Vždyť vám nechce ublížit!“

„Kdo to řekl?“

„On sám.“

„Kdy?“

„Před chvílí.“

„Tím vás chce zaslepit. Plane téměř touhou, aby mne zbavil života.“

„Ne, on nelže!“

„Vidíte, že ještě teď se držíte jeho a mně nedůvěřujete! Na Mugworth Hills by bývalo ještě marnější, abych k vám byl upřímný. Vždyť jsem se všemožně snažil, abych vám dokázal, že Santer smýšlí nepoctivě. Nevěříte tomu ještě ani teď, kdy by bylo vaší povinností a věcí vašeho citu, abyste pomohli mně, zajatci, který má být bídně zavražděn!“

„Řekl nám, že vás zachrání sám.“

„Lež, pouhá lež! Vidím, že vás nelze přesvědčit. Zapletl vás do sítě lží, a vy zmoudříte teprve ztrátou.“

„O ztrátě není řeči. Vůči vám byl snad jiný, protože ho pronásledujete – s námi to však myslí poctivě.“

„Vy tedy stále ještě doufáte ve zlato?“

„Ano.“

„Na Mugworth Hills není zlato!“

„Tedy je někde jinde.“

„Kde?“

„To my nevíme, ale dozvíme se to!“

„Od koho?“

„Santer je nalezne.“

„Jakým způsobem? Řekl vám to?“

„Zatím nám nemůže říci něco, co ještě sám neví!“

„On to ví; určitě, on to ví zcela jistě, jakým způsobem může objevit místo, kde jsou nuggety.“

„Říkáte-li to, pak zajisté sám také něco víte!“

„Ovšem.“

„Řekněte mně to tedy!“

„To nejde!“

„Ah! Vidíte, že vy sám nejste upřímný. A pak máme s vámi držet?“

„Byl bych k vám upřímný, kdybych vám mohl důvěřovat. Mně nemůžete činit výčitky, neboť sami mne nutíte k tomu, abych mlčel. Kde jste zde ubytováni?“

„Bydlíme všichni ve stanu, který Santer pro nás vyhledal.“

„A on bydlí s vámi?“

„Ano.“

„Kde je ten stan?“

„Vedle Pidova stanu.“

„To je zvláštní! A on si ten stan vybral sám?“

„Ano; Tangua mu dovolil, aby bydlel tam, kde sám chce.“

„A tak se ubytoval právě vedle Pidy, který mu není tak nakloněn jako jeho otec? Hm! Mějte se na pozoru! Může se stát, že Santer pojednou zmizí a vás zde nechá sedět. Pak se možná pojednou smýšlení rudochů vůči vám změní.“

„Jak?“

„Nyní vás trpí; pak vás budou mít za nepřátele. Bude-li pak v mé moci, abych vám pomohl, o tom pochybuji.“

„Vy nám pomoci?“ zvolal udiveně. „Mr Shatterhande, mluvíte právě tak, jako byste byl volný a přítelem Kiowů!“

„Mám k tomu své důvody, neboť – – –“

„Běda!“ přerušil mne. „Teď vidí, že stojím zde u vás!“

Ohlédl jsem se, a spatřil jsem Santera, který právě vyšel ze stanu, a když viděl Paynea, přicházel chvatně k nám.

„Zdá se, že máte strach před tím, jemuž tolik důvěřujete, Payne!“ řekl jsem ironicky.

„Strach ne, ale on si nepřeje, abychom s vámi mluvili.“

„Jděte tedy a proste ho za odpuštění, ubožáku!“

„Co tady děláte, Payne?“ volal Santer již zdaleka. „Kdo vám řekl, že se máte s tím člověkem bavit?“

„Šel jsem náhodou kolem, a on mne oslovil,“ odpověděl zakřiknutý.

„Tady nemůže být náhoda! Kliďte se odtud! Pojďte se mnou!“

„Ale, sir, vždyť nejsem dítě a – – –“

„Mlčte a pojďte se mnou!“

Uchopil jej za ruku a táhl pryč. Co všechno asi nalhal těm třem nezkušeným mužům, že na něm tak lpěli a že s nimi mohl tak jednat? Bylo jasné, že mně byli přiděleni strážci, kteří znali obstojně anglicky, a tak jsem nabyl opět důkazu, že jsem u rudochů požíval zcela jinou vážnost než Santer. Strážce, jenž mně vždy odpovídal, poznamenal po Santerově odchodu toto:

„Jsou to ovce provázející vlka; a ten, jakmile dostane hlad, je sežere. Proč nevěří výstraze Old Shatterhanda, jenž to s nimi míní dobře!“

Krátce nato přišel Pida, aby si prohlédl má pouta, a současně i proto, aby se přesvědčil, zdali nemám důvod k stížnostem.

Ukázal na zmíněné kůly, zaražené do země, a řekl: „Old Shatterhand je asi, tak dlouho stojící, unaven; v noci bude zde ležet mezi čtyřmi kůly; chce snad již nyní ulehnout?“

„Ne,“ odpověděl jsem, „ještě to vydržím.“

„Stane se to tedy po večeři. Má bílý lovec ještě nějaká přání?“

„Ano, mám prosbu.“

„Sděl mi ji; bude-li to možné, vyplním ji.“

„Varoval bych tě rád před Santerem.“

„Před tím? Co ten je proti Pidovi, synovi náčelníka Tanguy?“

„Máš pravdu! Ale i hmyzu je třeba si všimnout, zda se nezamýšlí zahnízdit. Slyšel jsem, že bydlí vedle tebe?“

„Ano; ten stan byl prázdný.“

„Měj se tedy na pozoru, aby se nedostal do tvého obydlí! Zdá se, že má ten úmysl.“

„Já ho vyhodím!“

„To můžeš udělat, přijde-li otevřeně. Co však potom, jestliže se tajně připlíží, aniž bys ho zpozoroval?“

„Zpozoroval bych to.“

„I kdybys nebyl ve stanu?“

„Pak tam bude má squaw a zažene ho!“

„Chce se zmocnit mluvícího papíru, který jsi uschoval.“

„Nedostane jej.“

„Ovšem, ale můžeš zabránit, aby jej neukradl?“

„I kdyby se mu podařilo vniknout tajně do stanu, nenašel by jej, neboť je velmi dobře uschován.“

„Doufám, že ano. Dovolil bys mně, abych se na něj ještě jednou podíval?!“

„Tys jej přece již viděl a četl?“

„Ne úplně.“

„Spatříš jej tedy celý, ale ne teď, neboť je již tma. Zítra ráno, až se rozední, ti jej přinesu.“

„Děkuji ti! A ještě něco! On neusiluje jen o mluvící papír, nýbrž i o mé pušky. Jsou to proslulé pušky a on by je rád měl. Kdo je má nyní v rukou?“

„Já.“

„Ukryj je dobře!“

„Jsou dobře uschovány. I kdyby se mu podařilo vejít do stanu za jasného dne, nespatřil by je. Já je zabalil do dvou přikrývek a položil je pod lože, aby nenavlhly. Patří nyní mně. Zdědím slávu, že budu mít pušky po tobě – a pak mně Old Shatterhand zajisté splní prosbu.“

„Mohu-li, rád.“

„Prohlédl jsem si pušky dobře. Z medvědobijky umím střílet, ale z opakovačky ne. Ukázal bys mně před svou smrtí, jak se nabíjí a jak se střílí?“

„Ano.“

„Děkuji ti! To tajemství bys mně nemusel prozradit, a kdybys tak neučinil, byla by puška pro mne bezcenná.

Protože to však učiníš, postarám se, abys do té doby, než začnou tvoje muka, dostal vše, čeho si tvé srdce přeje!“

Odešel, aniž věděl, jaké naděje ve mně vzbudil.

Přiznávám, že jsem doufal těžit z přítomnosti Paynea, Claye a Summera. I když nechtěli být mými přáteli, přece jen měli jako běloši povinnost přispět mně na pomoc. Kdyby tak chtěli učinit a skutečně tak učinili, pak se zajisté naskytne příležitost vyprostit se od stromu smrti. Kdybych byl zbaven pout na rukou – nikdo by mne nezadržel. Bohužel, musel jsem se té myšlenky vzdát. Payneho chování dokázalo, že na něho a na jeho přátele nemohu spoléhat.

Byl jsem tedy odkázán sám na sebe. Ale ani pak jsem nezoufal. Musel, musel, musel se nalézt prostředek, jak bych unikl smrti u kůlu. Jen jedenkrát mít volnou ruku a v ní nůž! To přece nebylo nemožné, ba ani ne obtížné. Až dosud mne nenapadla myšlenka, která teprve nyní probleskla mou hlavou, totiž vzpomínka na Tmavý Vlas. Dívka ke mně jevila soucit, a já velmi dobře věděl, jak mnoha bělochům se podařilo takového soucitu využít. Nechť se stane cokoli, já musel odtud! Pryč, pryč, i kdyby to bylo až v posledním okamžiku, než mne přivážou ke kůlu. Musel jsem se chopit i zoufalých prostředků.

A pak přišel Pida a žádal mne, abych jej naučil zacházet s opakovačkou! Nic lepšího jsem si nemohl přát. Měl-li jsem mu ukázat, jak se puška nabíjí a jak se s ní zachází, musel mně uvolnit ruce. Hmat do jeho pasu po noži a řez do řemenů na nohou – a já budu zproštěn pout a budu mít svou zbraň s tolika ranami! Ovšem, byl to odvážný podnik; ale čeho jiného se odvažuji, než záchrany života, který v případě nezdaru tak jako tak ztratím.

Lépe by ovšem bylo, kdyby se naskytla příležitost uniknout nějakou lstí. Prozatím mne však nenapadla žádná myšlenka; možná, že se později nějaká nalezne; vždyť mně ještě zbýval čas.

V noci jsem tedy měl ulehnout? Kolem stromu bylo zaraženo do země šestnáct kůlů, vždy na každé straně čtyři; stačily tedy pro čtyři zajatce. Z jejich uspořádání jsem poznal, jak k nim bývají připoutáni. Když zajatec mezi kůly ulehl, měl uvázány nohy a ruce vždy k jednomu kůlu; ležel tedy s roztaženýma rukama a nohama, což bylo zajisté nepohodlné a plašilo to spánek. Indiáni však měli jistotu, že se zajatec nevyprostí, i kdyby nebyl střežen.

KAPITOLA PATNÁCTÁ V hodině dvanácté

Zatím nastal večer a před stany zaplápolaly ohně, na nichž squaw připravovaly večeři. Tmavý Vlas mně opět přinesla večeři i vodu. Přinutila asi svého otce k tomu, aby si vyžádal pro ni od Tanguy k tomu dovolení. Tentokrát jsme spolu nepromluvili, jen jsem jí poděkoval, když odcházela. Pak odešli oba strážci, kteří mne až dosud střežili, a byli vystřídáni dvěma jinými, kteří se ke mně nechovali nepřívětivěji než předchozí. Tázal jsem se jich, kdy budu muset ulehnout, a oni řekli, že o tom rozhodne Pida.

Dříve však místo mladého náčelníka přišel ke mně vážným, volným krokem jiný muž. – Byl to Jedno Péro, otec mé ošetřovatelky. Stanul přede mnou, mlčky mne pozoroval celou minutu a pak rozkázal oběma strážcům:

„Moji bratři, vzdalte se, dokud vás nezavolám! Chci s touto bledou tváří promluvit!“

Uposlechli hned; zřejmě u nich požíval velké úcty, ačkoliv nebyl náčelníkem. Když odešli, usedl přede mnou, a minula delší doba, nežli slavnostně začal mluvit:

„Bledé tváře žily kdysi za velkou vodou, měly země dost; ale přesto přišly přes vodu sem, aby nám uloupily naše hory, údolí a roviny.“

Umlkl. Jeho slova tvořila po indiánském způsobu úvod, který napovídal, že chce se mnou projednávat něco zásadně důležitého. Co to mohlo být? Téměř jsem to tušil! Očekával zajisté ode mne odpověď; já však mlčel, proto on sám po přestávce pokračoval:

„Bílí mužové byli rudými muži uvítáni pohostinsky, odplatili však to pohostinství krádeží, loupeží a vraždou!“

Opět zmlkl.

„I dnes usilují jen o to, aby nás okradli a zatlačili ještě dál, a nedaří-li se jim to lstí, používají násilí!“

Opět ticho.

„Spatří-li rudý muž bělocha, může být ubezpečen, že má před sebou nepřítele. Nebo snad jsou mezi bledými tvářemi též některé, které nejsou našimi nepřáteli?“

Pozoroval jsem dobře, kam tím úvodem míří – totiž na mou osobu, na mne samého. Když jsem i nyní otálel s odpovědí, tázal se přímo:

„Neodpoví mně Old Shatterhand? Nejednali s námi běloši vždy špatným způsobem?“

„Ano, Jedno Péro má pravdu,“ přiznal jsem.

„Nechovají se k nám jako nepřátelé?“

„Ano.“

„A jsou snad mezi nimi někteří, kteří nesmýšlejí tak nepřátelsky, jako druzí?“

„Jsou.“

„Nechť mně Old Shatterhand jednoho z nich jmenuje!“

„Mohl bych ti říci mnoho, dokonce velmi mnoho jmen. Neučiním to však, neboť rozevřeš-li oči, spatříš před sebou jednoho z takových mužů.“

„Vidím jen Old Shatterhanda!“

„Toho míním.“

„Ty tedy jsi běloch, jenž s námi nejedná tak nepřátelsky jako ostatní?“

„Ne.“

„Ne?“ tázal se udiveně, neboť to slovo mu zmátlo hru.

„Můj rudý bratr užil slov, která neznačí pravou věc.“

„Jakých slov?“

„Že nejednám tak nepřátelsky, jako ostatní běloši. Já s rudochy vůbec nejednám nepřátelsky.“

„Neusmrtil a nezranil jsi žádného?“

„Ano, ale jen tehdy, byl-li jsem k tomu donucen. Nejsem snad, jak pravila tvá slova, úplným, ani jen částečným nepřítelem Indiánů; nejsem také ani váš poloviční přítel a poloviční nepřítel, nýbrž jsem vaším rozhodným přítelem, upřímným přítelem rudých mužů. To jsem dokázal často. Kde jsem vůbec mohl, přispěl jsem ruchochům proti bílým mužům a chránil jsem je proti neprozřetelnostem bledých tváří. Chceš-li být spravedlivý, musíš to uznat.“

„Já jsem spravedlivý!“

„Vzpomeň si na Vinnetoua! Byli jsme přátelé a bratři! Nebyl Vinnetou rudý muž?“

„Byl, ačkoliv to byl náš nepřítel.“

„Nebyl vaším nepřítelem, nýbrž vy jste se stali jeho nepřáteli. Tak jako miloval své Apače, tak miloval všechny rudé muže. Snažil se žít se všemi v míru; oni však dali přednost vzájemnému boji a nešvarům. To byl jeho žal, jeho zármutek, a ten ho nikdy neopustil. A tak, jako smýšlel on, tak jsem smýšlel a cítil i já. Všechny naše skutky a činy vyplynuly z lásky a z přátelství, které jsme cítili s rudým národem.“

Mluvil jsem tak zvolna a slavnostně, jako před tím on sám. Když jsem nyní umlkl, svěsil hlavu a seděl tiše několik minut; pak hlavu opět pozvedl a řekl:

„Old Shatterhand mluvil pravdu. Jedno Péro je spravedlivý a uznává dobro i u svých nepřátel. Kdyby byli všichni rudí muži takoví, jako byl Vinnetou, a kdyby všechny bledé tváře následovaly příkladu, jaký jim dával Old Shatterhand, žil by rudý i bílý muž jako bratři, milovali by se, vzájemně by si pomohli, a země by měla dost místa pro všechny své syny a dcery. Ale je nebezpečné dávat příklad, který nikdo nechce následovat. Vinnetou zemřel koulí svých rudých nepřátel a Old Shatterhand jde vstříc mučednické smrti.“

Nyní byl se svou řečí tam, kde chtěl být. Pokládal jsem za vhodné řeč nenavazovat a mlčel jsem. Proto on pokračoval sám:

„Old Shatterhand je hrdina; on bude snášet mnohá a velká muka. Způsobí svým trýznitelům potěšení, aby jej viděli slabého?“

„Ne. Budu-li nucen zemřít, půjdu smrti vstříc jako muž, jemuž je třeba postavit kůl cti v každé vesnici.“

„Budeš-li nucen zemřít? Pokládáš svou smrt za pochybnou?“

„Ano.“

„Jsi velmi upřímný!“

„Mám lhát?“

„Ne. Ale říci pravdu je velmi odvážné!“

„Old Shatterhand nebyl nikdy zbabělý.“

„Doufáš tedy v záchranu?“

„Ano.“

Ta upřímnost se mu zdála ještě úžasnější než první.

„Uff!“ vyrazil ze sebe, pozvedaje obě ruce. „Až dosud bylo s tebou zacházeno velmi šetrně; bude třeba větší přísnosti k tvé osobě!“

„Nebojím se přísnosti; ta mne neleká; dokonce jsem hrdý na to, že jsem ti nezamlčel pravdu. To by nebyl učinil nikdo jiný.“

„Old Shatterhand mluví pravdu. On jediný může tak odvážně a poctivě říci, že zamýšlí uprchnout. Není to však jen odvážné, nýbrž šílené.“

„Ne, šílený člověk buď nejedná s jasným vědomím, anebo jedná tak proto, že již nemá, co by ztratil. Moje upřímnost má však dobrý důvod a zvláštní účel.“

„Který?“

„Nemohu ti jej říci, musíš si jej domyslet sám.“

To, co jsem mu nesměl říci, bylo:

Přišel zajisté jen proto, aby mne zachránil nabídkou své dcery za squaw.

Kdybych tu nabídku přijal, neusmrtili by mne, nýbrž darovali by mi svobodu a k tomu mladou ženu; já bych se však musel stát navždy Kiowou. To jsem nemohl přijmout, avšak odmítnout návrh Jednoho Péra by bylo nejen urážkou, nýbrž by ho to snad i naplnilo pomstychtivostí. Abych tomu předešel, řekl jsem přímo, že nepovažuji svou smrt za tak jistou jako on. Chtěl jsem mu tím říci: nenabízej mně svou dceru, neboť se zachráním sám, aniž se stanu mužem Indiánky. Jestliže tomu pokynu porozumí, vyhne se zklamání a já jeho nenávisti a pomstě. Skutečně se také rozmýšlel, avšak nenapadlo mu, bohužel, to pravé, neboť řekl chytře po svém způsobu:

„Old Shatterhand nám chce jen způsobit starosti, ačkoliv ví, že nemůže uniknout. Pokládá za nedůstojné přiznat, že je ztracen. Víš však dobře, že jsi ztracen.“

„Vím dobře, že uprchnu!“

„Budeš umučen!“

„Uprchnu!“

„Útěk je nemožný, neboť kdybych jej měl za možný, posadil bych se sem k tobě sám a střežil bych tě; neunikneš tedy; ale abys unikl smrti, pro to je zde ještě možnost.“

„Která?“ tázal jsem se, když jsem jej od té myšlenky již nemohl odvrátit.

„Mou pomocí.“

„Nepotřebuji žádnou pomoc!“

„Ty jsi ještě mnohem pyšnější, než jsem si myslel. Kdo odmítne pomoc, kterou si může zachránit život?!“

„Ten kdo tu pomoc nepotřebuje!“

„Lpíš na své hrdosti, která velí raději zahynout, než se někomu zavázat. Já však nežádám dík; chci tě vidět svobodného. Víš, že Tmavý Vlas byla u tebe?“

„Ano.“

„Je to má dcera a má s tebou velký soucit.“

„Pak je zajisté Old Shatterhand velice politováníhodný muž. Zdá se, že nikdy nebyl udatným bojovníkem. Ten soucit je urážka!“

Užil jsem toho tvrdého výrazu úmyslně, abych ho donutil ustoupit od jeho úmyslu; ale ani to se mi nepodařilo; ujišťoval měkkým hlasem:

„Nezamýšlel jsem tě urazit. Ještě než tě spatřila, slyšela o tobě mnoho. Ví, že Old Shatterhand je největší bílý bojovník, a zachránila by tě ráda.“

„To svědčí o dobrém srdci Tmavého Vlasu – ale aby mne zachránila, to je nemožné!“

„Není to nemožné, nýbrž snadné!“

„Mýlíš se.“

„Ne. Znáš všechny zvyky rudých mužů, ale jeden snad neznáš. Budeš s ním však srozuměn, neboť jsi Tmavému Vlasu řekl, že se ti líbí!“

„To je omyl. Já jí to neřekl.“

„Ona to sama řekla! A má dcera nelže.“

„Pak je zde nedorozumění. Přinesla mně jídlo. Tu se mne otázal strážce, zda se mně ona líbí, a já řekl ano. Tak je to.“

„To je zcela stejné; ona se ti líbí. Víš, že muž patří ke kmeni nebo může být do něho přijat, vezme-li si jeho dceru za squaw?“

„Ano.“

„I když byl předtím nepřítelem, dokonce i zajatcem?“

„Vím to.“

„A že je mu pak odpuštěna jeho vina a darován život?“

„I to je mně známo.“

„Uff! Zajisté mně tedy rozumíš!“

„Ano, rozumím ti.“

„Má dcera se ti líbí, a ty se líbíš jí. Chceš si ji vzít za squaw?“

„Ne.“

Nastalo hluboké, dlouhé mlčení. To neočekával. Byl jsem odsouzen k smrti, a ona byla pomilováníhodná dívka, dcera jednoho z nejváženějších bojovníků kmene – a přesto jsem ji odmítl. Bylo něco podobného možné?

Konečně se tázal velmi krátce:

„Proč ne?“

Mohl jsem mu říci svůj vlastní důvod? Mohl jsem mu říci, že vzdělaný Evropan se nemůže zříci celé své existence tím, že se ožení s rudou dívkou? Že mně manželství s Indiánkou nemůže poskytnout to, co poskytnout má a musí? Že Old Shatterhand nepatří k těm bílým lotrům, kteří si vezmou rudou squaw, jen aby ji později opustili; kteří mají často u každého kmene jinou ženu? Ty a mnohé jiné důvody, které přesahovaly jeho duševní obzor, jsem mu nyní mohl sdělit? Ne. Musel jsem uvést důvod, kterému mohl porozumět, a proto jsem odpověděl:

„Můj rudý bratr řekl, že pokládá Old Shatterhanda za velkého bojovníka, nezdá se to však být pravda.“

„Je to pravda.“

„A přesto myslíš, že mám přijmout život z rukou ženy? Učinil bys to ty?“

„Uff!“ zvolal.

Pak umlkl. Tento důvod se mu zdál být pochopitelný, alespoň částečně. Po chvíli se mne otázal:

„Co soudí Old Shatterhand o Jednom Péru?“

„Jedno Péro je velký, udatný a zkušený bojovník, na něhož se kmen může spolehnout v boji i u poradního ohně.“

„Chtěl bys být mým přítelem?“

„Velmi rád.“

„A co soudíš o Tmavém Vlasu, která je mou nejmladší dcerou?“

„Viděl jsem Tmavý Vlas a říkám, že je to nejlíbeznější a nejlepší květina mezi dcerami Kiowů.“

„Je hodna dobrého muže?“

„Každý bojovník, jemuž dovolíš si ji vzít za squaw, musí být na to hrdý.“

„Ty ji nezamítáš proto, že mnou nebo jí opovrhuješ, to neděláš?“

„To mne vůbec nenapadlo! Ale Old Shatterhand může svůj život hájit, může si jej vybojovat, přijmout jej však z rukou ženy – nemůže.“

„Uff, uff!“ přisvědčil.

„Má Old Shatterhand učinit něco, čemu se bude každý u ohňů posmívat?“

„Ne.“

„Má se o Old Shatterhandovi říci: uprchl před smrtí tím, že se vrhl do náručí hezké a mladé squaw?“

„Ne.“

„Nemám snad povinnost chránit své jméno a svou čest, i když proto musím ztratit svůj život?“

„Ano.“

„Pak pochopíš, že musím říci ne. Ale děkuji ti a děkuji i Tmavému Vlasu, tvé krásné dceři! Přál bych si, abych vám mohl svou vděčnost prokázat jiným způsobem, nežli slovy!“

„Uff, uff, uff! Old Shatterhand je skutečný muž! On musí zemřít, a to je škoda. To, co jsem mu navrhl, bylo jediným prostředkem k jeho záchraně; ale chápu, že udatný bojovník to nesmí přijmout. Až to povím své dceři, nebude se proto hněvat.“

„Ano, řekni jí to! Velmi bych litoval, kdyby si myslela, že jsem tě odmítl kvůli ní.“

„Bude tě ještě více milovat a ctít než dosud, a až budeš stát u mučednického kůlu a všichni budou přítomni, usedne ona v nejtmavším koutě svého stanu a zastře svou tvář. Howgh!“

Po tom slově povstal a odešel, aniž se ještě jednou zmínil o tom, že mne chce přísněji střežit. Strážci zaujali po jeho odchodu opět svá místa.

Bohudík – bylo to šťastně překonáno! Bylo to úskalí, na němž jsem mohl velmi lehce ztroskotat, neboť kdyby se byl stal mým nepřítelem, mohla se jeho bdělost stát pro mne nebezpečnější než všechno ostatní.

Brzy nato přišel Pida, a já musel ulehnout. S končetinami daleko roztaženými mne přivázali ke čtyřem kůlům; dali mně však pod hlavu sbalenou pokrývku jako podhlavník, a druhou mne přikryli.

Sotva Pida odešel, přišla druhá návštěva, která mne nadmíru potěšila. Byl to můj železňák, který se pásl poblíž, aniž se přidružil k ostatním koním, a který mne láskyplně očichal, a ulehl vedle mne. Strážci mu v tom nebránili; vždyť mne kůň nemohl rozvázat a unést.

Ta věrnost mého koně měla pro mne nyní velikou cenu. Útěk se mohl stát jen za noci, a učiní-li můj kůň vždycky tak, jako dnes večer, a přijde-li ke mně, nemusel jsem vzít koně horšího, a nemusel jsem mařit drahý čas jeho hledáním.

Jak jsem očekával, stalo se: nemohl jsem spát. Roztažené ruce a nohy mne začaly bolet a pak zdřevěněly. Jestliže jsem usnul, hned jsem se zase probudil, a téměř vysvobozením bylo pro mne jitro, kdy mne opět odvázali od kůlů a přivázali ke stromu.

Kdyby se to opakovalo několikrát, byl bych i při dobré výživě zajisté tělesně zeslábl; říci však jsem nic nesměl, neboť by se mně vysmáli, kdybych si stěžoval na nedostatek spánku.

Byl jsem zvědav, kdo mně přinese snídani. Snad Tmavý Vlas? Sotva, protože jsem odmítl návrh jejího otce. Ale přišla přece. Neřekla ani slovo, z jejích očí jsem však vyčetl, že se na mne sice nehněvá, že však truchlí.

Když Pida přišel, aby mne prohlédl, poznal jsem, že pojede s tlupou svých bojovníků na lov a že se vrátí až odpoledne. Krátce potom jsem je spatřil ujíždět do prérie.

Minulo několik hodin; najednou jsem spatřil mezi stromy vycházet Santera. Vedl svého koně, přes rameno měl přehozenou pušku a šel ke mně. Stanul přede mnou a řekl:

„Chci jít na lov a pokládám za svou povinnost vám to oznámit, Mr Shatterhande. Možná, že se tam venku sejdu s Pidou, který je vám velmi nakloněn a nemůže mne ani cítit.“

Zdálo se, že očekává odpověď; já se však tvářil, jako bych ho ani neviděl, ani neslyšel.

„Asi jste ohluchl, vážený sir, he?“

Opět jsem neodpověděl.

„To je mně opravdu líto, nejen kvůli vám, nýbrž i kvůli sobě. Komu teď budu vyprávět?“

Přitom mně s posměšnou něžností hladil po tváři.

„Pryč, lotře!“ utrhl jsem se na něj.

„Oh, mluvit umíte, ale neslyšíte. Škoda, přeškoda! Chtěl jsem se vás na něco otázat.“

Při tom mně pohlížel drze do očí. Jeho tvář měla přitom zvláštní, téměř ďábelsky radostný výraz. Měl něco za lubem, to bylo jisté.

„Ano, chtěl jsem se vás na něco zeptat,“ pokračoval. „Zajímalo by vás to, kdybyste to slyšel, Mr Shatterhande?“

Pohlížel na mne, co odpovím. Když jsem i teď mlčel, zasmál se:

„Hahaha, je to nádherný obrázek! Slavný Old Shatterhand u stromu smrti, a lotr Santer – svobodný muž! Ale přijde ještě něco lepšího, mnohem lepšího, sir. Znáte snad les, hm, ano, tak něco jako Jedlový les, čili Indelče-čil?“

To slovo mne elektrizovalo. Vždyť jsem je četl ve Vinnetouově závěti! Myslel jsem, že ho očima probodnu.

„Aha, teď se na mne díváte, jako byste měl v hlavě místo očí šavle!“ zasmál se. „Ano, ano, jsou prý takové lesy, jak jsem slyšel!“

„Lotře, odkud to víš?“ vybuchl jsem na něj.

„Odtud, odkud znám i Tse-čoš. Znáš to snad?“

„Ďáble! Já – – –“

„Počkej, jen počkej!“ přerušil mne. „Jaká je to podivná věc to Deklil-to, nebo jak se to nazývá? Já bych – – –“

„Chlape!“ zvolal – ne křičel, řval jsem. „Ty máš papíry, které jsem – – –“

„Ano, ty mám!“ vpadl mně s výsměšně zlomyslnou tváří do řeči.

„Tys okradl Pidu!“

„Okradl? Nesmysl! Já si jen šel pro to, co mně patří. Je to nějaká krádež? Mám papíry, mám je i s celým obalem.“

Přitom si klepal na prsa.

„Zadržte ho! Chyťte ho!“ křičel jsem, téměř bez sebe, na své strážce.

„Mne zadržet?“ zasmál se, skákaje rychle na koně. „Jen to zkuste!“

„Nepouštějte ho!“ volal jsem. „Okradl Pidu; on nesmí uniknout, ne – – –“

Slova, která jsem chtěl říci, udusila námaha, abych se utrhl. Santer odjel, odjel tryskem, a strážci sice vyskočili ze země, neudělali však nic, než že za ním nerozhodně pohlíželi. Vinnetouova závěť! Poslední vůle mého bratra Vinnetoua byla ukradena! Tam venku uháněl zloděj po otevřené pláni, a nikdo nepomýšlel na to, aby ho pronásledoval.

Byl jsem beze smyslů a táhl, táhl, táhl jsem celou mocí za řemen, poutající mé ruce ke stromu. Nemyslel jsem na to, že byl téměř neroztržitelný a že bych se nebyl mohl vzdálit i kdyby byl roztržen, protože i mé nohy byly připoutány. Necítil jsem ani bolesti, způsobené vřezáváním řemenů do masa: táhl jsem, táhl a křičel a křičel – najednou jsem se svalil dopředu na zem – řemen se roztrhl.

„Uff, uff!“ zvolali strážci; „utrhl se, utrhl se!“

A již mne uchopili, aby mne zadrželi.

„Pusťte mne, pusťte!“ křičel jsem. „Já nechci uprchnout, chci jen pronásledovat a chytnout Santera! On okradl Pidu, vašeho náčelníka!“

Můj křik ovšem vzbouřil celou vesnici. Všichni sem utíkali, aby mne drželi. To bylo poměrně lehké, protože jsem dosud visel za nohy, a sto rukou se po mně natahovalo; ale bez ran a štulců ode mne, a odřenin a boulí od nich se to neobešlo. Pak jsem konečně opět visel pevně u stromu.

Rudí muži si třeli místa, kde jsem je zasáhl, nezdálo se však, že mně to nějak příliš zazlívají, nýbrž vyslovili jen svůj bezměrný údiv nad tím, že jsem roztrhl řemen.

„Uff, uff, uff – – – utrhl se – – nebyl by jej roztrhl ani bizon – – – člověk by tomu nevěřil!“

Takové a podobné výkřiky údivu se ozývaly – a já teprve teď jsem ucítil bolesti na rukou, které krvácely, neboť řemen, než se roztrhl, mně prořezal maso téměř až ke kostem.

„Co zde stojíte a díváte se na mne?“ osopil jsem se na ně. „Ještě jste nerozuměli, co jsem řekl? Santer okradl Pidu! Rychle na koně! Přiveďte ho zpět!“

Nikdo však neuposlechl. Byl jsem bez sebe a křičel jsem stále, až konečně přišel jeden, který byl rozumnější než ostatní, totiž Jedno Péro. Odstrčil bojovníky, přišel ke mně a tázal se, co se stalo. Řekl jsem mu to.

„Mluvící papír tedy nyní patřil Pidovi?“ dotazoval se zbytečně.

„Ovšem, ovšem! Vždyť jsi seděl u toho, když mu byl přidělen!“

„A víš určitě, že s ním Santer uprchl a že se nechce vrátit?“

„Ano, ano!“

„Musíme se otázat Tanguy, co se má stát, neboť on je náčelník.“

„Zeptejte se ho, zeptejte! Ale neztraťte čas, nýbrž jednejte rychle, rychle!“

Stále však otálel, neboť spatřil řemen, který jsem přetrhl a který ležel nyní na zemi; sehnul se pro něj, prohlížel si jej, vrtěl hlavou a tázal se nejblíže stojícího rudocha:

„To je řemen, který roztrhl?“

„Ano.“

„Uff, uff! Ano, on je Shatterhand! A tento muž musí zemřít! Proč není rudým bojovníkem, Kiowou, proč je bledou tváří?“

Nyní teprve odešel a vzal s sebou řemen; ostatní, kromě mých strážců, ho pomalu následovali.

Čekal jsem s napětím, se sžírající netrpělivostí na to, kdy vypukne pronásledování zloděje. Ale nic se nedělo! Za chvíli se život vesnice octl opět v dosavadních klidných kolejích. Byl bych téměř zuřil. Požádal jsem strážce, aby se otázali, co se bude dít. Nesměli však ode mne odejít. Přivolali jiného, od něhož jsem se dozvěděl, že Tangua pronásledování nedovolil; na mluvících papírech prý vůbec nezáleží, neboť Pida je neumí ani přečíst, ani je nedovede upotřebit.

Dovedete si představit mé rozčilení, mou zlost – ne, nejen zlost, nýbrž vztek, zuřivost. Skřípal jsem zuby, až strážci ke mně starostlivě vzhlíželi, a zamýšlel jsem se již opět utrhnout přes bolesti, které mně to působilo. Vztekem jsem téměř sténal. Ale co to mohlo prospět? Nic, vůbec nic. Musel jsem se oddat osudu. To jsem konečně uznal a vnutil jsem se do zdánlivého klidu. Teď bylo nutné, abych použil první příležitosti k útěku, i kdyby byly překážky sebevětší. To jsem si pevně umínil.

Tak minuly asi tři hodiny, a pak jsem zaslechl volání ženského hlasu. Předtím jsem sice zpozoroval, že Tmavý Vlas vyšla ze stanu a někam odešla, ale víc jsem si toho nevšiml. Nyní hlasitě křičela, a úprkem se vracela, zmizela ve vchodu stanu, a vyšla opět se svým otcem, který, také hlasitě křičel a běžel s ní pryč. Všichni, kdo byli nablízku, běželi za nimi. Jistě se něco přihodilo, něco velmi důležitého! Snad se to týkalo krádeže papíru.

Netrvalo dlouho, když přiběhl Jedno Péro přímo k místu, kde jsem stál u stromu, a volal již zdálky na mne:

„Old Shatterhand rozumí všemu. Je též lékařem?“

„Ano,“ odpověděl jsem v naději, že budu zaveden k nemocnému, neboť mne v tom případě museli odvázat.

„Umíš tedy léčit nemocné?“

„Ano.“

„Ale mrtvé vzkřísit nedovedeš?“

„Je někdo mrtev? Kdo je to?“

„Má dcera.“

„Tvá dcera? Tmavý Vlas?“ otázal jsem se polekaně.

„Ne, nýbrž její sestra, squaw mladého náčelníka Pidy. Leží spoutána na zemi a nehýbá se. Medicinman ji prohlédl a řekl, že zemřela, určitě zabita Santerem, zlodějem mluvících papírů. Chce jít Old Shatterhand se mnou a vrátit jí život?“

„Zaveďte mne k ní!“

Odvázali mne, a vedli mne se spoutanýma rukama a nadlouho spoutanýma nohama vesnicí ke stanu Pidy. Že jsem ten stan a jeho podobu nyní poznal, mně bylo nadmíru milé, protože v něm, jak jsem věděl, byly uloženy mé pušky. Prostranství se hemžilo rudými muži, ženami a dětmi, kteří utvořili uličku, abych mohl projít.

Vešel jsem s Jedním Pérem do stanu, kde Tmavý Vlas a jakýsi starý, ošklivý muž seděli na zemi vedle domněle mrtvé; tento člověk byl medicinman. Když mne uviděl vcházet, vstali oba. Jediným pohledem jsem přehlédl celý prostor. Ah, tam vlevo leželo v koutě mé sedlo s pokrývkou, a na jedné z vedlejších tyčí visely mé revolvery, a nad nimi Bowieho nůž! Ty předměty zde byly, protože vlastník stanu se měl nyní stát jejich majitelem. Každý pochopí, jak jsem byl rád!

„Old Shatterhand ať si prohlédne mrtvou, zda je možné ji opět vzkřísit!“ prosil Jedno Péro.

Pokleknuv, ohledal jsem ji spoutanýma rukama. Teprve po delší době jsem poznal, že krev v ní dosud koluje. Otec i sestra na mne upírali oči s úzkostlivým napětím.

„Je mrtvá a nikdo nedokáže mrtvou vzkřísit!“ prohlásil medicinman.

„Old Shatterhand to dokáže!“ tvrdil jsem.

„Ty to dovedeš? Skutečně?“ zvolal Jedno Péro kvapně a radostně.

„Vzbuď ji, ó, vzbuď ji!“ prosila Tmavý Vlas, a položila mně obě ruce na ramena.

„Ano, mohu to udělat a udělám to,“ opětoval jsem; „ale má-li se jí vrátit život, nesmí být kromě mne u mrtvé nikdo.“

„Tedy máme vyjít ven?“ tázal se otec.

„Ano.“

„Uff! Víš, co žádáš?“

„Co?“ tázal jsem se, ačkoliv jsem to dobře věděl.

„Zde jsou tvé zbraně. Dostaneš-li je do rukou, budeš volný. Slíbíš mně, že se jich nedotkneš?“

Je pochopitelné, jak zatěžko mně bylo odpovědět. Nožem jsem mohl rozříznout pouta. Kdybych měl revolvery a pušky, byl bych rád viděl člověka, který by se na mne odvážil! Ale ne! Mohlo dojít k boji, kterému jsem se chtěl vyhnout, a kromě toho se mi příčilo, abych použil bezvědomí ženy k takovému účelu. Na rozprostřené kůži jsem spatřil ležet různé nástroje, jehly a kleště, a mezi tím i dva nebo tři nožíky, jakých používají Indiánky k párání silných, pevných kožených nití.

Ty nožíky bývají velmi ostré. Potřeboval jsem k svému osvobození takový nožík. Proto jsem klidně odpověděl:

„Slibuji to. Abyste si byli jisti, můžete si vzít zbraně ven!“

„Ne, to není potřeba. To, co slíbí Old Shatterhand, též věrně dodrží. Ale to ještě nepostačí.“

„Co ještě?“

„Ty bys mohl, být odvázán od stromu, a utéct i beze zbraní. Slíbíš mně, že to nyní neuděláš?“

„Ano.“

„Že se opět vrátíš ke stromu smrti a tam se dáš přivázat?“

„Mé slovo na to!“

„Pojďte tedy ven! Old Shatterhand není lhář jako Santer; můžeme mu důvěřovat.“

Když opustil stan a já se v něm octl sám, bylo prvním mým činem schovat si jeden z oněch nožíků do zapnutého rukávu své košile; pak jsem se teprve začal zabývat ženou.

Její muž byl na lovu. Santer toho využil a vnikl dovnitř. Od té doby uplynula již delší doba, a ona zde dosud ležela v bezvědomí. To nemohla být mdloba, způsobená leknutím, nýbrž omráčení. Sáhl jsem jí proto na hlavu a ucítil jsem, že má na lebce bouli. Když jsem tu bouli stiskl, bolestně žena vzdychla. Tiskl jsem opět a opět, až otevřela oči a pohlédla na mne, nejprve strnule a bezmyšlenkovitě; pak však vydechla mé jméno – „Old Shatterhand.“

„Znáš mne?“ tázal jsem se.

„Ano.“

„Vzpamatuj se! Neomdlévej již, jinak zůstaneš mrtvá! Co se stalo?“

Má hrozba, že by zůstala mrtvá, měla dobrý účinek. S námahou a s mým přispěním usedla, položila ruce na bolavou hlavu a pravila:

„Byla jsem sama; vešel dovnitř a žádal medicínu; já mu ji nedala; najednou mne udeřil.“

„Kde byla medicína? Je pryč?“

Pohlédla na jednu z tyčí a zvolala ulekaně, mdlým hlasem:

„Uff! Je pryč! Vzal ji! Když mne udeřil, upadla jsem; a víc nevím nic.“

Teprve nyní jsem si vzpomněl, že Pida včera řekl, že papíry jsou pečlivě uschovány v medicíně. A dnes, když Santer odjížděl, chlubil se, že ji má i s obsahem. Pidovi tedy byla ukradena medicína – nenahraditelná to ztráta. Aby jí opět nabyl, musel zloděje hned pronásledovat.

„Jsi nyní dosti silná? Neomdlíš?“ tázal jsem se.

„Neomdlím,“ prohlásila. „Tys mně vrátil život; děkuji ti.“

Pak jsem vstal a odhrnul vchod do stanu. Otec i sestra stáli nablízku, opodál obyvatelé vesnice.

„Pojďte dovnitř!“ vyzval jsem je. „Mrtvá ožila.“

Nelze vylíčit, jakou radost ta slova způsobila. Otec i dcera a také všichni ostatní Kiowové byli přesvědčeni, že jsem učinil skutečný div. Neměl jsem důvod, proč bych jim odporoval. Ovšem že jsem nedoporučil nic jiného, nežli obklady, a ukázal jsem jim, jak se přikládají.

Tak velký jako radost, byl i jejich vztek nad zmizením medicíny. Spěchali to oznámit Tanguovi, který za zlodějem hned vyslal četu bojovníků, a pro Pidu několik poslů. Mne Jedno Péro opět zavedl ke stromu, kde mne uvázali. Překypoval chválou a díkem, ovšem čistě indiánským způsobem.

„My ti nyní připravíme muka ještě větší, než jsme dříve zamýšleli,“ ujišťoval mne. „Ještě nikdy nevytrpěl člověk tolik, kolik ty vytrpíš, aby ses ve věčných lovištích stal největší a nejvyšší bledou tváří ze všech, jimž tam bude dovoleno vstoupit.“

„Děkuji!“ myslel jsem si; nahlas jsem však řekl:

„Kdybyste byli Santera hned pronásledovali, když jsem o to žádal, byl by již ve vašich rukou; nyní však nepochybně unikne!“

„My ho chytíme! Jeho stopa jistě zůstala zřetelná!“

„Ano, kdybych já se za ním mohl pustit!“

„Vždyť můžeš!“

„Já? Jsem zajat a spoután!“

„Dovolíme ti odjet s Pidou, slíbíš-li, že se s ním opět vrátíš, a že se necháš mučit. Řekni, zda to učiníš!“

„Ne. Mám-li již zemřít, ať se tak stane co nejdříve; já se toho sotva mohu dočkat.“

„Ano, ty jsi hrdina; to vím, a slyším to opět, neboť taková slova může vyslovit jen hrdina. My všichni litujeme, že nejsi Kiowa!“

Odešel, a já nebyl tak bezohledný, abych mu řekl, že jeho žal v mém bezcitném srdci nenalézá ohlas. Vždyť jsem měl úmysl opustit příští noc všechny své obdivovatele, a to, aniž bych se s nimi byl rozloučil!

Pida byl zakrátko nalezen a přihnal se na uštvaném koni do vesnice. Jeho první cesta vedla do stanu, druhá k otci, pak přišel ke mně. Zdál se být na první pohled klidný, ale jistě se velmi přemáhal, aby ukryl svoje rozčilení.

„Old Shatterhand vzkřísil moji squaw, kterou miluji, a zachránil ji před smrtí,“ řekl, „děkuji mu za to. Ví všechno, co se přihodilo?“

„Ano. Jak se daří tvé squaw?“

„Hlava ji bolí, ale voda působí dobře. Brzy bude úplně zdráva. Zato má duše je nemocná a neuzdraví se, dokud nenabudu opět své medicíny.“

„Proč jste nedbali mých výstrah?“

„Old Shatterhand má vždy pravdu. Kdyby ho naši bojovníci dnes uposlechli a hned pronásledovali zloděje, byl by nyní již opět zde.“

„Pida ho bude pronásledovat?“

„Ano. Musím spěchat a přišel jsem k tobě, abych se rozloučil. Tvá smrt bude opět odložena, ačkoliv bys rád zemřel co nejdřív, jak to řekl Jedno Péro. Musíš počkat, až se opět vrátím!“

„Rád to udělám.“

To jsem mínil nanejvýš upřímně; on však tomu rozuměl svým způsobem a potěšil mne:

„Není dobré, máme-li tak dlouho smrt před očima, ale já jsem rozkázal, aby ti ta doba co nejlépe uplynula. Ještě lépe by pro tebe bylo, kdybys učinil to, co jsem ti přišel navrhnout.“

„Co je to?“

„Chceš jet se mnou?“

„Ano.“

„Uff! To je dobře, neboť v tom případě zloděje jistě chytíme! Hned tě odvážu a dám ti tvé zbraně.“

„Počkej, ještě ne. Mám podmínku.“

„Řekni ji.“

„Že pojedu jako svobodný muž.“

„Uff! To není možné!“

„Zůstanu tedy zde.“

„Vždyť budeš volný, dokud s námi pojedeš; pak se však se mnou vrátíš a staneš se opět naším zajatcem. Nežádáme nic jiného, než abys nám slíbil, že cestou neuprchneš.“

„Vy mne tedy vezmete s sebou jen proto, že mně nemůže uniknout žádná stopa? Ne! Zůstanu zde. Jako stopař se Old Shatterhand nedá upotřebit!“

„Nerozmyslíš si to?“

„Ne.“

„Rozvaž si to! Je možné, že my zloděje medicíny sami nechytíme.“

„Mně neujde, budu-li ho chtít dostat. Každý ať se snaží sám získat to, co mu bylo ukradeno.“

Neporozuměl mi, zavrtěl zklamaně hlavou a ujišťoval mne:

„Byl bych tě s sebou vzal rád, abych ti dokázal svou vděčnost za vzkříšení své squaw. Nemohu za to, že nechceš.“

„Chceš-li mně skutečně prokázat vděčnost, můžeš mně splnit přání.“

„Pověz je!“

„Mám domněnku, týkající se tří bledých tváří, které přijely se Santerem. Kde jsou?“

„Nyní ještě ve svém stanu.“

„Volní?“

„Ne. Jsou spoutáni. Byli společníky zloděje medicíny.“

„Ale oni jsou nevinní!“

„To oni také říkají; ale Santer je nyní naším nepřítelem, a přátelé mého nepřítele jsou mými nepřáteli. Budou uvázáni u stromu smrti a zemřou s tebou.“

„A já ti říkám, že o Santerově činu nic nevěděli!“

„Po tom se neptám! Měli tě poslouchat! Vím, že jsi je varoval.“

„Pida, mladý, udatný a šlechetný náčelník Kiowů, ať poslouchá, co mu řeknu: mám zemřít mučednickou smrtí a neprosil jsem za sebe; za ně však prosím.“

„Uff! Jak zní tvá prosba?“

„Pusť je na svobodu!“

„Mám je propustit s jejich koňmi i zbraněmi? Jak je to možné?“

„Pusť je pro svou squaw, kterou, jak jsi řekl, máš velmi rád!“

Tu se ode mne odvrátil; v jeho nitru zuřil boj; pak na mne opět pohlédl a řekl:

„Old Shatterhand není jako ostatní bledé tváře, není jako jiní lidé. Je nepochopitelný! Kdyby prosil za sebe, byli bychom snad ochotni poskytnout mu příležitost, aby unikl smrti, byl by směl zápasit s našimi nejsilnějšími a nejudatnějšími bojovníky o svůj život. On však nechce mít nic darováno a prosí za jiné!“

„To dělám a opětuji znovu tu prosbu.“

„Nuže dobře, budou propuštěni, ale jen za jedné podmínky.“

„Jaké?“

„Tobě nyní již nebude nic, vůbec nic darováno! Za zachránění mé ženy nesmíš již nic požadovat. Jsme vyrovnáni.“

„Dobře! Úplně vyrovnáni!“

„Tedy je propustím. Ale zahanbím je. Neuvěřili ti; nechť přijdou sem a poděkují ti! Howgh!“

Odešel, a já jej spatřil vcházet do stanu jeho otce, jemuž musel oznámit, co mně přislíbil. Zakrátko opět vyšel a zmizel mezi stromy. Když se vrátil, následovali jej tři běloši na koních. Poslal je ke mně, sám však již nepřišel.

Payne, Clay a Summer přijížděli ke mně, tváříce se jako ubozí hříšníci.

„Sir,“ pravil první, „dozvěděli jsme se, co se stalo. Je to něco tak hrozného, jestliže se ztratí starý medicinový váček?“

„Vaše otázka jen potvrzuje mé dosavadní mínění, že nemáte o Divokém západě ani potuchy. Ztratit medicínu je to nejhroznější, co se může indiánskému bojovníkovi stát.“

„Well! Proto Pida tak zuřil a proto nás dal spoutat! Jestliže Santera chytí, povede se mu špatně!“

„Ten si to také zasloužil! Uznáváte nyní, že vás chtěl jen oklamat?“

„Nás? Je nám něco po medicíně, s kterou zmizel?“

„Velice mnoho! Neboť v medicinovém váčku se skrývají papíry, které by tak rád měl.“

„A v jakém styku jsou papíry s vámi?“

„Obsahují přesný popis místa, kde jsou ukryty nuggety!“

„All devils! Je to pravda?“

„Sure!“

„Nemýlíte se?“

„Ne. – Já je četl.“

„Vy tedy to místo rovněž znáte?“

„Ano.“

„Povězte nám je, sir, sdělte nám je! Pojedeme za Santerem a sebereme mu zlato před nosem!“

„Na to nejste ti praví chlapíci, a pak, vy jste mně dosud nevěřili a nemusíte mně ani nyní věřit. Santer vás jen najal jako psy, kteří mu měli pomoci vyhledat zlaťáčky; pak by vás byl postřílel. Nyní vás však může postrádat a není mu také třeba, aby vás umlčel, neboť ví, že vás rudoši budou mít za jeho společníky a podle toho s vámi zatočí.“

„Thunder! Máme tedy za svůj život děkovat jen vám? Pida to aspoň řekl.“

„Bude tomu asi tak! Bylo vám souzeno zemřít se mnou u mučednického kůlu.“

„A vy jste nás zachránil? Spíš než sebe samotného? Povězte, co bude s vámi?“

„Budu umučen, nic víc.“

„K smrti?“

„Yes.“

„To je nám líto, srdečně líto, sir! Mohli bychom vám snad něčím pomoci?“

„Děkuji, Mr Payne. Pro mne je všechna pomoc marná. Odjeďte klidně, a dostanete-li se zase mezi lidi, můžete jim jen vyprávět, že Old Shatterhand již nežije, nýbrž že zemřel u Kiowů na mučednickém kůlu.“

„Smutné poselství, po čertech smutné! Přál bych si, abych mohl o vás vypravovat něco lepšího.“

„To by se bylo stalo, kdybyste mne nebyli obelhali. Zavinili jste moji smrt, která bude ukrutná, děsná. Tuto výčitku vám dělám a přeji vám, aby vás budila uprostřed noci. A teď se kliďte odtud!“

Nevěděl rozpaky, co odpovědět; Clay a Summer, kteří ještě slova nepromluvili, to věděli tím méně, a proto se rozhodli, že nejlépe bude odjet. Přímo mně nepoděkoval žádný z nich, odškodnili mne však tím, že se při odchodu na mne lítostivě ohlédli.

Ještě ani nezmizeli za obzorem, když odjížděl i Pida, ten se však na mne ani neohlédl, a to vším právem: byli jsme vyrovnáni. Domníval se, že mne při svém návratu najde zde ještě v poutech, já však byl přesvědčen, že jej spatřím, setrvá-li na Santerově stopě, buď u Rio Pecos anebo dále u Sierry Rita.

Když mně Tmavý Vlas v poledne přinesla jídlo a já se jí dotazoval na zdraví její sestry, dozvěděl jsem se, že bolesti se zmírnily, a že je téměř již nepociťuje. To dobré děvče mně přineslo tolik masa, že jsem je všechno nemohl sníst, a než se zase vzdálila, lítostivě na mne pohlédla. Pozoroval jsem, že má něco na srdci, že však se to ostýchá bez vyzvání říci. Proto jsem ji povzbudil:

„Má mladá sestra mně chce něco říci. Rád bych to poznal.“

„Old Shatterhand jednal nesprávně,“ odpověděla ostýchavě.

„Proč?“

„Že nejel s Pidou.“

„Neměl jsem k tomu důvod.“

„Velký bílý lovec měl k tomu dost důvodů. Čestné je zemřít bez hlesnutí na mučednickém kůlu, ale Tmavý Vlas si myslí, že čestný život je přece jen lepší.“

„Ano, ale já se měl opět vrátit do zajetí, abych zde zemřel.“

„To Pida musel žádat, ale snad by se věc byla změnila. Snad by byl Old Shatterhandovi dovolil, aby se stal jeho přítelem a bratrem a aby s ním vykouřil dýmku míru.“

„Ano, a přítele a bratra, s nímž jsme kouřili kalumet, nenecháme zemřít u mučednického kůlu. Tak to asi myslíš?“

„Ano.“

„Máš pravdu, ale já mám též pravdu. Ty by sis zajisté přála, abych zůstal naživu?“

„Velmi,“ přiznala upřímně. „Ty jsi zachránil mé sestře život!“

„Neměj tedy o mne starosti! Old Shatterhand vždy ví, co dělá!“

Najednou pohleděla zamyšleně dolů před sebe, pak úkosem na strážce a učinila rukou netrpělivý pohyb. Rozuměl jsem jí. Přála si, aby se mnou mohla promluvit o útěku, ale nesměla. Když opět vzhlédla ke mně vzhůru, kývl jsem na ni s úsměvem a řekl jí:

„Oko mé mladé sestry je průhledné a jasné. Old Shatterhand jím vidí až do srdce a zná její myšlenky.“

„Že by je skutečně znal?“

„Ano, a brzy se splní!“

„Kéž by se stalo, jak pravíš. Tmavý Vlas se zaraduje.“

Ta krátká rozmluva ulevila jejímu srdci a zvýšila její odvahu. Při večeři se odvážila ještě víc. V tu dobu již hořely ohně; jinak bylo mezi stromy temno. Protože mně jednotlivé kousky masa podávala nožem, stála u mne velmi blízko. Tu mně šlápla významně na nohu, aby obrátila mou pozornost ke slovům, která chtěla pronést, a tázala se:

„Old Shatterhandovi zbývá již jen několik soust a on bude nasycen. Chce ještě něco jiného? Opatřím mu to.“

Strážci těm slovům nepřikládali důležitost; já však věděl, co tím ona míní. Měl jsem jí dát odpověď, týkající se předem jídla, měl jsem však při tom označit předmět, který jsem potřeboval k umožnění svého útěku; chtěla mi jej „opatřit“, jak řekla. Odpověděl jsem:

„Moje sestra je velmi dobrá, já jí děkuji. Jsem sytý a mám vše, co potřebuji. Jak se daří squaw mladého náčelníka Kiowů?“

„Bolest mizí, avšak vodu si ještě přikládá.“

„To je dobře. Potřebuje ošetření. Kdo je u ní?“

„Já.“

„I dnes večer?“

„Ano.“

„I v noci u ní musí někdo být.“

„Zůstanu u ní až do rána.“

Její hlas se chvěl; porozuměla mně.

„Až do rána? Pak se opět spatříme.“

„Ano, pak se opět spatříme!“

Odešla. Dvojsmysl naší řeči strážcům unikl.

Musel jsem do Pidova stanu pro své věci. Po dnešní naší rozmluvě jsem byl přesvědčen, že tam bude Tmavý Vlas a že mne bude očekávat; to mne těšilo, ale vzbudilo to ve mně i oprávněné pochybnosti.

Kdybych své věci, které tam byly uloženy, odnesl za přítomnosti obou sester, očekávaly je příštího rána jistě trpké výčitky. Aby mne neprozradily, byly nuceny chovat se tiše, a jejich povinnost přece přikazovala, aby volaly o pomoc. Jak tomu odpomoci? Jen tím, že se dají dobrovolně spoutat. Po mém odchodu mohly pak křičet do sytosti, a dotazovány mohly říci, že jsem se náhle objevil ve stanu a omráčil je pěstí. Tomu Kiowové jistě uvěří, protože mne v tom ohledu dobře znali. Zdali je sestra Tmavého Vlasu též srozuměna, o tom jsem vůbec nepochyboval. Vždyť mne pokládala za svého zachránce.

Ještě jedna myšlenka mne zaměstnávala; byla tam ještě moje opakovačka? Ne, neboť Pida cenu té pušky znal a vzal ji zajisté s sebou. Neuměl s ní však zacházet a byl by si dal nejprve zacházení s ní vysvětlit. Co bylo správné, to či ono? Musel jsem vyčkat. Vzal-li ji s sebou, pak bylo samozřejmé, že jsem se musel nejprve zmocnit pušky a pak teprve Santera.

Nyní přivedl Jedno Péro nové strážce. Byl vážný, ale přívětivý, a odvázal mne sám, poněvadž se domníval, že jiní nebudou mít ohled k ranám na mých rukou. Lehl jsem si pak mezi čtyři kůly a vytáhl při tom pravou rukou, aniž to kdo zpozoroval, z levého rukávu nožík. Pak jsem nastavil levou ruku k spoutání. Když se to bylo stalo a ruka měla být přivázána ke kůlu, trhl jsem sebou, jako by mě řemen způsobil bolest, a přitáhl jsem ji, jak se děje v bolestech, kvapným pohybem k ústům. Přitom jsem vsunul pravou rukou ostří mezi ohbí ruky a řemen, který jsem téměř rozřízl.

„Dej pozor!“ osopil se Jedno Péro na rudocha, který mne poutal. „Ty ses dotkl jeho rány. Old Shatterhand má být mučen později, ne již teď!“

V té chvíli jsem upustil nožík a zapamatoval si místo, kde ležel a kde jsem na něj později mohl rukou dosáhnout. Pak mně byla přivázána i pravá ruka, po níž přišly na řadu i nohy. Opět jsem dostal dvě pokrývky, právě jako včera, jednu pod hlavu a druhou mne přikryli. Když se to stalo, učinil Jedno Péro ještě velmi vítanou poznámku:

„Jindy snad ano, ale dnes nebude naprosto možné, aby Old Shatterhand uprchl. S takovými ranami na ohbí rukou řemen neroztrhne.“

Po těch slovech se vzdálil a strážci si dřepli u mých nohou.

Jsou lidé, kteří před důležitými událostmi neumějí své rozčilení ovládnout; já byl však klidný, klidnější, než kdy jindy. Minula hodina a pak ještě jedna; všechny ohně uhasly, kromě onoho, který planul před náčelníkovým stanem. Také se ochladilo a moji strážci stáhli kolena k tělu. To byla však velmi nepříjemná poloha, a proto brzy ulehli, odvrátivše se hlavou ode mne. Nastala rozhodná chvíle. Volné, ale mocné trhnutí – a levý, téměř rozříznutý řemen se roztrhl; jedna ruka byla volná. Nyní jsem se obrátil na pravou stranu, natáhl jsem levou ruku pod pokrývku až k pravé a rozřízl řemen i na této. Obě ruce byly volné! Nyní jsem se již cítil na svobodě.

Nyní k nohám! Ale jak? Abych se dostal rukama k nohám, musel jsem nejen usednout, nýbrž i posunout se dolů; pak bych se však byl octl těsně u hlav obou Indiánů. Bděli? Pohnul jsem sebou několikrát; zůstali tiše ležet. Spali snad?

Ať tomu bylo jakkoliv; lépe jednat rychleji než zvolna! Odhrnul jsem pokrývku, usedl a posunul se dolů. Opravdu, strážci spali! Dva rychlé řezy a byl jsem volný; dvě rovněž tak rychlé rány pěstí do jejich hlav a strážci byli omráčeni. Spoutal jsem je čtyřmi rozřezanými řemeny, uřízl jsem dva kusy pokrývky a vrazil je strážcům do úst, aby nemohli křičet. Můj kůň byl dnes opět nablízku.

Nyní jsem povstal a natáhl své končetiny. Jak blaze mně při tom bylo! Když mé končetiny opět nabyly části své dřívější ohebnosti, lehl jsem opět na zem a lezl odtud, od stromu ke stromu, od stanu k stanu. Nic se ve vesnici nehýbalo a já dorazil šťastně ke stanu mladého náčelníka. Již jsem zamýšlel tiše odsunout vchod do stanu, když jsem po levé straně zaslechl šelest. Naslouchal jsem. Blížily se tiché kroky a někdo zůstal tři kroky přede mnou stát.

„Tmavý Vlas!“ řekl jsem tiše.

„Old Shatterhand!“ odpověděla.

Povstal jsem a otázal se:

„Ty nejsi uvnitř ve stanu? Proč?“

„Není tam nikdo, abychom nebyly v podezření. Moje sestra je nemocná; já ji musím ošetřovat, a proto jsem ji odvedla do stanu svého otce.“

Ó, ženská lest!

„Ale mé zbraně jsou dosud zde?“ tázal jsem se.

„Ano, tak jako ve dne.“

„To jsem viděl. A pušky?“

„Pod Pidovým ložem. Má Old Shatterhand koně?“

„Očekává mne. Tys se mnou jednala tak dobře, jak se ti mám odvděčit?“

„Vrátíš se snad někdy?“

„Doufám; pak přivedu s sebou Pidu, který bude mým přítelem a bratrem.“

„Pojedeš za ním?“

„Ano. Setkám se s ním.“

„Pak mu neříkej o mně nic. Nikdo, kromě mé sestry, se nesmí dozvědět, co jsem udělala.“

„Ty bys byla udělala ještě víc; vím to. Podej mně svoji ruku, abych ti poděkoval!“

Podala mně ji.

„Kéž se tvůj útěk úplně zdaří! Musím odejít; sestra má o mne starost.“

Než jsem tomu mohl zabránit, políbila mou ruku a zmizela. Stál jsem a naslouchal jejím krokům. To dobré, rudé dítě!

Pak jsem vešel do stanu a tápal jsem nejprve k lůžku. Pod ním ležely zabaleny v pokrývce pušky. Vytáhl jsem je a zavěsil na ramena. Nůž a revolvery byly zde, i sedlo s brašnami. Neuplynulo ani pět minut a já opustil stan a vrátil se zpět ke stromu smrti, abych osedlal koně. Když se tak stalo, sehnul jsem se k strážcům; byli již při vědomí.

„Bojovníci Kiowů nemají štěstí s Old Shatterhandem,“ řekl jsem jim přidušeným hlasem. „Oni jej nespatří nikdy u mučednického kůlu. Jedu za Pidou, abych mu pomohl chytit Santera, a budu s ním jednat jako s přítelem a bratrem. Možná, že se s ním vrátím zpátky. Sdělte to Tanguovi; ať nemá starost o svého syna, já jej budu chránit. Synové a dcery Kiowů ke mně byli přívětiví; vyřiďte jim můj dík a že jim to nikdy nezapomenu. Howgh!“

Uchopil jsem svého železňáka za uzdu, odvedl jsem ho, neboť jsem nechtěl jet, abych nikoho nevzbudil. Až když jsem byl dost daleko, skočil jsem do sedla, které mne podle názoru Kiowů již nikdy nemělo nést, a jel jsem na jih do prérie.

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ U Tmavé vody

Má cesta vedla na jih, ačkoliv jsem v noční temnotě neviděl stopy Santera a jej pronásledujících Kiowů. Nebylo však vůbec třeba, abych je viděl, a neměl jsem vůbec úmysl řídit se podle nich. Věděl jsem, že Santer jel k Rio Pecos – a to mně postačilo.

Kdo mně řekl, že jel tím směrem? Vinnetouova závěť.

V té závěti se vyskytovaly, aspoň jak dalece jsem ji četl, tři výrazy v apačské řeči. Jednomu z nich, Indelče-čil, Santer rozuměl; Tse-čoš a Deklil-to mu byly cizí. A i kdyby i smysl těch slov znal, nevěděl, kde lze nalézt Medvědí skálu a Tmavou vodu. Ležely daleko v Sierra Rita, kde jsem byl s Vinnetouem jen jednou. My sami jsme dali skále a vodě ona jména, která tedy nikdo neznal kromě mne a obou Apačů, kteří nás tehdy doprovázeli; ti byli nyní již staří a nevyšli z puebla u Rio Pecos. Santer musel tedy k nim.

Kdo mu však řekne, že musí k nim, právě k nim? Každý Apač, jehož se otáže na Deklil-to a Tse-čoš. Celý kmen znal ta jména a věděl, co jsme tam zažili; s námi však tam byli jen oni dva Apači. Že se Santer bude dotazovat, bylo jisté, jinak nemohl nalézt ono místo; a dotazovat se mohl jen Apačů, kteří jej zajisté odkázali do puebla.

Ale mezi Apači byli někteří, kdo jej znali jako Vinnetouova nepřítele, vraha Inču-čuny a Nšo-či. Mohl se i v tom případě odvážit do puebla?

Proč ne? Takový člověk, jako je on, se odváží kvůli zlatu všeho. Mohl se i vymluvit. Právě ukradená závěť ho mohla zachránit a mohla mu posloužit za legitimaci, protože byla opatřena Vinnetouovým totemem.

Můj úmysl byl, abych dorazil do puebla dřív než on a varoval Apače. Musí se ho hned zmocnit. To bylo nejlepší, co jsem mohl udělat, tím spíš, protože můj kůň byl dobrý běžec, takže nebylo těžké Santera předstihnout. Ten plán mne též zbavil obtíží, spojených s hledáním stop.

Bohužel, stihlo mne neštěstí. Můj kůň začal druhý den kulhat, aniž jsem mohl vypátrat proč. Teprve třetí den jsem zpozoroval na jeho noze zánět, zaviněný dlouhým trnem, který jsem mu pak vytáhl. To náš pochod velmi zdrželo, a já si byl už jistý, že Santera nejen nepředstihnu, nýbrž že zůstanu za ním pozadu.

Dříve než jsem dorazil k Rio Pecos, klusal jsem po neúrodné savaně, když tu se přede mnou objevili dva jezdci, jedoucí směrem ke mně. Byli to Indiáni. Poněvadž jsem byl sám, pokračovali ve své cestě. Když jsme se k sobě přiblížili, zamával jeden z nich puškou, a vykřiknuv mé jméno, hnal se mně tryskem vstříc. Byl to Yato ka (Rychlá Noha), apačský bojovník, kterého jsem znal; druhého jsem dosud nikdy neviděl. Když jsme si vyměnili pozdravy, tázal jsem se:

„Moji bratři nejsou ani na válečném tažení, ani na lovu, jak vidím. Kam míří?“

„Nahoru na sever do hor Gros Ventre, abychom uctili hrob Vinnetoua, svého náčelníka,“ odpověděl Yato ka.

„Víte tedy, že zemřel?“

„Dozvěděli jsme se to před málo dny; a tu se pozvedlo velké kvílení na všech horách a ve všech údolích.“

„Je mým bratřím známo, že jsem byl při smrti náčelníka?“

„Ano. Old Shatterhand nám to bude vyprávět a stane se naším vůdcem, až budeme mstít smrt nejslavnějšího z Apačů.“

„O tom si ještě promluvíme. Vy dva jste se zajisté sami nevydali na tak dalekou cestu?“

„Ne, vyjeli jsme jako zvědové napřed, protože před nedávnem Komančové vyhrabali své válečné sekery. Ostatní se ubírají za námi.“

„Kolik bojovníků?“

„Pětkrát deset.“

„Kdo je vede?“

„Til lata, který byl k tomu zvolen.“

„Znám jej. Je nejlepší ze všech, kteří se k tomu hodí. Viděli jste cizí jezdce?“

„Jednoho.“

„Kdy?“

„Včera. Byla to bledá tvář, která se dotazovala na Tse-čoš. Odkázali jsme ji do puebla k Yato intovi.“

„Uff! Toho muže hledám. Je to vrah Inču-čuny; chci se ho zmocnit.“

„Uff, uff!“ zvolali oba, leknutím jako by strnuli.

„Vrah! My jsme to nevěděli! Nezadrželi jsme ho.“

„To nevadí. Postačí, že jste jej viděli. Ve své jízdě nemůžete teď pokračovat, nýbrž se musíte vrátit. Později vás zavedu do hor Gros Ventre. Pojďte!“

Pobídl jsem koně a jel dál.

Za několik hodin jsme dorazili k Rio Pecos, přebrodili řeku a pokračovali na druhém břehu v cestě. Přitom jsem vypravoval Apačům o svém setkání se Santerem na Nugget-tsilu a o událostech ve vesnici Kiowů.

„Pida, mladý náčelník, jel tedy za uprchlým vrahem?“ tázal se Yato ka.

„Ano.“

„Sám?“

„Sledoval tlupu bojovníků, kterou již dříve vyslal jeho otec, a zajisté ji brzy dohonil.“

„Víš, jak je ta tlupa silná?“

„Viděl jsem je odjíždět a počítal jsem je; bylo to deset mužů; s Pidou je jich tedy jedenáct.“

„Tak málo?“

„K stíhání jediného uprchlíka je jedenáct mužů spíš mnoho než málo.“

„Uff! Synové Apačů zažijí velkou radost, neboť zajmeme Pidu a jeho bojovníky a přivážeme je k mučednickým kůlům!“

„Ne!“ odvětil jsem krátce.

„Ne? Myslíš, že nám uniknou? Vrah Santer jel do našeho puebla a oni jeli za ním, aby jej chytili; přijedou tedy také k našemu pueblu a padnou nám do rukou.“

„O tom jsem přesvědčen i já; ale u kůlu nezemřou.“

„Ne? Jsou přece našimi nepřáteli, a tys měl být umučen u jejich kůlu.“

„Oni se mnou jednali dobře a Pida byl vždy ve svém srdci mým přítelem!“

„Uff!“ zvolal udiveně. „Old Shatterhand je dosud tím podivným bojovníkem, jakým býval vždy: on své nepřátele bere do ochrany. Bude s tím však srozuměn Til lata?“

„Jistě!“

„Uvaž, že on byl vždy statečný bojovník a že se nyní stal náčelníkem. Ta hodnost jej nutí, aby dokázal, že je jí hoden. Nesmí mít se žádným nepřítelem slitování!“

„Nejsem i já náčelníkem Apačů?“

„Ano, Old Shatterhand je naším náčelníkem.“

„Zda jsem se nestal mnohem dříve náčelníkem než on?“

„Mnoho sluncí dříve.“

„Pak mne musí vyslechnout. Padnou-li mu Kiowové do rukou, neublíží jim, protože já to chci!“

Byl by snad ještě něco namítal, ale naše pozornost byla nyní zaujata stopou, která přicházela z levé strany mělkým místem řeky a pak vedla směrem, kterým jsme se museli vydat podél pravého břehu Rio Pecos. Slezli jsme z koní, abychom ji ohledali; lidé, kteří ji zanechali, jeli husím pochodem, aby se nevědělo, kolik jich bylo, což se dělá tehdy, je-li opatrnost na místě. Cítili patrně, že jsou v nepřátelské zemi, a já proto předpokládal, že je před námi Pida se svými Kiowy, ačkoliv jsem nemohl určit, kolik jezdců zde jelo.

Zakrátko jsme dorazili na místo, kde se zastavili a při tom se rozptýlili; podařilo se mi zjistit jedenáct koní. Nemýlil jsem se tedy a tázal jsem se Yato ky:

„Vaši bojovníci přijedou sem po řece vzhůru?“

„Ano, srazí se s Kiowy, kterých je jen jedenáct, kdežto Apačů je pětkrát deset.“

„Jak daleko jsou odtud vaši lidé?“

„Když ses s námi setkal, byli za námi půl dne jízdy.“

„A jak je patrné ze stop Kiowů, jsou tito sotva půl hodiny před námi. Musíme si pospíšit, abychom je dohonili dříve, než se srazí s Apači. Jeďme rychleji!“

Popohnal jsem koně do trysku, neboť srážka obou tlup, které jsem chtěl spřátelit, se mohla přihodit každou chvíli. Pida si zasloužil, abych se ho zastal.

Zakrátko zahnula řeka nalevo, což patrně bylo Kiowům známo, neboť ji nesledovali, nýbrž jeli přímo, aby oblouk přeřízli.

Učinili jsme totéž a spatřili je zakrátko na rovině před sebou, jak ujíždějí na jih, kůň ve stopě předchozího koně. Nepozorovali nás, protože se nikdo z nich neohlédl.

Tu se pojednou zastavili; zarazili se a obrátili koně, aby co nejrychleji jeli zpět. Vtom nás též zpozorovali, na okamžik opět zastavili a pokračovali pak v zpátečním pochodu.

„Proč se vracejí?“ tázal se Yato ka.

„Zpozorovali vaše bojovníky a poznali, že ti jsou v přesile. My jsme jen tři, a proto myslí, že se nás nemusí bát.“

„Ano, tam přicházejí Apačové. Vidíš je tam v dálce? Viděli Kiowy, neboť přijíždějí tryskem – pronásledují je.“

„Jeďte jim vstříc a sdělte Til latovi, aby zastavil, dokud k němu nepřijdu!“

„Proč nechceš jet s námi?“

„Musím promluvit s Pidou. Kupředu! Rychle!“

Uposlechli mého vyzvání, kdežto já zahnul vlevo, kde nás Kiowové chtěli objet. Byli dosud příliš daleko, než aby mne poznali; nyní však, když jsem jel k nim, zpozorovali, kdo jsem. Pida ze sebe vyrazil pronikavý výkřik úleku a popohnal koně k rychlejšímu běhu; já však řídil svého koně tak, že mně nemohl uniknout. Pak jsem na něj zvolal:

„Pida ať se zastaví, neboť ho budu chránit!“

Přes zděšení, které při pohledu na mě jevil, se zdálo, že přece jen má ke mně důvěru, neboť zarazil koně a rozkázal svým lidem, aby se zastavili. Protože byl před nimi, dojeli až k němu. I při sebeovládání, kterého je každý rudý bojovník v každém postavení schopen, jsem viděl, když jsem se k němu přiblížil, že jej to stálo velké přemáhání, aby potlačil dojem, kterým na něj působil můj zjev. Jeho lidem se to podařilo ještě méně.

„Old Shatterhand!“ zvolal. „Old Shatterhand je na svobodě? Kdo tě pustil?“

„Nikdo,“ odpověděl jsem. „Já se sám osvobodil.“

„Uff, uff, uff! Vždyť to nebylo možné!“

„Pro mne ano. Věděl jsem, že se zachráním; proto jsem nejel s tebou; proto jsem od tebe nechtěl žádný dar a proto jsem ti řekl, aby si každý opatřil sám to, co mu bylo ukradeno. Nemusíš se mne lekat. Jsem tvůj přítel a postarám se, aby ti Apačové neublížili.“

„Uff! Skutečně to učiníš?“

„Ano. Mé slovo na to.“

„Věřím, říká-li to Old Shatterhand.“

„To můžeš, a klidně. Pohleď zpět! Tam vzadu stojí Apačové, jimž jsem vyslal vstříc oba své druhy. Slezli z koní, aby vyčkali, až k nim přijedu. Viděli jste Santerovu stopu?“

„Ano; ale nemohli jsme ho dohonit.“

„Chce jet do puebla Apačů.“

„To jsme tušili, neboť jsme viděli směr jeho stopy a sledovali jsme ji.“

„Byla to velká odvaha. Setkání s Apači by vám bylo přineslo smrt!“

„To jsme věděli; ale Pida se musel odvážit riskovat život, aby nabyl opět své medicíny. Chtěli jsme vyčkat poblíž puebla, až by se nám podařilo Santera chytit.“

„To bude nyní snazší, protože od vás odvrátím nebezpečí. Ale já vás jen tehdy budu moci chránit, staneš-li se mým bratrem. Slez z koně! Vykouříme spolu dýmku míru!“

„Uff! Má Old Shatterhand, bojovník, jemuž se podařilo beze vší pomoci uniknout z našeho zajetí, Pidu za způsobilého, aby se stal jeho přítelem a bratrem?“

„Ano. Pospěš si, aby se bojovníci Apačů nestali netrpělivými!“

Slezli jsme z koní a kouřili podle předepsaného způsobu z dýmky, a pak jsem Pidu vyzval, aby tam zůstal a čekal na můj pokyn. Sám jsem skočil na koně a jel k Apačům, jimž Yato ka oznámil, kde jsme se setkali a jaké jsou mé nynější úmysly. Stáli zde v polokruhu kolem Til laty, a každý držel svého koně za uzdu.

Znal jsem toho Apače dobře. Byl to velmi ctižádostivý muž, mně však byl vždy přátelsky nakloněn, a doufal jsem, že nenarazím na odpor, pokud se týče Pidy. Podal jsem mu ruku, pozdravil jsem ho několika přívětivými slovy a dodal jsem:

„Old Shatterhand přichází sám a bez Vinnetoua, náčelníka Apačů. Moji rudí bratři jsou dychtiví, aby slyšeli o smrti nejslavnějšího bojovníka, a já jim to také sdělím; předem však musím s nimi promluvit o Kiowech.“

„Vím, co Old Shatterhand žádá; Yato ka mně to řekl,“ odpověděl Til lata.

„A jaký je tvůj názor?“

„Old Shatterhand je náčelníkem Apačů, kteří ctí jeho vůli. Deset bojovníků Kiowů nechť se hned vrátí zpět do své vesnice, aniž se zde zdrží; v tom případě jim neublížíme.“

„A Pida, jejich mladý náčelník?“

„Viděl jsem, že Old Shatterhand s ním kouřil dýmku míru. Ať jede s námi a je naším hostem, dokud si to budeš přát, ale pak se opět stane naším nepřítelem.“

„Dobře, jsem s tím srozuměn. Til lata se brzy stane velkým a moudrým náčelníkem Apačů… Moji bratři se se mnou vrátí, aby se zmocnili vraha Inču-čuny a jeho dcery. Až se tak stane, zavedu je k hrobu Vinnetoua, mrtvého náčelníka. Howgh!“

„Howgh!“ odpověděl Til lata, a položil k utvrzení toho ujednání svou ruku do mé ruky.

Pak jsem přivolal Pidu, který Til latovy podmínky přijal a poslal své bojovníky domů. Pak jsme se hnali opět po břehu Rio Pecos dolů, a teprve večer jsme se utábořili.

Protože jsme byli na území Apačů, mohli jsme rozdělat oheň. Leželi jsme pak kolem něj, jedli jsme, a přitom jsem podrobně vyprávěl o Vinnetouově smrti. Má zpráva zanechala v posluchačích hluboký dojem, a oni seděli ještě dlouho do noci u ohně a vzpomínali na život a činy svého obdivuhodného náčelníka. Já se přitom octl v náladě, jako bych byl ještě jednou Vinnetouovu smrt prožil, a když již ostatní spali, bděl jsem ještě dlouho, aniž jsem našel klid. Myslel jsem na jeho závěť a na zlato, o němž v ní byla řeč. Pak se mně o tom zlatě zdálo. Byl to hrozný sen. Lesklý kov se nebetyčně kupil na pokraji hluboké propasti, a Santer jej házel do hlubiny. Nechtěl jsem to dopustit, chtěl jsem to zlato zachránit, a zápasil jsem s ním, aniž jsem ho mohl přemoci. Tu se pohnula pod námi půda; uskočil jsem, a Santer se zřítil i se vším zlatem do zející propasti. Probudil jsem se v moři potu. Sen je sen; ale po celý další den jsem se nedovedl ubránit pocitu, že ten sen nebyl obyčejným snem. A přece jej bylo možno zcela snadno vysvětlit.

Jeli jsme velmi rychle a zastavili jsme v poledne jen nakrátko, abychom nepřišli pozdě do puebla, neboť se tam Santer jistě dlouho nezdržel.

Pozdě odpoledne jsme již byli nablízku puebla. Vpravo stál pomník, zbudovaný Klekí-petrovi, a kříž čněl dosud nad ním. Vlevo bylo pobřeží Rio Pecos, kde jsem musel plavat o život. Jak často jsme zde stávali s Vinnetouem a hovořili o oněch zlých dnech!

Pak jsme zahnuli vlevo do vedlejšího údolí a spatřili před sebou pueblo, kde jsem kdysi poznal Vinnetoua a všechny jeho nejbližší. Byl podvečer, a kouř, který z různých poschodí stavby vystupoval, svědčil o tom, že si obyvatelé připravují večeři. Viděli nás, jak přicházíme, ale přesto přiložil Til lata ruce k ústům a mocně zvolal:

„Old Shatterhand přichází, Old Shatterhand! Bojovníci Apačů, pospěšte ho uvítat!“

Ozval se velký křik od poschodí k poschodí. Byly spuštěny žebříkovité schody, a když jsme slezli z koní a stoupali vzhůru, natahovala se sta velkých i malých rukou, aby mne uvítaly – smutné uvítání, neboť dnes poprvé jsem přišel bez Vinnetoua, jemuž bylo souzeno, aby toto své zamilované místo již nikdy nespatřil.

Jak již jsem dříve poznamenal, bylo pueblo obydleno jen malou částí kmene; byli zde jen ti, kdo byli Vinnetouovu srdci nejbližší, a proto si lze představit, jakým množstvím otázek jsem byl hned zasypán. Já je však všechny odmítl a nejprve jsem se dotazoval:

„Je zde Yato inta? Musím s ním mluvit.“

„Je ve svém obydlí,“ odpověděli mně. „Přivedeme ti ho.“

„Ne; on je starý a slabý. Půjdu k němu sám.“

Tak mne zavedli do malé, do skály vytesané místnosti, kde seděl stařec. Když mne spatřil, radostně se ulekl a započal hned dlouhou řeč, kterou jsem rychle přerušil otázkou:

„Řekneš mně to později, můj starý rudý bratře! Byla zde cizí bledá tvář?“

„Ano,“ odpověděl.

„Kdy?“

„Včera.“

„Pověděl ten muž své jméno?“

„Ne. Řekl, že mu to Vinnetou zakázal.“

„Je pryč?“

„Ano.“

„Jak dlouho zde byl?“

„Po dobu, kterou bledé tváře nazývají hodina.“

„Chtěl jít k tobě?“

„Ano, dal se ke mně přivést a ukázal mně kůži s Vinnetouovým totemem, jehož poslední rozkaz má vykonat.“

„Co chtěl od tebe?“

„Popis jezera, které jste nazvali Deklil-to.“

„Popsal jsi mu je?“

„Musel jsem, neboť tak rozkázal Vinnetou.“

„Popsal jsi krajinu podrobně?“

„Cestu odtud tam a též i krajinu.“

„Les, skálu, vodopád?“

„Všechno.“

„Také cestu na převislý kámen?“

„I tu. Má duše byla občerstvena, že jsem s ním mohl mluvit o místech, kde jsem byl s Old Shatterhandem a Vinnetouem, náčelníkem Apačů, který nás opustil a odešel do věčných lovišť. Brzy se tam s ním shledám.“

Ten starý muž nezasloužil výtky; uposlechl jen totem milovaného náčelníka. Otázal jsem se ještě:

„Byl kůň bledé tváře velmi unaven?“

„Vůbec ne. Když odjížděl, bystře klusal.“

„Jedl zde bílý muž?“

„Ano, ale ne mnoho, neboť mu k tomu nezbýval čas. Žádal vlákna na zápalnou šňůru.“

„Ah! Dostal nějaká?“

„Ano.“

„K čemu potřebuje šňůru?“

„To neřekl. I střelný prach jsme mu museli dát, velmi mnoho prachu.“

„K střílení?“

„Ne, nýbrž k trhání.“

„Viděl jsi, kam uschoval totem?“

„Do medicinového váčku, a tomu se Yato inta divil, neboť ví, že bledé tváře nemají medicíny.“

„Uff!“ zvolal Pida, stojící vedle mne. „Ještě ji má! Je to moje medicína, kterou mně ukradl!“

„Ukradl?“ ulekl se Yato inta. „Byl ten muž zloděj?“

„Ještě víc než zloděj!“

„Není možná, vždyť měl Vinnetouův totem!“

„I ten ukradl. Byl to Santer, který zavraždil Inču-čunu a Nšo-či!“

Starý ustrnul jako socha. Ponechali jsme ho jeho zděšení a odešli jsme.

Nepodařilo se nám tedy zmocnit se Santera; dokonce jsme se k němu ani nepřiblížili. To nebylo příjemné, a proto Til lata navrhl:

„Zde nezůstaneme, ihned odjedeme. Možná, že ho dohoníme, než dorazí k Tmavé vodě.“

„Domníváš se, že můžeme jet bez odpočinku? Ovšem, máme jasnou noc a můžeme jet i v noci.“

„Mně není třeba odpočívat!“

„A Pidovi?“

„Já si neodpočinu tehdy, dokud nebudu mít svou medicínu,“ odpověděl mladý Kiowa.

„Dobře, najíme se tedy a vezmeme si pak nové koně. Svého železňáka nechám zde. I mne to žene kupředu. Okolnost, že Santer vzal s sebou prach a zápalnou šňůru, znamená, že zamýšlí něco trhat, a to by nám mohlo všechno zmařit. Musíme si pospíšit!“

Obyvatelé puebla nás žádali, abychom zůstali; vždyť jsem jim měl vypravovat o Vinnetouovi, o jeho posledních okamžicích a o jeho smrti. Já je odkázal až na dobu našeho návratu; a s tím se museli spokojit. Již za dvě hodiny po našem příchodu jsme odtud odjížděli na čerstvých koních, opatřeni bohatými zásobami; já, Til lata, Pida a dvacet Apačů. Takového průvodu se domáhal Til lata, ačkoliv jsme ho ke své ochraně nepotřebovali, neboť země, jíž jsme se museli ubírat, patřila příbuzným Apačů – Mimbreňos, od nichž jsme nemuseli očekávat nepřátelství.

Abychom se dostali z puebla k jezeru Tmavé vody, bylo nutno urazit cestu nejméně šedesáti zeměpisných mil, a to velmi obtížnou částí skalnaté krajiny. Počítal-li jsem denně pět mil, bylo to mnoho; bylo proto zapotřebí dvanáct dní.

Hledat Santerovu stopu nám ani nenapadlo; tím bychom jen zbytečně mařili čas. Jeli jsme prostě cestou, kterou jsem poznal na svých cestách s Vinnetouem, a soudil jsem, že i Santer tudy jel, protože mu Yato inta nemohl jinou cestu vůbec popsat. Jestliže od ní odbočil, bylo to jen v náš prospěch.

Cestou se nepřihodilo nic, co bych zde měl uvést, až teprve jedenáctého dne jsme se setkali s lidmi. Přijížděli nám vstříc dva rudoši, otec a syn, z nichž prvního jsem znal. Byl to Mimbreňo, jenž nás kdysi opatřil masem. I on mne poznal, zastavil koně a radostně zvolal:

„Old Shatterhand! Ty žiješ, ty nejsi mrtev, nezemřel jsi?“

„Kdo říká, že jsem zemřel?“

„Slyšel jsem, že jsi byl zastřelen Siouxy!“

„Kdo to řekl?“ tázal jsem se.

„Bledá tvář, která nám vypravovala, jakým způsobem velký Old Shatterhand a slavný Vinnetou přišli o život. Musel jsem mu to uvěřit, neboť měl Vinnetouův totem i jeho medicínu.“

„Přesto to byla lež, neboť vidíš, že jsem živ.“

„Tedy snad ani Vinnetou nezemřel?“

„Vinnetou je, bohužel mrtev. Jak jsi se sešel s tím bělochem?“

„V našem ležení. Chtěl vyměnit svého unaveného koně a vzít si k Deklil-to průvodce. Bylo to zajisté nepravé jméno, a on tím mínil vodu, která se u nás nazývá Šiš-tu (Černé jezero). Nabídl mně Vinnetouovu medicínu a já svolil; dal jsem mu čerstvého koně a zavedl jej se svým synem k Šiš-tu, které ihned poznal; je to prý místo, které hledá.“

„On tě obelhal. Máš tu medicínu?“

„Ano, mám.“

„Ukaž nám ji!“

Vyňal ji ze sedlové brašny. Pida radostně vykřikl a sáhl po ní. Mimbreňo ji nechtěl vydat a nastal krátký spor, který jsem zakončil krátkým vysvětlením:

„Tato medicína patří zde mladému náčelníkovi Kiowů. Vinnetou ji neměl nikdy v rukou.“

„Můj bílý bratr se mýlí, to není možné!“ zvolal Mimbreňo.

„Vím to určitě.“

„Vždyť jsem jen kvůli této drahocenné medicíně konal dalekou cestu a dal mu svého nejlepšího koně!“

„On potřeboval lepšího koně, protože tušil za sebou nás, a řekl ti velkou lež, aby tě donutil k výměně.“

„Kdyby to neřekl Old Shatterhand, nevěřil bych tomu. Musím medicinu vydat?“

„Ano.“

„Dobře! Ale pak se vrátím a vezmu lháři život!“

„Pojď tedy s námi, neboť i my žádáme jeho život.“

Byl s tím srozuměn. Když jsme mu krátce oznámili, kdo byl Santer a co měl na svědomí, oklamaný Indián litoval, že byl vrahovi výměnou koně nápomocný, neboť Santer, poněvadž měl dobrého průvodce, byl nyní opět daleko před námi.

Pida byl nanejvýš šťasten, že má zase svou medicinu, a to úplně neporušenou. On účelu své jízdy dosáhl; dosáhnu ho i já?

Nazítří jsme dorazili k jezeru, ale teprve až večer, když již nebylo mnoho co podniknout. Utábořili jsme se tiše pod stromy a nezapálili oheň, abychom se Santerovi neprozradili. On Mimbreňovi neřekl, co zde hledá, a hned po příchodu k jezeru ho donutil, aby se vrátil.

Naše cesta vedla od Rio Pecos přes jihozápadní výběžek Nového Mexika, a s Mimbreni jsme se setkali v Arizoně, kde se území Gileňů stýká s územím Mimbreňů. I Gileňové jsou Apači. Tyto krajiny jsou většinou pusté a smutné. Skály a nic než skály, kámen a nic než kámen! Ale tam, kde je voda, je i bohatá vegetace, která však nesahá daleko za břehy řečišť. Slunce spálí všechno, co voda nestačí stále a rychle zavlažovat. Lesů je zde velmi málo.

Tam však, kde jsme se nyní octli, činila příroda výjimku.

Byla to údolní kotlina, v níž proudilo několik pramenů, které naplnily dno kotliny a utvořily tak jezero, jehož odtok vedl na jih, kdežto my nyní byli na východním břehu. Hustě lesem porostlé stěny údolí stoupaly vysoko vzhůru a dodávaly hlubokému jezeru onoho tmavého zbarvení, které nás inspirovalo k tomu, nazvat je Tmavá voda. I Mimbreňové, jak jsme včera zjistili, je nazývali Černým jezerem. Severní stěna byla nejvyšší. Z ní vystupovala v podobě šípu holá skála, vyčnívající přímo nad vodu. Za ní se shromažďovaly vody mnohem vyššího a lesnatějšího vrcholu a prorvaly si jeho kamením odtok, jímž se řítily z výše jednoho sta stop dolů do jezera. To byla Padající voda ve Vinnetouově závěti. Právě nad tím vodopádem bylo v kamení vidět jeskyni, k níž jsme se tehdy nemohli dostat, ale jejíž vchod Vinnetou nepochybně nalezl. A opět nad jeskyní vyčnívala nejvyšší část skály jako ochranná střecha jež měla nepochybně ohromnou váhu, takže vzbuzovala obdiv, že se již dávno nezřítila do hlubiny.

Vpravo od skály a úzce k ní přiléhající byla druhá skála, na níž jsme tehdy skolili grizzlyho. Proto ji Vinnetou nazval Tse-čoš – Medvědí skála. Tolik na vysvětlenou.

Přicházelo rozhodnutí, a proto jsem spal jen málo. Sotva se rozbřesklo jitro, vydali jsme se hledat Santerovy stopy. Nenašli jsme je. Proto jsem se rozhodl, že vylezu nahoru, kde nyní on zajisté byl. Vzal jsem s sebou jen Til latu a Pidu. Stoupali jsme podél borového lesa vzhůru, až jsme se octli na Medvědí skále. „Tam slezeš z koně a vyšplháš se – –“ dále jsem při čtení závěti nedošel. Kam jsem se měl vyšplhat? Půda byla velmi strmá, ale šlo to výš a výš, až jsme se octli stranou pod jeskyní. Dále jsme pojednou nemohli. Byla-li zde nějaká cesta, tedy jsme ji minuli, protože jsem neměl Vinnetouův popis. Právě jsem se chtěl vrátit, když padla rána, a koule udeřila vedle mne do kamení. A zároveň se ozval shora hlas:

„Old Shatterhand je opět na svobodě! Domníval jsem se, že mám za sebou jen Kiowy. Táhni do pekel!“

Třeskla druhá rána, ale ani ta mne nezasáhla. Pohlédl jsem vzhůru, a spatřil jsem Santera stát na okraji jeskyně.

„Chceš si jít pro Vinnetouovu závěť a vyzvednout si poklad?“ vysmíval se. „Přicházíš pozdě. Jsem zde a již jsem zapálil šňůru. Nedostaneš nic, vůbec nic, a bláznivé odkazy a dary si vezmu také.“

Opět se zasmál a pak pokračoval:

„Jak pozoruji, neznáš sem cestu. Ani ne tu, která na druhé straně vede opět dolů. Tudy odnesu zlato, aniž mně v tom můžete zabránit. Konali jste sem cestu nadarmo! Tentokrát jsem vítězem já, chachacha!“

Co se dalo dělat? Byl nahoře u pokladu a my za ním nemohli. Možná, že bychom cestu ještě našli, ale pak tam jistě již nebude; vždyť mluvil o druhé cestě. Nebylo vyhnutí, musel jsem mu poslat kouli. Bylo těžké z našeho místa střílet vzhůru; ani on nemohl dobře střílet. Proto jsem sestoupil o něco níž, šikmo dolů a sňal jsem z ramene henryovku.

„Hoho, ten pes chce střílet!“ zvolal Santer. „To tady jde špatně. Postavím se ti vhodněji.“

Zmizel, avšak zakrátko se opět objevil vysoko na plošině. Tam se postavil dopředu, téměř až na pokraj; zmocňovala se mne téměř závrať. Držel v ruce něco bílého.

„Pohleď sem vzhůru!“ křičel. „Tady je závěť. Znám ji už nazpaměť a nepotřebuji ji. Jezero tam dole ať ji pohltí; ty ji nedostaneš.“

Roztrhal listy a hodil cáry do vzduchu; útržky vířily zvolna dolů a padaly do vody. Pro mne tak drahocenná Vinnetouova slova! To, co jsem pocítil, nebyla zlost a také ne vztek; pocítil jsem však, že ve mně všechno vře.

„Lotře,“ zařval jsem nahoru. „Poslouchej mne jen okamžik!“

Ozval se silný, temný výbuch, z hory vyrazil kouř – a jako strčena neviditelnou obrovskou pěsti se skála skláněla hloub a hloub…

„Ano! Já tě rád slyším!“ odpověděl.

„Inču-čuna ti posílá pozdrav!“

„Děkuji!“

„Nšo-či též!“

„Děkuji, děkuji!“

„A ve jménu Vinnetoua ti posílám tuto kouli. Děkovat nemusíš!“

Tentokrát jsem k líci přiložil medvědobijku. Rána byla bezpečnější – a střílel jsem, abych ho jistě zasáhl. Mířívám vždy jen okamžik, a nyní – – co to bylo? Třásla se má ruka?

Nebo se třásl Santer? Či kolísala skála? Nemohl jsem mířit a svěsil jsem pušku, abych viděl oběma očima.

Můj Bože, skála se kymácela sem tam; ozval se silný, temný výbuch, z hory vyrazil kouř, a jako strčena neviditelnou obrovskou pěstí skláněla se, od jeskyně počínaje, skála zvolna hlouběji a hlouběji, na vrcholu se Santerem, který mával rukama ve vzduchu a křičel; potom, když skála pozbyla rovnováhu, rachotila a hřměla skalní hmota dolů do hlubiny, do jezera. Nahoře na místě kde se utrhla, kroužil ještě kouř v lehkých obláčcích.

Stál jsem zde – němý, zděšený!

„Uff!“ zvolal Pida. „Velký Duch ho odsoudil a strhl pod ním skálu!“

Til lata ukázal dolů na pěnící se vodu jezera, které mělo v té chvíli vzezření ohromného vřícího kotle, a byl přes svou bronzovou pleť bledý až po uši; pravil:

„Zlý Duch ho stáhl dolů do vřící vody a vydá ho až po skončení všech věcí. Je prokletý!“

Nechtěl a nemohl jsem nic říci. Můj sen! Zlato dole v propasti! A Santerův konec! Ještě v poslední chvíli jsem byl ušetřen poslat mu kouli; odsoudil se sám, či vlastně on sám na sobě vykonal rozsudek vyšší moci. Stal se svým vlastním katem, neboť sám zapálil zápalnou šňůru.

Dole jsme viděli živé posunky Apačů, stojících na jezerním břehu. Oba náčelníci spěchali dolů, aby spatřili nějaké památky po Santerovi. Marná námaha! Santera svrhla skaliska do vody a pohřbila, zazdila ho na dně jezera.

Mne, jinak dost silného člověka, kterého nic nemohlo přivést z rovnováhy, se zmocnila mdloba; musel jsem usednout. Dostával jsem závrať, musel jsem zavřít oči, a přesto jsem stále viděl řítící se skálu před sebou a slyšel Santerovo volání o pomoc.

Jak se to stalo? Jistě jen následkem Vinnetouovy opatrnosti. Mně by se to nebylo stalo! Popis úkrytu a přípravných kroků byl jím snad sestaven tak, že jsem mu mohl porozumět jen já, jiný ne. Založil podkop, který každý nepovolaný musel z nedorozumění zapálit, aby zničil sebe samotného. Ale co bylo se zlatem? Bylo dosud nahoře, nebo leželo na dně Tmavé vody, zakryto lidskému zraku tunami skály navěky?

A kdyby i tam dole leželo, mne to nebolelo; že však byly poslední řádky mého mrtvého rudého bratra roztrhány a rozptýleny, to byla ztráta, jakou jsem dosud nepocítil.

Vzpomínka na to mně dodala okamžitě ztracené síly. Vyskočil jsem ze země, lezl jsem co nejrychleji dolů, neboť jsem mohl snad ještě zachránit několik kousků. Ano, tam uprostřed jezera se cosi bělalo. Shodil jsem ze sebe šaty, skočil jsem do vody a plaval k tomu; ano, byl to kousek papíru.

Plaval jsem všemi směry a našel ještě tři jiné zbytky. Položil jsem je pak na slunce, aby oschly, a když se tak stalo, pokusil jsem se o rozluštění promočených a rozplizlých písmen; souvislost v tom ovšem nebyla. Po dlouhé námaze jsem četl:

„…obdrží polovici… protože chudoba… roztrhnout skálu… křesťan… rozdělit… žádnou pomstu – – –“

To bylo všechno, tedy téměř nic, a přece dost, aby bylo možné rozluštit část obsahu. Ty drobné kousky papíru mám v uctivosti uschovány dodnes.

Později, když jsem opět nabyl duševní rovnováhy, pátrali jsme dál. Oddíl Apačů byl vyslán kolem jezera, aby našli Santerova koně; jistě, že zde někde byl a bylo nutné, aby byl nalezen, jinak by zahynul. Ostatní stoupali s námi nahoru, aby nám pomohli hledat cestu k jeskyni, která však již neexistovala. Hledali jsme marně několik hodin, až jsem si pak všechno to, co jsem vyčetl ze zbytků závěti, ještě jednou slovo od slova vyložil. Poslední věta, kterou jsem četl, zněla: „Tam slezeš z koně a vyšplháš se – – –“ Najednou mně napadlo slovo „šplhat“. Šplhá se sice na strmý vrch, ale obyčejně se toho slova užívá v jiném smyslu. Mělo by se to zde snad týkat stromu? Rozhlédl jsem se, a tu jsem ovšem spatřil dost silnou a vysokou borovici, která stála blízko skály, byla šikmo k ní nakloněna a opírala svou korunu až o její okraj. Zde to dozajista bylo! Vyšplhal jsem se vzhůru. Okraj byl širší, nežli se zdola dalo předpokládat; vystoupil jsem na něj a ubíral se po něm kolem rohu. Ano! To byla pravá cesta! Viděl jsem asi tři lokty před sebou širokou a lehce schůdnou stezku, která po zadní části skály zvolna stoupala a nyní končila tam, kde se skála ulomila, tedy na její nové plošině. Stál jsem zde v pustém chaosu větších a menších kamenů, rozeznal jsem však zcela zřejmě i dno zničené jeskyně. Nebylo-li zlato skryto pod jeskyní, nýbrž v jejích stěnách anebo ještě výš – pak leželo nyní v jezeře.

Zavolal jsem nahoru Apače, aby mně pomohli hledat. Obrátili jsme každý kámen a každý kamínek, nenašli jsme však nic, ani znamení, ani stopy. Byli jsme zde všichni lidé, kteří se naučili myslet a byli uvyklí z nejmenších znamení usuzovat; zde však bylo přemýšlení marné a všechen ostrovtip zbytečný. Když jsme se k večeru opět octli u jezera, abychom tam přenocovali, vraceli se právě Apači, vyslaní za Santerovým koněm: nalezli jej. Prohledal jsem jeho sedlové brašny – nebylo v nich nic.

Zůstali jsme u Temné vody celé čtyři dny a vynaložili jsme všechen svůj ostrovtip. Jsem přesvědčen, že bychom zlato byli nalezli, kdyby bylo ještě nahoře anebo ve skále. Leželo však dole v hlubině u toho, který je skoro nalezl a byl s ním potom pohřben. Vrátili jsme se bezvýsledně zpět do puebla u Rio Pecos, a nabyli konečně aspoň jistoty, že Inču-čuna a Nšo-či jsou pomstěni…

Tak zmizela Vinnetouova závěť. A právě tak, jako zmizela ona, zmizel i její pisatel a zmizí celý rudý národ – bohatě sice nadaný, aniž však mohl dosáhnout účelu svého života a aniž směl vyplnit vznešený úkol, daný mu Stvořitelem. Jako cáry závěti, rozptýlené ve vzduchu, tak dnes neklidně a cárovitě bloudí a vznáší se rudý muž po dalekých rovinách, které mu kdysi náležely…

Ale kdo se mezi horami Gros Ventre u Metsur Creeku zastaví u Apačova hrobu, ten řekne: „Zde leží pohřben Vinnetou, rudý, ale velký muž!“ A až jednou poslední cár jeho závěti zetlí mezi houštím a vodou, pak bude snad stát před savanami a v horách Západu nová, spravedlivě smýšlející generace, a ta řekne: „Zde odpočívá rudý národ; nestal se velkým, protože se velkým stát nesměl!“

Slovo k čtenářům

„Vinnetou“ vyvolal pravou záplavu listů a lístků, které mně docházejí. Plynou stále, a zdá se, že nebudou mít konce. Jaké je to množství dohadů a otázek! Kdo je může všechny zodpovědět! Prosím o strpení.

Ano, o strpení, neboť si dovolím prozradit čtenářům, jejichž zájem, ano i lásku si Vinnetou získal, že budu o tomto nejlepším ze svých přátel vyprávět ještě velmi často. Pro tuto knihu jsem vybral jen několik důležitých událostí z bohaté řady dějů, které jsem po jeho boku za čtrnáct let prožil. Myslím – snad k čtenářově radosti – že celkem budu moci napsat o Vinnetouovi asi tucet svazků.

Zatím ještě toto: slíbil jsem sice Apačům, že po návratu od Tmavé vody je zavedu do pohoří Gros Ventre k hrobu velikého náčelníka, ale pro příliš pokročilou dobu se nedalo o této cestě ani mluvit. Minula již polovina prosince a vydat se na dva zimní měsíce – tolik času bychom byli přinejmenším potřebovali – daleko do nejdivočejších a nehostinných končin Skalistých hor, by bylo přímo šílenstvím. Čtenář mé knihy „Vánoce“ si udělá představu o potížích, které by nás v pohoří v zimě očekávaly.

Upokojil jsem netrpělivce; odkázal jsem je na jaro, a slíbil kmeni, že s nimi zůstanu do té doby v pueblu, z čehož měli všichni velikou radost.

Jízdu k Vinnetouovu hrobu jsme na jaře skutečně vykonali. Trvalo měsíc, než jsme dojeli k Metsur Creeku, a to v pravý čas, abychom pomohli osadníkům nového Helldorf-Settlementu odrazit nájezd Ogallallů. Ukázalo se, že jejich touhou nebyla ani tak kořist v osadě, jako spíš náčelníkova stříbrná puška, o níž se vědělo, že je s ním pohřbena. Odvolal jsem se na jeho odkaz, vyňal jsem ji se svolením Apačů z hrobu a vzal si ji později s sebou do vlasti jako nejvzácnější památku na svého mrtvého bratra (Lze ji vidět v Mayově muzeu v Radebeulu u Drážďan).

O zaměstnání až do odjezdu k Vinnetouovu hrobu nebyla nouze. Samé smuteční slavnosti, obsahem a rozsahem přiměřené významu největšího náčelníka apačských kmenů, zabraly řadu týdnů. Kromě toho jsem musel vynaložit všechen svůj vliv, aby se Vinnetouovým nástupcem stal muž, který by chtěl a mohl aspoň částečně jít ve šlépějích mého velkodušného a mírumilovného rudého bratra. Volba padla na Til latu, který přes své jméno – Til lata znamená v řeči Apačů tolik co Krvavá Ruka – byl umírněný a moudrý muž. Ze všech, kteří pro hodnost náčelníka přicházeli v úvahu, byl aspoň nejméně zatížen nenávistí rudého plemene proti bělochům jakožto dědičnému nepříteli a lupičům země.

Uhájí-li si také vliv na všechny apačské kmeny, onen vliv, který měl Vinnetou jako nejvyšší náčelník, byla ovšem otázka. Dějiny apačských kmenů, bohužel, ukazují, že tomu tak nebylo. Jednotlivé kmeny ztratily ponenáhlu pocit sounáležitosti, který jim byl pracně Vinnetouem vštípen, a vyčerpávaly se krvavými, neprospěšnými válkami s bledými tvářemi. Jména náčelníků Cochise, Victorio, Ulzana, ale zvláště Geronimo z kmene Chiricahua jsou zapsána, bohužel, jen krvavým písmem v dějinách jihozápadní části Spojených států amerických.

Apačova závěť, kterou jsem vykopal na Nugget-tsilu, je ztracená, rozvátá do všech světových stran. Ale ani náčelníkova duchovního dědictví se nikdo neujal. Nikdo z jeho následníků a soukmenovců neměl jeho velikost ani odvahu uplatnit neústupně vůli k míru a proto také – mírem zvítězit.

Nikdo? Vskutku?

Snad přece.

Neklamou-li mne všechny příznaky, snad to, co ještě budu moci vyprávět, podá důkaz, že rudý národ konečně, konečně se snad začíná hýbat, konečně si začíná uvědomovat sám sebe, a že tedy snad již vyřčený krutý ortel bude, nebo smí být zmírněn a opraven (Přání autora, žhavě milujícího pronásledovaný rudý lid, bylo otcem této myšlenky. Přeceňoval však ony příznaky a jistě by se do duše rmoutil, kdyby se byl dožil našich dnů. (K. May zemřel r. 1912.) (Pozn. př.) ). A čím více vzpomínám a vyprávím, tím výše vyrůstá před mým duševním zrakem ten, kterého jsem popsal a zamiloval si jako nejlepšího zástupce jeho národa; tím svěžejšího života nabývá jeho postava, ačkoliv jsem mu u Metsur Creeku musel ustlat studený hrob: postava nejšlechetnějšího Indiána,

VINNETOUA, NÁČELNÍKA APAČŮ.

INTERMEZZO Ve vile „Shatterhand“

Byl pěkný, teplý den. Země voněla jarem. Záplava slunečních paprsků padala na můj stůl a rozjasňovala vše kolem. Čeho je ještě třeba k dobré práci?

Z přízemí zazněl zvonek až ke mně. Jistě dopolední pošta!

Šťastný člověče! – napadlo mi jen tak mimochodem a pero se na okamžik zastavilo v běhu po papíru. Žena přijímá a vyřizuje za tebe všechno, žena, Drahoušek, stará se o tebe a láskyplně pečuje o tvé dobro. Pročítá, prohlíží a třídí dopisy, lístky a tiskopisy, všechnu tu spoustu, která denně dochází poštou. Roztřídí a předloží ti jen to, co je opravdu důležité.

Drahoušek? Inu, to je láskyplná lichotka, jak se v každé rodině vytvoří. A tak jí říkám Drahoušku nebo Srdíčko. Kdysi ve svých povídkách jsem psal o vesnici, kde v chudé chaloupce žije Drahoušek se svou matkou. Jejich osudy mi tak přirostly k srdci, že nebylo ani divu, že ono jméno pomalu přešlo na mou ženu.

Přízemí našeho domu je jejím královstvím, zatímco má pracovna je v poschodí. Dole vládne má žena jako neúnavná domácí víla, přijímá návštěvy čtenářů, jichž denně přibývá, neboť kdybych měl s každým návštěvníkem pohovořit sám – ačkoliv bych to ze srdce rád udělal! – nezbyl by mi vůbec čas k práci.

Tak tomu bylo i dnes. Když bylo všechno vyřízeno, zůstaly dvě věci, které jí na první pohled připadaly pozoruhodné, proto je dala stranou. Byl to dopis z Ameriky a jakýsi odborný list pro studium antropologie. V listě byl modrou tužkou zaškrtnut dlouhý článek. Nápis zněl:

VYMÍRÁNÍ INDIÁNSKÉHO NÁRODA V AMERICE A JEHO NÁSILNÉ POTLAČOVÁNÍ BĚLOCHY A ČÍŇANY

Požádal jsem Drahouška, aby mi článek přečetla; měl jsem právě trochu času. Autorem stati byl známý, dokonce vynikající univerzitní profesor. Musím přiznat, že všechno, co v něm řekl o Indiánech, bylo správné a spravedlivé; byl bych mu za to rád stiskl ruku. Něco však jsem nemohl pochopit. Nevěděl jsem, proč zaměňuje osud Indiánů ve Spojených státech amerických s osudem celé rasy, která žije v ohromné oblasti Severní i Jižní Ameriky. Také duševní spánek národa zaměňoval pisatel s jeho tělesnou smrtí. Dále spatřoval pravý a hlavní úkol lidských pokolení ve vývoji a v podporování národních a rasových zvláštností, v kulturním vývoji národní individuality, nikoliv však v poznání, že všechny kmeny, národy a rasy by měly hledat cestu k pozvolnému spojení a splynutí v jediné, velké a nad všechnu hmotnou nízkost povznesené Lidstvo. Myslím, poučen zkušeností, že teprve pak, až se člověk sám ve svém nitru přerodí v harmonickou a Bohem naplněnou bytost, bude dokončeno stvoření skutečných lidí, a nám, dosud smrtelným tvorům, bude znovu otevřen ráj.

Dopis z Ameriky byl asi dán na poštu na Dalekém západě, kde však, to jsme nemohli z obálky rozeznat. Obě strany dopisu byly tak pokryty razítky a naškrabanými poznámkami, že všechno dohromady bylo skoro nečitelné. Jen původní adresa zůstala zřetelná; snad proto, že byla tak opravdu indiánsky stručná. Byla to jen tři slova:

May

Radebeul, Germany

Moje žena rozřízla obálku a vyňala z ní dopis napsaný tužkou na kus papíru, rozříznutém zřejmě velkým a tupým nožem, snad dokonce nějakým Bowieovým nožem. Rozevřela jej, a zjistila, že dopis psala tužkou ruka těžká a necvičená; slova byla anglická. Celý dopis pak obsahoval jen tyto věty:

Old Shatterhandovi!

Přijdeš na Mount Vinnetou? Já docela jistě. Snad také Avaht niah, Stoletý. Vidíš, že umím psát? A že píšu řečí bledých tváří?

Wagare tey,

náčelník Šošonů

Když jsme dopis přečetli, oba jsme na sebe pohleděli. Nebylo to ani tak překvapení, že jsme dostali dopis z Dalekého západu, a to dokonce od Indiána. Stává se to občas. Že mně však psal náčelník Hadích Indiánů, to bylo překvapující. Jeho jméno Wagare tey znamená Žlutý Jelen. Psal jsem o něm v jedné knize. Když jsem jej poznal – bylo to asi před třiceti lety – byl ještě mladý a poměrně nezkušený, ale byl to dobrý a vážný člověk a Vinnetouův věrný přítel. Jeho otec Avaht niah byl tenkrát přes šedesát let starý, počestný muž každým coulem a měl tehdy na svůj kmen veliký vliv. Použil ho tehdy k našemu prospěchu a v mnohém nám pomohl. Poněvadž byl už tehdy tak starý, a poněvadž jsem o něm později už nikdy neslyšel, myslel jsem, že je už dávno mrtev. A nyní z tohoto dopisu jsem se dozvídal, že je nejen živ, nýbrž i tělesně a duševně čilý. Neboť jen v tom případě mohl jeho syn říci, že nejvyšší náčelník Šošonů snad také přijde na Mount Vinnetou.

Neměl jsem ani potuchy, kde ta hora je. Věděl jsem jen, že Apačové se chtěli kdysi dorozumět s jinými příbuznými kmeny a pojmenovat některou horu, znamenitou svou polohou a jinými vlastnostmi, jménem svého milovaného náčelníka. Ale nedoslechl jsem se, že se to opravdu stalo, nebo která hora byla k tomu zvolena. Mohl jsem předpokládat jen to, že ta hora je na území Apačů. A protože Hadí Indiáni měli svá sídla a pastviny daleko na sever od Apačů, byl to jistě neobyčejný a mimořádně důležitý důvod, pro který se stoletý stařec chtěl vydat na cestu, puzen k tomu ne nutností, nýbrž srdcem, které nezestárlo.

Ale proč vlastně chtěl jít se svým synem tak daleko na jih? To jsem nevěděl. Žádné přemýšlení ani vzpomínání zde nepomohlo; nemohl jsem nalézt žádnou vážnou příčinu. Musel jsem čekat, nedostanu-li snad odjinud další zprávy. Odpovědět na dopis jsem nemohl, poněvadž jsem nevěděl, kde oba šošonští náčelníci jsou. Tušil jsem však, že důvody jejich cesty k dalekému území Apačů jsou velmi významné. A nebyly to asi žádné osobní důvody, nýbrž pohnutky jaksi širší, všeobecně důležité. Dopis jsem zatím musel odložit. Věděl jsem, že za mořem znají mnozí přátelé, o nichž jsem již vypravoval nebo o nichž teprve budu psát, moji adresu, a věřil jsem, že se od nich brzy dozvím víc.

Stalo se! Za čtrnáct dní přišel druhý dopis, a to od muže, od něhož bych se byl nějaké zprávy nikdy nenadál. Adresa byla stejná jako u Šošonova dopisu, uvnitř však byla anglická slova mnohem méně mírumilovná:

Přijď na Mount Vinnetou k poslednímu velikému boji! A přines mně konečně svůj skalp, který jsi mi dlužen dva lidské věky. To ti píše

To-kej-chun, náčelník Komančů kmene Racurrohů

A za týden jsem dostal třetí list:

Máš-li odvahu, přijď přes velkou vodu na Mount Vinnetou! Má poslední kule touží po tobě!

Tangua,

nejstarší náčelník kmene Kiowů

Pida, můj syn, náčelník Kiowů, jehož duše Tě pozdravuje.

Oba ty dopisy byly nanejvýš zajímavé. Skoro se zdálo, že To-kej-chun a Tangua je diktovali na stejném místě a v téže náladě. Oba mne tedy nenáviděli stejně nesmiřitelně jako kdysi. Bylo zvláštní, že přes tu Tanguovu nenávist mne jeho syn Pida pozdravoval, ale rozuměl jsem tomu. Byl mi vděčný. Mnohem důležitější však než všechny takové úvahy byl pro mne poznatek, že také nepřátelé Apačů pojedou na Mount Vinnetou. Mluvili o „posledním velikém boji“. To znělo nebezpečně. Zamyslel jsem se. Nebo si snad chtěl někdo za mořem, třeba nějaký dávný nepřítel, ze mne na stará léta dělat blázny a vylákat mne bez rozmyslu do Ameriky? Ne! Neuplynulo ještě ani půl měsíce a došel mě z Oklahomy dopis, kterému jsem již úplně důvěřoval. Zněl:

Můj milý, bílý bratře,

veliký Mannitou v mém srdci mi nařídil povědět tobě, že Svaz starých náčelníků i Svaz mladých náčelníků byl obeslán na Mount Vinnetou. Má vynést rozsudek nad bledými tvářemi a rozhodnout a budoucnosti rudých mužů. Ty přijedeš, a já také. Má duše se těší na tvoji. Počítám dny a hodiny, dokud tě nespatřím!

Tvůj rudý bratr

Matto šahko,

náčelník Osagů

Bylo jasné, že i tento dopis byl psán anglicky, a to synem náčelníka, jehož rukopis jsem znal, poněvadž jsme si dopisovali. Matto šahko k němu přidal svůj kožený totem, jak bylo zvykem rudochů, šlo-Ii o něco důležitého. Má obava ze žertu nebo podvodu nyní zmizela. Nebyl to žert, byla to pravda. A náhle mne uchvátila myšlenka jet za moře. Byl bych ovšem rád zjistil něco bližšího, něco určitějšího, než se rozhodnu. Avšak ani na to jsem dlouho nečekal. Za pár dnů mi bylo doručeno velké, jaksi úředně vypadající psaní, které mělo sice být pozváním, svým slohem bylo však spíše obsílkou. Překládám je, kromě nadpisu:

Dear sir,

v loňských náčelnických poradách bylo jednohlasně usneseno nazvat nejvhodnější horu Skalistých hor jménem Vinnetoua, slavného náčelníka rudých kmenů. Byl zvolen vrchol, který znáte jistě alespoň zeměpisně a na který se uchýlil medicinman Tatellah satah (Thousandyears). U paty hory budou letos konány v polovici září tyto tábory:

1. Meeting starých náčelníků

2. Meeting mladých náčelníků

3. Meeting náčelnických žen

4. Meeting všech vynikajících rudých mužů a žen

5. Závěrečný meeting řízený podepsaným výborem

Je Vám dáno na vůli, chcete-li se osobně zúčastnit a ohlásit se u předsedy nebo jeho zástupce, kteří s Vámi sdělí předmět jednotlivých porad. Zároveň se upozorňuje, že toto shromáždění, jakož i všechny přípravné práce jsou příslušníkům všech ras, kromě rudé, tajemstvím. Zavazujeme Vás proto přísnou mlčenlivostí a pokládáme se za oprávněné domnívat se, že jsme právě přijali Vaše čestné slovo. Vstupenky na místa, která Vám budou při shromáždění vykázána, je nutné si osobně vyzvednout u podepsaného zapisovatele. Porady budou konány pro snazší dorozumění anglicky.

V plné úctě

Výbor

Podepsáni:

Simon Bell (Čo-lo-let),

profesor filozofie, předseda

Edward Summer (Ti-iskama),

profesor klasické filozofie, místopředseda

William Evening (Pe-widah),

agent, zapisovatel

Anthony Paper (Okih-čin-ča),

bankéř, pokladník

Old Surehand,

soukromník, ředitel

Dole na okraji listu připsal Old Surehand vlastnoručně:

„Doufám, že jistě přijedeš. Můj dům je Tvým domem, i kdybych nebyl doma. Jsem nyní jako ředitel bohužel stále na cestách. Očekává Tě však velmi radostné přijetí. Budeš překvapen prací našich hochů.

Tvůj starý a věrný Old Surehand.“

Připojuji k tomu dlouhému psaní hned ještě druhé, kratší, které brzy poté došlo:

Bratře,

vím, že jsi pozván. Přijď určitě! Těším se na Tebe nevýslovně. Boys ti budou ještě sami psát.

Apanačka,

náčelník Komančů, kmene Pohonymů

Oba boys, čili jak jim Old Surehand říkal „naši hoši“, mně pak poslali tento dopis:

Vážený sir!

Když jste nás kdysi upozornil na nesprávnou cestu, kterou se bralo naše umělecké snažení, slíbili jsme Vám, že nepředstoupíme před veřejnost dřív, dokud se nebudeme moci prokázat opravdovým a hodnotným dílem, že i po stránce umělecké je rudý národ stejně nadaný, jako kterýkoli jiný národ. Zdědili jsme svoje schopnosti po babičce, která, jak víte, je čistokrevnou Indiánkou, dokonce která byla vlastně svým životem i čistokrevným Indiánem. Chceme Vám nyní podat důkaz, o který jste žádal. Slíbil jste nám, že přijdete, až nadejde ten čas, a že prohlédnete naše práce. Myslíme, že se už nemusíme obávat zkoušky, a očekáváme Vás v polovině září na Mount Vinnetou. Dozvěděli jsme se, že jste pozván, jak ostatně je samozřejmé, k tajným důležitým poradám. Jsme přesvědčeni, že se nevyskytnou žádné nepřekonatelné překážky a že opravdu včas přijedete na určené místo.

Jsme Vám v opravdové úctě oddaní

Young Surehand

Young Apanačka

Ten dopis měl hlavu i patu. Způsobil mi radost, ačkoli „boys“ jej napsali asi jen proto, aby mi dali pořádný štulec. Kdo četl moji knihu „Old Surehand“, snadno si domyslí, kdo jsou tito dva „boys“. A kdo ji nečetl, ten bude nucen tak učinit, protože jinak by nerozuměl mnohému v tomto příběhu.

Jak víme, ukázalo se nakonec, že Old Surehand je vlastně Apanačkův bratr. Jako chlapci byli uloupeni své matce duševně i tělesně nadané Indiánce, která pod jménem Kolma puši a v oděvu bojovníka bloudila od těch dob městy Východu, savanami a pralesy, a hledala stopu svých ztracených dětí. Teprve Vinnetouovi a mně se podařilo stopu objevit a nalézt oba její syny, z nichž jeden byl známý jako proslulý westman a druhý se stal náčelníkem Komančů. Byli to Old Surehand a Apanačka, dva výjimečně vzácní lidé, jejichž přátelství mně bylo zachováno přes všechny změny, kterým jejich i můj život od těch dob podléhal.

Oba si vybrali později za manželky dvě vynikající sestry z Vinnetouova kmene, tedy Apačů-Mescalerů, a oba byli v tom manželství obdařeni synáčky. Hoši zdědili všechny vynikající vlastnosti Kolmy puši ještě ve zvýšené a kulturou vypěstované míře. Otcové měli dost prostředků, aby je mohli dobře vychovat a poskytnout jim vzdělání. Mladý Surehand i mladý Apanačka byli posláni na Východ na studie: první chtěl být stavitelem a sochařem, druhý malířem a sochařem. Naděje v ně kladené se splnily. Později odešli na několik let do Paříže, kde studovali v nejlepších ateliérech. Po skončení studia šli do Itálie a pak dokonce do Egypta, kde chtěli poznat zákony monumentálního stavitelství z doby faraónů. Na zpáteční cestě se zastavili také u mne. Líbili se mi ti hoši nejen proto, že až nadměrně uctívali mého Vinnetoua. I jejich umělecké schopnosti byly znamenité, a zdálo se, že ještě vzrostou. Byli však oba, bohužel, svedeni amerikanismem na všední cestu honby za dolary, a tak se stalo, že místo pochvaly vyslechli ode mne nakonec vážnou výstrahu, kterou, jak jsem viděl z jejich dopisu, si pamatovali dodnes. To byl asi ten pravý důvod, proč mi oni a jejich tatíci nic neřekli o svých úmyslech. Proto se tak tajemně tvářili při hovoru o studiu egyptských staveb a pečlivě mi tajili jeho účel. Začínal jsem tušit, že ono dílo, které jsem měl shlédnout, s tím nějak souvisí.

Nemohu však říci, že všechny ty dopisy mně přinesly nějakou radost. Proč všichni ti pisatelé přímo neřekli, oč vlastně běží? K čemu ty záhadné tábory? Veliké myšlenky se rodí v skrytu, ale nerodí se v rozsáhlém táborovém řečnění, vypočítaném na lacinou chvilkovou potřebu a okamžikový úspěch. Proč byli například staří náčelníci odděleni od mladých? A proč ještě zvlášť tábor rudých žen? Kdo vlastně byli ti „proslulí rudí mužové a ženy“? Snad ne členové onoho podivného, ba podezřelého výboru? Měl to být závěrečný meeting, který bude opravovat výsledky všech dřívějších schůzí. Jména obou profesorů jsem znal. Byli to rození Indiáni a měli dobrou pověst. Ale sloh dopisu, na němž byli podepsáni, by nebyl vzbudil nadšení ani Sama Hawkense, ani Dicka Hammerdulla nebo Pitta Holberse. Zapisovatele a pokladníka jsem vůbec neznal. A Old Surehand ředitelem? Nechápal jsem to. Proč tu bylo třeba zvláštního ředitele? Snad proto, aby mravní či dokonce finanční odpovědnost podniku byla přesunuta na něho? Old Surehand býval znamenitý westman, ale pochyboval jsem, že by se mohl měřit s vykutáleným americkým obchodníkem. Celá záležitost se mně zdála tím podivnější, čím déle a opravdověji jsem o ní přemýšlel. Ani mé ženě se příliš nelíbila. A když zde na ni opět vzpomínám, musím připomenout, že i ona dostala dopis. Zde je:

Milá, bílá sestro,

konečně Tě uvidí také mé oči, když duše má Tě zřela již dávno. Pán Tvého domu i myšlenek přijde na Mount Vinnetou, aby se s námi poradil o velkém a krásném díle. Vím, že nepřijde bez Tebe. Prosím, pověz mu, že nejlepší z našich stanů bude připraven pro něho i pro Tebe, jejíž příchod očekávám jako příchod jasného paprsku slunce v mlhavém jitru. Již dávno jsem po něm toužila, přichází však teprve, když můj život dohasíná. Přijď a přines mi svou lásku a svou víru v spravedlivého Mannitoua, v kterého i já bych ráda věřila, tak jak Ty v něj věříš.

Kolma puši

Musím poznamenat, že moje paní si s Kolma puši dopisovala, ačkoli se nikdy neviděly. Rozuměly si však lépe než osobní přítelkyně. A tento dopis od Kolma puši přinesl konečně rozhodnutí. Bylo již jisté, že pojedu-li, bez mé ženy to nebude. Došlo ještě více dopisů. Vybírám z nich již jen jeden, nejdůležitější. Byl psán skoro krasopisně, na dobrém papíru a zabalen byl do totemu toho, jenž jej diktoval. Totem byl z tenké zvířecí kůže, bílé jako sníh a hladké jako porcelán. Vřezané značky byly napuštěny rumělkou a nějakým modrým barvivem. Obsah dopisu byl takový:

Můj bílý, starší bratře,

ptal jsem se Boha po Tobě. Chtěl jsem vědět, zdali jsi dosud mezi těmi, o nichž svět říká, že žijí. Dozvěděl jsem se, že jsi pozván na porady, které v měsíci září mají rozhodnout o mých horách a o zničení jejich klidu a svatého ticha. Pro všechny, které jsi v těch horách kdysi miloval a snad dosud miluješ, poslouchej můj hlas! Přijď, ať jsi kdekoliv, a zachraň Vinnetoua! Oni nerozumí jeho duši a nechtějí slyšet ani mne. Neviděl jsem Tě nikdy a ani Tys mne neviděl. Jako já nezaslechl zvuk Tvého hlasu, tak ani Ty jsi nikdy neslyšel mne. Ale dnes volá má úzkost k Tobě přes moře, a volá tak, že ji musíš uslyšet.

Nikdo neví, že Tě volám. Jen ten, kdo toto psal, se to musel dozvědět. Je mojí rukou a bude mlčet. Než přijdeš, jdi na Nugget-tsil. Prostřední z velikých pěti modrých smrků promluví k Tobě slova, která nemohu svěřit tomuto listu. Jeho hlas ať je Ti hlasem Mannitoua, hlasem Velikého a Věčného Ducha.

Tatellah satah,

strážce Velké Medicíny

Nugget-tsil je mým čtenářům známý. Nuggety jsou zrnka ryzího zlata, která zlatokopové nalézají buď jednotlivě nebo v celých hnízdech. Tsil je apačský výraz pro horu, vrch. Nugget-tsil je tedy Hora zlatých zrn. Tam, jak známo, byl zavražděn Vinnetouův otec a jeho dcera vrahem Santerem.

A teď o Tatellah satahovi, „strážci Velké Medicíny“. Už dávno jsem si přál poznat toho tajemného Indiána; nikdy mi to však nebylo dopřáno. Jméno Tatellah satah je z taosského nářečí a doslovně přeloženo znamená: „Tisíc sluncí“, smyslem: „Tisíc let“. Nikdo neznal přesné stáří muže, který to jméno nosil, nikdo též nevěděl, kde se narodil. Nehlásil se k žádnému kmeni, všichni si ho však vážili. Říkalo se, že on, nejmoudřejší, zná a umí vše, co věděli a znali medicinmani všech dob. Zde je nutno připomenout, že hojně rozšířený názor o medicinmanech, jako by to byli vesměs podvodníci, a šejdíři, je úplně nesprávný. Slovo medicína má u Indiánů význam zcela jiný, než u nás. Pro Indiána je to cizí slovo, jehož smysl tak proměnili, že nechybím, řeknu-li, že je třeba v souvislosti s ním rozumět pravý opak toho, co si naši lidé pod slovem medicína obyčejně představují.

Když rudoši poznali bělochy, viděli, slyšeli a poznali mnoho věcí, kterým tehdy nerozuměli, které je však děsily a zároveň vábily. Mocně byli také překvapeni účinkem bělošských léků, „medicín“. Byl jim nepochopitelný. Slyšeli poprvé slovo „medicína“ a podložili mu představu něčeho neznámého, „divu“, „požehnání“ a tajemného působení skrytých sil. Slovo medicína splynulo významově se slovem mystérium, tj. s „tajemstvím“. Toto nové slovo přijaly pak všechny řeči a nářečí rudochů. Označovali jím vše, co se týkalo náboženství, víry a tajemství věčnosti. A podobně i všechny ostatní nesrozumitelné výsledky bělošské vědy a civilizace pro ně byly „medicínami“. Byli tak upřímní a naivní, že přiznávali převahu bledých tváří a snažili se jejich chytrost pochopit. Přijali od nich mnoho dobrého, bohužel však i mnoho zlého. Byli tak dětinsky prostí, že měli za neobyčejné, nadlidské, ba posvátné všelicos, co u bělochů bylo všední či dokonce nízké, a učili se všemu, aniž by to vyzkoušeli a netázali se po následcích. Přijali slovo „medicína“ a rozuměli jím to největší a nejsvětější, aniž by tušili, že své božství tím slovem spíše urážejí a snižují. Tenkrát totiž nemělo ono slovo mezi bělochy dobrý zvuk dnešní doby; mělo silnou příchuť „mastičkářství“, „šejdířství“ a „dryáčnictví“. A když Indiáni označili v prostotě svých srdcí nositele svých tajemství a vědy „medicinmany“, netušili, že jejich vážnost a dobrou pověst tím v očích bělochů navždy zesměšňují.

My teprve nyní poznenáhlu poznáváme, jak veliká a vyspělá byla vzdělanost amerického plemene, než poznalo bílou „civilizaci“. Bádání o minulosti amerických Indiánů dokazuje, že byli v mnohém ohledu stejně daleko, jako tehdejší Evropané. Všechno, co dobrého, krásného a velikého vykonaly národy jejich pradávných říší, vzniklo z duchovních zřídel a z hlav mužů, jejichž potomci byli později nazýváni „medicinmany“. Byli to dříve teologové, státníci, stratégové, hvězdáři nebo stavitelé chrámů, malíři, sochaři, čtenáři kippů, lékaři a vůbec duševní pracovníci oněch dob. Mezi nimi byla jména právě tak slavná, jaké znají dějiny asijských a evropských národů. Ta jména zmizela, pravda, ne však navěky, nýbrž jen na čas, protože naše poznání ani naše věda nemohou dosud osvětlit historické tmy oněch staletí. Indiáni sami však nemají vinu na tom, že medicinmani dneška nejsou medicinmany dávných časů. Vždyť duševní úroveň Inků, Toltéků a Aztéků byla vyšší, než civilizační úroveň dobrodruhů, jakými byli Cortéz a Pizzaro. A jestliže po španělském vpádu do říše Slunce se zřítila tehdejší kulturní výše starého Mexika i Peru na nynější „divošský“ stupeň, nelze se divit, že také medicinmani poklesli s národem.

Přece však medicinmani nejsou ani dnes tím, zač je pravidelně pokládáme. Nepoznal jsem dosud bělocha, jenž by byl zasvěcen do tajemství opravdového rudého medicinmana, nebo který by chápal symboliku náboženských zvyků rudocha tak, jak je nutno ji pochopit. Skutečný medicinman, který si je vědom důstojnosti svého poslání, nevydá svá „tajemství“ veřejnosti napospas. Tak zvaní „medicinmani“ kočujících indiánských cirkusů, které se v Evropě tu a tam potloukaly, byli vším možným, jen ne opravdovými Indiány a pravými medicinmany. Jejich poskoků, posunků a tanců by se byl pravý medicinman nikdy nezúčastnil; bylo by to, jako by u nás vážený učenec nebo kněz o pouti nebo posvícení za peníze na návsi veřejně tancoval.

Rád bych, aby tyto poznámky nebyly pokládány za nudné, nebo dokonce za zbytečné. Musel jsem je povědět, poněvadž je načase, abychom neopakovali bezpráví, které je ustavičně pácháno v psychologii rudého plemene. Až poznáme v starém Tisíc Sluncí medicinmana dávných dob, muže vysoké duchovní kultury, jednoho z těch, kteří jsou takřka sloupy na obraze zhasínajícího rudého dne, pak se ukáže, že bylo povinností svědomitého a pravdivého vypravěče připravit čtenáře na význam toho obrazu.

Ten tajemný muž, o němž zde mluvím, Tatellah satah, nebyl nikdy mým přítelem. Nebyl vůbec nikomu přítelem ani nepřítelem. Jeho myšlenky a chtění byly jako spravedlnost a lidskost sama, tak i jeho činy. Jeho poměr ke mně byl – abych tak řekl – zahanbující. Ačkoli o mně slyšel, přece jsem pro něho vlastně vůbec neexistoval. Úplně mne přehlížel. Proč? Snad mne pokládal za pravou příčinu smrti Vinnetouova otce Inču-čuny a Nšo-či, jeho dcery. Z vůle celého kmene i z její vlastní byl jsem jí určen za muže, já jsem se tomu však vyhnul. Jmenovala se Nšo-či, Krásný Den, a jmenovala se tak právem. Když zemřela, zhasla v ní krásná a jasná naděje celého kmene a zvláště starého medicinmana Tatellah sataha. Byla nejkrásnější apačskou dcerou. Mohl si myslet, že by jistě nebyla zastřelena, kdybych byl svolil a vzal si ji za svou squaw. Vydala se ha Východ, aby si osvojila vzdělání a způsoby bílých ladies, byla však cestou se svým otcem zavražděna. Vinnetou mi neučinil nikdy ani nejmenší výčitku snad proto, že onu osudnou jízdu podnikla pro mne. Starý medicinman mne však od těch dob úplně vyškrtl z řady těch, kdo pro něho žili. Bydlel od nepaměti vysoko v horách v úplné odloučenosti od světa. Jen náčelníci ho směli navštěvovat, a to ještě jen zřídkakdy. Jen jediný Vinnetou, jeho miláček, mohl přijít kdykoli. Jemu starý Indián vyplnil každé přání, kromě toho, aby mohl přivést s sebou mne.

A náhle, po tolika letech, to naléhavé vyzvání! Jak důležité a zvláštní důvody to byly, jež přinutily Tatellah sataha, aby mně napsal? Nemohl jsem je znát, ale aspoň jsem je tušil. Nevyslovil jsem je jen proto, poněvadž jsem věděl, že se o nich dozvím v pravý čas a určitě z jeho úst. Byl jsem nyní pevně rozhodnutý navštívit Nugget-tsil, prohlédnout zmíněný smrk a včas dojet k medicinmanovi. Že má žena doma sama nezůstane, se rozumělo samosebou.

Když to uslyšela, nespustila, jak jsem očekával, žádný jásot, nýbrž zdvihla ke mně zcela naopak obličej plný vážnosti. Myslela, jak se ukázalo, na namáhání takového cestování a na nebezpečí takových jízd na Západě. Neboť že ti všichni zdaleka i zblízka přispěchavší náčelníci nepojedou železnicí, se dalo očekávat; bylo to vyloučeno již tím, že celá věc měla být uchována v tajnosti. Mluvila-li však moje žena o námaze a nebezpečí, nemyslela tím na sebe, nýbrž na mne. Bylo pro mne ovšem lehké ji přesvědčit, že tam, kde se dosud mluví o Západě, již dávno se nemůže mluvit o Západě divokém, a že taková jízda bude možná i nyní pro mne spíše osvěžením než obtíží. A pokud šlo o ni – byla zdravá, obratná, vytrvalá a dost skromná ve svých požadavcích, aby mne mohla doprovázet. Anglicky mluvila výtečně a sledováním mého studia a srovnáváním indiánských řečí si osvojila i slušnou zásobu indiánských slov. Také v jízdě na koni nebyla žádným nováčkem, neboť za našeho posledního delšího pobytu v Orientě prodělala dobrou jezdeckou školu. Osvědčila se dobře a naučila se ovládat nejen koně, nýbrž i velblouda.

A jako vždy, tak i tentokrát se ukázala obratná a prozíravá, a to v tom, že našla ještě jeden důvod k naší cestě přes oceán. Dostal jsem totiž nabídky několika amerických vydavatelů, kteří chtěli mé knihy vydat v angličtině. Mínila, že bude výhodné pány navštívit a uzavřít s nimi smlouvy osobně, což ovšem bylo mnohem pohodlnější, než zdlouhavé písemné jednání. Vydavatelé se obyčejně zajímali o různý obrazový a písemný materiál, a proto si umínila vzít s sebou i fotografické kopie několika obrazů a desek mých spisů. Kopie se jí zdařily, protože sama fotografuje mnohem lépe než já. Rozumí se, že mezi nimi byla i kresba Alexandra Schneidra: Vinnetou vznášející se k nebi. Od téhož malíře pocházejí obrazy ještě dalších dvou postav: Abu Kitala, Otce Násilí, a Marah Durimeh: Lidské Duše. Oba byly určeny pro příští svazky. I ty chtěla vzít s sebou.

Budoucnost ukázala, že tyto zdánlivě nepatrné činy měly svůj význam. Uvidíme později, že některé z těch obrazů hrály v řadě událostí značnou úlohu. Ten, kdo mne zná, ví, že neznám a neuznávám náhody. Vše, co se děje, je výsledkem vyšší vůle a moci. Zasáhla i v našem případě; tím jsem si jistý. Nabídky vydavatelů byly jen důvodem, abychom kresby vzali s sebou přes oceán. S vydavateli jsem se pro nedostatek času vůbec nesetkal.

Ještě jasněji vynikl tento osudový zákon, který řídí naše činy, při nabídce, která mi byla učiněna podivuhodným způsobem ústně v stejném čase a rovněž Američanem. Zvláště pozoruhodné byly tehdy některé podružné okolnosti, které úplně vyloučily zdání náhody.

Mám v Drážďanech přítele, lékaře nervových chorob. Jeho jméno má světový zvuk, a vyhledávají ho nejen lidé domácí, nýbrž i četní cizí návštěvníci. Kteréhosi večera byl u nás na návštěvě a mezi jiným přišla řeč na Ameriku. Zmínil jsem se, že zamýšlím brzy odjet do New Yorku.

„Snad nechcete jet pro nuggety?“ tázal se s úsměvem přítel, jako by právě čekal na toto naše sdělení.

„Jak přicházíte zrovna na nuggety?“ odpověděl jsem.

„Protože jsem dnes jeden viděl. Byl jako holubí vejce. Ten chlapík jej nosil jako přívěsek u hodinek.“

„Kdo to byl?“

„Američan, který mne ostatně zajímal i jinak než jen svým kouskem zlata. Byl u mne v ordinaci a prosil o radu ve věci, která by byla pro každého psychologa „případem“ první třídy. Bohužel, zdrží se v Drážďanech jen dva dny.“

„A ten jeho případ?“

„Nu, jeho rodina trpí jakousi dědičnou mánií, chorobnou touhou po smrti. Podlehli jí skoro všichni. Začínala prý zvolna, slabounce, ale pak vzrostla, že jí nemohou odolat.“

Slyšel jsem již o podobných případech, a dokonce jsem jednoho takového nešťastníka znal. Byl to lodní lékař, a plul jsem s ním ze Suezu na Cejlon. Hovořili jsme tehdy celou noc, sedíce na palubě, o záhadách lidských duší. Důvěřoval mi a tak mi řekl, co dosud každému zamlčoval. Jeho bratr a jeho sestra si nedlouho předtím vzali život; otec také. Matka zemřela úzkostmi a žalem. Druhá sestra mu poslala dopis, v němž se loučí se životem. Sám se stal lékařem jen proto, aby si pomohl, až už od nikoho nebude moci očekávat pomoc.

„A co se stalo s ním a s jeho sestrou?“

„Nevím. Slíbil, že mi bude psát, ale neudělal to. Váš Američan je asi podobný případ?“

„Zdali on sám, to nevím. Neřekl mi své jméno a mluvil tak, jako by šlo jen o známou rodinu, nikoli o jeho vlastní. Měl nesmírně smutné oči. Je to, myslím, dobrý člověk, a litoval jsem upřímně, že jsem mu nemohl určitě slíbit vyléčení.“

„Ale potěšil jste ho aspoň?“

„Ano. Představte si to neštěstí! Matka se otrávila, otec zmizel beze stopy a z pěti synů žijí jen dva. Byli všichni ženatí, ženy je však opustily, protože i u dětí se objevil sklon k sebevraždě. V devíti až deseti letech je popadl a tak rychle vzrostl, že jen jediné se dožilo šestnácti let.“

„To je děsné!“

„Děsné a záhadné; protože teprve druhá generace rodiny tím trpí. Dříve ta mánie u nich nebyla. Nedozvěděl jsem se, bohužel, zdali se nejprve objevila u zmizelého otce či u matky. Možná, že vznikla po nějaké nešťastné události, která měla neblahé účinky na nervy. Nedozvěděl jsem se o tom vlastně nic určitého. Proto jsem mu mohl jen poradit, aby oba vydatně tělesně i duševně pracovali a nelibovali si v nízkých zábavách. Není proti tomu vůbec žádný jiný lék, než pěstovat a cvičit duševní síly, zvláště vůli.“

„Jaké měla ta nešťastná rodina povolání?“

„To je jedna z mých hlavních otázek. Zmizelý otec byl squatterem, trapperem, zlatokopem a bůhví čím ještě, a přinášel občas domů výtěžek svých cest. Bývaly to i veliké sumy. Chtěl se stát milionářem. Nedočkal se toho, přece však rodina dost zbohatla. Všech pět bratří si pak zřídilo dobytčí a koňský ranč.“

„Měli tedy práce dost.“

„Bývali často při porážkách,“ přerušil mne, „a to na ně patrně zhoubně působilo. Uvažte: člověk zatížený dědičnou mánií a hromadné zabíjení jatečného dobytka! Ustavičný masný zápach. To znamená pravé citové otupení, pravé krmení a sycení onoho vnitřního démona! Řekl jsem to Američanovi hned a varoval jsem ho. Odpověděl, že cítil totéž, a proto prý oba bratry přinutil k tomu, aby ranč prodali.

Stalo se to před rokem, ale jejich utrpení se tím nezmenšilo. Nešťastní lidé!“

Hovořili jsme ještě o všeličems, ale byly to již bezvýznamné věci. Když přišla doba k odchodu, přítel se zvedl a poroučel se.

Z celého hovoru s ním mi zbyla vzpomínka právě jen na toho Američana. Zdálo se mi, že nás navštívil pouze proto, aby mne na něho upozornil.

Manželka měla stejný pocit.

„Ne jako přítel na návštěvě, ale jako posel mi dnes připadal,“ řekla. „Možná, že ten smutný Yankee bude mít k nám nějaké vztahy. Ale říkám to jen tobě, protože jiný by se mi vysmál.“

Souhlasil jsem. A hle: nazítří, asi kolem jedenácté hodiny, jsem seděl u stolu a psal. Venku se ozval zvonek a někdo vešel do domu. Ráno jsem řekl, že dnes nemohu nikoho přijmout. Přesto za chvíli vešla do pracovny moje žena a položila na stůl navštívenku.

„Opravdu nemohu za to, že tě musím vyrušovat. Je to tak divné – podívej se!“

Podíval jsem se na lístek. „Hariman F. Enters,“ přečetl jsem; a dost. Tázavě jsem se na ženu podíval.

„Podivíš se,“ řekla. „Chce s tebou mluvit a má nugget jako holubí vejce na řetízku.“

„Opravdu?“

„A smutné oči má také.“

„A co chce? Nemám dnes čas. Řekla jsi mu to? Ať přijde jindy.“

„Musí dnes odjet, jinak zmešká loď. Řekl, že neodejde, dokud s tebou nepromluví. Počká, až přijdeš. Máš mu vzkázat, jakou cenu má čas, který s ním promeškáš; zaplatí jej hned.“

„To je americký nesmysl. Řekl ti, čím je?“

„Publisher – vydavatel. Mluví jen anglicky. Chce koupit Vinnetoua.“

„Slíbila jsi mu již něco?“

„Řekla jsem mu, že takových nabídek jsi již dostal víc a že brzy odjedeme, abychom to zařídili.“

„Nu, to od tebe nebylo příliš chytré.“

„Proč?“

„Kdo chce jít na Západ, musí se nejdříve naučit mlčet.“

„Ale vždyť ještě nejsme na Západě.“

„Řekl jsem, kdo tam chce jet, rozumíš? A pak Západ je již tady, u nás!“

„Kde?“

„Přišel s tím Američanem. Tento Mr Hariman F. Enters je americký Západ.“

„Myslíš to doopravdy?“

„Ano. Uvidíš, že mám pravdu. Ať už je čímkoli, musíme si uvědomit, že jsme v Americe. Obraťme situaci! Jdi k němu, pověz mu, že přijdu, a jinak o všem mlč. Promluv s ním jen to nejnutnější.“

Odešla, a za chvíli jsem šel za ní. Mr Enters byl asi čtyřicetiletý muž velké postavy, hladce oholený a působící poněkud dojmem blahovůle, ačkoli jeho chování neprozrazovalo veliké vzdělání. Snažil se počínat si skromně, ale přesto jsem cítil, že z něho vychází trochu ješitně domýšlivosti. Měl smutné oči. Neuměl se usmát, a usmál-li se, jeho úsměv byl spíše trapný než veselý. Uklonil se a usedl. Požádal jsem ho krátce, aby mi sdělil důvod své návštěvy. Odpověděl otázkou:

„Vy jste Old Shatterhand?“

„Říkali mi tak,“ odpověděl jsem.

„Pojedete brzy opět za moře?“

„Ano.“

„Kam? Jak daleko?“

„Nevím.“

„Kterou lodí?“

„Nevím.“

„Na jak dlouho?“

„To se rozhodne teprve na místě.“

„Navštívíte svoje staré známé?“

„Snad.“

„Pojedete na jih nebo na sever?“

Vstal jsem a krátce jsem se mu uklonil.

„Poroučím se vám, pane!“

„Kam jdete, sir?“ vykřikl za mnou spěšně.

Zastavil jsem se a odpověděl:

„Jdu ke své práci. Vyzval jsem vás, abyste mi řekl, co si přejete. A vy mi zatím dáváte řadu otázek, na které nemusím a nebudu odpovídat.“

„Řekl jsem přece vaší paní, že zaplatím za váš čas, kolik si budete přát,“ namítl.

„To nemůžete, nejste dost bohatý.“

„Myslíte? Copak vypadám tak zle? Mýlíte se, sir!“

„Nemýlím se. Kdybyste měl milion, nemohl byste nikomu zaplatit ani za čtvrthodinu ubíhajícího života, který mu Bůh dal.“

„Díváte-li se na věc tak, pak máte ovšem pravdu. Ale prosím vás, posaďte se! Budu stručný.“

Sedl jsem si, zdánlivě jen neochotně. Začal spěšně:

„Jsem americký publisher a znám vašeho Vinnetoua –“

„Znáte jej z originálu?“ přerušil jsem ho.

„Ne.“

„Jak jej tedy můžete znát? Pokud vím, nebyla ta kniha nikdy přeložena do angličtiny.“

„Mám přátele mezi vašimi vystěhovalci. Četli jej a překládali mi část. Co jsem se dozvěděl, mne velice zajímalo, a proto jsem si hned vzal amerického lektora a ten mně překládal knihu podrobně slovo za slovem. Také jsem si hned všelicos poznamenal.“

„Poznamenal? Proč?“

Viděl jsem, že ta otázka mu způsobila jakési rozpaky. Snažil se pohotově je zakrýt a odpověděl:

„Literární poznámky; jako nakladatel si je pořizuji vždy. Na svých cestách po Západě jsem je měl s sebou a zkoumal jsem, co jste v těch svazcích popsal. Musím přiznat, že všechno souhlasilo do nejmenších podrobností.“

„To jsem rád,“ řekl jsem prostě, protože se na mne díval tak, jako by čekal, co asi řeknu.

„Jen dvě místa unikla mému pátrání. Nenašel jsem je.“

„Která, sir?“

„Nugget-tsil a Deklil-to, u níž Santer našel svůj konec. Dostanete se snad při své příští cestě na ta místa?“

„Snad a snad také ne. Slyším ovšem, že začínáte zase už se zbytečnými otázkami!“

Učinil jsem pohyb, jako bych chtěl vstát.

„Seďte, prosím, seďte! Vrátím se hned zase k věci, ačkoliv jsem se vlastně od ní ani neodchýlil. Chtěl jsem vám jen dokázat, jak pečlivě jsem zkoumal vaše knihy, než jsem usoudil, že se hodí k překladu do angličtiny.“

„Zkoumal? K tomu je však třeba mnoha let!“

„Vždyť to také léta trvalo!“ přisvědčoval horlivě, netuše, že mu chystám past. „Trvalo dlouho, než jsem našel všechny místa, o kterých vypravujete.“

„Měl jste k tomu čas při svém povolání?“

„Ó, zajisté! Měli jsme tenkrát dobytčí ranč a já se toulal široko daleko Západem, a kupoval jsem dobytek.“

„Říkáte, že jste měli ranč. Máte tedy společníka?“

„Ano. Ale ne cizince, nýbrž bratra. Bylo nás pět, tři bratři jsou však již mrtví. Máme dosud obchod, nikoliv však dobytkem, nýbrž literaturou. Teď chceme koupit vašeho Vinnetoua.“

„Zajímáte se jen o něho?“ tázal jsem se.

„Ano, jen o něho.“

„A co mé ostatní knihy?“

„Promiňte, sir, ale ty nás nezajímají.“

„Já myslím, že záleží spíše na tom, co zajímá čtenáře.“

„Možná. Ale my chceme zatím jen Vinnetoua.“

„Hm! A jak si vlastně tu koupi představujete?“

„Jednoduše: prodáte nám knihy se všemi právy jednou provždy a my vám jednou provždy zaplatíme.“

„Kdy chcete zaplatit?“

„Hned. Mohu vám dát poukázku na kteroukoli banku. Kolik žádáte?“

„Především, kolik vy nabízíte?“

„To záleží na okolnostech. Budeme moci tisknout tolik, kolik budeme chtít?“

„Dohodneme-li se, ano.“

„Anebo tak málo, jak nám bude libo?“

„Ne!“

„Cože? Ne?“

„Ne! To naprosto ne!“

„Proč?“

„Píši knihy, aby se četly, a ne, aby zmizely!“

„Zmizely? Kdo vám řekl, že mají zmizet?“ ptal se a překvapeně sebou trhl.

„Nu, neřekl jste to sice zrovna přesně, ale přece jen chcete tisknout jen tolik, jak vám bude libo!“

„To není nic divného. Poznáme-li, že knihy nemají odbyt, nebudeme je přece tisknout!“

„Myslíte to doopravdy?“

„Ano!“

„Povězte mi, přijel jste do Drážďan ještě za jiným účelem?“

„Ne. Nepotřebuji vám zatajovat, že jsem přijel jen kvůli těm knihám.“

„Pak je mi líto, že jste tu cestu konal zbytečně. Knihy nedostanete.“

Pronášeje poslední větu, jsem vstal. Také on se zvedl, a viděl jsem, že není s to zakrýt při těch mých slovech zklamání. Oči mu těkaly a hlas se mu chvěl, když odpovídal.

„Rozumím dobře, sir? Neprodáte ‚Vinnetoua‘?“

„Vám ne. Nedovolím překládat své spisy jednotlivě. Kdo chce jeden, musí vzít všechny.“

„A co kdybych zaplatil za ty knihy tolik, kolik chcete za všechny?“

„Ani pak ne. Potřebuji jiného nakladatele pro anglický překlad svých spisů.“

„Tedy odmítáte mou nabídku? Jste tak bohatý, Mr May?“

„Ó ne. Mám jen tolik, kolik potřebuji. Jsem s tím však spokojen. A jestliže jste četl ‚Vinnetoua‘ doopravdy, pak jste mohl poznat, že se vůbec nehoním za penězi. Daleko víc mně jde o to, aby mé knihy čtenáře potěšily a přinesly mu vnitřní klid a požehnání. Mně záleží na tom, aby ty knihy nalezly dobrého vydavatele, a že vy jím být nemůžete, o tom jste mne právě přesvědčil.“

Manželka byla celé rozmluvě svědkem, slyšela vše a věděla, že mé rozhodnutí je nezvratné. Bylo jí asi toho Američana líto. Stál teď před námi, jako by ho stihlo neštěstí, které se již nikdy nenapraví. Nechtěl uvěřit, že nezměním své rozhodnutí. Něco namítal. Hledal důkazy a důvody. Sliboval – ovšem marně. Konečně, když viděl, že mnou nic nepohne, řekl:

„A přece se nevzdám naděje, že ‚Vinnetoua‘ dostanu. Vidím, že Mrs Mayová smýšlí o věci příznivěji. Poraďte se s ní a dovolte, abych také já pohovořil s bratrem, který je mým společníkem.“

„Bude to zase marné,“ ujišťoval jsem ho.

„Víte to jistě? Co když vám budu moci po poradě s bratrem učinit nabídku, která bude lépe vyhovovat vašim názorům a přáním, než dnešní?“

Viděl jsem, že se v duchu bojí, nebude-li opět odmítnut. Bylo mi ho i líto, nesměl jsem tomu však podlehnout. Drahoušek mne zahrnovala prosebnými pohledy. Když neúčinkovaly dost rychle, uchopila mne za, ruku. Řekl jsem tedy:

„Dobře. Rozmysleme si to! Moje žena ještě nebyla v Americe a ráda by především viděla Niagaru. Pojedeme z New Yorku parníkem po Hudsonu do Albany a odtud vlakem do Buffala. U Niagary se ubytujeme na kanadském břehu v hotelu Clifton, kde jsem – – –“

„Ten hotel znám velmi dobře!“ přerušil mne. „Prvotřídní hotel, tichý, příjemný, opatřený vším přepychem, pravý útulek pro vznešenou společnost a – – –“

„Well!“ vpadl jsem mu zase já do řeči. „Najdete nás tam.“

„Kdy?“

„To ještě nevím. Bude nejlépe, požádáte-li správu hotelu, aby vám podala zprávu, až přijedeme.“

Při tom zůstalo. Následovalo několik zdvořilých vět, a návštěva byla skončena. Netušil jsem, jak byla pro nás důležitá, ani jaké bude mít následky.

Drahoušek však se mnou nebyla příliš spokojena. Domnívala se, že jsem s Američanem nezacházel dost zdvořile.

„Proč jsi byl na něho takový?“ ptala se.

„Protože mne obelhal a protože vůbec nebyl upřímný. Víš, kdo to je?“

„Jistě jeden ze synů té nešťastné rodiny, která byla tak hrozně postižena chorobnou sebevražednou mánií.“

„Ano, ale je ještě něčím jiným. On se nejmenuje Enters.“

„Myslíš, že si dal nepravé jméno?“

„Ano.“

„Myslíš, že je to podvodník, hochštapler?“

„Ne. Právě proto, že je jinak zcela poctivý muž, neužívá svého pravého jména. Stydí se za ně. A myslím, že právě ‚Vinnetou‘ ho přinutil zamlčet své pravé jméno.“

Byla tak udivena, že se ani nemohla odhodlat k nějaké další otázce. Pokračoval jsem proto sám:

„Myslíš, že mohu znát jeho jméno?“

„Pověz je!“ vyzvala mne dychtivě.

„Tento muž se totiž jmenuje Santer.“

Podívala se na mne nedůvěřivě.

„Santer? Myslíš snad na vraha Vinnetouova otce a jeho sestry?“

„Ano. Muž, který byl u nás, je jeho syn.“

„To je nemožné, zhola nemožné!“

„Je to jisté, jsem o tom pevně přesvědčen!“

„Dokaž to!“

„Vlastně ani nemusím. Můžeš to uhodnout sama stejně snadno, jak jsem to uhodl já.“

„Opravdu? Nemám přece nejmenší důvod k takové domněnce snad kromě podezření, že jméno Enters není pravé.“

„To zde není tím jediným důvodem. Kdyby mé závěry byly vyrostly jen z toho jediného bodu, byl bych velmi špatný čtenář stop, greenhorn, nováček, a musel bych se za svou hloupost stydět. Mnohem více podezření budí jeho přiznání, že přijal do svých služeb člověka, který mu ‚Vinnetoua‘ překládal, zatím co on sám si dělal poznámky. Jak je to dlouho?“

„Řada let. Vždyť to sám řekl.“

„Správně! A proč si ty poznámky dělal?“

„Z redakčních důvodů, snad kvůli reklamě knihy, to také sám řekl.“

„Ano, a to je právě ta lež, kterou začíná stopa, vedoucí k jeho pravému jménu. Sám se přiznal, že tenkrát byl majitelem ranče a víš také, kdy jej prodal. Nebo ne?“

„Ano. Prodali jej před rokem, jak včera řekl lékaři.“

„A přece si už dávno psal, redakční a vydavatelské poznámky. Věříš tomu?“

„Začínám už trochu rozumět. A najednou si myslím, že snad ani vydavatelem není!“

„Ani ve snu. Ale teď jsi zase ty mně ukázala správnou stopu. Rozvaž si toto: sotva zaslechl úryvky z ‚Vinnetoua‘, opatřil si soukromého překladatele. Jistě mu nečetli anglicky hned celou knihu. Mohl poznat jen úryvky, ale už ty byly pro něho asi důležité. To je vidět z toho, že chtěl podrobně a sám všechno poznat. Děj příběhu se asi nějak dotkl jeho vnitřního života. Nebo myslíš, že to byl zase jen ‚obchodní a redakční‘ zájem?“

„To sotva.“

„Věc se týkala spíše jeho soukromého života, snad jeho rodinných poměrů. Zapisoval si mnoho při četbě. Proč? Nemyslím, že proto, aby nic nezapomněl. Takový příběh a hlavní děj knihy si pamatujeme i bez zápisků. On však dokonce řekl, že ty zápisky pokládal za ‚nutné‘ a že mu dobře posloužily na jeho dlouhých cestách Západem. Po čem tam pátral?“

„Snad po zmizelém otci?“

„Nu, i to by mohlo být. Dokonce, věru, snad pátral po zmizelém otci. Chtěl jsem uvést několik jiných závěrů, ale možná, že jsi přišla právě na to pravé. Držme se toho. Připomínám na příklad jen vytrvalost, s jakou hledal Nugget-tsil a Deklil-to, dvě místa, která, jak se vyjádřil, nemohl ještě najít, ačkoliv vytrvale hledal.“

„A vztahuje se ta vytrvalost právě na Santera?“

„Ano.“

„A proč ne na některou jinou osobu nebo zlato?“

„To není pravděpodobné. Z ostatních osob nikdy nikdo není důležitý. Jsou všichni bezvýznamní a mnozí jsou mrtví. Že by běhal po Západě jen kvůli mně, je směšné pomyšlení. Ostatně se dnes ukázalo, jak snadno mne lze najít. A nuggety? Vždyť četl, že jsou ztraceny, že není člověka, který by je vylovil. V událostech u Deklil-to a na Nugget-tsilu byly důležité jen dvě osoby: Santer a já. Sebe vylučuji, zbývá tedy jen Santer sám. A teď hlavní věc! Tento takzvaný pan Enters chtěl koupit ‚Vinnetoua‘. Myslíš si, že proto, aby ho dal přeložit, vytisknout a rozšířit po Americe?“

„Ne. Chtěl spíše zabránit, aby se kniha v anglickém překladu nerozšířila. Proto to zděšení, které nemohl skrýt, když jsi mu řekl, že, Vinnetoua‘ jemu neprodáš. Nechce asi, aby minulost jeho otce byla rozhlášena po Státech.“

„Ano. K tomu úsudku jsem chtěl teprve logicky dojít, ty jsi mne však předešla. Budiž! To, co jsi řekla, je pro mne jasné a skutečně to pravé. Myslel, že mne získá šekem na dolary, ačkoliv z ‚Vinnetoua‘ musí vědět, že jsem po penězích nikdy nebažil. Jeho nabídka byla vlastně podvod, na který jsem měl odpovědět docela jinak. Přistoupil jsem však na schůzku u Niagary, poněvadž vidím určité důvody pro to, abych měl odedneška pány Entersy či Santery stále na očích. Víš přece, že není zvykem zkušeného westmana ponechat si za zády nebezpečné lidi.“

„Já však mám dojem, že Enters může být dobrý a poctivý člověk, ačkoli je snad Santerovým synem.“

„I já si to myslím, ale nezapomeň, že i dobrý člověk může být někdy škodlivý. Nepovšimla sis, že v tom jeho zaraženém chování, či spíše v té jeho chorobné zádumčivosti je utajeno něco výbušného, před čím se musíme mít na pozoru? Jeho bratra jsme vůbec neviděli. Neznáme ho, a jak víš, bratři nebývají vždycky stejného charakteru ani temperamentu. Jsem přesvědčen, že i toho druhého Enterse poznáme u Niagary a pak uvidím, jak se k nim zachovat a jak je přinutit, aby nevstoupili do šlépějí svého otce. Doktor včera mluvil o démonu, který v nich vězí. Ten démon nás dnes navštívil, odkryl nás. Je to santerovská touha po vraždění.“

„Myslíš tedy, že na své cestě narazíme na nebezpečí?“

„Ó, ne! Myslím jen, že musím jít opět po dlouhé době za moře, navštívit Vinnetouovu horu a poznat Tatellah sataha, strážce Velké Medicíny. Píše mi, že mám přijít a zachránit Vinnetoua. Učiním to a po nebezpečí se neptám. Ty ano?“

„Ani já ne. Jedu s tebou.“

„Nuže, vzhůru!“ – – –

Následuje román „VINNETOUŮV ODKAZ“

DOBRODRUŽSTVÍ Z CELÉHO SVĚTA – 10. SVAZEK

KAREL MAY

WINNETOU

IV. část – Do věčných lovišť

Translation by O. Flögl

Adaptation by Petr Dorňák

Illustration and cover

by ak. malíř Zdeněk Burian

Graphic design by Jiří Hanák

Nezkrácené vydání

Vydal R. Suchánek – nakladatelství NÁVRAT, Brno

jako svou 140. publikaci v roce 1994

Z nové sazby vytisklo SPEKTRUM Brno, Vídeňská 113

Tematická skupina 13

Dop. cena vč. DPH 72 Kč

ISBN 80-7174-468-9

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai