Vinnetou V. díl Vinnetouův odkaz

Karel May

(1951)

Hodnocení:

**

Štítky:

Dobrodružné, Pro děti a mládež

5. díl:další dobrodružství Old Shatterhanda a jeho přátel.

Karel May

VINNETOU

V. DÍL

Vinnetouův odkaz

NAKLADATELSTVÍ NÁVRAT ● BRNO 1994

KAREL MAY

© Translation by O. Flögl

© Adaptation by Petr Dorňák – 1994

© Ilustrations by ak. malíř Zdeněk Burian – dědicové – 1994

© Cover by ak. malíř Zdeněk Burian – dědicové – 1994

Ilustrations and Cover akademický malíř Zdeněk Burian

© Editions by NÁVRAT – 1994

ISBN 80-7174-588-X

KAPITOLA PRVNÍ U Niagary

Byli jsme u Niagarských vodopádů. Bydleli jsme v Clifton-house, nedaleko kanadského ústí Visutého mostu. Z hotelu se naskýtá nepopsatelný pohled na grandiózní divadlo řítících se vod. Nejlepší pokoje jsou v prvním poschodí a mají vyhlídku k vodopádům. Místnosti ústí do dlouhé, asi osm kroků široké plošiny, která je pokryta společnou sloupovou střechou. Kdo ze svých pokojů vstoupí na plošinu, má oba vodopády – rovný i podkovovitý – před sebou v nejkrásnější perspektivě.

Kdyby tento hotel stál v Evropě, byla by jeho společná veranda pokládána všemi obyvateli za zlo a okamžitě by byla rozdělena stěnami na množství drobných pokojů. Tam za mořem má však kolem sebe každý host sice neviditelnou, avšak tak vysokou a silnou stěnu, že není zapotřebí dřevěné stěny, aby byl chráněn před dotěrností a indiskrétností. Přesto jsem měl radost, že právě v době, kdy jsme přišli, se uprázdnily pokoje, ležící v koutě naproti vodopádům, takže místo dvou sousedů jsme mohli mít jen jednoho. A ten jeden byli však zase dva – byli to bratři a jmenovali se Hariman F. Enters, a Zebulon L. Enters.

Měl jsem tušení, že bratři Entersovi zde na nás budou čekat, že se zde ubytují ještě před naším příjezdem. Že však naše pokoje budou vedle sebe, to byla okolnost, kterou jsem nepředvídal. Musím ovšem přiznat, že mně nebylo nepříjemné, že je oba mám vedle sebe.

Každý nový host v Cliftonově hotelu se musel ihned po příchodu do hotelu zapsat v kanceláři do knihy cizinců. To je jediné, co se od něho žádá. Zapsal jsem se pod jménem „Mr Burton s chotí.“ Pseudonym byl nutný, protože jsem byl povinen zamlčet důvod svého příchodu do Států. Byl jsem nucen vzdát se zatím svého skutečného jména, které zde mohlo být velmi dobře známo, zvláště když bratři Entersové se jistě budou na mne dotazovat mým pravým jménem.

Náš byt se skládal ze tří místností, které, jak jsem už řekl, vyplňovaly jeden kout. Pokoj mé ženy ležel směrem k podkovovitému vodopádu, byl větší než můj, neměl však balkon. Můj měl vyhlídku na vodopád Spojených států, byl menší, měl však východ na velkou plošinu, na níž jsem se zařídil zcela podomácku. Mezi oběma pokoji byla šatna a oblékárna, zřízená americky prostě a účelně. Když nám tento byt ukazovali, ptal jsem se číšníka, kdo bydlí vedle nás.

„Jsou to dva bratři, sir,“ odvětil. „Yankeeové a jmenují se Entersovi. Oba zde vlastně bydlí i nebydlí. Spí v hotelu, stravují se však mimo dům. Časně zrána odcházejí a vracejí se až večer po společné večeři.“

Při tom se tvářil tak zvláštně, že jsem se směle mohl dotazovat dál:

„Proč to dělají?“

Pokrčil rameny.

„Clifton-house je hotel první třídy. Je to dům pro prvotřídní hosty. Kdo do podobných kruhů nepatří, snad se zde vyspí, avšak nebude se zde stravovat, nebude se stýkat s ostatními hosty. Pokusí-li se o to jednou, pozná hned, že je zde nevítán a pak se už nikdy o nic podobného nepokusí.“

To bylo řečeno velice upřímně. Alespoň šedesát procent amerických číšníků přichází z Evropy. Tento chlapík zde byl však kanadský Angličan; odtud jeho sebevědomí. Když si mne při tom prohlížel, jako by mne odhadoval, řekl jsem mu, že patřím mezi hosty, kteří rozdělují spropitné. Polovici vyplatí hned při nastěhování, aby bylo vidět, že chtějí být spokojeni, a druhou polovici zaplatí při odjezdu, anebo také nezaplatí, kdyby se ukázalo, že spokojeni nebyli. Při těch slovech jsem mu vtiskl spropitné do ruky. Prohlížel si peníze velmi nenucené, aby se přesvědčil, kolik dostal; pak se hluboce uklonil, tak hluboce, že uctivěji by to neudělal žádný evropský číšník.

„Jsem vám k službám, sir!“ řekl. „Doporučím chambermaid (Pokojská) co největší pozornost. Jsou-li vám snad oba Entersové nepohodlní, Mr Burtone – – – v tom případě je přestěhujeme jinam.“

„Vůbec ne. Jejich přítomnost mi nevadí.“

Poklonil se stejně hluboce jako před tím, a rozšiřuje kolem sebe zář své blahovůle, odešel. Když se nám pak představovala pokojská, zpozorovali jsme podle jejího výrazu, že je už dobře informována, a umožnili jsme jí právě tak působivý odchod jako číšníkovi. Neučinil jsem to ovšem proto, abych těm lidem dal pociťovat vliv peněz, a tím méně o tom zde z podobného důvodu vypravuji. Nejsem bohatý, mám asi jen tolik, kolik potřebuji, ale na tomto místě jsem chtěl předem ukázat, a nikoliv dodatečně, že dovedu být vděčný. Účinek toho se brzy dostavil.

Přijeli jsme odpoledne a hned týž den jsme podnikli dvě projížďky, které nevyhnutelně podnikne každý návštěvník Niagarských vodopádů. Je to jízda vlakem a parníkem. Koleje dráhy vedou podél kanadského pobřeží Niagary a pak na druhé straně opět vzhůru po břehu Spojených států. Hluboko dole se vaří a bouří řeka; břehy stoupají kolmo do výše, a kolejnice dráhy leží často sotva dva metry od hlubin propasti. Na tomto okraji jako blesk se řítí vlak, a protože vidíme z jeho oken jen rozevřený jícen řeky a naproti protější břeh – zmocňuje se nás od počátku jízdy pocit, jako bychom jeli volně do vzduchu, abychom se pak vřítili přímo do hlubin. Plavba parníkem je podnikána oblíbenou lodí Maid of the Mist (Děvče mlh) která pluje statečně až do největší blízkosti vodopádů a na vhodném místě vylodí ony turisty, kteří se doma chtějí pochlubit tím, že pobývali i „za vodou“.

Později jsme večeřeli při hudbě výtečně sehraného dvojitého kvarteta ve velké dvoraně v přízemí hotelu a po večeři jsme se odebrali do svého bytu a na balkon, který nám poskytoval nevyslovitelný požitek – viděli jsme vodopády ozářené tajemnými paprsky měsíce. Na tom místě nás překvapila jedenáctá hodina a – pokojská, která hlásila:

„Entersové jsou zde.“

„Kde?“ tázala se má žena.

„Dole v kanceláři. Kdykoliv večer přijdou, vždy nahlížejí do knihy návštěvníků a pak teprve jdou do svého pokoje.“

„Co hledají v knize, nevíte?“

„Hledají zápis, podle něhož by se dozvěděli, zdali sem nepřijel manželský pár odkudsi z Evropy, nějaký Mr May s chotí. Zpočátku se vždy v kanceláři dotazovali. Teď však nahlížejí do knihy, protože pociťují, že si jich zde nikdo nevšímá. Já sama s nimi vůbec nemluvím.“

Děvče odešlo, a my jsme vešli do svého pokoje, aby nás Entersové dnes nezpozorovali. Zpráva pokojské byla prvním ovocem předem zaplaceného spropitného. Mohl jsem být tedy spokojen. Teď však, abych vysvětlil další užitečnost a účelnost její zprávy, musím popsat dveře, vedoucí v hotelu na společný balkon. Všechny dveře z pokojů hostů směrem k balkonu měly ovšem především účel uzavřít byt od balkonu. Všechny měly a jistě též dosud mají tutéž konstrukci. (Clifton-house vyhořel v r. 1932, ale vystavěn znovu nebyl. – (Pozn. vyd.) ) Jsou opatřeny skleněnými tabulkami a zároveň žaluziemi, sloužícími k tomu, aby se okna mohla podle libosti otevřít, zavřít a případně též zastřít záclonami. Tak bylo možno těmi dveřmi pozorovat vše a naslouchat všemu, co se děje venku na společné verandě. Zůstali jsme teď v pokoji a otevřeli jsme žaluzie. Očekávali jsme totiž s určitostí, že bratři nezůstanou ve svém pokoji, nýbrž že vyjdou na balkon a že je pak oknem pohodlně uvidíme.

To se též stalo. Netrvalo dlouho a objevili se. Měsíc stál dosud na nebi. Muže, který nás kdysi navštívil, jsme hned poznali. Mluvili spolu, přecházejíce verandou. Později usedli, a to právě u stolu venku v našem rohu. Dal jsem jej tam sám postavit, abych na něm mohl psát. Slyšeli a rozuměli jsme každému slovu, avšak předmět jejich rozhovoru nám byl zpočátku zcela lhostejný. Teprve později nastalo mezi nimi odmlčení, které bylo přerušeno hlasem muže, kterého jsme dosud neznali, tedy Zebulonem L. Entersem:

„Nepříjemné, yes! Nanejvýš nepříjemné, že zde musíme tak dlouho sedět! Může trvat ještě týdny, než přijdou!“

„To jistě ne!“ odpověděl Hariman. „Přijdou dříve, než navštíví svého nakladatele. Každého dne se tu již mohou objevit.“

„A ty setrváváš stále při svém úmyslu?“

„Ano. Být poctivý! Ten muž se mnou sice nezacházel příliš pěkně, avšak bez počestnosti s ním nic nepořídíme. To je aspoň můj dojem, kterým na mne zapůsobil. O jeho ženě mohu říct, že ji mám skoro rád. Bolelo by mne, kdybych k ní neměl být poctivý.“

„Pshaw! Co to je, být poctivý! Poctivý musí být člověk především vůči sobě. A mám-li uzavřít obchod, který – když jej moudře vezmeme za pravý konec – – –“

„Pst! Ticho!“ varoval druhý.

„Proč?“

„Mohl by to slyšet ten profesor vedle.“

Při těch slovech ukázal na naše dveře.

„Ten?“ tázal se Zebulon. „Nevíš snad, že sedí denně až do dvanácti hodin dole v čítárně a pak ještě do jedné hodiny zde nahoře čte na lůžku? Nehoří tam světlo, je tedy ještě dole.“

„Přesto buďme opatrní! Ostatně jsem unaven. Půjdu spát. Zítra ráno jedeme do Toronta a teprve pozítří zpět. Musíme si odpočinout. Pojď!“

Vstali od stolu a vešli do svého pokoje. Nebylo toho mnoho, co jsme uslyšeli, ale věděli jsme teď alespoň tolik, že Hariman F. Enters to s námi myslí dobře. A byl jsem přesvědčen, že Zebulon L. Enters, jeho bratr, se dá také ještě prohlédnout.

Když jsme příštího rána sešli dolů k snídani, řekl nám garçon, že oba naši sousedé opustili časně zrána hotel, a pro případ, že by sem přijeli Mrs a Mr Mayovi, zanechali rozkaz, aby jim bylo sděleno, že bratři Entersové odjeli do Toronta a že se vrátí zítra večer. Při tom učinil číšník opovržlivý pohyb rukou a dodal:

„Nemožní lidé, ti dva. Praví rowdiové! Znemožnili se zde, u ostatních hostů, myslím. Bojím se, že Mr May z Evropy, po němž ti lidé tolik touží, se pro nás rovněž nebude hodit. Takoví lidé u nás nedostanou vůbec pokoje!“

Vida, jak bylo dobré, že jsem zamlčel své jméno! I výrok tohoto muže napomínal k opatrnosti. Tedy rowdies! Rowdy je sice surový člověk, avšak přesto ještě nemusí být špatným člověkem.

Naše první snídaně byla velice bohatá: káva, čaj, kakao, čokoláda, spousta masitých a vaječných jídel, hroznů, ananasů, melounů a jiného ovoce. Obsluhoval nás náš pokojský číšník.

V Clifton-house byly jen jednotlivé stoly, nikoliv velké, společné tabule. Nejlépe se sedělo v dlouhé, k velkému sálu přiléhající verandě, která byla tak úzká, že v ní bylo místo jen pro dvě řady stolů. Byla odtud nádherná vyhlídka na vodopády. Zvolili jsme jeden z těch stolů a rozhodli jsme se zeptat se číšníka, může-li nám jej trvale rezervovat. Odpověděl:

„Zpravidla to ředitelství nepřipouští, avšak pán a paní Burtonovi stůl dostanou. Postarám se o to. Nejlepší stůl by však nebyl tento, nýbrž ten nejposlednější, protože jen z oné strany je k němu vidět a hosté tam nebudou obtěžováni. Ten stůl však mají již zamluvený dva gentlemani, jejichž přání také nemohlo být nesplněno.“

Tlumeně dodal: „Všechno platí v nuggetech. Mají jich plnou brašnu – samé ryzí zlato. Dali si je k šéfovi do úschovy!“

Četní hosté, kteří se vydali k označenému stolu dvou gentlemanů, aby tam usedli, byli odmítnuti, až jsme téměř ke konci snídaně spatřili vejít dva muže, kteří hned upoutali pozornost všech přítomných. Oba byli asi stejného stáří a byli to Indiáni. Poznal jsem to na první pohled. Vysocí a širokoplecí, s ostrými, avšak důstojnými rysy tváří, šli, aniž si zdánlivě koho povšimli, zvolna a vážně ke svému stolu. Pak usedli. Nebyli oděni indiánsky, nýbrž do společenských obleků běžného střihu, a jejich vlasy byly ostříhány právě tak, jako u jiných lidí. Bylo však možné vsadit se o krk, že v sedle na savaně a mezi obry Skalistých hor by jistě vypadali důstojněji. Avšak přes temnohnědou pleť jejich tváří se v nich jevila zřejmě stopa po onom zvláštním ryse, který nalézáme jen u lidí přemýšlejících, u lidí, kteří jsou zvyklí své myšlení řídit úvahou. U obou těch lidí se dalo mluvit o oduševnělém výrazu, a dojem toho oduševnění byl tím větší, tím hlubší a trvalejší, poněvadž i pohled jejich očí projevoval výraz těžkomyslnosti a duševního smutku, který je vlastní prchajícím létům, ke konci chýlících se dnů a umírajícím národům. Tichá, avšak tím výmluvnější, ačkoli nepopsatelná elegie byla v očích obou těchto Indiánů.

„To jsou ti gentlemani,“ řekl číšník. „Jemní lidé, i když jen Indiáni! Praví gentlemani!“

Při tom luskl palcem a středním prstem, aby své chvále dodal váhy.

„Odkud jsou?“ tázal jsem se.

„Nevím přesně, prosím. Jeden zdaleka, velmi zdaleka, druhý odněkud blíž. Přicestovali přes Québec a Montreal vzhůru po řece. Jsou prý to náčelníci.“

„A jejich jména?“

„Mr Athabaska a Mr Algongka. Krásná jména, ne? Zní to skoro jako hudba! A je to skutečně hudba: gentlemani platí totiž jen nuggety.“

To bylo jeho měřítko, a chlapík se nijak neostýchal použít je i v naší přítomnosti. Pak nám ještě řekl, že „oba gentlemani“ bydlí též v přidělených pokojích a obývají největší a nejdražší místnosti, které jsou v hotelu. Pak odešel.

„Mr Athabaska a Mr Algongka“ snídali velmi zvolna a vážně a při tom tak, jako by byli vyrostli v hotelích podobných Clifton-house. Bylo potěšením přihlížet jejich počínání. Činili jsme to ovšem opatrně a co možná nenápadně. Má žena se zvláště těšila z důstojnosti, která se jevila v každém i nejmenším pohybu těchto zajímavých lidí, a z jejich neobyčejné prostoty a skromnosti. Nebylo u nich vidět prsten, řetízek nebo přívěsek, hodinky a vůbec předmět, podle kterého by se dalo soudit o jejich zámožnosti nebo bohatství. Má pozornost však byla upřena k jiné okolnosti, totiž k tomu, že v naprostém odporu příslovečné indiánské mlčenlivosti se tito rudoši bavili velmi živě a při tom si dělali pilně poznámky do svých zápisníků. Zdálo se aspoň, že to jsou zápisníky, a to zápisníky důležité, neboť s nimi nakládali s úzkostlivou pozorností, ba přímo s láskou, jako by to byl jejich nejdražší majetek. Poznámky, které si do nich zapisovali, prováděli s takovou zručností, rychlostí a jistotou, že to svědčilo o dokonalé znalosti písma. Bylo zřejmé, že tito lidé neovládají jen tomahawk a lovecký tesák, nýbrž i pero a tužku. Byli to lidé zřejmě uvyklí duševní práci.

Když jsme odcházeli, vzal jsem si číšníka stranou a požádal ho, aby nám příště vyhradil stůl, který stál poblíž obou Indiánů.

„Má žena by si je ráda prohlédla zblízka,“ řekl jsem mu.

„Well! Rozumím! Obstarám to, sir!“

Když jsme toho dne přišli k obědu, byli náčelníci již zde. Ostatní stoly, kromě onoho, který jsem si zajistil, byly již obsazeny. Náš číšník tu stál pln očekávání, ukláněje se. Vyřizoval, že nás pan ředitel prosí, abychom používali tohoto stolu vždy. Byli jsme teď tak blízko u obou Indiánů, že jsme slyšeli téměř každé jejich slovo. Měli před sebou opět své zápisníky a živě hovořili, občas do nich nahlížejíce. Lze si představit můj úžas, když jsem slyšel, že se bavili řečí kmene Mescalerů, a předmětem jejich hovoru nebylo nic jiného, než snaha zjistit příbuzenský vztah všech řečí Athabasků, k nimž patřil i apačský. Pro Athabasku to znamenalo práci se všemi druhy jeho mateřštiny, ne však pro Algongku, který jak se zdálo, byl z kanadského kmene Cree. Za jejich velmi živého rozhovoru jsem uslyšel zajímavou poznámku, že má několik velikých slovních záznamů řeči nahuatl, tedy aztécké řeči, která je příbuzná s jeho mateřštinou. Ale nejdůležitějším výsledkem naší, ovšem jen posluchačské účasti při jejich rozmluvě, byla letmá poznámka, z níž jsem vyrozuměl, že oba tito muži půjdou na Mount Vinnetou. Proto se nyní bavili jen řečí Apačů, aby ji u cíle své cesty dokonale ovládali a nezdáli se snad nevědomými. Jaké znalosti řeči měli asi tito dva muži! Ano, byli to náčelníci. Avšak byli ještě něčím víc! Čím? Tou otázkou jsem si nyní nemusel lámat hlavu. Měli stejný cíl jako my, a byl jsem přesvědčen, že je brzy poznáme blíž, než jak bych je mohl poznat zde u Niagary.

Odpoledne jsme jeli do Buffala, abychom na Forest Lawn Cemetery, tamním hřbitově, vyhledali hrob a pomník slavného Sagoyewathy (Žil v letech 1756–1830) a položili mu na hrob svazek květin. Mám zvláštní náklonnost a úctu právě k tomuto velkému rudému muži, který je nazýván „strong and peerless orator“ (Mocný, nevyrovnatelný řečník) Seneků. Hřbitov v Buffalu je jedinečně krásný. Američané mají velmi šťastný cit při zakládání hřbitovů. Přemáhají poezii i smrt, a netrpí na svých hřbitovech žádné hroby, v nichž si libujeme v Evropě. Zcela naopak, Američan proměňuje smrt v život tím, že pro pohřebiště volí rád vystupující a sestupující půdu, vlnitý terén, který proměňuje v jasný, slunný a radostně se zelenající park, v němž volně členěné pomníky hlásají do dálky myšlenku na zmrtvýchvstání. Na amerických hřbitovech panuje přímo dojemná rovnoprávnost všech, kteří zemřeli. Chudák je zde hostem boháče, negramotný odpočívá v hrobě učence, tulák dostane často bezplatně poslední lože pod mramorovou deskou urozeného městského občana. Stane se například, že chudý, neznámý člověk je na ulici zabit autem. Přichází milionář. Zastaví se a ptá se, zda je zjištěna nešťastníkova totožnost. Odpověď zní: ne. „Tedy patří mně,“ řekne milionář, vezme mrtvého s sebou domů a poskytne mu místo ve své rodinné hrobce. Tak jedná Yankee – kdo to učiní po něm?

Tohoto dne, kdy jsme navštívili Buffallo, byl krásný, jasný, slunečný den. Položili jsme květiny na náhrobní kámen náčelníka, a usedli jsme na nejnižším stupni pomníku, na němž čněla socha Sagoyewathy vysoko nad větve okolních stromů. Hovořili jsme o něm téměř šeptem, jak se mluví u hrobů těch, které navštěvujeme, věříme-li v zmrtvýchvstání a život po smrti. Proto nás neslyšeli ti, kteří se za námi blížili k pomníku. A rovněž tak jsme je neslyšeli my, protože zemi koldokola kryla měkká tráva, dusící zvuk kroků. Ani spatřit nás nemohli dříve, než došli za roh pomníku, který nás zakrýval.

Pak jsme se konečně vzájemně uviděli. Byli to oba náčelníci z Clifton-house. I oni přišli k proslulému náčelníku Seneků, a zpozorovali teď, že i nás sem vedla stejná myšlenka. Tvářili se však, jako by nás nezpozorovali, šli zvolna dál podél kamenů, které byly vedle čela pomníku postaveny pro náčelníka a pro členy jeho rodiny. Když spatřili, že na kameni leží květiny, oba muži se zastavili.

„Hle,“ řekl Athabaska řečí Apačů, „zde kdosi promluvil řečí lásky! Kdo to byl?“

„Bledá tvář jistě ne,“ pravil Algongka. Sklonil se a zvedl několik květin, aby si je prohlédl. Athabaska učinil totéž. Viděl jsem, že oba spolu vyměnili rychlý pohled.

„Jsou to čerstvé květiny. Byly uříznuty sotva před hodinou!“ prohlásil Athabaska.

„A byly sem položeny před necelou čtvrthodinou,“ souhlasil Algongka, pohlížeje na stopy našich nohou, které byly v trávě zřejmě viditelné.

„Byly to tedy přece jen bledé tváře.“

„Snad tito zde! Promluvíme s nimi?“

„Jak si můj bratr přeje. Přenechávám to jemu.“

Indiáni ovšem soudili správně. Květiny jsme nepřinesli od Niagary; byly koupeny zde a čerstvě uříznuty. Má žena si ponechala dva z květů a připevnila si je na hruď; to Indiáni zpozorovali také teprve teď. Přesto hovořili klidně, na nás se neohlíželi; nepředpokládali, že by běloch mohl rozumět řeči Apačů. Položili květiny pozorně opět tam, kde ležely dříve, a Athabaska, obrátiv se ke mně, řekl anglicky:

„Domníváme se, že jste dárci těchto květin, sir. Je to pravda?“

„Ano,“ odpověděl jsem.

„Komu byly ty květiny určeny?“

„Sagoyewathovi.“

„Proč?“

„Protože ho milujeme.“

„Koho milujeme, toho musíme znát!“

„Známe ho a rozumíme mu.“

„Že mu rozumíte?“ tázal se Algongka, a jeho oči se poněkud přimhouřily, jako by chtěl projevit pochybnost. „Slyšeli jste jeho hlas? Sagoyewatha je již dávno mrtev! Je tomu již téměř osm desetiletí, co zemřel.“

„Není mrtev a nezemřel. Jeho hlas jsme slyšeli velmi často, a ten, jehož uši jsou otevřeny, jej může slyšet i dnes, stejně jasně jako tehdy, když mluvil k lidem svého kmene. Ti jej bohužel neslyšeli.“

„Co měli slyšet?“

„Neměli naslouchat kovovému zvuku jeho slov, nýbrž jejich hlubokému smyslu, v němž byl duch Mannitouův.“

„Uff!“ řekl Athabaska, „jaký smysl v nich byl?“

„Povím vám to. Žádný člověk, žádný národ, žádná rasa nesmí věčně zůstat dítětem. Savany, hory, údolí, každá země, každý díl světa je stvořen Bohem, aby živil národy vyvíjející se k dobrému, a nikoliv ty, pro které je nemožné dostat se z doby, v níž se bijeme, rveme a bojujeme mezi sebou. Všemohoucí a všedobrý Mannitou poskytne každému muži a ženě a každému národu nejen čas, nýbrž i příležitost dostat se z tohoto jinošského, chlapeckého a klackovského věku. Ale každý, kdo ustrne a nechce jít dále kupředu, ztrácí právo žít. Velký Mannitou je milosrdný. Je však též spravedlivý. Chtěl, aby též Indián byl dobrý a milosrdný, zvláště vůči svým vlastním rudým bratřím. Když však rudý národ nechtěl zanechat vraždění, bojů, seslal na ně bledé tváře –“

„Patrně proto, aby rudé muže rychleji vyhubil?“ vpadl mi do řeči Algongka.

Oba na mne pohlíželi v napětí, ale také s jakousi ironií.

„Nikoliv, nýbrž aby je zachránil,“ odvětil jsem. „Sagoyewatha to pochopil a přál si, aby jeho národ a jeho rudí bratři tomu porozuměli. Nechtěli ho však slyšet. K té záchraně by i dnes byl čas, kdyby rudý národ, který zůstal dítětem, se vzchopil a stal se mužem.“

„Mužem? Jak to?“ tázal se Algongka.

„Odpovědí na tuto otázku je pravý obsah pojmu ‚muž‘. Stát se mužem neznamená být válečníkem, nýbrž stát se osobností. Muž dlouho uvažuje, než se chopí zbraně. Muž se především bratrsky snáší se všemi, kteří jsou s ním z jedné krve, jednoho národa a s nimi společně se staví na obranu proti společnému nepříteli. To právě tisíckrát řekl velký náčelník Seneků, u jehož hrobu nyní stojíme. Ale jeho hlasu nebylo dbáno.“

Zvedl jsem klobouk a podal jsem ruku své ženě, abychom odešli. Tu však k mému údivu se i má žena chopila slova. Řekla:

„Přijměte tyto dvě květiny. Nejsou ode mne, nýbrž od náčelníka Seneků. Jsou to květy uznání, dobroty a lásky, kterou kdysi promlouval k svému národu. Jsou již povadlé, avšak jejich vůně jim zůstala. Pohleďte, jak se paprsek slunce neslyšně blíží, aby ozářil a zahřál jména zde v kameni vytesaná. Slyšíte šum listí, z nichž prchá stín? Ani tento hrob není mrtvý!“

Potom podala každému z nich jednu květinu.

„Prosím – neodcházejte!“ řekl pojednou Athabaska, který za námi udělal krok.

„Madame, zůstaňte ještě!“ připojil se k němu Algongka. „Milujete-li Sagoyewathu, patříte sem!“

„My jsme jeho přátelé, vy však jste jeho bratři,“ odpověděl jsem. „Toto místo patří vám. My máme čas přijít jindy.“

Odešli jsme. Když jsme se dostatečně vzdálili, abychom nemohli být pozorováni, poznamenala má žena:

„Nevím, zda jsme neučinili chybu.“

„Jakou?“

„Příliš vážně a dlouho jsi k nim mluvil. A já, která jsem jim úplně cizí, jsem je obdarovala květinami. Je to ladylike?“

„Myslím, že ne,“ zasmál jsem se. „Ale nermuť se nad tím! Jsou případy, kdy chyba je tím nejlepším, co můžeme učinit. A já jsem přesvědčen, že tohle byl takový okamžik. K jiným lidem bych tak nemluvil, myslím však, že Indiány znám. A pak – vzal jsem zřetel na cíl naší cesty, který mně také dovoluje říci více, než bych byl učinil v jiném případě. Ostatně viděli jsme již, jak správné bylo, co jsme učinili. Uvaž, že nás požádali, abychom s nimi zůstali u hrobu. To je neobyčejné vyznamenání! Podle jejich zvyklostí jsme se zachovali velmi dobře.“

Že jsem měl pravdu, se ukázalo hned po našem návratu domů. Přišli jsme až večer, protože jsme nejeli železnicí, nýbrž lodí. Sotva číšník zjistil, že jsme zpět, přiběhl k nám a vítal nás, možná, ještě hlubšími poklonami než dosud.

„Promiňte, že vyrušuji!“ řekl. „Mám však oznámit něco velkého, něco zcela neobyčejného. Mr Athabaska a Mr Algongka nebudou dnes večeřet v hale, nýbrž nahoře ve svých pokojích.“

Chlapík při tom na nás pohlížel tak, jako by říkal něco světoborného.

„Tak?“ řekl jsem. „Je to snad něco zvláštního?“

„To jistě! Jsem totiž pověřen vyřídit pozvání, aby pan Burton a lady Burtonová laskavě poctili svou účastí večeři obou gentlemanů.“

„Hm! V kolik hodin?“

„V devět. Gentlemani si dovolí přijít pro vás osobně. Mám co možná nejdříve oznámit, zdali je pozvání přijato.“

Pohlédl jsem tázavě na svou ženu, která hned odpověděla:

„Prosím, vyřiďte, že přijímáme pozvání s radostí.“

„Thank you, mylady! Vyřídím to ihned. Gentlemani prosí, aby návštěva byla pokládána za čistě přátelskou.“

To pozvání nám bylo vítáno, jak kvůli nám, tak i kvůli náčelníkům. Nebudeme nuceni snášet nepohodlí, které se nám stejně jako jim zdálo zbytečné.

Přišli pro nás přesně v devět hodin. Byl to krok mluvící zřetelněji než všechna slova. Přišli koridorem hlavní budovy, požádali nás však, abychom s nimi šli přes vnější plošinu, kde byl vchod k jejich bytu, tak jako k našemu. Když jsme vyšli z bytu na verandu popsanými skleněnými dveřmi se žaluziemi, svítil měsíc jasněji než včera večer. Oba vodopády ležely před námi jako pohádkový zázrak a jejich hučení k nám znělo jako hlas věčného zákona, kterému propadá každý, kdo ho neposlechne.

Oba náčelníci se pojednou zastavili, jako by otáleli jít dál. Athabaska řekl:

„Nejen bledé tváře, nýbrž i rudí mužové vědí, že vše, co nám skýtá nynější svět, není nic než podobenství. Jedno z největších a nejmohutnějších podobenství, které nám postavil Mannitou, je zde před našima očima.“

Přistoupil s Algongkou na pokraj plošiny a já je následoval se ženou, která se zavěsila do mé paže. Dala mně jemným stiskem ruky znamení, kterému jsem velmi dobře porozuměl. Míváme zpravidla jednu a tutéž myšlenku. Tak i nyní. Věděla rovněž jako já, proč náčelník vyslovil právě tyto věty. Chtěl nás zkoušet, i když jen jedinou otázkou. Výsledek té otázky měl rozhodnout o tom, jak s námi mají dále jednat, zda jako s všedními a tuctovými lidmi či ne. Neboť to, co jsem řekl na hrobě velkého řečníka Seneků, jsem také mohl někde číst, mohl jsem to někde i jinak vyslechnout – zkrátka nebylo jim to dostatečným podkladem k názoru o nás. To bylo to, na co mne chtěla stiskem ruky upozornit, a já jí právě tak odpověděl, že rozumím a že jsem na zkoušku připraven.

Stáli jsme delší dobu tiše na balkoně. Tu zvedl Algongka ruku nad propast směrem k řítícím se vodám a řekl:

„Toto je obraz rudých národů. Zdali jej pochopí běloch?“

„Proč by jej nemohl pochopit?“ ptal jsem se.

„Osud rudých mužů není jeho osudem.“

„Domníváte se, že my, bílí lidé, chápeme jen svoje bolesti, cizí však ne?“

„Nuže, můžete nám snad rozřešit tuto záhadu?“

„Záhadu? A řešit ji? Nemluvili jste o záhadě, nýbrž o podobenství. Podobenství se neluští, nýbrž vykládají.“

„Nuže, tedy je vyložte, prosím!“

„Rád! Vidím zde řítící, tříštící a rozprašující se příval vod. Avšak jezero, velké jezero, z něhož ta voda pochází, nevidím. A nevidím ani ono druhé jezero, do něhož se tato voda vlévá. Obě jezera jsou našim očím neviditelná.“

„Ano, takové je podobenství,“ přisvědčil Athabaska vážně. „A jeho výklad?“

„Přítomnost vidí jen těžký, hluboký a strašný pád rudé rasy. Jeho hukot je souhrnem smrtelných výkřiků všech těch, kteří zahynuli a ještě zahynou. Kde je onen velký, mocný a nádherný národ, jehož děti jsou již rozdrceny a jehož zbytky ještě budou rozdrceny? V které zemi ten národ žil? A v které době? Nevíme to a nevidíme. Vidíme jen, jak se proud tam dole v hlubině rozpadá na sta a sta národů, kmenů, stád, houfů a tlup, z nichž některá čítá sotva sto hlav. Tak se žene a víří s nimi vodopád dál a dál, až zmizí. A my slyšíme jen nesčíslné, stále více se ztrácející a rozplývající hlasy, jazyky, řeči, idiomy a nářečí, v které je divoký proud v této řvoucí propasti roztříštil, rozemlel a rozprášil tak, že jazykozpytec, který se jednou odvážně vrhne do tohoto proudu, se octne v nebezpečí zahynout s tím, po čem pátrá. A kde je nyní onen mocnější, nádhernější národ, do něhož mají tyto rozptýlené a rozprášené jazykové a národnostní proudy Niagary vproudit, aby se opět spojily v jeden celek, aby se znovu dopracovaly klidu a požehnaného zákonodárství, jehož je třeba k novému, lepšímu životu? V které zemi je takový národ! A v které době? Ani to nevíme a nevidíme. Můžeme o této řítící se řece, která k nám mluví podobenstvím, říci jen to, že se vlévá z jezera Erie do Ontaria. A totéž víme o rozptýleném rudém plemeni, že pochází z doby a země přírodního pračlověka a že proudí vstříc zemi a člověku vyššímu, k vzdělanosti, aby na jejích březích našlo nové spojení. Tohle je, gentlemani, ono podobenství a jeho výklad!“

Mlčeli. Stáli jsme tak ještě několik okamžiků a pak jsme v otevřených dveřích spatřili číšníka. Tu, aniž promluvil, vzal Athabaska mou ženu pod paží a kráčel s ní mlčky k otevřeným dveřím. Šel jsem za nimi právě tak tiše s Algongkou.

Oba náčelníci obývali nad námi několik místností, podobných našim. K jejich chvále musím poznamenat, že jejich pokoje byly zařízeny velmi prostě, nikde se nejevila ani stopa snahy po přepychu. Byly nám podávány tytéž pokrmy, které by nám předložili v jídelně. Před námi bylo postaveno víno, před nimi voda. Má žena upřímně poznamenala, že také ona pije raději vodu nežli víno, a hned následoval pokyn, aby číšník láhve odnesl. Oba Indiáni měli před sebou vázičky s květinami, které jim má žena darovala, a také my jsme měli před sebou každý po jedné růži.

O sobě nepromluvili Indiáni slovo a neptali se též na naše poměry. Bylo jen jediné, čím jsme se zabývali, totiž minulostí a budoucností Indiánů, osudem rudé rasy. A zde musím dát průchod pravdě a přiznat, že jsem se od těchto mužů dozvěděl mnoho, velmi mnoho přes jejich zamlklost a přes krátkost doby, kterou jsme s nimi pobyli. Neboť z jejich úst nevyšlo jediné slovo, které by nebylo zrale uváženo, které by nemělo hutné zrno. Často jediná jejich věta měla cenu celé životní zkušenosti. Oba tito náčelníci se podobali gigantům, kteří lámou velké, těžké balvany myšlenek ze skalních lomů, a nechávají je valit dolů do roviny, aby tam na nich malí lidé nalezli práci pro své jemnější nástroje. Byl to krásný a vážný večer, jenž obohatil naše myšlení, náš cit a vůli, a na nějž do smrti nezapomenu.

Byla právě půlnoc, když jsme se rozešli. Neseděli jsme ovšem do té doby v pokoji, nýbrž dali jsme si vynést stůl a židle na balkon. Tam jsme seděli a před naším zrakem se pěnila Niagara. Myšlenky přicházely jedna za druhou. Až v posledním okamžiku, když jsme se rozcházeli, dozvěděli jsme se, že Athabaska a Algongka odcestují zítra ráno, a že nám tedy věnovali svůj poslední večer. To způsobila má žena svými květinami!

Náčelníci netušili, že s nimi máme stejný cestovní cíl. Neptali se na to, kam cestujeme, mlčeli i o tom, zda si přejí shledání nebo ne. Když jsem jim však podal ruku na rozloučenou, podrželi ji o něco déle, než bývá zvykem. Pak přistoupil Athabaska k mé ženě, položil jí obě ruce na hlavu a přitiskl rty na její vlasy.

„Athabaska vám žehná,“ řekl.

Algongka učinil totéž. Jejich slova zřejmě přicházela ze srdce. Vyznívala z jejich duší i z přízvuku hlasu, a bylo to zřejmé i z rychlosti, s níž oba potom odešli do svého bytu.

Jejich pokoje byly uprostřed řady jiných, náš však, který jsme zanechali otevřený, byl na konci plošiny. Abychom se dostali do svého bytu, museli jsme jít vedle pokoje obou Entersů. Když jsme jej míjeli, spatřili jsme, že je osvětlen. Dveře sice nebyly otevřeny tak jako naše, zato byly vytaženy žaluzie, takže oknem nejen pronikalo světlo, nýbrž i hlasy dvou mužů, kteří se právě v té chvíli prudce hádali.

Bratři se dnes již vrátili domů. Zlobili se, a přecházeli po pokoji sem a tam. Právě když jsme se zastavili u dveří, řekl Hariman:

„– povídám ti: nekřič tak! Nebydlíme tady sami!“

„Čert vem celý hotel Clifton! Ani jeden člověk se zde na nás nedívá slušně. Ostatně za tento pokoj platíme, a mohu tu křičet jak chci a jak se mně zlíbí! Starý profesor mne už neuslyší, je pryč, jeho jméno je vyškrtnuto. A May tu dosud není! Jak dlouho tu na něho máme ještě čekat? Teď, když víme, jak to spěchá na Devils pulpitu! (Ďáblova kazatelna. Místní název v Americe hojně užívaný) Přijdeme-li tam jen o půl dne později, ztratíme kapitál, jehož výši nelze odhadnout.“

To mluvil Zebulon, Hariman odpovídal:

„Toho se rovněž bojím. Ale copak můžeme odjet, aniž vyčkáme příjezdu toho člověka?“

„Proč ne? Alespoň jeden z nás může jít, aby Kiktahan šonku (V řeči Siouxů: Bdělý Pes) zadržel, než přijede druhý. Ale to není to, co mne dráždí, nýbrž ta tvoje takzvaná počestnost, která mně připadá v našich poměrech takovým šílenstvím, že je nemožné to pochopit. Ano, musíme nalézt Nugget-tsil a Černou, nebo pro mě za mě, třeba Tmavou vodu, a ten člověk je jediný, kdo nám ta místa může ukázat. Ale to není ještě příčinou, proč bys mu měl být nakloněn!“

„Kdo o tom mluvil? Já ne! Chtěl jsem jen poctivost při jednání, ne zvláštní náklonnost.“

„Pshaw! Poctivost k člověku, který zabil našeho otce!“

„To on neudělal! Otec tím byl sám vinen, že zahynul takovým způsobem. A přijde si pro nás, pro všechny! Jen my dva jsme zbyli. A nebudeme-li poctiví, bude náš konec dvakrát tak rychlý! A přece stále doufám v záchranu! Vím to, dostane se nám jí jen tehdy, když spáchané zlo dojde odpuštění. A i zde je Old Shatterhand jediný, kdo nám je může poskytnout, ostatní jsou mrtví! Copak to nechápeš?“

Zebulon neodpověděl. Chvíli bylo ticho. Zaslechli jsme zvuk, který zněl jako tlumené štkaní. Kdo to byl? Hariman? Zebulon? Potom řekl Zebulon, ale spíše žalobně než rozčileně:

„Je to hrozné, hrozné, jak to křičí! Jak to láká, jak nás to žene a strhuje, jak to nutí a nutí stále dál! Jak bych si přál, aby tomu už byl konec!“

Opět pomlčka, po níž jsme ještě jednou slyšeli Zebulona:

„Ve mně něco počítá, počítá! Neustále! Ve dne v noci! Kdybychom mohli vyzvednout poklad, který s otcem zmizel ve vodě! Kolik by zaplatil Kiktahan šonka, kdybychom mu vydali Old Shatterhanda? Kolik plných váčků by dal, snad celou bonanzu, celý důl!“

„Můj Bože!“ zvolal zděšeně Hariman. „Zanech té myšlenky!“

„Copak mohu? Ta myšlenka mne snad může opustit, ne však já ji. Přichází sama. A přijde-li, je zde, je zde mnohem silnější a mocnější než já s tou trochou síly, kterou dosud mám. A teď mě napadá pojednou strach! Co to je? Stojí snad někdo přede dveřmi, aby nás vyslechl…?“

Popadl jsem ženu za ruku a táhl ji co nejrychleji do našeho bytu, jehož dveře byly hned vedle. Ani jsme nezavřeli dveře, nýbrž spěchali jsme celým bytem až do kabinetu, kde jsme se zastavili, abychom naslouchali. Jak bylo dobře, že jsme nechali otevřené dveře! Bratři vyšli ze svého bytu a zastavili se u našich dveří.

„Není tu nikdo,“ řekl Hariman. „Mýlil ses!“

„Zdá se,“ odpověděl Zebulon, „byla to jen myšlenka. Sám jsem nic neslyšel. Ale co ty dveře zde? Nebyly otevřené, když jsme přišli?“

„Ovšem. Starý je pryč, služebnictvo je nechalo otevřené, snad aby byt vyvětral.“

„Podívám se dovnitř!“

„Nesmysl! Kdyby tam někdo byl, jistě by za sebou zavřel dveře, to je jisté!“

Zebulon však přece jen vešel, udělal několik kroků vpřed a narazil při tom na židli.

„Děláš hluk!“ varoval ho Hariman.

Tu se druhý obrátil a vyšel ven. Jeho bratr stáhl obě křídla žaluzií, takže okna byla zavřena, a pak oba zmizeli opět ve svém pokoji. Vešli jsme do pokoje mé ženy, kde jsme mohli rozsvítit, aniž to Entersové zpozorovali, protože ležel na protější straně.

Má žena byla velmi rozčilená.

„Chtějí tě vydat na smrt!“ řekla. „Můj Bože! Kdo je ten Kiktahan šonka, o němž hovořili?“

„Asi náčelník Siouxů. Neznám ho. Nikdy jsem o něm neslyšel. Bojíš se, má milá? Nemáš k tomu důvod.“

„Ne? Chtějí tě vydat nějakému hrdlořezovi! To není důvod?“

„Protože o tom vím, nestane se mi nic. Ostatně zatím je to jen myšlenka, s níž ten chudák bojuje. A za třetí, i kdyby to bylo vážné, nepodnikli by proti mně nic, dokud jim neukáži jezero, v němž se tehdy Santer utopil. Do té doby jsem si úplně jist životem. To všechno není tak zlé, jak to zní.“

„A co je s tou Ďáblovou kazatelnou? Hrozné slovo!“

„Hrozné? Proč? Nanejvýš trochu romantické. Ďáblových kazatelen je v Americe velmi mnoho. Kde leží Devils pulpit, o němž mluvili Entersové, se dozvím zítra v Prospect-house.“

„Jaký je to dům?“

„Hotel, v němž dnes budu spát.“

„Spát? Ty?“ tázala se překvapeně.

„Ano, já!“ přisvědčil jsem.

„V jiném hotelu? Žasnu!“

„Já ne! Ve spořádaném manželství záleží, jak víš, jen na tom, zda žasne muž. Doufám, že ti nemusím nic dlouho vysvětlovat. Půjdu do Prospect-house, něco tam sním, objednám si pokoj a pošlu dva, tři řádky pánům Harimanovi a Zebulonovi Entersovým, abych jim sdělil, že jsem přijel do Niagary a dočetl se v knize cizinců v Clifton-house, že tam bydlí. Proto jsem se z dobrých důvodů ubytoval v Prospect-house, kde budu ochoten v deset hodin dopoledne s ním a jeho bratrem jednat. Později však ne, protože se pak musím starat o svou ženu, která ještě nepřijela. Rozumíš mi?“

„Hm! S tím ovšem musím být spokojena!“ usmála se. „Ale je vůbec možné, abys to provedl? Teď, pozdě v noci?“

„V Americe je možné všechno.“

„A bez zavazadel? Co tomu řeknou, až se objevíš s prázdnýma rukama v hotelu v tuto dobu?“

„Neřeknou nic, nanejvýš budou mít přede mnou ještě větší respekt. Jsme v Americe, má drahá. Ale teď mám ještě jednu samozřejmou prosbu: nedej se spatřit!“

„Ovšem, to se rozumí,“ odvětila. „Smím tě teď doprovodit? Snad jen dolů ke dveřím!“

„Ne. Od této chvíle musíš být neviditelná! Rozloučíme se zde.“

Dole ve vestibulu byla dosud společnost, ale nikdo si mne nevšiml, když jsem procházel. Vyšel jsem ven, přešel most a za čtvrt hodiny nato jsem měl v Prospect-house pokoj. Do knihy cizinců jsem se zapsal opět jako Mr Burton. Poslal jsem Harimanovi lístek, povečeřel jsem, a spokojen svým denním dílem jsem ulehl na lože.

Když jsem druhý den ráno o půl osmé vešel do jídelny, abych posnídal, seděli tam již oba Entersové. Hariman mně spěšně představil Zebulona a prohlásil, že byli velmi potěšeni, když uslyšeli, že jsem přijel. Líčil mně zklamání, která v hotelu zažili, zatímco zde nikdo nevěděl o paní a panu Mayových.

„Cestuji inkognito pod jménem Burton.“

„Well!“ řekl Hariman. „Asi kvůli čtenářům, kteří by vám nedali pokoj, kdyby se dozvěděli o vaší přítomnosti.“

„Tak to asi bude.“

„A Mrs Burtonová? Nevidím ji.“

„Dosud zde není. Spatříte ji později. Snad už zítra. Byl jsem v Clifton-house, tam jsem našel vaše jména v knize. Proto jsem se ubytoval zde. Doufám, že je vám to milé?“

„Zajisté, sir! Pokud běží o Mrs Burtonovou, byli bychom ji velice rádi pozdravili již dnes a jen s lítostí se vzdáváme toho potěšení. My totiž dnes odcestujeme.“

„Skutečně? Pak je tomu ovšem úplně tak, jak jsem předpovídal: dnešní naše rozmluva nemá žádný výsledek.“

„To nelze tvrdit. Doufám v něco jiného, že se dohodneme.“

„Smím se ptát, co vám dodává té naděje?“

„Váš vlastní zájem a váš důmysl. Avšak o tom později! Vidím, že zde není k hovoru vhodné místo.“

Měl pravdu. Salon byl plný hostů, kteří pili kávu, čaj, kakao, a živě se bavili. Uspíšil jsem svou snídani, a pak jsme podnikli po břehu řeky krátkou procházku a nakonec usedli na jednu z laviček. Zde jsme mohli promlouvat, aniž nás kdo uslyšel. Hariman byl dosud zcela takový, jak jsem ho již vylíčil. Zebulon měl tytéž „smutné“ oči, zdálo se však, že je povaha zarputilá a nespolehlivá. Byl jsem odhodlán nedělat s nimi, jak se říká, žádné okolky, nýbrž vyjádřit se co nejstručněji. Když jsme usedli, začal Hariman:

„Již jsem vám řekl, že počítáme s vaší uznalostí a s vaším vlastním zájmem. Můžeme si teď pohovořit o obchodu?“

„Ano,“ odpověděl jsem. „Ale dovolte mi otázku; s kým chcete mluvit: s westmanem nebo se spisovatelem?“

„S westmanem snad později, zatím a především se spisovatelem.“

„Well! Oba jsou vám k službám, každý na čtvrt hodiny. Můj čas je totiž velmi skrovně odměřen.“

Při tom jsem vytáhl hodinky, ukázal na jejich ciferník a dodal jsem:

„Jak vidíte je právě osm hodin. Můžete mluvit do čtvrt na devět se spisovatelem a do půl deváté s westmanem. Pak bude věc vyřízena.“

„Pokud se pamatuji,“ namítl Zebulon, „napsal jste mně, že budete mít pro nás plné dvě hodiny!“

„Ano, ale to jsem počítal půldruhé hodiny na přítele. Protože chcete mluvit jen se spisovatelem a pak snad ještě s westmanem, a o přítele nestojíte, zůstaneme při půlhodině.“

„Ale vždyť my doufáme, sir, že se staneme přáteli! V tom případě můžeme počítat s oběma hodinami?“

„Snad i více. Nuže, začněme! Z první čtvrt hodiny uplynuly již tři minuty – – –“

„Máte opravdu zvláštní způsob promlouvání o obchodech!“ zvolal Zebulon zlostně.

„Jen tehdy, když jsem obchod již jednou odmítl a musím přesto ještě jednou obětovat svůj čas. Tedy – prosím!“

Chopil se slova Hariman:

„Nuže, sir, běží zde tedy o vaše tři svazky ‚Vinnetoua‘, jejichž nakladatelská práva pro Ameriku chceme zakoupit.“

„Abyste dali knihy v překladu vytisknout?“ vpadl jsem mu do řeči.

„Kupují se snad knihy proto, aby – – –“

„Prosím, žádné vytáčky! Odpovězte mi krátce: ano, nebo ne? Chcete je dát přeložit a vytisknout?“

Pohlíželi na mě rozpačitě. Žádný z nich neodpověděl.

„Protože mlčíte, odpovím za vás sám. Nechcete je vytisknout, chcete, aby zmizely, a důvodem pro to je vaše pravé jméno a ohledy na vašeho mrtvého otce.“

Oba najednou vyskočili, zasypali mne výkřiky a otázkami, jimž jsem učinil rychlý konec energickým pohybem ruky.

„Tiše, prosím! Mlčte! Spisovatele snad můžete oklamat, westmana však ne. Jméno vašeho otce je Santer. Je to stejný muž, který mne donutil vypravovat o něm tolik nepříjemného. Doufám, že o vás budu moci vypravovat něco lepšího.“

Stáli zde nehybně jako dvě sochy. Pak opět usedli, jeden po druhém, jako by se jim nedostávalo síly, aby stáli. Hleděli strnule před sebe a mlčeli.

„Nuže?“ tázal jsem se.

Hariman se obrátil k Zebulonovi:

„Už předem jsem ti to řekl, tys mi však nevěřil. Na Old Shatterhanda nemůžeme jít tímto způsobem! Mám mluvit?“

Zebulon přisvědčil. Tu se Hariman ke mně opět obrátil a ptal se:

„Jste ochoten, sir, prodat nám ten román, abychom jej odstranili ze světa, alespoň v Americe?“

„Ovšem že ne.“

„Za žádnou cenu?“

„Za žádnou cenu! Nečiním to ovšem ze msty, nebo snad z tvrdohlavosti, nýbrž jen proto, že taková koupě by vám nebyla nic platná. To, co jsem napsal, již nemůže zmizet. Zde v Americe jsou rozšířeny tisíce exemplářů ‚Vinnetoua‘ ve všech řečích a kromě toho podle amerického zákona jsem jako autor knihy bez ochrany. Každý má právo mé knihy přeložit nebo otisknout, aniž se mne zeptá. To ví každý publisher a každý novinář, a protože to nevíte vy, už tím jste mi tam u nás za mořem dokázali, že nakladateli nejste. Byl bych si mohl vaše peníze vzít a v duchu se vám vysmát. Bylo by vám to vhod?“

„Slyšíš?“ tázal se Hariman. „Je poctivý!“

Zebulon vstal ze svého místa a postavil se rovněž přede mne. Jeho oči se leskly a jeho rty se chvěly.

„Mr Burtone,“ řekl, „ukažte mi své hodinky!“

Učinil jsem tak.

„Ještě dvě minuty, pak minula čtvrthodina!“ řekl. „Jak vidíte, přistupuji na časové omezení, které jste nám přidělil. Budu mluvit stejně krátce jako vy. Následky však nepadnou na nás, nýbrž na vás a na vaše svědomí! Ano, my jsme Santerové, a náš otec byl mužem, kterého znáte. Prodáte nám ‚Vinnetoua‘?“

„Ne!“

„Jsme hotovi se spisovatelem! Čas uplynul na vteřinu. Teď dalších patnáct minut pro westmana. Ptám se vás: kolik žádáte, když nás zavedete k Nugget-tsilu a k Tmavé vodě?“

„Nezavedu vás tam vůbec. Nejsem průvodce cizinců.“

„A zaplatíme-li vám za to mnoho peněz?“

„Ani pak ne.“

Zebulon se obrátil k bratrovi:

„Mám? Smím?“

Hariman přisvědčil, a Zebulon pokračoval:

„A přece to učiníte, a to bez peněz. Znáte Siouxy?“

„Ovšem. Četl jste přece ‚Vinnetoua‘.“

„Nuže, poslouchejte, co vám povím! Za pravdivost těch slov dáme my dva ruce do ohně. Náčelníci Siouxů jsou pozváni k poradě s náčelníky Apačů. Proč a k čemu, to nevím, slyšel jsem jen tolik, že má být mezi nimi umluven mír. Jen náčelníci mají přijít, nikdo jiný. Siouxové se však rozhodli využít té příležitosti a spojit se se všemi nepřáteli Apačů. Proč? Aby je zničili. Věříte tomu?“

„Musí se to zkoumat,“ odvětil jsem klidně.

„Dále: je určeno místo, na němž se kmeny sejdou, aby se poradily o válečném plánu k zničení Apačů. Já to místo znám.“

„Opravdu?“

„Ano.“

„Odkud? Od koho?“

„To je obchodní záležitost; vám to však řeknu, a myslím, že mně za to budete vděčný. Znám Siouxy, a oni znají mne. Obchod s koňmi a hovězím dobytkem nás často přivedl do styku s nimi. Nyní nám Siouxové nabídli obchod, který je tak veliký a výnosný, jako žádný předtím. Máme převzít kořist, kterou Siouxové učiní u Apačů. Rozumíte, co tím myslím?“

„Velmi dobře.“

„Dojde k boji. K bezpříkladnému krveprolití. Vím, že jste přítelem Apačů. Chci je zachránit. Chci vám poskytnout příležitost zničit i plány jejich nepřátel. Zavedu vás na místo, kde se spojené kmeny radí. Vzdáme se svého zisku, který nám byl slíben. A žádám jen jedno: abyste nás zavedl k místům, o nichž jsem mluvil. Teď řekněte, zdali to chcete učinit. Avšak mluvte rychle, určitě a zřetelně. Nemáte čas!“

Mluvil velmi rychle, jako by mu na čase opravdu záleželo; já však vycítil, že jeho slova jsou stejně úzkostná jako naléhavá. Zvolna a klidně jsem mu odpověděl:

„Chcete mne tedy zavést na místo, kde se vykoná porada? Kam vede ta cesta?“

„Nahoru do Trinidadu.“

„Který Trinidad míníte? Je jich několik.“

„V Coloradu.“

Trinidad je hlavním městem distriktu Las Animas v severoamerickém státě Colorado, je křižovatkou několika železnic a ještě dnes je střediskem dobytčího trhu. Tato okolnost byla jistě příčinou, že Entersové znali město i okolí velmi dobře. Zebulon pokračoval:

„Byl jste již někdy nahoře v Trinidadu, Mr Burtone?“

Odpověděl jsem vyhýbavě:

„Musím si teprve vzpomínat. Byl jsem již na tolika místech, že jich mnoho vypadlo z mé paměti. Tedy tam že bude dostaveníčko všech nepřátel Apačů?“

„Ano, avšak ne v samém Trinidadu, nýbrž poněkud nad ním v horách.“

„Tak? Zdá se, že mne pokládáte za greenhorna, myslíte-li, že budu věřit zprávě, že rudoši, jejichž úmysly mají zůstat utajeny, si zvolí za poradní místo tak živé město! Váš úsudek o mně není věru způsobilý, aby mě pohnul k přílišné vděčnosti. Chci se však přece otázat, kdy bych se tam nahoru podle vašeho úsudku měl dostavit.“

„Odcestujeme odtud již dnes, protože máme co dělat celý den v Chicagu a dva dny v Leavenworthu. Můžete přijet za námi, chcete-li. Porada se má odbývat přesně odedneška za deset dnů. Očekávali bychom vás tři dny před tím v Trinidadu.“

„Udejte přesně místo! Nebo je Trinidad tak malý, že nás tam, přijdeme-li, musíte hned spatřit?“

„Ptejte se na hotel „Wild West“. Už jsme se tam ohlásili. A teď, jak vidím, uplynulo jedenáct minut. Zbývají nám ještě čtyři. Rozvažte si věc dobře a sdělte nám své rozhodnutí, jinak se opozdíte sám.“

„Nemějte starost. Budeme hotovi přesně za patnáct minut.“

„Doufejme! Je to nyní víc ve vašem zájmu než v našem.“

„Jak to?“

„Protože bez nás byste sotva mohl Apače zachránit.“

Nyní jsem konečně musel promluvit slovo, jež mělo srazit jejich požadavky a zlomit celé to jejich přeceňování. Pohlédl jsem na Zebulona s mírným úsměvem a řekl jsem:

„Nemýlíte se snad trochu? Domníváte se opravdu, že by pro mne bylo tak těžké nalézt Kiktahan šonku na Ďáblově kazatelně?“

Bylo to prosté, ale působivé. Hariman vyskočil a ulekaně vykřikl:

„Heavens! On to ví! Jste vševědoucí, sir?“

„Ano, jste snad vševědoucí?“ zvolal i Zebulon.

Stáli přede mnou jako dva chlapci, přistižení při krádeži jablek. Vytáhl jsem z kapsy hodinky, podíval se na ně a odpověděl jsem:

„Vševědoucí není žádný člověk, ani jediný, protože však v tomto okamžiku nejsem již spisovatelem, nýbrž westmanem, rozumí se samosebou, že mám otevřené oči. To, co pokládáte za tajemství, jsem znal dávno před tím, než jste mi to sdělili. Jste na nepravé stopě, gentlemani, domníváte-li se, že vám za vaše zprávy zaplatím Nugget-tsilem a Tmavou vodou. Náš poměr je právě opačný: vy můžete získat jen s Apači, nikdy však se Siouxy, a já jsem jediný, kdo by vám k tomu mohl dopomoci.“

Vstal jsem a pokračoval:

„Odedneška za týden budu v Trinidadu, v hotelu, který jste mně označili. Od toho dne vás budu zkoušet. Obstojíte-li při zkoušce, spatříte Nugget-tsil i Tmavou vodu, jinak ne! Držte se Siouxů, držte s Apači, zcela jak je vám libo. Následky padnou na vás, nikoli na mne… Well, i těchto patnáct minut uplynulo na vteřinu. Good bye, gentlemani! Na shledanou v Trinidadu!“

Zastrčil jsem hodinky, a odešel jsem. Ani se nepokusili mě zadržet, nepronesli slovo, tak byli zaraženi. Šel jsem přímo do Clifton-house, kde nikdo netušil, že jsem nebyl v noci doma. Kdo mě teď pozoroval, mohl být přesvědčen, že se vracím z ranní procházky.

Od mého odchodu se má žena nevzdálila ani na okamžik z pokoje, dosud ani nesnídala. Sešel jsem s ní dolů k našemu stolu, aby dohonila, co zameškala.

Náčelníci již odcestovali, na jejich místech seděli jiní hosté. Podal jsem ženě zprávu o schůzce s Entersy, slovo za slovem, a sklidil jsem naprosté uznání.

Okno, u kterého jsme seděli, směřovalo, jak jsem se již zmínil, k řece. Viděli jsme každého, kdo šel po mostě. Právě jsem skončil svou řeč, když jsme uviděli bratrskou dvojici, přicházející z druhého břehu k hotelu. Číšník, jenž nás právě obsluhoval, je také spatřil a řekl:

„To jsou vaši sousedé. Odešli dnes velmi brzy. Dostali nějaký dopis. Ve dne nebyli nikdy doma, ale dnes se vracejí. Podívám se, co to znamená.“

Nic mi nebylo tak milé, jako jeho zvědavost, za jiných okolností ovšem nepřípustná. Odešel, ale za několik minut se k nám vrátil a oznamoval:

„Odjíždějí! Odtud do Buffala a nejbližším vlakem do Chicaga. Tak jako oba gentlemani dnes ráno, kteří tam rovněž odcestovali. Škoda jich, věčná škoda! Platili jenom nuggety!“

Zakrátko jsme spatřili oba bratry, jak opouštějí hotel a přecházejí po mostě opět na druhou stranu. Zavazadla, která si sami nesli, se skládala ze dvou kožených brašen. Neměl jsem důvod pátrat, kde se zdrží přes den. Byl jsem s nimi zatím hotov.

„Teď odcestujeme asi i my,“ řekla má žena.

„Ano, zítra ráno,“ odpověděl jsem.

„Kam nejdříve?“

„Hm! Kdybych byl sám, jel bych bez zastávky až do Trinidadu.“

„Myslíš, že já to nevydržím?“

„Je to námaha, má drahá!“

„Pro mne ne. Počkej, podívám se!“

Odešla do kanceláře a přinesla jízdní řád. Prohlíželi jsme jej a počítali. Šlo o to, abychom se neukázali ani v Chicagu, ani v Leavenworthu. To nebylo těžké, neboť jsme nemuseli jet přes Leavenworth, nýbrž přes nedaleko něho ležící Kansas City. Odtud ovšem je do Trinidadu ještě velmi daleko, avšak při zařízení amerických železničních vozů, které poskytují všemožné pohodlí, nebyla tahle cesta ani příliš namáhavá.

„Provedeme to!“ řekla. „Pojedeme bez zastávky. Sama obstarám jízdenky.“

Již příští ráno jsme seděli v pohodlném oddělení Pullmanova vozu a vyrazili k „dalekému západu“ vstříc událostem, které jsme očekávali s napětím.

KAPITOLA DRUHÁ Napálení lišáci

Bylo mi velmi vhod, že naše cesta vedla už nyní do Trinidadu. Nebyl bych sice odjel z Ameriky, aniž bych navštívil toto město, ale nejspíše bych tam byl zamířil mnohem později, snad až před návratem. Původně jsem zamýšlel dát se z Kansas City rovnou na jihozápad k Nugget-tsilu. Odbočka do Trinidadu v Coloradu zdvojnásobila sice naši cestu, na tom však nesmělo záležet, protože naším cílem bylo nyní vypátrat Ďáblovu kazatelnu a přijít na kloub zrádným plánům nepřátel Apačů. Bylo výhodné, že jsme na schůzku na Mount Vinnetou měli ještě dost času, takže jsme si mohli dovolit nějakou tu okliku.

Řekl jsem: bylo mi to velmi vhod! Proč? V Trinidadu bydleli dva moji staří známí z dávných dob, kdysi dobří westmani, v posledním čase však majitelé tak řečeného „hotelu“, právě onoho, v němž se chtěli ubytovat bratři Entersové. V hotelu „Wild West“ jsem měl vskutku dobré známé. Byli to dva staří druhové, kteří se před lety rozhodli rozloučit se s prérií, když nashromáždili majetek, slušný majetek i podle amerických pojmů. Dařilo se jim však také po americku. Místo aby v klidu trávili úrok ze svého kapitálu, nezvyklí nečinnosti strkali své peníze do různých podniků, a poněvadž se za svého života oháněli ponejvíce puškou a tesákem a zpracovávali hlavně jen bobří a jiné kožešiny, kromě bizoních kůží, nevyznali se v kalkulační knize ani v úrokových tabulkách. Jejich jmění se za těchto okolností dost rychle ztenčilo, a poslední zvěst, kterou jsem od nich dostal, hlásila, že se stali majiteli trinidadského „hotelu“. Teď by již čtenář jistě rád věděl, kdo byli tito dva, s nimiž jsem vybojoval nejednu potyčku s různými neklidnými živly prérií? Na Západě byli nejlépe známi pod jménem… ale co, zda se jmenovali tak či onak, to je konečně jedno, jen když se čtenář dozví na pravém místě, kdo byli ti dva!

Za nekonečné jízdy vlakem se nám nepřihodilo nic neobyčejného. V dobré náladě jsme dojeli na místo určení a z nádraží jsme se odebrali i se svými dvěma kufry přímo do hotelu „Wild West“.

Upozornil jsem svou ženu předem, že od chvíle, kdy opustíme v Trinidadu železniční vůz, se musíme na dlouhou dobu odříci větší části civilizace. A ukázalo se, že jsem měl pravdu! Trinidad od doby, kdy jsem jej poprvé spatřil mezi horami a prérií, se velice změnil, ale mnohé se mu ještě nedostávalo.

Hotel si nezasloužil tento název. Evropský vesnický hostinec vypadá vábněji; dům nám byl však již jednou doporučen, a pak bych již kvůli starým kamarádům nešel jinam. Hladově vypadající číšník nás dovedl do dvou sousedících místností, sice malých a velmi chudobně vybavených, avšak čistých. Tyto místnosti měly velkou přednost, že obě jejich okna vedla do zahrady. Když jsme jimi pohlédli, spatřili jsme čtyřmi napolo zbořenými stěnami ohraničený čtverec, na němž byly tyto předměty: dva staré stoly, každý se třemi ještě staršími židlemi, pak téměř holý strom, který se co nejvíce namáhal být lípou nebo topolem; dále čtyři keře, mně úplně neznámé, tím spíše, že asi samy svá jména neznaly, a konečně několik tuctů stébel trávy, od kterých se zajisté již po léta očekávalo, že se z nich stane trávník. U jednoho stolu seděli dva muži, pravděpodobně nesmírně se nudící. Jeden byl malý a tlustý, druhý dlouhý a tenký. Malý držel v ruce půllitr, ale nepil, poněvadž ve sklenici nic nebylo. Druhý měl mezi zuby doutník, ale nekouřil, poněvadž doutník nehořel. Oba nečinili nikterak dojem spokojených lidí, dokonce se spíše zdálo, že se nemají velmi rádi. Kdo je znal, věděl, že pravda je pravý opak: oba byli nerozluční, skoro jedno srdce a jedna duše, třebaže se příležitostně rádi zlobili a škádlili.

„Karle,“ pravila má žena a uchopila mne za rukáv, „tady jsou, právě tak jak jsem si je představovala. Zdá se však, že velmi zestárli.“

„Ano, zestárli a zešedivěli. Ale přesto vypadají ještě dost zdatně. Dej pozor, jak do nich vjede život! Ale neukazuj se u okna!“

Přiblížil jsem se ještě více k oknu tak, že jsem byl kryt stěnou, pak jsem strčil ukazováček do úst a napodobil ječivý válečný výkřik Siouxů. Účinek byl okamžitý. Oba muži vyskočili ze židlí, a malý, tlustý, zvolal:

„Haló, haló, Siouxové přicházejí, Siouxové!“

Oba se ohlíželi na všechny strany, protože však nikde nespatřili ani človíčka, a tím méně nepřítele, pohlédli vzájemně na sebe s velkým údivem.

„Siouxové?“ otázal se dlouhý a tenký. „Rád bych věděl, odkud by sem přišli, doprostřed města! A tak daleko od krajiny, kde jich ještě trochu je!“

„Sioux nebo ne, ale tady jeden byl!“

„Nesmysl!“

„Oho! Nemluvím nesmysly! Znám ten výkřik! Vím i z kterého kmene byl. Byl to Sioux-Ogallala!“

„Nebuď směšný, Dicku! Když takový…“

Nedomluvil, neboť jsem vyrazil válečný ryk podruhé.

„Nu, poslyš! Když tohle není skutečný Ogallala, tak ať mi rozřežou na mučednickém kůlu kůži na řemeny!“ kasal se tlustý.

„Řekni mně tedy, kde je!“

„Vím to? Zdá se, že to přišlo shora nad námi.“

„Ovšem, zdola to nemohlo být, to je velmi správné. Je to legrace, nic víc!“

„Legrace nebo ne, to je docela jedno, ale není-li to válečný ryk, je to jistě znamení.“

Opakoval jsem výkřik ještě jednou.

„Slyšíš, Pitte Holbersi, starý coone! To není žádný žert. Ten muž je buď skutečně Sioux-Ogallala, nebo zálesák našeho rázu, který umí napodobit válečný křik rudochů, aby je oklamal. Je to starý kamarád, který nás tady spatřil sedět a chce nám říci, že – – –“

Tu byl přerušen, neboť od zadních dveří domu zazněl ženský hlas:

„Rychle sem, sem! Nevím, co mám vařit!“

„Vařit? Nechtějí jen pít?“

„Ne! Chtějí jíst! Dokonce i přenocovat?“

„Je zde tedy cizinec?“

„Jsou dva!“

„Konečně, konečně zase jednou! Kde jsou?“

„V čísle třetím a čtvrtém! Muž se ženou!“

Tu promluvil rychle Dick:

„Číslo tři a čtyři? Ta jsou vzadu. Sem ven! Okna jsou otevřena! Už vím, odkud přišlo to vytí!“

„Nonsense!“ odporoval dlouhán. „Od které doby manželské páry vyjí?“

„Ať vyjí nebo ne, to je docela jedno. Zde ovšem nevyla žena, nýbrž muž. Je to náš kamarád! Na tom trvám, jinak ať mne nadehtují, posypou peřím, lynčují a – – –“

„Tak pojďte konečně sem dovnitř!“ přerušil ho ženský hlas. „Cizinci chtějí jíst, a já nemám ani maso, ani peníze!“

Oba muži zmizeli v domě. Má žena řekla se smíchem:

„To jsme se dostali do skvělé, vysoce skvělé domácnosti. Tvojí staří kamarádi nejsou zlí chlapíci. Líbí se mi už teď.“

Tu kdosi zaklepal silně na dveře.

„Dále!“ zvolala přerušivši svou řeč.

Kdo vstoupil? Ovšem Dick Hammerdull a Pitt Holbers, „obrácení toastové“ starých časů, známí na savanách a v pralesích Západu, kamarádi, k nimž mne srdce vždy táhlo.

Léta přeletěla nad jejich hlavami a zanechala své stopy. Nesklonili se sice pod jejich tíhou, ještě stále se drželi tak zpříma jako za oné doby, kdy jsme se hnali s Vinnetouem a Old Surehandem za „generálem“ na Devils head, ale do Hammerdullovy tlusté tváře se nasadily nesčetné rýhy a vrásky, a dlouhý Pitt jaksi ještě víc zhubeněl a natáhl se do výšky. Ale přesto z Dickových oček hleděl do světa onen dávný veselý chlapík, vždy připraven k žertu, a také „starý coon“ Pitt se pohyboval tak čile, jako by ani necítil tíhu sedmdesátky, která mu již seděla na hřbetě.

„Pardon!“ omlouval se Dick. „Zaslechli jsme dole válečný křik Siouxů, a chtěli jsme – – – a mysleli jsme – – – a tu se nám zdálo – – – a – – – a – – – a tu se nám – – – ehm – – – á, koukejme se, Mr Shatterhand, Mr Shatterhand – – – hello, welcome, sir, welcome (Buďte vítán!)!“

Započal svou řeč velmi plynně, ale pak, když mne spatřil, zarazil se a opět zarazil, až mne poznal a vrhl se jásavě ke mně. Rozpřáhl ruce, jako by mne chtěl obejmout a zlíbat, zjistil však, že by to jen tak nešlo, a uchopil mne tedy jen za ruce. Ty však tiskl neustále na srdce, na rty, rozplýval se různými výkřiky nejupřímnější a nejsrdečnější radosti, které neměly konce ani kraje, až ho Pittova ruka odsunula stranou.

„Stop, Dicku! Já jsem také ještě zde! Heigh-day, Mr Shatterhande, je to radost! Báječná věc, že jste tady, v tomto old county! Syn mé matky by se radostí rozbrečel, kdyby se to na lak starého klacka hodilo.“

Tím učinil zadost svým citům, a když mi důkladně potřásl rukama, ustoupil opět stranou.

Pitt Holbers byl nemluva dobrého srdce. Mnozí ho snad měli za podivína, ale já dobře věděl, že jeho city byly tak opravdové, jako kdyby radostí půl hodiny řečnil.

Mé ženě vstoupily pohnutím slzy do očí, a také já jsem se musel přemáhat, abych zůstal klidný.

„Hodí-li se nebo ne, to je docela jedno, jen když je to upřímné,“ hlásil se opět ke slovu Dick. „Mr Shatterhande, pravda, vy jste si tady před chvílí zařičel po způsobu Siouxů dávné doby?“

„Ano, já to byl,“ přiznal jsem.

„Věděl jsem to, věděl jsem to! To mohl být jen někdo takový, jako jste vy,“ ujišťoval.

„Ano, jenom já!“ smál jsem se. „A ne má žena, jak jste zcela správně řekl svému kamarádovi.“

„Vaše paní? Vaše ʼs death! – – – hrom a peklo! Prosím tisíckrát za odpuštění!“

A Dick se leknutím plácl přes ústa.

„Vždyť jsem nadobro zapomněl na poklonu. V každé prérii a na každé savaně přece nutno pozdravit podle dobrých mravů nejdříve lady a potom gentlemana. Ale hned se to napraví! Pitte Holbersi, starý coone, ukaž, že umíš občas být také gentleman, máš-li trochu dobré vůle!“

Oba se pokusili o elegantní poklonu, která byla ovšem provedena s medvědí graciézností, bylo to však dobře míněno. Pak chtěl Dick ihned znát mé osudy a vypravovat mi, co zažili za ta léta, co jsme se neviděli.

Na tento návrh jsem ovšem nepřistoupil; k podobným vyprávěním je třeba volný čas a patřičná nálada. Pozval jsem je k obědu a požádal je, aby v kuchyni vyřídili, že bychom rádi pojedli v zahradě, a to asi za hodinu. Zatím půjdu já a moje žena na procházku, aby poznala město, v němž dva z mých starých kamarádů jsou majiteli tohoto krásného hotelu.

„Hm,“ bručel Dick, „majitelé nebo ne, to je celkem jedno. Určitě však jimi dlouho nebudeme. Co myslíš, Pitte, starý coone?“

„Myslíš-li, že jsme na holičkách; pak máš ovšem pravdu, milý Dicku.“

Milého Dicka nemálo překvapila tato upřímná odpověď. Pohlédl trochu nejisté na mou ženu a bručel:

„Na holičkách ještě ani zdaleka nejsme, to si dej říci! Dick Hammerdull a na holičkách! Směšné! Naprosto nemožná domněnka! S tebou je to úplně jiné. Kdybych tě byl opustil, kdo ví, co by z tebe už bylo!“

„Přestaň, tlustý, a nenadýmej se jako krocan! Jestliže jsem byl tak hloupý a prošustroval svou polovičku, musím říci podle pravdy, že tys nebyl ani o vlas chytřejší.“

„Chytřejší nebo ne, to je lhostejné, jen když si nenamlouváš, že jsi moudřejší než já. To bych si vyprosil!“

„A já si vyprošuji,“ přerušil jsem jejich spor, „abyste nikomu neříkali, kdo jsem a že – – –“

„Škoda, věčná škoda!“ přerušil mne Dick. „Chtěl jsem právě vypravovat, že Old Shatterhand – – –“

„Jen to ne, to ne!“ vpadl jsem mu do řeči. „Mám důvody, aby zde nikdo o mně nevěděl. Řekněte třeba, že jsem také starý zálesák. Jmenuji se nyní Burton, ale vy jste byli mnohem, mnohem slavnější westmani než já. Rozumíte?“

„Westmani nebo ne, to je celkem jedno, ale nechcete-li být Old Shatterhandem, budu raději držet zobák úplně. Nemyslíš, Pitte, starý coone?“

„Míníš-li, že ti dobře sluší držet zobák, nemám nic proti tomu, milý Dicku,“ odvětil roztomile dlouhán.

„ʼs death! Nemínil jsem jen sebe, ale nás oba s tím zaklapnutým zobákem!“

„Jakým právem? Kdo ti dovolil přisuzovat zobák obličeji, který ti vůbec nepatří? Já přece ne.“

Takoví byli. A takovými byli odedávna. Nevydrželi jeden bez druhého ani den, ale nevynechali také ani jedinou příležitost, aby se položertem, polovážně nepohádali.

Vydali jsme se, moje žena a já, na pochůzku městem, z níž jsme se vrátili přesně v určený čas. Odebrali jsme se napřed do svých pokojů a odtud jsme viděli, že přijeli noví hosté, totiž půl tuctu mladých mužů, kteří také chtěli jíst v „zahradě“. Pro nás bylo již prostřeno, pro ně však ne. Postavili jim ven jakousi tabuli se stolicemi. Tam nyní seděli před lahví brandy a tropili pekelný hluk, protože jediný bílý ubrus, který v hostinci měli, byl prostřen na našem stole a ne na jejich. Pak také žádali jídlo, které bylo právě připraveno pro nás. Donutili Dicka a Pitta, aby k nim usedli a pili s nimi. Oba staří zkušení kamarádi byli tak chytří, že je uposlechli. Nyní všichni s křikem na ně naléhali. Nezamýšleli je pouze zlobit, nýbrž dělali si z nich šašky. Dick i Pitt zachovali klid a tvářili se lhostejně, jak se sluší na staré westmany a muže prérie. Onen návštěvník, který vedl hlavní slovo, se nazýval, jak jsme později zjistili, Howe. Právě když jsme vstoupili do svých pokojů, jejichž okna byla dosud otevřena, slyšeli jsme, jak mluví:

„Kdo je vlastně ten Mr Burton, který všechno dostane dříve než my?“

„Je hudebník.“

„Hudebník? Co to znamená?“

„Fouká na tahací harmoniku a jeho paní ho přitom doprovází na kytaru.“

„Fouká – fouká na tahací harmoniku! A pročpak ta jeho paní také nefouká na kytaru?“

Jeho přátelé odměnili tento laciný vtip rvavým smíchem.

„Proč Dick mluví tak hloupě?“ hněvala se moje žena.

„Jen počkej!“ řekl jsem jí. „Má při tom dobrý úmysl. Tuším, že se dole vyvine jedna z oněch scén, které zálesákovi působí velkou radost, totiž pokárání lidí, kteří ho považují za prostoduchého, nebo vůbec méněcenného.“

„Tito lidé jsou asi nějací rowdies?“

„Nemyslím, avšak chovají se jako takoví. A proto zasluhují dobré ponaučení, tím spíš, než kdyby jimi byli. Domnívám se… ah, ty koně! Zdá se, že jim patří.“

„Jsou dobří?“

Otálel jsem s odpovědí, protože má pozornost byla úplně věnována koním. V zadní zahradní zdi se otevřely dveře vedoucí na nezastavěné místo, které bylo při našem příjezdu úplně prázdné; teď tam však bylo několik peónů, kteří zřizovali stan. Poblíž se pohybovaly dvě skupiny koní, kteří zcela upoutali můj zájem. Jedna skupina se skládala z devíti koní a čtyř mezků. První byli, jak se říká, „dobří“ koně, ale nic víc. Mezci pocházeli z Mexika a náleželi onomu výtečnému chovu, který se tam nazývá nobillario (Ušlechtilý). Jejich cena byla alespoň pět set dolarů za kus. – Druhá skupina čítala jen tři koně, avšak jaké! Byli to skvrnití bělouši, avšak ne černě a bíle kropenatí, nýbrž černě a červenohnědě, oné nádherné barvy, které lze dosáhnout pouze dlouhým namáhavým pěstováním. Vzrůstem, držením těla a chováním mi připomínali slavné Vinnetouovy vrané hřebce a zároveň vytrvalé dakotské klusáky, kteří dnes již nejsou. Byli pěstováni několika severoamerickými kmeny, a jejich vytrvalost byla větší než nejlepších anglických klusáků.

Tak jsem soudil. Abych mohl říci něco jistějšího, nebo něco jisté tvrdit, musel bych je zblízka pozorovat. Ale že ti tři bělouši jsou nejčistší krve, bylo zjevné již z toho, že se druhých koní stranili a chovali se k sobě něžně, lízali se, spolu mazlili, honili se sem a tam a tulili se k sobě tak těsně, že je bylo nevyhnutelně nutno pokládat za sourozence, nebo alespoň za blízké pokrevence, kteří ještě nikdy nebyli od sebe odloučeni.

Poblíž stanu ležela halda pokrývek a jiných cestovních a tábornických potřeb. I mnoho sedel zde bylo, jistě víc než dvacet. Mezi nimi i několik dámských sedel. Nač? Náleželo snad k oněm šesti prostořekým mladíkům i několik žen, které zde ještě nebyly? A skládala se společnost z tolika osob, kolik bylo sedel? Prozatím jsme viděli jen šest mladíků a tři peóny. Rozhodně jsem se prve nemýlil, když jsem soudil, že tito lidé nejsou rowdiové, ale daleko od nich jistě nebyli. Nebylo mezi nimi pravé srdečnosti, což bylo jasné i z jejich chování k oběma hostinským. Mohli být i něco horšího nežli rowdies. Vyňal jsem proto své revolvery z brašny a zastrčil si je do kapsy.

„Chceš střílet?“ tázala se zděšeně moje žena.

„Sotva, ale připravit se člověk musí na ledacos,“ odpověděl jsem.

Byla vskutku poněkud postrašena. Napadlo mi, zda jsem se neodvážil příliš, když jsem ji s sebou vzal na Západ.

„Neměli bychom jíst raději zde nahoře?“ mínila.

„Chceš mne blamovat?“ zasmál jsem se.

„Ne!“ řekla odhodlaně. „Pojď!“

Šli jsme dolů a usedli k našemu stolu. Nastalo krátké ticho. Mladí muži nás pozorovali a oceňovali. Oba staří kamarádi vstali od jejich tabule a přišli k nám, protože jsme je pozvali, aby s námi pojedli. Tu dali oni chlapci hlavy k sobě, a ze způsobu, jak spolu hovořili, se dalo očekávat, že jim jde o nějaký záludný kousek, který nám chtějí provést.

„Jsou to prý nějací umělci,“ řekl Dick usedaje k nám.

„Jací umělci?“ ptal jsem se.

„Inu, malíři a sochaři nebo něco podobného. Říkali, že jedou na jih k Apačům.“

„Ah! Co tam chtějí, nebo zamýšlejí?“

„Nevím. Neřekli mně nic, soudím tak jen z jejich slov. Zdá se, že jsou tam pozváni. Chtějí odcestovat hned zítra ráno. Mají v sobě tisíc ďáblů. Ani jednomu není ještě třicet. Zelení hoši. Tváří se však, jako by jim byla moudrost naházena do hlavy po lopatách. Slyšel jste, o čem jsme mluvili?“

„Vlastně ani ne…“

„Bylo vám to vhod?“

„Vcelku ano. Je mně konečně lhostejné, co si o mně ti lidé myslí.“

„Lhostejné nebo ne, to je konečně jedno, ale hněvají se na vás. Očekávám od nich nějakou čertovinu.“

„Ať přijdou!“

Sotva jsem dořekl, stalo se. Howe vstal a zvolna se k nám blížil.

„Už to začíná!“ varoval mne Dick.

„Jen klid,“ odpověděl jsem. „Nechte mne jednat a nemluvte mi do toho!“

Howe k nám přistoupil, ironicky se přede mnou poklonil a otázal se:

„Mr Burton, nemýlím-li se?“

„Yes!“ přisvědčil jsem.

„Foukáte na harmoniku a vaše paní hraje na kytaru, pravda?“

„Proč ne? Přejete si snad, abychom vám zahráli?“

„Zatím ne, snad později. Nyní potřebujeme zatím jen tohle.“ Při tom nám strhl ubrus ze stolu, odnesl jej na svůj stůl a prostřel jej tam.

„To je trochu silné! To je nestydatost!“ hněval se Dick.

„Jen klid, Dicku!“ řekl jsem. „Necháme si prozatím všechno líbit!“

Byl bych mohl ty chlapce zkrotit několika pohlavky. Snad by bylo stačilo říci, že jsem Old Shatterhand. Ale šlo mi o víc, umínil jsem si, že je ztrestám citelněji.

Přišel číšník, aby nám posloužil. Nejdříve přinesl talíře a příbory. Sotva se obrátil, přišel Howe, vzal ty věci a přenesl je na svůj stůl. Pak přinesl číšník polévkovou mísu nám na stůl. Hned pro ni přišli, přenesli na druhou stranu a vyprázdnili, načež nám ji vrátili. To se opakovalo i s ostatními jídly, až naposledy i s ovocem. Plné talíře, mísy a šálky nám byly sebrány a prázdné nám vrátili.

„To nejsou černoši,“ řekl Dick. „To nejsou ani Indiáni. Jsou to běloši! Co tomu říkáte, sir?“

„Brzy uslyšíte,“ odpověděl jsem.

„Objednám hned nové jídlo.“

„Počkejte, ještě ne. Především musíme tuto frašku dohrát až do konce. Kdy dostanou tito gentlemani to, co si objednali?“

„To může ještě trvat dobrou hodinu. Naše dobrá stará kuchařka pracuje velmi zdlouhavě. Než oškube mladou slepici, uplynou dva měsíce, neboť vytrhává zvlášť každé pírko. Ta banda si objednala slepičí polévku, ale měli jsme zde jen jednu starou, šestiletou slepici. Než bude oškubána, může, jestli se nemýlím, uplynout pět až šest hodin. Nyní se ptejte, kdy ‚gentlemani‘ obdrží jídlo!“

„Výborně! Drahoušku, co kdybychom těm pánům zatím trošku zahráli?“

Nejisté na mne pohlédla.

„Před chvílí jsi měla strach před hudebními nástroji, které mám v kapsách.“

„Ach, revolvery!“

„Ano.“

„Nu, tedy jim zahrajeme!“

„Dobře! Ale ty se nezúčastníš. Takové věcí si muži vyřizují raději sami. Myslím, že už začíná druhé jednání veselohry. Opona se zvedá.“

Howe přišel totiž opět k nám, postavil se rozkročmo před nás a řekl:

„Přicházím s prosbou. My jsme totiž malíři. Rádi bychom Mr Burtona s lady portrétovali, a také Mr Hammerdulla a Mr Holberse.“

„Dovolíme rádi. Mám však podmínku.“

„Jakou?“

„Že smíme zůstat sedět tak, jak sedíme nyní.“

„Well! Chtěli jsme vás sice mít v jiných pozicích, můžeme se však spokojit i s touto. Avšak seďte tak, abyste se co nejméně hnuli, jinak z toho nebude nic opravdu uměleckého. Můžeme začít?“

Vytáhli z kapes tužky a papír a začali kreslit. Najednou jsme spatřili přicházet cizince. Byl oblečen jako Indián a nesl na zádech v kůži svázané jakési břemeno, které se nezdálo být lehké. Šel sehnutý a pomalu. Byl nadmíru unaven. U koní se zastavil a prohlížel si je. Pak se ubíral dál. Když se přiblížil tak, že jsme viděli zřetelně jeho tvář, poznali jsme, že je starý asi dvaadvacet až třiadvacet let. Výraz jeho tváře byl velmi sympatický. Měl vlasy svázány do vrkoče, jako kdysi Vinnetou, a splývaly mu široce přes záda. Zdálo se, že se tady vyzná, neboť kráčel přímo ke dveřím, které vedly zvenčí do „zahrady“.

„Egad! To je on!“ řekl Hammerdull, „co myslíš, Pitte, starý coone?“

„On nebo ne, to je úplně fuk, ale soudíš-li, že to je onen mladý rudoch, máš pravdu!“

„Znáte ho?“ tázal jsem se.

„Ano. Jmenuje se Mladý Orel. Přišel před čtyřmi lety z hor pěšky, právě tak jako dnes. Zůstal u nás dva dny, aby si odpočinul. Kromě oděvu, v němž byl oblečen, měl ještě jiný, nový, lepší. Ten si u nás uložil, když odcházel, a řekl, že se pro něj vrátí za několik roků, když nezemře. Neměl u sebe peníze, nýbrž nuggety, ale ne mnoho; sotva za tři až čtyři sta dolarů. Běda, chudák vypadá tak zemdleně a vyčerpaně!“

„Má hlad,“ řekl jsem. „Vidím to na něm.“

„Ano,“ řekla má žena. „Je úplně vyčerpaný. Ať jí s námi! Řeknu mu to. Přineste ještě židli, milý pane Hammerdulle.“

Vstala, šla ke dveřím, k nimž kráčel mladý Indián, vzala ho za ruku, zavedla k našemu stolu a požádala, aby byl naším hostem. A tu již přinesl Dick pro něho židli. Ačkoliv byl Indián hodně unaven, zůstal přece stát, upíraje tmavé velké oči na obličej té, která se ho ujala tak neobvyklým způsobem.

„Zcela tak jako Nšo-či, o které mi říkali, že byla vždy samé milosrdenství,“ pravil. Potom klesl na židli a zavřel oči.

Byl tak unaven, že ani nepomyslel na to, aby odložil břemeno, které nesl. Sňali jsme mu je ze zad, a popustili řemeny. Byl to dlouhý, těžký, v pevné kůži svázaný balík, jehož váha byla asi 30–40 kg. Bylo to asi železo. Položili jsme břemeno vedle židle na zem. Dick zašel naproti k tabuli a požádal o trochu brandy.

„Pro koho?“ tázali se.

„Pro toho Indiána tam, jak vidíte!“ odvětil.

„Brandy není pro rudochy, nýbrž pro bělochy. Kliďte se odtud!“

Starý westman se rozzuřil nad tím odmítnutím; já ho však uklidnil.

„Nezlobte se, Dicku. Za všechno nám zaplatí! Běžte do kuchyně a přineste talíř polévky, sežeňte ji, kde chcete. Ta je lepší než brandy.“

Dick běžel do kuchyně. Indián slyšel má slova. Měl oči dosud zavřené a řekl tiše:

„Ne brandy! Nechci brandy!“

Vyslovil jméno Nšo-či, jméno sestry Vinnetoua. Byl to snad Apač?

Zatím Hammerdull přinesl polévku.

„Je to jen bujón ze staré slepice,“ řekl. „Je však přesto dobrý.“

Postavil jej před Indiána, ten se však jídla nedotkl, ačkoliv byl zřejmě hladový. Teprve na opětovné vyzvání mé ženy se chopil lžíce. Určitě žil léta ve střediscích civilizace, když uměl zacházet s lžící. Můj zájem o mladého muže vzrostl.

Zatím co Indián jedl, byli provokatéři hotovi s „kresbami“ a předložili nám je. Nebyly to ani karikatury, nýbrž docela sprosté mazanice. Rowdies se domnívali, že nás tím pozlobí a že se odhodláme k nějakému neopatrnému činu; tvářili jsme se však, jako bychom byli jejich kresbami potěšeni.

„Skvostné!“ řekl jsem. „Skutečně skvostné. Copak stojí takový obraz?“

„Obraz?“ zasmál se Howe. „On tomu říká obraz! Nic nestojí! Darujeme vám je!“

„Všech šest?“

„Ano, zajisté!“

„Děkuji vám!“

Složil jsem listy, zastrčil jsem je do kapsy a pokračoval:

„Avšak já jsem slušný člověk a nedám si nic darovat, aniž se neodvděčím. Může mne snad některý z vás namalovat na koni? Nebude mi záležet na třech, čtyřech nebo pěti dolarech, které rád za obraz zaplatím!“

„Pět dolarů? Hrom a blesky! Už běžím, už utíkám, spěchám! Přiveď koně!“ zvolal na jednoho ze svých kumpánů. Ten odešel a ostatní ho následovali, patrně aby vybrali tu nejbídnější herku.

„Chcete jim dát za vyučenou, co?“ otázal se Hammerdull.

„Zajisté! Nyní přijde trest! Běžte rychle a přiveďte dva nebo tři dobré, právoplatné svědky, nejlépe policisty. Ať jdou nahoru do našich pokojů, kde uslyší a uvidí, co se bude dole mluvit a co se stane.“

„Well! Obstarám to hned!“

Dick odběhl. Právě mi už také přivedli koně, kterého mi Howe s posměšnými poklonami představoval. Když byl hotov s řečmi, žádal slíbených pět dolarů předem. Vyplatil jsem mu je a pak jsem směl nasednout. Tvářil jsem se úmyslně tak, jako bych ještě nikdy neseděl na koni a zkoušel jsem třikrát nasednout. Po čtvrtém pokusu jsem učinil tak mocný rozmach, že jsem se nejen dostal nahoru, nýbrž na druhé straně hned také dolů. To ovšem vyvolalo ohromný smích. Konečně mne nahoru vysadili a dali mně do rukou uzdu. Pak začalo malování.

„Bude to velkolepé!“ zvolal jeden z těch hochů. „Mr Burton sedí tak vznešeně a pyšně na koni jako hrdina a rytíř, který zvítězí v každém turnaji!“

Bylo mi to sice proti mysli, ale musel jsem komedii hrát až do konce.

„Je to pravda?“ tázal jsem se, na pohled plný radosti.

„Zajisté! Je vidět, že žádný z nás se vám v jízdě nevyrovná!“

„Řekněte mně, co stojí takový kůň?“

„Chcete si nějakého koupit?“

„Snad si jich koupím několik! Tvrdíte-li, že jsem tak znamenitý jezdec, byl bych hloupý, kdybych jezdil železnicí. Jízda na koni je přece levnější! Nebo ne?“

„Samozřejmě, mnohem levnější! Máme několik koní zbytečných, možná, že vám jednoho prodáme.“ Při tom na sebe pomrkávali.

„Jednoho?“ tázal jsem se. „Potřeboval bych pět nebo šest koní.“

„Oho! Pro koho?“

„Nu, pro mne a paní Burtonovou – – –“

„– která hraje na kytaru,“ zasmál se Howe.

„Ano. A ještě několik známých.“

„Také muzikanty?“

„Dělá-li vám to potěšení, ano. Nejraději bych chtěl tři koně a tři mezky a k tomu potřebná sedla. Co to stojí?“

Pohlížel chvíli na mne, pak na mou ženu a nakonec se zkoumavě ptal:

„Tři koně a tři mezky? Které?“

Ukázal jsem na mezky a odpověděl:

„Z koní bych vzal ty, kteří si teď lehli tam vpravo, ty s dlouhýma ušima.“

Z jejich tváří ovšem hned zmizela vážnost, když jsem označil mezky za koně. Pokračoval jsem, ukazuje na tři bělouše:

„A tihle mezci se mně rovněž líbí, zaplatím za ně každou cenu.“

Smích znovu vybuchl.

„Mezky chce! Tyto zde! A koně! Tam! To je skvostné, nepřekonatelné!“

Tak volalo šest hlasů, jeden přes druhého. Když veselost trochu pominula, ptal se Howe:

„Že zaplatíte každou cenu? Kolik vlastně u sebe máte peněz, sir?“

„Mám dvě stě padesát dolarů!“ řekl jsem chladně, „a to je zajisté mnohem více, než stojí celé vaše stádo!“

Jejich smích propukl v pravou bouři. Pak dali hlavy dohromady, aby vymysleli plán, který pro mne mohl být jen prospěšný. Už nemysleli na mou podobiznu na koni, nýbrž jen na to, jak by dostali mých dvě stě padesát dolarů.

„Sestupte!“ vyzval mne Howe. „Velmi se nám líbíte, ano velice, mister Burton! Koně i mezci budou vaši. I sedla. Můžete to vše dostat zdarma, chcete-li!“

„Zdarma? Jak to?“ otázal jsem se.

„Rádi bychom viděli, jak jezdíte na koni. Na koních i na mezcích. Osedláme vám je, všech šest. Venku nasednete a pojedete cvalem sem dovnitř, ale ne dveřmi, nýbrž přes tuto zeď!“

„Cože? Koně mají skákat?“ tázal jsem se.

„Ano. A mezci také!“

„Nu, proč ne? Přece sám jste ujišťoval, že jsou to dobrá zvířata.“

„To také jsou!“

„Doufám tedy, že zeď přeskočí. Já přece nemohu spadnout z koně, když mám nohy v třmenech a uzdu v rukou, že ne?“

„Nejisté ne!“ smál se, a ostatní se chechtali s ním. „Tedy: každý kůň a každý mezek, kterého cvalem, aniž si zlomíte vaz, hladce dostanete přes zeď – ovšem, aniž vás shodí – je váš!“

„Dobře – ale – ale smím odložit klobouk a svléct kabát?“

Tu se kumpáni přímo rozeřvali rozkoší. Howe se však ovládl a odpověděl:

„Můžete svléknout pro mne a za mne obléknout všechno, co je vám libo. I kdybyste se při tom chtěl obléct jako šašek nebo hloupý klaun, nic bychom proti tomu nenamítali. Teď však přichází – hlavní bod, na jehož splnění závisí, zdali z toho obchodu něco bude. Musíte totiž svých 250 dolarů složit hned. Podaří-li se vám skoky, dostanete peníze, koně a mezky. Nezdaří-li se vám to, nedostanete nic, a peníze jsou naše. Uznáte přece, že to jinak nejde!?“

„Ovšem! Sázíte koně, a proto já musím též něco vsadit. Moje peníze mají sice větší cenu než vaši koně, ale chci být gentleman.“

Opět se všichni rozesmáli a Howe odpověděl:

„Zcela správně, jste gentleman! A protože vám dáváme do rukou koně a mezky hned, tedy i vy jste povinen složit peníze předem.“

„Víte co – bude lépe, když sepíšeme smlouvu!“

„Smlouvu?“ tázal se Howe.

„Ovšem. Slyšel jsem, že obchodníci s koňmi jsou nejprohnanější tvorové na světě, a proto je nutno mít se před nimi na pozoru. Nedivte se, že jsem opatrný – dvě stě padesát dolarů je přece kapitál!“

„My však nejsme obchodníci s koňmi.“

„Nevadí! Toto je obchod s koňmi, bez ohledu na to, kdo a co jsme!“

„Well! Jsem s tím srozuměn. Dejte sem papír!“

Sestoupil jsem opatrně z koně, dovolávaje se při tom jejich pomoci. Když mne sundali, Howe usedl. Předříkával jsem mu znění smlouvy a on ji napsal, aniž změnil slovo. Byl si úplně jistý, že může podepsat všechno bez zlých následků, protože byl pevně přesvědčen, že při první jízdě vyletím ze sedla. Diktoval jsem hlasitě, neboť pohled vzhůru k našim oknům mi ukázal několik osob, které musely slyšet každé slovo. Dodal jsem ještě, že peníze odevzdám do úschovy nestrannému svědkovi a že musí on a žádný jiný koně i mezky osedlat, a tento nestranný svědek že je vážený Mr Holbers, hostinský. Howe i jeho kamarádi si byli svou věcí tak jisti, že souhlasili i s touto podmínkou.

Pak jsme všichni smlouvu podepsali. Odevzdal jsem listinu starému westmanovi, který ji přijal a uschoval.

Od toho okamžiku jsem mohl oněch šest skvostných zvířat pokládat za svůj majetek. Své dolary jsem též odevzdal Holbersovi. Má žena se usmívala a tajně na mne mrkla. Indián, který s ní seděl u stolu, se zatím zotavil tak, že mohl odehrávající se děj se zájmem sledovat. Jeho pohled na mně zkoumavě utkvěl; prozrazoval, že Indián tuší, co bude následovat.

„A teď ven sedlat!“ rozkázal Howe.

Vyřítil se pak se svými kamarády ze dveří a Pitt Holbers šel rozvážně za nimi. Následoval jsem je pomalu a dobře jsem je pozoroval. Řekli peónům, co se bude dít! Peóni byli sluhové u koní. Obyčejně jimi bývají Mexikáni, a to z nejnižších společenských vrstev. Tito zde však byli rozhodně Yankeeové, zkušení chlapíci, nepříliš mladí, jistě aspoň čtyřicetiletí. Nestáli před nimi jako jejich sluhové, nýbrž spíše jako páni. To mi bylo nápadné. Zdálo se však, že souhlasí se špatným vtipem, který se mnou hoši tropí. Když se Howe se dvěma z nich vzdálil, aby šel ke strakatým běloušům, zvolal třetí chlapík:

„Škoda, že zde nejsou Zebulon a Hariman! Ti by se smíchem potrhali, alespoň Zebulon!“

Lze si představit, jak na mne zapůsobila ta dvě jména. Tedy oba Entersové! Nikdo jiný tím nemohl být míněn. I pořadí, jak byla ta jména vyslovena, souhlasilo: Zebulon napřed. Hodil se k těmto lidem lépe než Hariman, jeho bratr, a radoval by se asi nad zamýšleným kouskem víc než Hariman. Ale teď jsem neměl kdy tyto myšlenky rozpřádat; octl jsem se u sedel a musel jsem si vybrat ta, která se mi budou líbit. Zdali je budu skutečně potřebovat, bylo v tomto okamžiku vedlejší věcí, měl jsem však již nyní určité úmysly, které se sice zatím opíraly jen o domněnky, později se však ukázaly správnými. Vybral jsem si dámské sedlo a pět nejlepších jízdních sedel.

Od tohoto okamžiku mně bylo jasné, že tito muži nejsou ani umělci, ani slušná společnost, a bylo mně téměř líto, že jsem před nimi hrál úlohu hlupáka, zatím co právě jim, ať byli, kdo byli, se nedostávalo ani špetky inteligence. Neboť že jsem z hromady dvaceti sedel dovedl vybrat právě pět nejlepších, jim muselo říci, že asi nejsem pitomec, za kterého mne považují. Byli však tak slepí, že mně jeden z peónů přinesl i velké ostruhy, aby mně je připjal. Dal jsem si to klidně líbit.

Pitt Holbers osedlal napřed tři mezky, potom tři kropenaté bělouše. Zvířata to trpěla, nedovolila však, aby se k nim někdo přiblížil z nasedací strany – levé nebo i pravé. Tvářil jsem se proto, jako bych se jim z té strany chtěl přiblížit, koně se však vždy obrátili ke mně tak, že mne měli před sebou. Ani zezadu nedovolili nikomu se přiblížit. Vyhazovali kopyty, a to všichni tři stejně. Věděl jsem dost. S těmito třemi hřebci bylo možné se dostat mnohem snadněji přes zeď než s mezky, u nichž teprve musím poznat, zdali jsou vycvičeni i k jízdě, nebo zda se hodí jen k nošení nákladů.

„Tedy začněte, mister Burton!“ vyzval mne Howe. „Je čas! Počkejte však ještě okamžik, než se vrátíme do zahrady, abychom vás viděli a obdivovali se vám, až se přiženete!“

„Tak mně pomozte napřed do sedla!“ řekl jsem, přistoupiv k jednomu z mezků.

Vyzvedli mne nahoru a běželi se smíchem do zahrady. Peóni zůstali venku. Holbers též. Nehnul se od nich a tajným pokynem mne ujistil, že se na něho mohu spolehnout. Byl to stejný obezřetný a rozvážný muž jako před lety.

Pobídl jsem mezka do kroku. Vypadalo to, jako by se dal do pohybu z vlastní vůle, zpočátku zvolna, pak rychleji. Běžel vpřed, napravo, zdánlivě po své libosti. Obrátil se, učinil oblouk, obrátil se a klusal dále. Klouzal jsem na něm, chvílemi jsem pustil uzdu a také ztrácel třmeny. To vše vypadalo tak klidně a vesele, a přece ve skutečnosti jsem s mezkem prováděl zkoušku, přísnou zkoušku. Neudělal ani krok bez mé vůle, a záhy jsem poznal, že má výtečnou mexickou školu. Když jsem ho jemně pobídl ke skoku, uposlechl tak přesně a rychle, že mi sotva zbývalo kdy tuto výzvu protitlakem v kolenou odvolat. Tak jsme se pozvolna blížili k zahradní zdi, až do vzdálenosti čtyř až pěti kroků. Za zdí zazníval výsměšný řehot. Byli přesvědčeni, že se mezek se mnou jen procházel.

„Tak nahoru, nahoru, mister Burton! Přes zeď!“ volal na mne Howe.

„Přeskočí to ten kůň?“ tázal jsem se bázlivě.

„Zajisté!“

„Nebudete mně to pak zazlívat?“

„Ani mne nenapadne! Jen pojďte!“

„Salto! Alto! Elevado!“

Co jsem pronášel tato tři slova, která jsou při skoku nejobvyklejší pobídkou, vymrštili jsme se vzhůru přes zeď a zastavili se na druhé straně tak klidně, jako bychom překročili stružku. Můj první pohled patřil Indiánovi. Jeho oči zářily.

„U všech ďáblů!“ zaklel Howe.

Jeho kamarádi si ulevili podobnými projevy.

Mlčky jsem seskočil, vyvedl mezka ze „zahrady“ do dvora a uvázal jej tam.

„Proč vyvádíte to zvíře?“ tázal se mne Howe.

Neodpověděl jsem mu, pokynul jsem vesele své ženě a ubíral se pro druhého mezka.

Ten skočil právě tak jako první.

„Tady to máte!“ křičel Howe. „Ten chlap umí jezdit! Lhal!“

Neodpověděl jsem na tu urážku a dopravil mezka stejným způsobem do dvora jako předešlého. Pak jsem požádal svou choť:

„Až půjdu pro třetího, dej přinést můj kufr a polož jej tam za ony keře!“

Když jsem přišel k místu, kde čekali peónové, řekl mně jeden z nich:

„Sir, zdá se, že si z nás chcete tropit žerty?“

„I kdyby tomu tak bylo, měl bych jen stejný úmysl jako vy,“ odpověděl jsem.

„Dejte pozor, aby se z toho nestalo něco vážného.“

„Beru to vážně. Vy ne?“

Přistoupil těsně ke mně a řekl tiše:

„Varuji vás! Rozumíte?“

„Pshaw!“ řekl jsem opovržlivě.

„Varuji vás! Ale ze zcela jiného důvodu, než se domníváte. Koně nejsou hloupí mezci. Buď vám rozbijí kosti nebo si zlomíte vaz.“

„Nu, vyčkejme!“

Teď jsem již nepokládal za nutné, abych se přetvařoval. Vyšvihl jsem se na mezka, kterého držel Holbers za uzdu.

„Co bude s koňmi?“ tázal se tiše.

„Totéž co s mezky,“ odpověděl jsem.

„Nepřipustí nikoho k sobě, sir!“

„Buďte bez starosti!“

Po těch slovech jsem letěl přes prostranství a přeskočil zeď. Když jsem mezka přivedl do dvora, bylo tu již plno lidí. Věc se rozhlásila a lidé houfně přicházeli – na podívanou. I sousední „zahrady“ byly plné diváků.

Můj kufr byl již zde. Žena mi řekla, že u našich oken stojí čtyři svědci, tři policisté a jeden pán, kterého jí označili jako corregidora.

„To je starosta. Lidé mexického původu používají tohoto španělského výrazu,“ vysvětlil jsem jí. Na další řeč nebylo kdy.

Vstoupil jsem za keře, a vyňal jsem rychle z kufru svůj indiánský poradní plášť z bílé kůže; na švech byl zdoben skalpovanými kadeřemi. Potom jsem si nasadil náčelnickou čelenku z lesklých per bojovného orla.

Mladý Indián stál tak, že ještě mohl vidět, co dělám. Byl zjevně překvapen, ale neříkal nic.

K onomu druhu válečné ozdoby, o niž tu jde, se mohla vzít pouze dvě nejkrajnější péra z křídel bojovného orla. Moje ozdoba sahá vzadu z hlavy až na zem; je to nejpečlivější indiánská práce.

Když jsem předstoupil s čelenkou na hlavě, začali se tři z oněch šesti znovu smát. Tu na ně Howe zlostně vykřikl:

„Mlčte! Copak nevidíte, co se nyní stane? Zná tajemství těch tří hřebců! Není to nic k smíchu. Doufám však, že si přece jen zlomí vaz.“

Klidně jsem šel jejich středem ke koním. Stáli u nich peóni. Žádný z nich nepromluvil slovo; ale kdyby měly pohledy moc koulí z pušek, byl bych na místě mrtev.

Strakatí bělouši se drželi stále pohromadě. Kráčel jsem zvolna k nim. Pozorovali mne. Jejich růžové nozdry se nadýmaly. Jejich dlouhé, skvostné ohony se začaly pohybovat.

Věděl jsem ihned, na čem jsem. Zvíře pozoruje svět jinými smysly než člověk. Mé indiánské přistrojení by bylo, aspoň na jakousi vzdálenost, oklamalo každého člověka, ale u těchto koní pracoval čich. Jako pes nezaštěkne na svůj obraz v zrcadle, poněvadž mu jeho čich nehlásí přítomnost jiného psa, tak ani tito tři bělouši se nedali oklamat. Věděli, že pod indiánským oděvem vězí bledá tvář.

Bylo nutno použít jiného prostředku, abych si je podrobil. Násilím se nedalo nic pořídit. Laskavý čtenář si vzpomene na příběh v Zaječím údolí, který jsem popsal v románu o Old Surehandovi. Přemohl jsem tehdy odpor čistokrevného indiánského hřebce, na kterého si netroufal ani Old Wabble, king of the cowboys, jednoduše tím, že jsem oklamal jeho – čich!

Když jsem se chystal na cestu do Států (Na podzim r. 1908 (Pozn. vyd.) ), netušil jsem ovšem, že mi přijde do cesty toto dobrodružství, ale starý cestovatel má být připraven na všechno, zvláště když zamýšlí jet do indiánského teritoria, i když by ty romantické časy poradních ohňů a skalpů byly dávno pryč. Už u Niagary jsem našel několik hrstí jistého druhu indiánské mateřídoušky, té, která mi tehdy v Zaječím údolí tak dobře posloužila. Spíš pro tu vůni než kvůli koním jsem si jí nacpal trochu do kapes.

Nyní jsem si vonnými, suchými bylinkami natřel ruce a obličej. Rozšířil se ihned jiný pach, vonělo to „indiánsky“. A také chování koní se okamžitě změnilo.

Dva z koní připustili, abych se přiblížil, třetí funěl. Couval zpět, aniž však po mně vyhodil nebo kousal. Ten byl nejchytřejší. Ponechal jsem si ho naposled. Měl právě nad nosem malou světlebílou skvrnu velikosti haléře, hluboké, jasné a zdravé oči, charakteristickou suchou hlavu, jako hedvábí lesknoucí se srst a tak bezvadný vzrůst, že jsem se již nyní, kdy mně ještě nepatřil, rozhodl, že si ho vezmu pro sebe. Nyní jsem se však vyšvihl na jednoho z druhých dvou. Strpěl to bez odporu, nesl mne dvakrát cvalem v kruhu dvora a přelétl pak se mnou přes zeď, jako by to byl pouze nízký stupeň.

Hlasitá pochvala se rozlehla dvorem. Šest chlapíků mlčelo.

Zavedl jsem koně k mezkům a vyšel jsem ven pro druhého bělouše. I s tím se skok podařil. Když jsem pak přišel naposled k peónům, přikročil ke mně onen z nich, který mne už jednou varoval, a řekl:

„Sir, doufám, že přiznáte, že jste přišel s úmyslem – –“

„Dát vám lekci?“ přerušil jsem ho. „Ano, to jsem skutečně chtěl.“

„Nuže dobře! To se stalo. Při tom však musí již zůstat! Dál spolu nehrajeme.“

„To není vůbec zapotřebí. Budeme hned hotovi!“

„Již jsme. Neboť na tohoto koně se nedostanete!“

Při tom šel k hřebci, aby jej uchopil za uzdu; předešel jsem ho však. Kůň, který ho viděl blížit se, myslel, že chce na něho nasednout. Proto se postavil proti němu a zuřivě na něho funěl. Toho jsem využil. Rychlými skoky jsem se mu přiblížil zezadu – rozběhl se, vyskočil a vymrštil se do sedla. Nyní rychle nohy do třmenů a uzdu do rukou. Tu se však bělouš vymrštil všemi čtyřmi vzhůru. Peón byl donucen odskočit, nechtěl-li být zasažen kopytem.

„Pse!“ zařval na mne. „To si odpykáš!“ A obrátiv se ke svým kamarádům, zvolal:

„Jděte dovnitř, do dvora, a přiveďte zvířata sem! Ujednání nemá platnost. Musí všechny koně vrátit!“

Utíkali pryč. Protože jsem již seděl na koni, nemohli mně zabránit, abych neučinil poslední skok. Šlo jim zřejmě o to, aby mne připravili o zasloužený úspěch mé námahy. Proto si pospíšili, aby mne předešli. Byli přesvědčeni, že mne tento poslední kůň již právě tak dobrovolně uposlechne jako oba předchozí. Avšak zde se mýlili. Nyní, když jsem seděl pevně v sedle, neučinil kůň pokus svrhnout mne. Byl to účinek indiánského oděvu. Ale přece mne poznal. Věděl, že nejsem Indián, nýbrž běloch, a proto otálel. Varoval jsem se pobídnout ho ostruhami, nýbrž domlouval jsem mu laskavými slovy. Protože jsem byl toho názoru, že je dakotského původu, zkusil jsem to s povzbuzujícími slovy:

„Šuktanka tehike, vašteh! Amani-vo, tokiye-vo! Buď dobrý, buď dobrý, koníčku! Utíkej, utíkej, utíkej!“

Tato výzva zůstala bez účinku. Učinil jsem proto pokus apačskou řečí:

„Inču, arkugo! Tatišá, nakate elkhantaš – buď milý, buď dobrý! Utíkej, utíkej!“

Tu zastřihal ušima a zamával ohonem. Znal tedy ta slova, ale přece jen nebyla správná. Proto jsem to zkusil komančsky:

„Miaro, namachzo – jdi dále; rychle – – –“

Uprostřed volání jsem se zarazil. Nebylo již zapotřebí, abych je dokončil, neboť hřebec vyrazil ze sebe hluboký sten radostí a začal hned poskakovat. A tu mne napadla zvláštní myšlenka. Vzpomněl jsem si totiž na ušlechtilého tmavočerveného ryzáka, na němž se zálibou jezdil můj přítel Apanačka, tehdy ještě náčelník Komančů – Naiinů. Zmínil jsem se o tom koni ve své knize o Old Surehandovi a popsal jsem ho tam. A já věděl, že jak Apanačka, tak Old Surehand se velmi namáhali, aby tuto komančskou rasu zkřížili s Vinnetouovými oblíbenými hřebci a nejlepšími dakotskými klusáky, aby tak splynuly přednosti těchto tří ras. Jejich úmysl se zdařil.

Oba měli několik dvorů k pěstování koní, z nichž nejlepší byl u Bijou Creeku, který je přítokem South Platte. Tam dal Old Surehand přistavět k hospodářským budovám obytná stavení, kde prodléval několik měsíců v roce. Toto venkovské sídlo, s velikým vkusem zařízené, měl na mysli Old Surehand, když mně svého času napsal: „Považuj můj dům za svůj, i když nejsem doma!“

Nuže, nejsou snad tito skvrnití bělouši z jeho chovu? Snad i mezci? Nejsou snad takzvaní umělci spolu se svými peóny zloději koní? Nemožné to nebylo! Trinidad je město známé obchodem s koňmi, a zloději koní vyhledávají podobná místa, kde mohou uloupené zboží lehce prodat.

To vše mně blesklo hlavou, aniž mi však zbýval čas zabývat se tou myšlenkou dál. Strakatý bělouš začal všemi čtyřmi kopyty tančit a hrát. Jeho oba přátelé a společníci byli pryč. Chtěl za nimi. Pevně jsem uchopil uzdu a pobídl koně ke cvalu, avšak pouze ke zdi. Tam jsem zastavil. Prosil však hluboce vrčivými tóny, abych ho pustil přes zeď.

To jsem chtěl slyšet. Nebyl němý, mluvil! Splnil jsem jeho přání. Zeď byla, jak se o tom vyjadřují jezdci z povolání, hřebcem „vzata“ s největší elegancí.

„Vyhrál, vyhrál!“ ozvalo se všeobecné volání.

Pitt Holbers pádil rychle za mnou. Odevzdal jsem mu koně, aby ho dopravil do dvora k ostatním.

„Stát! Zůstaňte zde!“ rozkázal mu Howe. „Hřebec patří nám a všichni ostatní rovněž. Musí přijít opět sem, sem k nám!“

Při tom sáhl po uzdě. Přikročil jsem k němu a řekl:

„Ruku pryč! Budu počítat do tří: Jeden – – dva – – tři!“

Nepustil uzdu. Proto jsem mu při „tři“ vrazil pěst do boku, takže vlétl mezi své kamarády a svalil se na zem. Chtěl vstát, aby mi ránu vrátil, nepodařilo se mu to však. Vstával velmi zvolna, a než se postavil, ujal se jeho věci již jiný muž, totiž peón, který mne předtím nazval „psem“. Přicházel ke mně se sevřenými pěstmi a křičel:

„Bít, bít se chceš! To se ti – –“

Dál se nedostal. Byl přerušen Dickem Hammerdullem, který právě vstoupil do zahrady, následován několika mohutnými, svalnatými muži, které rychle svolal, aby v rozhodném okamžiku zakročili.

„Ticho. Držte zobák!“ překřičel peóna. „Teď přinášejí polévku. Vyřiďte si svou věc až po jídle. V mém hotelu není dovoleno bít do všeho pěstmi! Zde jsou napřed slepice a pak obchod!“

Dick byl chytrý. Aby uklidnil peóna, dal napřed vinu mně, poslal mi však zároveň očima znamení, abych si jeho slova nebral příliš k srdci. Ostatní za ním přinášeli talíře a příbory, sám pak nesl polévkovou mísu se slepičí polévkou.

Tak jsme se aspoň domnívali. Dick mi zašeptal, abych mísu odkryl. Poté vyňal z kouřící polévky – pořádný kus šťavnaté zvěřiny. Vítězoslavně ukazoval dokola tento lákavý kus masa, který v poslední chvíli kdovíkde sehnal.

„Slepice se proměnila ve zvěřinu,“ volal hlasitě, a lstivě na mne mžoural.

Porozuměl jsem hned. Toto jídlo bylo pro nás, poněvadž naše předtím snědli rowdies. Dick však zatím dělal, jako by chtěl pokrm předložit koňským zlodějům.

„Ke stolu, všichni, pro které je toto jídélko připraveno!“

To působilo.

„Well!“ zvolal peón. „Budiž! Napřed jídlo a potom koně! Sedněte si! Budeme jíst! Mr Burton počká, až budeme hotovi.“

„Ne! Nebude čekat!“ odpověděl Howe, který kulhal ke své židli, aby usedl. „Ať nám hraje při tabuli! Fouká na tahací harmoniku a Mrs Burtonová na kytaru.“

„Milerád,“ odpověděl jsem.

Vyňal jsem rychle oba revolvery z kapes odloženého kabátu, přiskočil k jejich stolu a namířiv na ně, řekl jsem rázně:

„Zde je tahací harmonika a tady kytara!“

„Hudba začíná!“ pokračoval jsem. „Kdo z vás sáhne po zbrani, dostane okamžitě kulku! Bylo-li předtím naše jídélko pro vás, je nyní vaše jídlo pro nás! Hola, Mr Hammerdulle, ruce k dílu! Sem s ubrusem z tabule! Sem s příbory a nádobím! A sem s tím jídlem!“

Na chvíli kolem zavládlo hluboké ticho. Hrozba účinkovala. Žádný z těch mužů a peónů se neodvážil ani hnout. A teď vypukl všude kolem jásavý souhlas.

„Sem s jídlem!“ křičeli a smáli se diváci. „Sem s ním!“

Vtom nastala venku tlačenice. Kdosi chtěl vejít do zahrady.

„Corregidor!“ slyšel jsem, „přichází corregidor!“

Tedy sám starosta! A za ním tři policisté, naši svědci. Ale nepřicházeli jen jako svědci, nýbrž ještě z jiného, pro naše soupeře mnohem nebezpečnějšího důvodu. Když k nám starosta došel, obrátil se předem ke mně:

„Zastrčte revolvery, Mr Burtone. Vykonaly svůj úkol a není jich už zapotřebí. Ujímám se té záležitosti sám. Koně i mezci jsou vaši. Nikdo vám je nemůže vzít. A peníze vám patří také.“

„Oho!“ zvolal už zmíněný peón, když viděl, že jsme odložili zbraně. „Do toho máme i my co mluvit!“

„Ovšem vy! Právě vy! Obzvláště vy! Hořím touhou poznat vaše jméno! Ovšem to pravé!“

„Mé jméno?“ opáčil peón. „Proč? K čemu? Falešné jméno vůbec neužívám!“

„Znám jich aspoň deset nebo jedenáct, kterých jste dosud užíval, abyste se ukryl. Vaše pravé jméno je Wycliffe, že? Pod falešným jménem jste byl dole v Springfieldu odsouzen pro loupež a krádež koní, ale uprchl jste!“

„To není pravda! To je lež! To je bídáctví! Jsem poctivý muž a nepřipravil jsem nikdy nikoho ani o cent!“

„Skutečně? Chcete vidět osobu, která to nejen tvrdí, nýbrž také dokazuje?“

„Přiveďte ji sem!“

„Tady je!“ řekl starosta a při těch slovech ustoupil, aby bylo vidět šerifa, který stál za ním. Ten ironicky pokynul peónovi a řekl:

„Wycliffe! Znáte mne dobře. Já to byl, kdo vás zatkl ve Springfieldu, a činím to s velkým potěšením i zde. Byl jsem zatím přeložen do Trinidadu.“

Sotva peón muže spatřil a uslyšel jeho slova, vykřikl: „Vezmi vás všechny čert! Pojďte, pojďte!“

Vykřikl svou výzvu na své společníky, uskočil a hnal se zběsile ze zahrady na volné prostranství k místu, kde stáli koně.

„Za ním, za ním! Chce uprchnout!“ rozkázal starosta, který byl též soudcem, corregidorem, sám uprchlíka stíhaje.

Avšak peón neprchal sám. Všichni jeho spoluviníci vyskočili a následovali jeho příkladu s rychlostí a hbitostí, z níž bylo zřejmé, že mají v podobných výkonech značný cvik. Sám jsem zvyklý rozhodovat se velmi rychle, běží-li o rychlý zákrok, proto jsem rychle sáhl po jednom z nich, podařilo se mi však chytit právě posledního. Chtěl se sice bránit, ale Hammerdull mi ho vzal z rukou, porazil ho na zem a klekl mu na prsa, takže se nemohl ani hnout.

Nyní jsme viděli, jak všichni utíkají, co jim nohy stačí. Napřed uprchlíci, za nimi pronásledovatelé. První doběhli ke koním, vyšvihli se na ně a hnali se odtud, vedouce s sebou čtvrtého mezka i koně svého přemoženého kamaráda.

„Lotři!“ volal za nimi zajatec, když to viděl. „Co se teď se mnou stane?“

„To záleží na vás!“ odpověděl jsem mu.

„Jak to?“

„Počkejte!“

Má pozornost byla totiž upoutána k směšnému výjevu, který se odehrával venku. Pronásledování se nezúčastnili totiž jen někteří, nýbrž všichni přítomní. Zůstali zde jen Hammerdull a Holbers se svými lidmi, Indián, má žena a já. I sousedé stojící na plotech a zdích seskočili, aby běželi za uprchlíky. Bylo slyšet starostu, jak volá:

„Rychle do corralů! A pak za nimi!“

Corraly jsou ohrazená místa, do nichž se zavírají koně. Takových corralů bylo v Trinidadu několik, a k těm nyní stihatelé běželi, aby si opatřili koně a mohli podle zanechaných stop pronásledovat zmizelé. Osaměli jsme, a já se obrátil k zajatci, kterého Hammerdull dosud držel:

„Vstaňte a poslyšte, co vám řeknu!“

Dick ho trochu pustil, takže se darebák mohl zvednout. Pokračoval jsem:

„Zodpovíte-li upřímně a pravdivě mé otázky, propustím vás na svobodu.“

„Budu pak moci odejít, kam budu chtít?“ tázal se.

„Ano.“

Pátravě na mne pohlédl a řekl:

„Nevypadáte jako lhář. Řekněte rychle, co chcete vědět?“

„Odkud jsou ti tři strakatí hřebci?“

„Z farmy jistého Old Surehanda.“

„A mezci?“

„Také od něho.“

„Ukradeni?“

„Ne, vlastně ne. Byl to jen podfuk, malý žertovný podvod. Wycliffe se dozvěděl, že Old Surehandovi nejlepší koně a mezci jsou připraveni pro nějakou návštěvu z Evropy. Pak očekávali také několik mladých malířů a sochařů, kteří se chtěli vydat na Západ – – –“

„Na Západ? Co tam?“ přerušil jsem ho.

„Na cestu do země Apačů k velkému divadlu. Mladý Surehand je tam pozval, ale sám jel, tak jako jeho otec, dávno napřed. Tehdy jsme přišli my. Správce nám uvěřil a vydal nám všechno, co jsme od něho žádali.“

„Hm. Proto jste ještě nyní sochaři a malíři!“

„Ano,“ přiznal se. „Ptejte se dál!“

„To je všechno. Kdybych vnikl hlouběji do vašich tajemství, nemohl bych snad dodržet vám dané slovo. Proto nechci nic víc vědět.“

„Smím odejít?“

„Jděte si!“

„Many thanks! Jste gentleman, sir! Ale já jsem bez koně!“

„Nemohu vám pomoci.“

„Nemohl byste mně dát aspoň jednoho z těch mezků?“

„Kradené zvíře? – Ne!“

„Ale nyní, když víte, že ta zvířata nebyla naše, nesmíte si je podržet ani vy!“

„Také nechci. Znám Old Surehanda i Young Surehanda, a můžete být ujištěn, že dostanu opět vše, co jste jim ukradli, nebo aspoň tolik, co jsem mohl zachránit. I stan si nechám.“

„Well! Mně je to jedno, ale bez koně nemohu odtud. Možná, že se dnes dozvíte, že zde někde a někomu byl ukraden kůň. Nebude to tížit vaše svědomí?“

„Ani v nejmenším. Nevím, proč by mě tížilo to, co spáchali jiní. Jděte!“

„Dobře! Žijte blaze!“

Obrátil se, aby odešel. Tu řekl Dick Hammerdull, který naslouchal našemu rozhovoru:

„Chcete-li se s někým poradit za každou cenu, jsem vám k službám, sir. Postarám se hned, aby se dnes v Trinidadu neztratil žádný kůň. Za deset minut bude vědět celé město, že jste nám uprchl a že chcete krást koně. Pryč s vámi!“

Chlapík již chtěl uposlechnout rozkaz, tu ho však uchopil Dick ještě jednou za rameno a řekl:

„Ještě na slovíčko, hochu! Tito gentlemani, kteří vás chtějí nechat běžet, zapomněli na hlavní věc. Máte přece peníze, he?“

„Jen tolik, co potřebuji.“

„Kde?“

„Zde v kapse.“

Při tom vytáhl z kapsy dobře naplněný váček, a dodal: „Proč se ptáte na mé peníze?“

„Kvůli útratě,“ odpověděl Dick Hammerdull, usmívající se na celé kolo. „Já se totiž jmenuji Dick Hammerdull a nedám se od takových hochů, jako jste vy, tahat za nos. Zaplatíte útratu za sebe i za své kamarády!“

„Za sebe – proč ne? Ale platit za ostatní? To mne ani nenapadne!“

„Inu, vás by to ovšem nenapadlo! Sem s tím krámem!“

Při tom mu vytrhl váček z ruky, podal mně jej a řekl:

„Buďte tak laskav, sir, zaplaťte Pittovi, co nám patří. Já zatím tohoto pána podržím!“

Jak řekl, tak se stalo. Pitt Holbers napsal účet, já zaplatil a vrátil muži váček se zbývajícími penězi. Chlapík pak zmizel s klením a nadávkami tak rychle, jak jen mohl – – –

KAPITOLA TŘETÍ Ašta

Když zmizel poslední zloděj koní, uložil jsem opět náčelnické odznaky a revolvery do kufru. Pak jsme konečně mohli jíst.

Mladý Orel nabyl opět zdravé barvy. Bylo mu asi nepříjemné, že jsme byli svědky jeho slabosti; viděl jsem to na něm dobře. Záleželo mu asi na tom, abychom si ho vážili, proto nám řekl, že mu byl před čtyřmi dny u řeky Carriso ukraden kůň s celým obsahem sedlové brašny. Cestou se živil jen jedlými kořínky a jahodami. Svůj těžký balík musel nést sám, a proto nebylo divu, že sem přišel tak vysílen.

Mou myslí táhly různé domněnky, ale neřekl jsem je nikomu. I Hammerdull a Holbers by se rádi o rudochovi něco bližšího dozvěděli. Ale Indián, přes své mládí, se choval jako muž, kterého se proti jeho vůli nikdo neodváží vyptávat.

A tak bychom se byli vlastně o něm nic nedozvěděli, kdyby se byl při jídle sám nerozhovořil. Vyprávěl nám, jak mu byly s koněm ukradeny i zbraně, které visely na sedle, a peníze, které měl v sedlové brašně. Byl potom úplně bez prostředků.

Má žena na mně vrhla pohled, kterému jsem porozuměl. Chtěla, abych ho pozval, aby cestoval s námi. Stejný úmysl jsem měl také já. A ten právě byl příčinou, proč jsem vzal tři koně, a ne jen dva. Otázal jsem se Indiána, nechtěl-li by jet s námi. Jeho tvář radostně zazářila. Vyskočil, ale opět usedl. Indiáni nesmí prozradit otevřeně ani radost, ani bolest. Z jeho obličeje však vyzařovala radost. Ačkoliv mne nikdy dříve nespatřil, přece asi tušil, kdo jsem.

Tázal jsem se ho ještě, ke kterému kmeni náleží a kam cestuje. Mladý muž se chvíli rozmýšlel.

„Jsem Apač,“ odpověděl. „Jedu na jih.“

Když to říkal, nepohlédl na mne, nýbrž pohlížel před sebe. Cítil jsem, s jakým napětím čeká, co odpovím.

„My také,“ odpověděl jsem tak nenucené, jako bych ho ani nezamýšlel pozorovat. „Ale jsme nuceni nejdříve učinit ještě několik zajížděk.“

Obrátil jsem se k Hammerdullovi, a tázal jsem se:

„Znáte ‚Devils pulpit‘ někde tady v okolí?“

„Znám-li či ne, to je celkem jedno, ale Pitt Holbers i já jsme tam několikrát byli. Mladý Orel ji zná také, neboť mi tehdy před čtyřmi lety řekl, že přišel odtamtud dolů. Chcete tam jet?“

„Ano, rád bych tam jel, ačkoliv náš cíl je vlastně jihovýchodně od Trinidadu. Je to nezbytná oklika, doufám však, že nebude velká.“

„Velká nebo ne, to je celkem jedno, hlavní věc, že tam nepojedete ani týden. Chcete, abych vás vedl?“

„Opravdu byste mohl?“

„Jaká je to otázka! Zda mohu! Mám však jednu podmínku.“

„Jakou?“

„Zavedu vás k Ďáblově kazatelně, dovolíte-li mně cestovat pak s vámi ještě dál.“

Tu mu vpadla má žena rychle do řeči:

„Dovolíme, dovolíme, Mr Hammerdulle! Muž vás má rád a já také. A máme tři koně a tři mezky, tedy víc než potřebujeme.“

Usmál jsem se tomu a přednesl jen jedinou námitku.

„Co však bude s hotelem, Dicku?“

„Po tom mně nic není. Pitt nějak udrží ten krám pohromadě, než se vrátím. Nemyslíš, Pitte, starý coone?“

Dlouhán zhluboka nabral dech, jako by se chystal k veliké řeči, ale vyslovil jen jedinou slabiku:

„No.“

Dick Hammerdull údivem vytáhl obočí do výše, až se mu na čele utvořily hluboké rýhy.

„Že ne? Rád bych věděl, co proti tomu máš!“

„Co? Tohle! Na tomto starém baráku, jemuž se říká hotel, mi záleží ještě méně než na tobě. Neboť jako majitel jsi v pozemkové knize zapsán ty a ne já.“

„Zda ty nebo já, to je celkem jedno. Rozhodně máš na tento Divoký západ právě takový nárok jako já. Nebyl bych to mohl koupit, kdybys mi nedal poslední dolar. Já přece už nic neměl!“

„Snad! Nač bychom se hádali? Dal jsem ti peníze – protože – protože – inu, zkrátka, protože tady ten kraj mi učaroval, ostatně víš, proč. Ale na té hospodě mi celkem nezáleželo. Ať se s ní děje, co chce. Pojedu s vámi!“

„Poslyš, starý, o tom není ani řeči! Jsi příliš starý na to, co nás čeká.“

„Buď zticha, tlustý! Děláš, jako bys byl aspoň o dvacet let mladší. Těch pár let, které jsou mezi námi, nic neznamená, rozumíš? Ještě jsem nadobro nezrezavěl, a to potěšení a radost mi přece nezkazíte, mister Shatterhand – heavens, co jsem to provedl!“

Dal se svým přáním příliš unést a pojednou – ulekaně se zarazil. Tu přelétl milý a při tom dojímavý úsměv tváří mladého Indiána, který řekl:

„Můj starší bratr nechť se neleká. Já to věděl. A nebyl bych to zamlčel, že jsem poznal bratra velkého Vinnetoua a nejlepšího přítele národa Indiánů. Byl jsem povinen mu to říci.“

Mé ženě se tento vývoj událostí velmi líbil.

„Bude to tedy tak, jak jsem si přála!“ zvolala. „Oba mohou s námi, pravda?“ prosila mne.

„Ano,“ odpověděl jsem. „Mladý Orel pojede na třetím kropenatém bělouši. A tady oba naši přátelé dostanou tři mezky se stanem.“

Po jídle jsme nejprve dbali o to, aby byl stan opět složen, svázán a s celým příslušenstvím dopraven do domu. Zatím co jej balil, ukázal Dick Hammerdull ven na prázdné prostranství a řekl:

„Jářku! Co to sem běží?“

„To je mezek, ten čtvrtý mezek!“ zvolala má žena.

„Ano. Utekl těm darebákům! Splašil se a utekl. Chtěl asi zpět k svým kamarádům. Hned ho přivedu!“

Tímto nenadálým přírůstkem jsme získali novou sílu k nesení břemen, a počet zvířat, která byla uloupena Old Surehandovi, byl nyní úplný.

Za hodinu nato jsem odešel do města, abych koupil pro Mladého Orla pušku a revolver; nůž ještě měl. Pak jsem napsal dopis Harimanu F. Entersovi. Zněl:

Dodržel jsem slovo a přijel jsem. Poznal jsem zde vaše přátele Wycliffa a Howea, a odjíždím proto odtud mnohem dříve, než jsem původně chtěl. Přesto zůstává při všem, co jsem slíbil. Budete-li poctiví, přijedu opět k vám a zavedu Vás na obě místa, která chcete vidět. Avšak jen tehdy, budete-li poctiví, na to pamatujte!

Burton.

Že jsem se za daných okolností neusadil v Trinidadu, abych vyčkal příchodu bratří Entersů, mi nemůže nikdo zazlívat. Bylo sice pravda, že jsem oba Entersy pozval do Trinidadu, a tím přijal i jistou povinnost vůči nim. Byl bych nelitoval ani drahého času, jen abych toto dané slovo splnil.

Z několika slov rowdies mi však bylo zřejmé, že bratři Entersové s nimi tak či onak vařili pod stejnou poklicí, a proto jsem nabyl oprávnění jednat s nimi jinak, než jsem původně chtěl. Ostatně se snažili už vícekrát mne oklamat, a proto jsem soudil, že úplně postačí, zanechám-li jim zde zprávu.

Večer se vrátili stihatelé zlodějů koní; nezmocnili se ani jednoho. Ten, kterého jsme pustili, se znovu nedopustil krádeže, neboť jsme neslyšeli, že by se byl někomu ztratil kůň.

Příštího dne zrána jsme opustili město a dali se na Západ k tak řečenému Park plateau. Nepobyli jsme v Trinidadu dlouho, a přece, jak důležité byly následky tohoto pobytu pro nás! Jeli jsme nyní v pěti místo ve dvou a získali jsme stan a jeho výbavu. Mohli jsme cestovat pohodlněji než dřív. Zvířata jsme si rozdělili tak, jak jsem již řekl. Má žena, já a Mladý Orel jsme jeli na kropenatých bělouších, kdežto oba staří westmani jeli na nejlepších mezcích. Dva další mezci nesli stan a Indiánův kožený balík. Jaké věci nebo jaký předmět ten balík obsahoval, jsme nevěděli, a také jsme se na to neptali. Podle váhy nevelkého balíku to byl kov, snad železo. Ale nebylo to nic obyčejného, jak bylo možné soudit z péče, kterou Indián projevoval při nakládání a skládání balíku.

Bylo požitkem vidět oba „Toasty“ na mezcích. Seděli zpříma jako husaři a obličeje jim zářily radostí, že se mohou po letech opět zúčastnit jízdy do divočiny. Oděni byli dobrými, třebaže již nikoliv novými bavlněnými oděvy, v opascích měli po dvou revolverech a nezbytném tesáku. Na hřbetech na řemeni se jim klátilo cosi jako ztenčené klacky z lesa, bedlivějším pozorováním bylo však možno zjistit, že jde o pušky, ovšem takové, z nichž by kdokoliv kromě nich nevystřelil ani ránu z obavy, že se mu puška v rukou rozletí. Šťastní majitelé obou těch strašných zbraní by nebyli však dali své pušky ani za nejdražší moderní zbrojířské výrobky. Mazlili se se svými puškami večer před odjezdem po celé hodiny, ne aby je uvedli do dobrého stavu – to nebylo možné – ale aby z nich aspoň odstranili nános rzi, který se během dlouhých let klidu na nich utvořil.

Podotýkám, že jsme využili první příležitosti, abychom si pohovořili o dávných časech. V den příjezdu do Trinidadu to nebylo možné, když jsme však nazítří dopoledne měli město za sebou, popohnal jsem svého koně mezi mezky obou nerozlučných starých kamarádů.

Dlouhá řada let již uplynula od mého posledního pobytu na Západě, jaký tedy div, že mnohé z osudů mých bývalých druhů mi bylo neznámo. Dopisoval jsem si trochu s některými z nich, je však dobře známo, jaký bývá obsah dopisů lidí neuvyklých psaní. Obsahují většinou všeobecné, málo obsažné zprávičky; o podrobnostech, zejména důležitých, ani nemluvím.

O osudech některých svých přátel ze Západu jsem ovšem věděl alespoň to nejdůležitější.

Například Old Firehand již dávno složil hlavu k věčnému odpočinku v Saint Louis, kam se uchýlil po vytěžení rudného ložiska u Stříbrného jezera. O Harrym, jeho synu z druhého manželství s Ribannou, Indiánkou z kmene Assiniboinů, jsem nevěděl nic určitého. Mladík se naučil příliš brzy samostatnému životu, než aby se mu později byla líbila otcovská kázeň a ochrana. Byl příliš nestálého ducha, než aby vydržel dlouho při nějakém povolání nebo zaměstnání, vedl prý neklidný život lovce. Jeho touha po odplatě a pomstě za matku a sestřičku, které byly zavražděny tlupou Tima Finneteye, nijak neochladla. Byl a zůstal nesmiřitelným nepřítelem Siouxů-Ogallallů, které pronásledoval smrtonosnými kulemi své nikdy nechybující pušky nebo staré bambitky všude, kde se s některými z nich setkal. Měl jsem nejasné tušení, podložené stonásobnou zkušeností, že jeho život nijak radostně neskončí.

Milá stará tetička Drollová padla brzy po událostech známých z příběhů Petrolejového prince zákeřnou kulí vraha, na jehož stopu jej uvedl jeho slídičský ostrovtip. – Úděl westmana!

A kam se poděli všichni ti hrdinové Západu, medvědobijce Baumann, Bloody-Fox, oba Snakerové, Dick Stone, Will Parker, Dlouhý Davy a celá dlouhá řada mých známých pověstných westmanů? Většinou zmizeli beze stopy. Snad spěšně navršená hromádka hlíny nebo kamení kryje jejich těla na savaně nebo v pustinách Skalistých hor. Snad leží jejich vybělené kosti roztroušeny ve žhavém písku Llana Estacada – nebo se rozpadají v některé nepřístupné, studené roklině Grand Canyonu. Kdo ví!

Jen málokterý zavedl svou lodičku nakonec do klidného přístavu. Věděl jsem aspoň, že Tlustý Jemmy, Jakub Pfefferkorn, žije na stará kolena pokojně u jezera Ontario (Tlustý Jemmy zemřel čtyři léta po smrti Karla Maye r. 1916 (Pozn. překl.) ).

A Hobble Frank, stárnoucí soukromník, s bolestnými vzpomínkami na svého přítele Drolla, žil na březích Labe (Psáno r. 1909). Duch savany ho po návratu do staré vlasti už ani jedenkrát nevyburcoval k pouti do „dark and bloody grounds“ Západu.

O mém milém starém Samu Hawkensovi mi však oba přátelé dnes přece mohli podat zprávu, třebaže stručnou. Po celá ta léta mi za moře ani jednou nenapsal, to však neznamenalo nic zlého, neboť – jak říkával – raději by šel na grizzlyho s perořízkem, než by pocákal bílý papír černí inkoustu. Ještě před osmi lety byl živ, těšil se bezpříkladně pevnému zdraví. Navštívil tehdy oba „Toasty“ v Trinidadu. Při odchodu se ho Dick tázal, zdali si již nezamýšlí odpočinout. Starý dobrák Sam si prý narovnal paruku, prohrábl prsty zšedlý prales na bradě a zablýskal svýma lstivýma očima:

„Odpočinout? Sam Hawkens a ‚penzista‘! Co vás to napadá, hoši! Myslíte, že syn mé matky by vydržel jediný den mezi čtyřmi stěnami? Ani zdání! Žil jsem celý život na volné savaně, jestli se nemýlím, a chci tam i zemřít. Najdu si koutek, až bude třeba, kde se mi zalíbí a kde si odpočinu, já i moje Liddy, hihihi!“

Řekl, hodil pušku na plece a šel.

„A od té doby jste o něm neslyšeli?“ tázal jsem se.

„Ani půl slova! Od toho času jsme o něm nic nezjistili.“

„Co myslíte, žije ještě?“

„Proč by nežil? Starý Sam Hawkens nevypadal, jako by už chtěl kousnout do trávy. Může se snadno dožít sta let. Egad, nejraději bych byl tehdy nechal hospodu hospodou a šel s ním!“ rozjařil se Dick.

„A kdo vám v tom bránil, Dicku?“

„Že se tak ptáte! Ovšem že tohle velké dítě, jedoucí po vašem druhém boku. Nechtělo se mu z téhle krajiny.“

„Pročpak?“

„Hm! Nic ve zlém, Mr Shatterhande, ale věru nevím, smím-li o tom hovořit.“

„Jen mluv!“ vyzval ho dloubán. „Víš přece, že před Mr Shatterhandem nemáme žádná tajemství.“

„Tajemství či ne, to je celkem fuk, ale nechtěl jsem říci nic, co by ti třeba bylo proti mysli, rozumíš?“

„Teď jsem opravdu zvědav, Dicku!“

„A podivíte se! Pitt zažil totiž v téhle staré savaně – nejsme od ní dále než tři dny jízdy – dobrodružství, které zasáhlo tak hluboce do jeho života, že se z toho do smrti nevymotá!“

Úkosem jsem pohlédl na dlouhána, neboť jsem tušil, že jde o událost onoho druhu, která nezřídka rozhoduje o westmanově životní dráze a učiní jej tím, čím je – tulákem bez klidu a stání.

„Věc se bohužel odehrála,“ pokračoval Dick, „ještě v oné době, kdy jsem Pitta neznal, neboť bych se byl postaral, aby to tak daleko nedošlo. Jsi téhož mínění, pravda, Pitte, starý coone?“

„Ne tak docela, milý Dicku,“ odporoval dlouhán. „Před nějakými čtyřiceti lety jsem byl jiný chlapík než dnes a sotva bych si byl dal od tebe něco namluvit.“

„All devils! Chceš se snad ještě na stará kolena se mnou přít, Pitte Holbersi?“

„Nemluvím o dnešku, ale o tehdejší době.“

„Dnes nebo ne, to je mi docela jedno. Určitě bych však byl našel prostředky, jak zabránit tomu neštěstí, to mi věř!“

„To se ti dnes povídá, přítelíčku! Ale já bych se byl tehdy ochotně pral kvůli ní s celým světem.“

„Kvůli ní? O kom mluvíte? Snad ne o děvčeti?“ pravil jsem, počínaje tušit pravý stav věci.

„Děvče nebo kluk, to je celkem jedno, ale podívejte se na jeho figuru, Mr Shatterhande! Dovedete si představit, že by muž této postavy mohl vzbudit v srdci některé dívky vřelé city? No, řekněte! Vyznáte se v tom přece!“

„Neznal jsem tehdy Pitta a nemohu tedy vyslovit úsudek,“ vyhnul jsem se odpovědi na tu choulostivou otázku.

„Nevermind! Ale já jsem se s ním seznámil brzy poté a tvrdím, že to byla věc předem úplně ztracená. Neuznáváš to, Pitte, starý coone?“

Starý coon se sklonil hluboko k šíji svého mezka, aby zakryl pohnutí zrcadlící se v jeho unavené tváři. Po chvíli se vzpřímil a odvrátiv se od nás, pravil:

„Zdali to uznávám? To je dnes lhostejné, Dicku, ty blázne. Pro mne však byla – hm – jedinou láskou.“

Řekl to tak dojemně prostě a při tom rozhodně, že bych mu byl nejraději stiskl ruku. I Hammerdull se na chvíli oddal zadumání. Potom řekl s vážností u něho neobvyklou:

„Láska nebo co, to je celkem jedno. Musíš však uznat, že si vážím tvých citů. Neměl jsem nic proti tomu, že jsi každoročně putoval k místu neštěstí jako pozůstalí k hrobům o Dušičkách.“

Jeho dlouhý přítel si přejel dlaní čelo, jako by zaháněl mraky chmurných vzpomínek, a mínil:

„Teď víte, Mr Shatterhande, co mne poutá k tomuto koutu světa. Snad vám to budu někdy vyprávět. Ale k tomu je třeba pravé nálady.“

Tímto výrokem znemožnil starý mlčenlivec každou další zvědavou otázku. Ač nerad, musel jsem se s tím spokojit.

Musím se omezit jen na stručný popis cesty. Směřovali jsme, jak již bylo řečeno, na Park plateau, za nímž leží nádherné údolí Apishapa, jež je odděluje od mohutných mas Spanish Peaku.

Jeli jsme vstříc velkému a skvělému horskému panoramatu. Po nějaké době jsme byli uprostřed nádherných přírodních krás, nekonečných, stále se měnících a rostoucích. Moje žena, která byla nyní poprvé za mořem a vždy se usmívala, když jsem tvrdil, že krásy Harzu, Schwarz Waldu nebo Sassische Switzerlandu se nemohou měřit s krajinnými divy Spojených států amerických, zcela umlkla. A mlčí-li má žena, pak ji raději neruším.

V poledne třetího dne jsme se zastavili u jasné proudící vody. Hovořil jsem se ženou o rozdílech krajinných krás, rovin a hor. Mladý Orel naslouchal podle svého zvyku skromně a mlčky rozhovoru, právě tak jako zamlklý Pitt. Naproti tomu Dick se občas ozval. Nyní řekl:

„Ten rozdíl poznáte zítra ráno. Přijdeme k ‚Jezeru na rovině‘, které však leží mezi nebetyčnými horami.“

„Znám je?“ tázal jsem se.

„Nevím,“ odpověděl. „Je to jezero Kanubi.“

„O tom jsem slyšel. Jemu podobné jezero leží ve státě Massachusetts. Jel jsem tam z Lawrence. To jezero hraje v minulosti několika indiánských kmenů, obzvláště Seneků, velmi důležitou roli. Jeho vody, lesknoucí se v sluneční záři, jeho ostrovy se širokými a krásnými zátokami, s břehy porostlými šťavnatou zelení, byly způsobilé podporovat vývoj kmenového života. Vím, že zde nahoře je jezero téhož jména, a jsem zvědav, zdali ho zasluhuje.“

„Zaslouží si je,“ vmísil se poprvé Pitt Holbers do hovoru a hluboce při tom vydechl.

„Byl jste tam?“ tázal jsem se.

„Velmi často!“

Opět zhluboka vydechl. Bylo snad ono jezero pro něho místem oněch smutných vzpomínek? Mlčel jsem, abych mu nezpůsobil bolest. Pohlížel před sebe, potom začal vypravovat sám:

„U toho jezera jsem dostal onu proklatou ránu, která mne málem stála život.“

„Od koho?“ otázal jsem se.

„Od jistého Toma Muddyho. Slyšel jste někdy o tom chlapíkovi, Mr Shatterhande?“

„Ne.“

„Nebylo to asi jeho pravé jméno. To jsem nikdy nezjistil.“

„Setkal jste se s ním pak ještě někdy?“

„Nikdy jsem ho už neviděl – bohužel – ačkoliv jsem po něm pátral celý život jako žebrák po ušetření a ztraceném dolaru. Rád o tom nehovořím; ale vždycky na to vzpomenu, kdykoliv spatřím toto jezero. Snad vám to budu vypravovat dnes večer. Prozatím vám chci říci, že to s těmi Seneky je pravda.“

„Co? –“

„Inu, že tam nahoře v Massachusetts bydleli u jezera Kanubi. Znáte jejich pravé jméno? Víte, jak se vlastně jmenují?“

„Ano, Senontowana.“

„Well. Název Seneka jim byl dán bělochy. Jeden z jejich největších náčelníků se nazýval Sagoyewatha. Leží pohřben v Buffalu. Postavili mu tam velký pomník –“

„Třebaže před smrtí žádal, aby ho pohřbili mezi jeho rudými bratry!“ vpadla mu do řeči má žena.

„Byli jsme u jeho hrobu,“ řekl jsem.

„Bůh vám za to žehnej! Vím, že navštívíte-li hrob, nečiníte tak ze zvědavosti, nýbrž proto, že vás k tomu pudí vaše srdce. A já mám právě pro tento kmen – pro Seneky – zcela zvláštní zálibu.“

„Z jakého důvodu?“

„Protože – protože – hm! Povím vám to dnes večer!“

Odpoledne jsme stále stoupali vzhůru, až jsme dosáhli výše, z níž jsme viděli vysokou planinu pod námi ležící a táhnoucí se k západu. Slunce se sklánělo ke konci své dráhy a v jeho záři svítil ze středu roviny velký jiskřící diamant, který se zdál být všude kolem vrouben věncem zelených smaragdů. Obrysy se blyštěly a třpytily.

„Jezero Kanubi,“ řekl Holbers. „Jak se zdá být blízko, přes to, že je od nás velmi daleko. Teprve za tři hodiny k němu dorazíme. Proto se utáboříme zde. Chcete-li, přenocujeme na témž místě, kde jsem spal, když jsem přišel poprvé do této krajiny.“

Zavedl nás na místo, které bylo na tři strany zcela a na čtvrté straně z poloviny uzavřeno, takže poskytovalo velice dobrou ochranu proti nočnímu, často velmi chladnému větru. Voda byla nablízku. Krmiva pro koně bylo dost.

Ani jsme si nemohli přát lepší ležení. Stan byl rychle zbudován a zapálen oheň. Stan byl ovšem jen pro moji ženu. My muži jsme dali přednost spánku na čerstvém vzduchu. Byla právě podivuhodná doba indiánského léta (Září r. 1908), kdy lze i v takové výši v noci vydržet mimo stan.

Při večeři se setmělo, ale pak vyšel měsíc, stojící v první čtvrti. Vzduch byl bez mlhy, úplně čistý a jasný. Viděli jsme daleko, téměř jako ve dne, jen obrysy byly nyní neurčitější a splývaly.

Skvoucí démant na rovině se nyní stal stříbrnou perlou. Aniž ho kdo k tomu vyzval, začal Pitt Holbers vypravovat:

„Právě tak jako dnes,“ řekl, „leželo přede mnou jezero. Táhlo mne to k němu. Vstal jsem tehdy velmi časně a sedl jsem na koně, abych odjel, aniž jsem se vlastně řádně vyspal. Ráno bylo chladné, proto jsem jel rychle a dospěl při východu slunce k jezeru. Spatřil jsem v trávě stopy lidí, Indiánů. Byl jsem proto obezřelý, ukryl jsem koně a sledoval opatrně stopy vedoucí houštím k vodě. Když jsem tam přišel, spatřil jsem několik chat či vlastně domů. Nebyly to pouhé wigwamy nebo stany, nýbrž skutečné domy z trámoví, prken a šindelů, zrovna tak jako budovy, z nichž dříve, než přišli běloši, se skládala města a vesnice Indiánů. Několik člunů leželo na břehu, rybářské sítě byly rozvěšeny, aby uschly. Všude jsem viděl neobyčejnou čistotu. Nikde špínu, pohozené zbraně nebo krvavé zbytky zvěře, jak je možné spatřit v indiánských vesnicích. Mrtvé ticho bylo kolem dokola, nic se nepohnulo. Domy byly zavřeny a obyvatelé patrně ještě spali, a to úplně bezstarostně, neboť jsem nespatřil žádného strážce.

Zdálo se mi, že dnes je ve vesnici den odpočinku. Plížil jsem se blíž, zahnul podél houští a spatřil – – spatřil – – inu, spatřil jsem nejkrásnější dívku, jakou kdy mé oči spatřily! Seděla u břehu na vysokém balvanu a hleděla k východu, kde se právě objevilo slunce. Byla oděna do měkké, jemně vydělávané kožešiny, okrášlené červenými třásněmi, a její dlouhé černé vlasy jí splývaly, ozdobeny květinami a kolibříky, hluboko dolů po zádech. Když se peříčka kolibříků zaleskla v prvních slunečních paprscích, povstala, rozepjala náruč a řekla hlasem plným zbožnosti:

‚Ó Mannitou! Ó Mannitou!‘

Víc nic. Pak sepjala ruce. Povídám vám: neuslyšel jsem ve svém životě procítěnější a upřímnější modlitbu, než ta dvě slova. Stála tak dlouho, dlouho, pohlížejíc do slunce. Já však stát nezůstal. Ta dívka mne přitahovala jako magnet, jemuž nelze odporovat. Kráčel jsem k ní, avšak zvolna, otáleje, tiše, téměř v bázni. Pak mne spatřila. Nehnula ani nohou, ani prstem, ani brvou. Pohlížela jen na mne velikýma otevřenýma očima. V těch očích zářilo totéž slunce, které tam na východě právě vyšlo. Před tak podivnou krásou jsem zhloupnul. Věděl a pozoroval jsem jen jedno, že totiž očekává, až ji oslovím. To jsem učinil. Avšak místo abych byl zdvořilý, řekl jsem největší hloupost, jakou jsem kdy vybrebtal. Ptal jsem se jí: ‚Jak se jmenuješ?‘ Odpověděla: ‚Ašta‘. Později jsem zjistil, že Ašta, toto indiánské jméno, znamená ‚Dobrá‘. Nazývala se tedy ‚Dobrá‘ a dobrá také byla. Nikdy jsem ji nespatřil jinak než tichou, něžnou, čistou a dobrotivou. Ani skvrna nebyla nikdy na jejím oděvu, a žádné nepěkné slovo jí nepřešlo nikdy přes rty. Mohu vám říct, že jsem byl tehdy velmi často u jezera Kanubi a že jsem se tam po měsíce potloukal. Nebyl jsem jediný, kterému se líbila. Kdo jednou přišel a spatřil ji, nechtěl již nikdy odtud. Tak také Tom Muddy a – jeden Sioux-Ogallalla.“

Pitt Holbers zmlkl. Toho využila má žena, aby ho na něco upozornila:

„Ale, Mr Holbersi, vždyť jste nám dosud neřekl, komu patřily ty domy u jezera a kdo byl otcem té dívky!“

„Že jsem to ještě neřekl? Well! All right! Mluvím-li o Aště, vždycky při tom zapomenu na všechno ostatní. Její otec byl medicinmanem Seneků, žádný z mastičkářů ani komediantů, kteří se dnes nazývají medicinmany, nýbrž skutečně slavný muž. Byl bělochy utiskován a pronásledován pro svůj velký vliv u Indiánů, a opustil s několika jinými, šlechetně smýšlejícími muži svou zemi, aby se uchýlil na Divoký západ. Přišel do této krajiny a spatřil jezero. Byl nadšen jeho podobou s jezerem ve vlasti a zůstal zde i se svými druhy a průvodci. Postavili si domy po starém způsobu svého kmene a nazvali jezero tak, jak se nazývalo jezero v domovině, totiž jezero Kanubi. Nová osada se velmi brzy stala známou mezi bílými a rudými lovci Západu, a velmi navštěvovanou. Tvořila jaksi stanici míru, kde se rudoši i běloši, přítel i nepřítel, mohli setkat, aniž podlehli nenávisti. Neboť se stalo zvykem, dokonce zákonem, že zde musí přestat každé nepřátelství, že zde má vládnout jen mír.“

Na chvíli umlkl, nabral hluboce dech a pokračoval:

„Byl to milý a krásný čas! Jediný čas mého života, kdy jsem byl skutečně šťasten, nejen jako westman, ale i jako člověk.“

Pak pokračoval:

„K bělochům, kteří navštěvovali jezero Kanubi, patřil Tom Muddy, a k rudochům mladý medicinman Siouxů-Ogallallů, který přišel k Aštinu otci, aby se stal jeho žákem a studoval tajné vědy. Kde vlastně bydlel, nikdo nevěděl. Zamlčoval to, aby v hluboké samotě, kterou potřeboval pro svá studia, nebyl rušen nebo obtěžován nepřáteli. Domníval jsem se, že si u přítoku řeky Purgatoria postavil chatu, kterou opouštěl jen tehdy, aby navštívil svého učitele a obdržel nové pokyny. Byl to krásný, mladý muž vycvičený ve všech zbraních, ale přesto neobyčejně mírumilovný. Nebylo divu, že mu Ašta dávala přede všemi přednost. Já o tom nevěděl. Teprve Tom Muddy mi vše řekl.

Tom nebyl ani hezký ani ošklivý, zato však dotěrný a surový až běda. Nikdo o něm nechtěl ani slyšet. Byl zamilován do Ašty, ta se mu však všemožně vyhýbala a vyhýbala se s ním mluvit. To ho pochopitelně zlobilo, neboť si usmyslil, že musí být jeho ženou. Domnívám se, že ji nejen miloval, nýbrž i nenáviděl, protože mu dávala otevřeně najevo svůj odpor. Nejraději se stýkal se mnou; proč vlastně, nevím ještě dnes. Snad proto, že jsem se nedovedl od něho odvracet, jak to činili jiní. Ovšem, chránil jsem se dát mu najevo, že Indiánku mám také rád. Někdy mne ovšem napadlo, že Ašta stojí nade mnou příliš vysoko, ale v některých chvílích, kdy jsem se pozoroval, nabyl jsem přece trochu odvahy. Říkal jsem si, že nejsem tak docela nepříjemný hoch a že se mohu s mnohými jinými srovnávat. To byly okamžiky, kdy jsem si umiňoval, že s ní otevřeně a poctivě promluvím. Ale sotvaže jsem se k ní přiblížil, odvaha mne opustila, a zapomněl jsem vše, co jsem měl na mysli. Jednoho krásného dne jsem přišel z delší lovecké výpravy a dozvěděl jsem se od Toma Muddyho, že Sioux Ogallalla požádal Aština otce o její ruku a dostal dovolení, aby ji v noci unesl – –“

„Unesl?“ podivila se má žena. „Bylo to zapotřebí?“

„Nejen zapotřebí, nýbrž i mravem předepsáno. Všechny zvyky rudých mají hlubší příčinu a svůj zvláštní význam. Otec a matka vychovali své dítě, svou dceru za tisíců bezesných nocí, s velikou starostí a obětí. Tu přijde cizí člověk a odejme jim ji. Uloupí rodičům největší část srdce dítěte, a děvče jej následuje, aniž se ptá, zdali si to onen muž zaslouží. To je u Indiánů zevně vyjádřeno zásnubními zvyky. Dcera je ochotna dát se uloupit, avšak rodiče se sty způsoby tomu snaží zabránit. Zavřou ji, je velmi dobře ukryta a ostře střežena. Ženich se co nejvíce namáhá, aby rodiče přelstil, a nepomůže-li to, sáhne k násilí. Odehrává se zajímavý boj ostrovtipu, a celý kmen žije často po dlouhou dobu v napětí, aby poznal jednotlivé části boje, dokonce často se ho i zúčastní. Pomáhá jedné či druhé straně. Činy chytrosti a osobní statečnosti musí uchazeč ukázat, co kmen později ve veřejném životě, ve válce i v míru od něho může očekávat.

Když jsem se dozvěděl tu novinku od Toma Muddyho, bylo mi, jako by mi někdo zasadil těžkou ránu pěstí do čela. V mozku mi hučelo. A Tom Muddy zuřil! Přísahal, že Sioux dívku neodvede; prý se o to postará. Ukázal mně svou pistoli a řekl: ‚Až mi ten rudý klacek přijde do cesty, vystřelím mu do kůže takovou díru, že si ji už nikdy nezašije!‘ Pokládal jsem ovšem za svou povinnost Siouxe varovat, ale ani jsem ho už nespatřil. Od okamžiku, kdy dostal dovolení, aby unesl Aštu, musel se zahalit do nejhlubšího tajemství a jednat tak opatrně, jako by šlo o jeho život. Rozumělo se samosebou, že nemohl přijít ve dne, proto jsem na něho číhal v noci. Ale po všechny noci jsem se marně snažil někde ho zastihnout. Nebylo to pro mne bez nebezpečí, neboť jsem věděl, že také Tom Muddy po něm pátrá. Měl jsem vlastně dvojí úkol. Jednomu se vyhýbat a druhého objevit, a říkám vám, že nebylo lehké vyvinout patřičnou opatrnost. Tak uplynul týden, aniž mé namáhání mělo nějaký úspěch.

Nastala zamračená noc bez měsíce, vlhká; nepršelo sice, ale padala hustá mlha. Přes to jsem nezůstal na loži, nýbrž plazil jsem se ven, neboť mi cosi říkalo, že právě této nanejvýš nevlídné noci se stane něco, co nesmím zanedbat. Plazil jsem se tiše až k zadní zdi domu, kde Ašta bydlela. Tam jsem chtěl zůstat ležet, abych mohl naslouchat na obě strany. Plazil jsem se dál, a když jsem dosáhl rohu, popolezl jsem trochu dopředu a – – – Pane Bože! Naproti na druhé straně už někdo ležel! Téměř jsme se srazili. Viděl mne, právě tak jako já jeho. Ale tak jako jsem ho nepoznal já, tak nemohl on poznat mne. Kdo to byl? Sioux nebo Tom Muddy? Již jsem otvíral ústa, abych se na to tiše zeptal, když muž zvedl proti mně zbraň. Zahřměl výstřel a dostal jsem kulku. Zůstal jsem ležet jako mrtvý, až mne nalezli a zanesli do domu, kde mne vzkřísili k životu.

Uslyšeli ovšem výstřel a spěchali ven, aby pátrali po příčině. Přišel medicinman, vyšla jeho žena, Ašta a mnozí jiní. Zatím co byli všichni zaměstnáni mnou, přišel ještě někdo, totiž Sioux-Ogallalla. Přiblížil se jako neslyšitelný vánek a byl dost moudrý, že využil okolností pro sebe. Když mne dopravili do domu a uložili, ozval se venku hlasitý, vítězný křik Siouxů-Ogallallů. Vzápětí ztratili dceru a věděli, co se stalo. Siouxovi stačilo vzdálit se jen s Aštou, a únos byl vykonán. Tak se stalo. Přišel pro ni a ona ho následovala z dozoru rodičů. To úplně stačilo! Přivedl ji pak zpět, a byl rodiči přijat jako syn. Tak se stalo, že výstřelem Torna Muddyho bylo podepřeno a uspíšeno to, čemu chtěl zabránit. Účet jsem však platil já. Dlouhou dobu jsem ležel v horečce a zápasil se smrtí. Potom, jakmile jsem se mohl postavit na nohy, jsem zmizel, aniž jsem něco prozradil. Kromě mne a Torna Muddyho neznal nikdo pachatele a vlastní příčinu výstřelu. A ten lotr Tom zmizel oné noci beze stopy; má touha, abych se ho zmocnil, byla marná.

Když jsem za několik roků přišel k jezeru Kanubi, nalezl jsem domy úplně prázdné, opuštěné. Senekové byli přepadeni bílými lupiči a povražděni do posledního muže. Z nich ze všech žila jen Ašta, protože tenkrát opustila jezero a odešla se svým Siouxem-Ogallallou k jeho kmeni.“

„Spatřil jste ji někdy?“ tázala se moje žena.

„Už nikdy! Ogallally jsem vždy pokládal za nepřátele bělochů a vyhýbal jsem se přijít s nimi příliš do styku. Ptal jsem se po ní ovšem několikrát, a jednou jsem se dozvěděl, že krásná dívka Seneků je šťastnou manželkou medicinmana. Založil na Niobraře pro sebe a své žáky zvláštní rezervaci a žil tam jen pro staré totemy a wampumy, které sbíral, a pro knihy, které si dával zasílat bělochy. Je prý velmi ctěn a pokládán za slavného muže.“

Při těch slovech jsem se rozpomenul.

„Znáte jméno toho Indiána, Pitte?“ ptal jsem se.

„Ano,“ přisvědčil.

„Jmenuje se Wakon?“

„Ano, Wakon.“

„Tedy ho znám, ačkoliv jsem ho dosud nespatřil. Zasvětil svůj život bádání o dějinách rudých národů a napsal díla, která chce vydat teprve tehdy, až bude dokončen poslední svazek. Jsem na ně neobyčejně zvědav.“

„Jak je nyní starý?“ otázala se moje žena.

„Asi jako tady náš Pitt,“ odpověděl jsem. „Takoví lidé zpravidla nezemřou, dokud nedosáhli alespoň toho, co chtěli. Hrdinové, které boj zdolal, jsou z toho pravidla ovšem vyloučeni. Jste unaven?“

Poslední dotaz platil Holbersovi, který se začal halit do své pokrývky, jako by chtěl ulehnout.

„Vlastně skoro vůbec ne,“ odpověděl; „ale je mi tak, jako by mne opět zasáhl výstřel Torna Muddyho. Vzpomínky mne nějak přemáhají. Měl jsem ji velmi rád, tu Indiánku! Nikdy jsem již nepohlédl na ženu proto, abych si ji vzal za manželku. Jsem osamělý muž, zůstal jsem jím a až přijde má hodina, zemřu osaměle – – – Pokusím se teď usnout. Good night!“

„Sleep well!“ Opětovali jsme jeho přání, avšak splnilo se jen u jednoho z nás, Dicka Hammerdulla. Hned když Pitt začal vyprávět příběh Dickovi dobře známý, zahalil se tlustý do své pokrývky a brzy usnul. My ostatní jsme však neměli klid ani chuť ke spánku.

Pitt Holbers se převaloval jistě dvě hodiny ze strany na stranu, pak se opět vybalil z pokrývky, vstal a odešel, aby se uklidnil procházkou.

Poznal jsem starého westmana dnes z úplně nové strany. Jindy tichý a málomluvný, byl Pitt jako vyměněn. Nejen že dnes proslovil jistě nejdelší řeč svého života, ale celý způsob jeho vyjadřování byl docela jiný, oživený a skoro mladistvě pružný. Užasl jsem téměř při pohledu do jeho citového života, jehož hloubkou jsem byl překvapen tím více, čím důkladněji byla skryta pod drsnou slupkou prérijního poběhlíka. Bylo zvláštní, že v oněch dobách, kdy jsme bývali spolu, se starý trapper nikdy o svém životním příběhu ani slovem nezmínil.

O půlnoci zde ještě Pitt nebyl; usnul jsem, již velmi unaven, avšak snad již po dvou hodinách jsem se opět probudil. Pitt seděl na svém místě, avšak neulehl. Usedl jsem, a sotva jsem tak učinil, zvedl se i Mladý Orel. Pak zazněl ze stanu hlas mé ženy:

„Já také nespím! Smím mít návrh?“

„Návrh?“ divil jsem se.

Rozevřela skulinu plátna, u níž stála, vystoupila a odpověděla:

„Vyrazíme! Pryč odtud! Pojďme dolů k jezeru! Vždyť už stejně neusneme. To jsou následky těch dávných smutných příběhů.“

Pitt Holbers vyskočil a souhlasil:

„Well! Pryč odtud!“

Pudilo ho to zjevně k jezeru jeho vzpomínek.

Souhlasil jsem, a Mladý Orel ovšem také. Jen Hammerdull nevrle bručel, když jsme ho probudili. Strhli jsme stan. Pak jsme jeli širokým, pohodlným spádem dolů k jezeru. Bylo dost světla, aby naše koně viděli, kam stoupají. Ostatně čím dál tím víc se jasnilo.

Bylo to skutečně jen kvůli Holbersovu vypravování, že jsme nemohli spát? Nebo to bylo cosi jiného, co nás přinutilo, abychom vyrazili mnohem dříve, než bylo naším úmyslem?

Jeli jsme tiše vedle sebe. Přijeli jsme na rovinu, po níž jsme jeli rychleji. Blížilo se ráno. Nastal den. A právě když vyšlo slunce, dosáhli jsme vnějšího okraje zeleného listnatého lesa, který vroubil jezero kolem dokola.

Úzká travnatá paseka vedla do lesa, úžila se čím dál tím víc, až tvořila cestu jen asi pět nebo šest metrů širokou.

„To je stejná cesta, kterou jsem tehdy šel,“ řekl Holbers. „Jen les je nyní vyšší a hustší. Zde jsem nalezl stopy. A za chvíli uvidíme vodu jezera.“

Jel napřed. Pak se k nám obrátil, ukázal dopředu a řekl:

„Tady jsou poslední křoviny. A teď uvidíte jezero a vysoký kámen, na němž tehdy seděla Ašta – – –“

Zahnul podél zmíněných posledních křovin, nejel však dál, nýbrž zastavil, překvapeně vykřikl a pohlížel strnule k místu, které nám zakrývaly křoviny. Jeli jsme rychle za ním, a tu jsme viděli, že měl opravdu důvod k překvapení. Ano, náš údiv byl rovněž tak veliký jako jeho.

Dosáhli jsme jezera a stáli jsme nyní na jeho východním břehu. Opravdu, bylo hodno porovnání se stejnojmenným jezerem Kanubi v Massachusetts. Přesto jsme neměli kdy zabývat se jeho krásou. Vpravo od nás ležely zbytky někdejších domů Seneků, zaplaveny zářivým pozdravem slunce. Před námi se tichým ranním vánkem čeřila vodní plocha, průhledně zelenomodrá, jejíž bohatě rozeklané břehy, porostlé bujnou zelení, se řadily do dáli jako kulisy. A vlevo od nás, tam, kde se křoviny přiblížily až blízko břehu, se zvedal vysoký, bílý, hladce omytý kámen, a na něm stála – – mladá Indiánka právě tak, jak nám ji Pitt Holbers včera večer vylíčil. Byla oblečena do bílého oděvu z vydělané kůže, okrášleného červenými třásněmi, a dlouhé černé vlasy, ozdobené květinami a kolibřími peříčky, jí splývaly přes záda dolů. Kolibříci jiskřili v slunečních paprscích ve všech barvách, leskli se jako drahokamy. Avšak dívka nepohlížela jako tehdy ke slunci, nýbrž její tvář byla obrácena k místu, kde jsme se jí nyní zjevili. A byla krásná, velmi krásná, jak tváří, tak postavou. Nepohnula ani brvou. Nepromluvila ani slovo. Pohlížela na nás tiše a plna očekávání.

A co se stalo! Pitt Holbers sklouzl ze svého mezka a kráčel zvolna, jako proti své vůli, k ní, jako zachvácen hlubokou, posvátnou ostýchavostí. Slyšel jsem, jak se ptá:

„Jak se jmenuješ?“

„Ašta,“ odpověděla, zrovna tak, jak mu bylo odpovězeno tehdy.

„A kolik máš let?“

„Osmnáct let.“

Pitt si přejel rukou tvář, jako by snil:

„To ne! To přece nemůže být! Jsi jiná, i když jsi jí podobná, neobyčejně podobná!“

„Mluvíš snad o matce mé matky?“ tázala se dívka. „Říkají, že jsem jí neobyčejně podobná.“

„Jak se jmenuje?“

„Ašta, jako já.“

„A její muž?“

„Jmenuje se Wakon. Bydlíme daleko odtud, u řeky Niobrara.“

Pitt spráskl ruce a zvolal:

„Je to její vnučka! Její vnučka!“

Dívka se nachýlila dopředu, jako by chtěla seskočit z kamene, a řekla:

„Ty znáš mého dědečka a mou babičku? Odkud? Nebyl jsi nikdy u nás!“

„Neviděl jsem je v lovištích tvého kmene, ale poznal jsem je tady u jezera, když ještě nebyli mužem a ženou.“

„Jakže? Ty jsi byl tehdy zde u jezera, když zde sídlili moji předkové?“

„Ano, tehdy.“

Seskočila z kamene a přistoupila k Pittovi:

„Teď vím, kdo jsi. Mnoho a často se v našem kmeni vyprávělo o muži, kterému veliký medicinman Siouxů a jeho žena za mnoho vděčí. Podobáš se mu přesně, ale jsi ovšem už starý. Jmenuješ se Pitt Holbers, pravda?“

„Ano.“

„Jsi zachráncem velkého medicinmana! Obětoval ses za něho a jeho ženu. Proč jsi k nám nikdy nepřišel? Nepřestali nikdy po tobě pátrat, nedozvěděli se však, kde jsi! Dovol, abych tě pozdravila!“

A uchopivše obě ruce starého trappera, políbila je několikrát, než mohl učinit jediný pohyb.

Neočekávané setkání rozechvělo nejen duši, ale i vetché kosti starého dobráka. Chvěl se rozčilením a pohnutím, když se ptal:

„Jak ví tvůj otec, že onen výstřel neplatil mně, nýbrž jemu? Nikdy jsem to neprozradil!“

„A přece! Vypravoval jsi to v horečce. Wakon onoho muže dvakrát spatřil, ale nemohl se ho zmocnit. Nejmenoval se Tom Muddy, nýbrž Santer. Když včera večer svítil váš oheň jako zcela malá kmitající se hvězda, řekla mi babička: „Tak svítil tehdy táborový oheň našeho bílého zachránce večer před tím, než jsem ho poprvé spatřila.“

„Tvá babička je zde?“ dotazoval se rychle.

„Byla zde, ale již odešla,“ odpověděla. „Bylo tu mnoho žen a dcer, které dnes ráno za šera odjely. Já tu zůstala sama jako stráž a vyzvědačka.“

„Vyzvědačka?“ tázal se Pitt s úsměvem. „A co kdybychom byli nepřátelé?“

„Pak byste mne nebyli spatřili.“

„Ty jsi tedy věděla, že přicházíme?“

„Ano. Spatřily jsme váš oheň.“

„A podle čeho jsi poznala, že nejsme nebezpeční?“

„Protože je mezi vámi squaw.“

„Ah! Zcela správně. A teď musíš rychle pryč?“

„Ano, abych dohonila ostatní. Avšak neopustím toto místo, aniž bych se dozvěděla, kdy a kde tě spatříme a nalezneme.“

„Kam jedete?“

„To nesmím říci.“

Tu sestoupil Mladý Orel z koně, přistoupil blíž a prohlásil:

„Smíš! – Pohleď sem! Jsem tvůj bratr.“

Byl oblečen do nového koženého oděvu, který mu uschoval Hammerdull, a v tomto novém oděvu vypadal velmi statně. Ukázal na pravou stranu prsou, kde byla vetkána malá dvanácticípá hvězda. Na témže místě dívčina šatu jsem spatřil tutéž hvězdu.

„Ty jsi Vinnetou?“ tázala se, a prohlížela si ho nyní pozorněji.

„Ano.“

„A já jsem Vinneta. Oba nosíme hvězdu velkého Vinnetoua, jsme tedy bratr a sestra. Jsem z kmene Siouxů-Ogallallů. A ty?“

„Apač z kmene Mescalero.“

„Z Vinnetouova kmene? Prosím, pověz mi, jak se jmenuješ!“

„Nazývají mne Mladý Orel.“

Trhla sebou překvapeně.

„Vím, že se tak nazývá oblíbený žák slovutného Tatellah sataha. Dostal to jméno v nejútlejším mládí, kdy jiní ještě dlouhou dobu jména nemají. Znáš ho?“

„Ano.“

„Byl prvním, kterému Tatellah satah dovolil nosit Vinnetouovu hvězdu. Víš, kde nyní je?“

„Stojí před tebou.“

„To jsi ty? Ty sám?“ tázala se, přičemž její tváří přelétl paprsek upřímné radosti. „Říkalo se, že jsi zmizel.“

„To byla pravda,“ odpověděl.

„Abys přinesl posvátnou hlínu na dýmky míru?“

„Ano. A něco ještě těžšího.“

„Vypravuje se, že sis uložil velmi těžký úkol!“

„I to je pravda.“

„Zdařil se ti?“

„Zdařil. Velký, dobrý Mannitou mne vedl a ochraňoval. Od doby, kdy jsem opustil Mount Vinnetou, uplynula již více než čtyři léta. Nyní se vracím. Máš stejnou cestu?“

„Ano.“

„Proto se tě neptám, kam dnes pojedete, neboť vím, že tě opět spatřím. Podej mi ruku!“

„Zde je máš obě.“

Podala mu ruce a pohlížela mu velkýma, otevřenýma očima do mužné, vážné tváře. On však pohlížel přes jezero jako do nekonečna. Zavládlo na okamžik mlčení.

Potom promluvil:

„Vnučka největšího medicinmana Seneků, moudrého a jasnozřivého, a žák Tatellah sataha, u něhož zdeptaná duše rudého kmene nalezla jediné a poslední útočiště: to jsi ty a to jsem já. Mannitou nás zde svedl. Rozcházíme se jen zdánlivě. Velké požehnání vyjde z místa, na němž se opět sejdeme. Budiž požehnána milá, krásná Vinneta!“

Políbil jí obě ruce a řekl:

„Kdy odejdeš od jezera?“

„Hned,“ odpověděla. „Avšak nežli půjdu, musím se tě ptát, kam směřuje vaše jízda?“

„K Ďáblově kazatelně. Znáš ji?“

„Ano. Dobře, že jsem se tě otázala. Varuji tě!“

„Před kým?“

„Před Kiktahan šonkou, starým válečným náčelníkem Siouxů-Ogallallů.“

„Před svým vlastním náčelníkem?“

„Pshaw!“ zvolala hrdě. „Ašta neuznává nad sebou žádného náčelníka. Trhlina jde dakotskýmí kmeny. Mladí muži jsou pro Vinnetoua, staří proti němu. Měj se na pozoru! Vím, že Kiktahan šonka přijde k Ďáblově kazatelně, aby se tam sešel s náčelníky Utahů k poradě. Střez se padnout jim do rukou! Víš, že prý přijede i Old Shatterhand?“

„Vím.“

„A myslíš, že je to pravda?“

„Myslím, že ano.“

„Pak ho tedy spatříme, podaří-li se mu uniknout těm, kteří na něho číhají.“

„Znáš nebezpečí, které mu hrozí?“

„Ne, ale vím, že mnozí doufají, že skutečně přijede a že se jim podaří zmocnit se ho. Horoucím přáním všech nepřátel jeho bratra Vinnetoua kdysi bylo, aby zemřel na mučednickém kůlu. Říká se, že velmi zestárnul a zešedivěl. Stářím ztrácí tělo sílu a duše energii. Jak by jásali, kdyby se mu nyní stalo, čemu v mládí unikl! Kdybych věděla, kdy a kam přijde, vyslala bych zvědy, abych ho varovala.“

„Nestarej se o něho, Ašto! Neboť on už ví to, co by mu sdělili tvoji zvědové.“

„Je tedy varován?“

„Ano.“

„Budiž Mannitouovi dík! Nyní mohu jít. Počkej! Ještě okamžik!“

Odběhla svižně k zřícenině nejbližšího domu, za níž, jak jsme viděli, byl ukryt její kůň. Skočila na něho, přijela k nám a zastavila se, aby podala Mladého Orlovi ruku.

„Žij blaze!“ řekla. „Brzy se spolu shledáme!“

Pak se tázala dlouhého trappera:

„A kde se sejdeme s tebou?“

Holbers nevěděl, co má odpovědět. Řekl váhavě:

„Jedu s Mladým Orlem. Kam, to ještě nevím.“

Ašta se usmála:

„S Mladým Orlem? Pak jsem spokojena. Vím, že se s tebou určitě shledám.“

Poté se obrátila k mé ženě a ke mně. Podala i nám oběma ruce a řekla:

„Nebylo mi řečeno, kdo jste, proto se nedotazuji. Žijte blaze!“

Klusem odjela podél zřícenin a zahnula k houštinám, za nimiž zmizela.

Pitt Holbers a Mladý Orel za ní pohlíželi, až se ztratila. Pak šel první zvolna za ní, jako by snil. Mladý Indián zůstal ještě chvíli stát, pak sebou trhl a obrátil se, jako by mu působilo námahu odpoutat se od té dívky. My ostatní jsme také sestoupili z koní, a já se vydal pátrat po stopách lidí, kteří zde byli. Má žena zatím připravovala ranní kávu.

Dříve jsme si představovali tuto cestu ovšem bez kávy a jiných požitků; protože jsme však v Trinidadu získali zcela neočekávaně mezky a velmi dobrý stan, opatřili jsme se při odjezdu několika příjemnými a prospěšnými věcmi, které jsou lidem vítány i na „Divokém západě“. Že k tomu patří i káva, se rozumí samosebou.

Poznal jsem podle stop, že zde bylo asi čtyřicet osob. Probudil se ve mně starý westman. Objev, který jsem učinil, mne překvapil. Mezi osobami, které zde byly, jsem poznal podle stop jen dva muže, ostatní byly ženy. To za starých dob nebylo možné, ba ani pravděpodobné, přesto že šlo o Indiánky, tedy ženy již tradicí zasvěcené do požadavků divočiny. Musel jsem si usilovně připomínat, že dávno minuly časy mučednických kůlů a válečných stezek.

Potom sklouzly moje myšlenky k poslednímu našemu setkání. Tato Ašta, Indiánka, byla ztělesněním nové doby, snad nové budoucnosti rudého národa, s nímž si staří ostřílení zálesáci již nevěděli dobře rady. Byla také trochu nadějí do budoucnosti ve smyslu mého Vinnetoua…

Setřásl jsem však rychle ze sebe toto dumání. Bylo nutno žít přítomností, jejíž úkoly se brzy samy ohlásily.

Když se Holbers vrátil, hlásil, že Ašta jela přímo na jih, kam také vedly všechny ostatní stopy.

Kdyby mne byl dopis Tatellah sataha nezbytně nevolal na Nugget-tsil, kde prostřední z pěti smrků prý ke mně promluví, byli bychom po návštěvě Ďáblovy kazatelny mohli jet rovnou za Aštou, neboť náš konečný cíl, Mount Vinnetou, ležel odtud na jih. Ale takto jsme byli nuceni zamířit opět hodně daleko na jihovýchod, a minuli jsme Trinidad z jihu.

Zdálo se, že je nám souzeno, abychom na této cestě trochu plýtvali časem – štěstí, že jsme jím tentokrát nemuseli spořit! – v nezbytných zacházkách a zajížďkách skoro až do indiánských rezervací.

Holbers, k nám usedl, a tázal se:

„Není to zázrak, pravý div? Tak jako tehdy, zcela přesně! A oni vědí, že ten výstřel neplatil mně a hledali mne až do dnešního dne. Ti dobří, dobří lidé! Věru, dnes je nejslavnější a nejradostnější den mého života! Kdyby byla zima a prosinec, řekl bych: dnes je Štědrý den a Pán Bůh mi nadělil. Ano, Bůh, neboť nikdo jiný na světě nemůže dát něco takového, takové štěstí.“

„Hra,“ bručel tlustý, „svátek nebo všední den, to je celkem jedno, ale mně se ta celá věc moc nelíbí.“

„Jak to?“ vyzvídal Pitt.

„Ještě se ptej! Taková nemožná náhoda! Na tomtéž místě a za stejných okolností! To je trochu víc, než mám chuť věřit.“

Dobrému Dickovi Hammerdullovi bylo u srdce asi stejně jako mně. Podivná dvojitost příběhu mu vrtala mozkem. Ale Mladý Orel mu odporoval:

„Můj bílý bratr se mýlí. Nemůže být řeči o klamu nebo podvodu, poněvadž Indiánka je Vinneta a nikdy se nesníží ke lži, klamu nebo podvodné hře.“

„Vinnetou nebo Vinneta, to je mi jedno,“ mručel Dick nedůvěřivě, „nedám si namalovat straku na vrbu a budu se mít na pozoru.“

Ale nejen pro Holberse, i pro mne mělo setkání s krásnou Aštou velký význam. Zvláště mne zajímaly obě perlové hvězdy. Byly to zřejmě odznaky. Mladý Orel k tomu nic nepoznamenal, proto jsem se také nedotazoval. Věděl jsem i bez otázky, oč běží. Šlo zde prostě o rozdíl mezi kmenem a klanem rudého národa.

Tímto důležitým rozdílem se musí zabývat každý, kdo chce porozumět etnografii severoamerických Indiánů. Bohužel, dosud málokomu byl tento rozdíl běžný a srozumitelný, neboť mu nebyla věnována pozornost, kterou si zaslouží.

Jako ve vývoji lidstva, tak i ve vývoji každé lidské rasy se jeví dvě protichůdné snahy, totiž snaha po rozvratu a snaha po sjednocení, nebo řekněme, snaha o jednotu a vzájemnost. Rozvrat, či spíše roztříštěnost začíná při tom, co nazýváme lidským pokolením. Postupuje přes rasu, národ, lid, město, vesnici stále a stále, a ustává teprve u odlehlých samot, jejichž majitelé jen při určitých příležitostech vzpomínají, že také patří k lidstvu. To je cesta vlastenectví, lásky k vlasti a domovu, avšak také cesta národní vypínavosti a zvůle a politické bezohlednosti. Druhá cesta je opačná. Vede k sloučení všech jednotlivců prostřednictvím veliké sjednocující myšlenky v jedinou velkou společnost, v jediný velký národ. Která z těchto dvou cest je cestou ke skutečnému, pravému štěstí, nedovedlo či nechtělo lidstvo až do dnešního dne rozpoznat, proto se k ní musí dopracovat trpkými zkušenostmi.

Jak bolestná, skoro ukrutná je tato zkušenost, nevidíme u žádné jiné rasy tak zřetelně jako u americké prapůvodní rasy. Ta hnala rozštěpení a rozvrat nejdál. Nikde, ani na nejvzdálenějším a nejtemnějším východě, nebyl nikdy tak mocný národ rozštěpen a rozdrcen na tak malé, titěrné a nemohoucí drobty a drobečky jako u Indiánů. Každý ten drobet, každý z těch malých kmenů a každá z těch nesčetných větví byla hrdá sama na sebe a stále připravena raději sama zahynout, než uznat, že v roztříštěnosti je zkáza celého národa. Tento rozklad by již dávno vedl k úplnému zániku, kdyby velcí medicinmani minulosti nebyli pracovali proti němu, a to dvojím způsobem, nábožensky a sociálně.

Spojená náboženská cesta spočívala v myšlence „Velkého Ducha“ nebo „Velkého dobrého Mannitoua“. Bádání ukázalo a ještě ukáže, že plnokrevný Indián byl věřícím monoteistou a cítil se při tom šťastným, dokud rozkladné mnohobožství se zvenčí nezarylo hluboce do jeho nitra a nezavinilo rozprášení národa v kmeny a jazyku v podřečí.

Sociální cesta sjednocení je ztělesněna v myšlence klanů, jimiž zevně rozštěpené kmeny měly být opět sloučeny a spoutány. Slovo klan (Čti klan = kmen, rod; společnost lidí, táhnoucích, jak se říká „zajeden provaz“) tu ovšem nelze chápat ve smyslu anglickém nebo skotském. Byly založeny klany: pravdy, věrnosti, dobročinnosti, výmluvnosti a poctivosti. Kdo se chtěl cvičit ve výmluvnosti, kdo si předsevzal být po celý život dobročinným, kdo se cítil dost silným, aby nikdy nevyslovil lež, aby nebyl nikdy nevěrným nebo nepočestným, mohl přistoupit a zavázat se slovem a podáním ruky, že bude plnit příslušný slib a dodržovat jej po celý život. Kdo jej jen pouze jednou porušil, byl vyloučen a považován navždy za nečestného. Pro snadnější rozpoznání a za účelem viditelného poznání přijal každý klan jméno nějakého zvířete, jehož obraz mu sloužil za odznak. Velký řečník Seneků, jehož hrob jsme navštívili v Buffalu, patřil ke klanu Vlků. Byly klany Orlů, Supů, Jelenů, Medvědů, Želv, atd.

Do takového klanu mohl vstoupit každý příslušník jakéhokoliv kmene. I úhlavní nepřítel byl přijat a ze všech sil chráněn a podporován, když plnil mu uloženou povinnost věrně a čestně. Ačkoliv například Kiowové a Navajové se vzájemně nenáviděli a pronásledovali na život a na smrt, jakmile se stali členy klanu, bylo nepřátelství navždy pochováno. Lze si představit, jak blahodárně tyto klany působily. Bohužel, to všechno přestalo, když se objevili běloši a bylo jim povoleno, aby též přistupovali do klanů. Využívali klanů ke svým osobním účelům, aniž sami plnili povinnosti. Tím pozbyly klany své dobré jméno a zanikly i velké sociální účinky, které od nich očekávali jejich zakladatelé. A bylo otázkou budoucnosti, ožijí-li vůbec nebo ne.

Klany byly vždycky pojmenovány podle zvířat, nikdy podle člověka. Alespoň se nepamatuji, že bych byl o podobném případu slyšel. A přece jsem jeden takový klan právě nyní objevil – poprvé – klan se jménem Vinnetouovým. Že šlo o klan, se rozumělo samosebou, neboť odznakem příslušnosti k němu byla dvanácticípá hvězda, kterou měli Mladý Orel a Ašta na šatech. Kdy byl ten klan založen? Nejméně před čtyřmi lety. Asi tak starý byl oděv, který nosil Mladý Orel. Tento mladý Indián byl první, který byl přijat do nového klanu, a to Tatellah satahem, který byl tedy zakladatelem tohoto Vinnetouova sdružení, jehož mužští členové se směli označovat jako Vinnetou a ženští členové Vinneta. Jaký vyšší účel měl ten klan? A jaké povinnosti ukládal svým členům? Neptal jsem se, neboť jsem doufal, že se to velmi brzy dozvím. Že jeho cíle byly svrchovaně mírumilovné, jsem mohl soudit podle příslušnosti obou členů, které jsem nyní znal: Apač a dívka Sioux-Ogallallů, příslušníci dvou národů, kteří žili vždy v nepřátelství na život a na smrt.

KAPITOLA ČTVRTÁ Tajemství Ďáblovy kazatelny

Ráno nám Holbers řekl, že dnes večer dorazíme k Ďáblově kazatelně. Prosil, abychom se zdrželi u jezera hodinku, aby se tam mohl ještě jednou rozhlédnout.

Proti tomu jsme ovšem nic nenamítali. Byli bychom velmi rádi obětovali i mnohem více času, avšak ani hodina neminula a Pitt se vrátil ze své obchůzky, se slovy:

„Vyrazíme, je-li vám to vhod! Kdybych se tu plazil sebe déle, nalezl bych mnohem víc trpkého než sladkého, a to si jako starý chlap už nezasloužím.“

Měl pravdu. Jezero bylo krásné, avšak jeho vody neměly pro nás lesk veselý, nýbrž elegický. Mířili jsme do údolí Rio Grande, a sledovali jsme úzký křišťálový pramen vody, který nás měl zavést k cíli. Dosáhli jsme ho, avšak skoro až za tmy, takže jsem navrhl, abychom zůstali dnes raději mimo oblast Ďáblovy kazatelny. Byli jsme před tím místem varováni a za tmy jsme neměli ani možnost přihlédnout, zda se zde v jeho okolí neskrývají nepřátelští Indiáni.

„Well!“ řekl Dick Hammerdull, který nyní zase vedl hlavní slovo, když Pitt se vtáhl znovu do své zamlklosti. „Já vás zavedu do úkrytu, který jistě neobjeví žádný Indián, i kdyby měl nejlepší zrak. Nalezl jsem jej náhodou, a nevěřím, že existuje člověk mimo mne a Pitta, který by jej znal.“

„Tím je řečeno mnoho, Dicku!“ poznamenal jsem.

„Ale je tomu tak!“ odpověděl. „Máme tam už jen několik kroků jízdy. Pojedeme po břehu malého potůčku, který prýští ze skryté tůně. Tůň není veliká. Obklopují ji vysoké, nedostupné skály, v nichž nejsou mezery; aspoň se tak zdá. Avšak pojedete-li přímo vodou až k protilehlé straně, uvidíte, že je tam přece trhlina, která skálu šikmo protíná a vede k vlastnímu prameni, který nevzniká v tůni, nýbrž tam dál uvnitř, právě tam, kde budeme nocovat.“

„Je ta trhlina dost široká pro naše zavazadla?“ zeptal jsem se.

„Je,“ odpověděl. „Ovšem stanové tyče musíme pronést na délku, nikoliv napříč.“

„A jak hluboká je tůň?“

„Nu, asi jeden metr.“

„Tak hluboká byla již tehdy?“

„Hm! Myslíte, že se snad prohloubila? O tom jsem v životě ještě nikdy neslyšel. Dna stojatých vod se časem zanášejí, avšak neprohlubují. Stůjte! Jsme již u vedlejšího přítoku. Složím zavazadla. Pak pojedeme rychle po této straně skály. Pusť se do díla, Pitte, starý coone!“

Pomohli jsme jim přeložit stanové tyčky a nechali jsme je pak jít vpředu s mezky, aby nás vedli. Bylo ještě natolik jasno, že jsme viděli, kam jedeme. Přijeli jsme k tůni, která se jevila jako temná, skoro záhadná, přebrodili jsme se, a když jsme přijeli na druhý břeh, spatřili jsme, že ve skále je hustou zelení zakrytá trhlina, kterou jsme mohli sledovat dál. Pak jsme stoupali ještě kus cesty podél vody vzhůru, až jsme dosáhli zřídla pramene, které leželo ve velké skalní díře. Stěny se tu tyčily kolmo a nedostupně do výšky.

„Tak! Tady je to místo!“ řekl Dick. „Zde můžeme tábořit sto let a nikdo nás neobjeví.“

„Je tu vlhko?“ tázal jsem se.

„Vlhko nebo ne, to je celkem jedno! Vždyť voda odtéká. Ostatně máme teď indiánské léto, a již po týdny není stopy po dešti.“

„Lze vylézt po stěnách nahoru?“

„Nevím. Nezkusil jsem to. Nebyl jsem nikdy horolezcem, sir, to snad víte.“

„A shora lze vidět dolů?“

„To by se tam napřed musel někdo vyšplhat. Zvenčí to nikdo nedokáže.“

„Dobrá, jsem spokojen. Rozdělejme oheň a postavme stan!“

Obě ty práce byly za půl hodiny hotovy. Koně a mezky jsme nespoutali, aby se mohli volně pohybovat. Nejdříve se řádně napili. Pak se vyváleli v mechu, což činí zvířata vždy, dokud mají zdravé kosti a klouby. Bylo tu tolik listí a jiné zeleně, že jsme zde mohli klidně zůstat několik dnů, aniž jsme se museli obávat, že snad pro koně nebude píce. Potřebovali ovšem více odpočinku než potravy, neboť jízda od jezera Kanubi sem byla nejnamáhavější, jakou jsme dosud prodělali. Cítil jsem se unaven, a proto jsem po večeři ihned ulehl.

Dnes večer tomu bylo docela jinak než včera. Usnul jsem hned a k své hanbě musím přiznat, že jsem se neprobudil dříve, dokud mne Dick nevzbudil.

„Paní Burtonová je vzhůru a vy ještě spíte! Hanba!“ volal Dick. „Poručila si vřelou vodu, aby – – – slyšíte! Mele kávu ve stanu, aby vás nevzbudila. Neříkejte jí však, že jsem pokládal za správné trochu do vás strčit. Muž má být vždycky mužem, ne? A mužem není, když spí!“

„K ďasu! Probudil jste mne snad jen kvůli té mužné ctižádosti?“ smál jsem se.

„Ctižádost nebo ne, to je celkem jedno. Ale Old Shatterhand a spát, když jeho žena mele kafe, to přece nejde!“

Prohlédl jsem si tábor. Byla to vskutku dobrá skrýš. Nikde nebylo nejmenší stopy, že by na tomto odlehlém místě byl kdy člověk. Skalní stěny byly všude strmé, nikoli však nedostupné. Rostly zde obrovské stromy, staletí obři, kteří větvemi dosahovaly tak úzce ke skalám, že přímo vybízely k šplhání. Sotva Mladý Orel vypil kávu, pokusil se vyšplhat nahoru. Podařilo se mu to bez větších obtíží, sotva se však vyšplhal na vrcholek, ozval se jeho hlasitý výkřik:

„Uff! Uff! Vidím div, zázrak!“

„Ne tak nahlas,“ varoval jsem ho. „Musíme se nejdříve přesvědčit, nejsou-li nablízku lidé!“

„Zde nemůže nikdo být, kdo by nás slyšel,“ odpověděl shora. „Není tu nikde nic než vzduch!“

„A co je dole?“

„Devils pulpit.“

„Ďáblova kazatelna? Skutečně?“

„To není možné!“ odporoval Dick Hammerdull.

„Proč?“ ptal jsem se ho.

„Protože to vím. Cesta k Ďáblově kazatelně vede vlevo hluboko dolů, my jsme se však uchýlili napravo. A je ze všech stran obklíčena vysokými, strmými skalami, na něž se nevyšplhá žádný člověk. Jak je možné, že ji vidí?“

„Nemá cesta odtud k Ďáblově kazatelně záhyby, které nevylučují překvapení?“

„Záhyby nebo ne, to je celkem jedno. Ale žádné zvíře, člověk nebo cesta neumí dělat takové záhyby, které by mne zmýlily.“

Dotazoval jsem se Indiána ještě jednou, ten však stále tvrdil, že vidí Ďáblovu kazatelnu. Protože ji znal, byl tu rozpor, který mne přinutil k tomu, abych se o tom sám přesvědčil. Vybídl jsem k tomu i Dicka, ten však odmítl.

„Nikdy jsem nebyl kamzíkem,“ tvrdil Dick, „a nestanu se jím ani dnes. Rovná cesta po zemi, dobrý kůň a pevně utažené sedlo, to jsou věci, které mám rád a které chci mít. Šplhejte si, jak vysoko chcete; já tam nepůjdu.“

Když jsme vystoupili nahoru, naskytl se nám podivuhodný pohled.

Představte si plochou střechu, jejíž kamenné zábradlí je složeno z mohutných balvanů. Střecha je porostlá stromy a hustým houštím tak, že stál-li někdo nahoře, nemohl být zdola spatřen. Přistoupíme-li k zábradlí, vidíme, že skalní zeď spadá téměř kolmo do hloubky. Na této ploché střeše jsme stáli, a hluboko pod námi ležela Ďáblova kazatelna.

Domníval jsem se dosud, že Ďáblovu kazatelnu tvoří osamělý skalní balvan. To spočívá ve jménu samém. Ale teď jsem před sebou viděl elipsu, tedy protáhlý kruh, jenž místo jediného středu má dvě ohniska. A z této elipsovité kotliny čněly dvě osamělé skály!

Tato kotlina jako by ani nebyla stvořena přírodou, jako by byla uprostřed mocné skalní masy vylámána lidskou rukou. Jak jsem později zjistil, připravovala sice příroda toto dílo, avšak vypočítavá lidská síla jí napomáhala. Stalo se tak před dávnými, pradávnými časy. Skalní stěny, které byly původně zcela strmé a nahé, se rozpukaly následkem zvětrání, a odchýlily se od svislice. V jejich trhlinách se ponenáhlu zachytily silné stromy, bujné křoviny i různé traviny a mechy. I dno kotliny bylo pokryto vegetací, ohledně níž jsem učinil hned dvě pozorování. Původně totiž zde rostlinstvo jistě nebylo, protože půda byla suchá. Úrodná půda sem musela být nějakým způsobem dopravena, což bylo tím pravděpodobnější, že v okolí, jak daleko pohled dosahoval, byla všude úrodná země. Stromy, které stály na dně kotliny, neměly koruny. A tam, kde koruny zůstaly, byly již úplně uschlé. To svědčilo o tom, že se stromy živily jen z tenké, přiváté vrstvy půdy, kořeny však nemohly vniknout do hloubky, aby tam nalezly potravu. Skutečně, když jsem později přišel dolů, poznal jsem, že všechna původní půda kotliny byla tak hutná, že do ní nemohly vniknout hlavní kořeny byliny. Země tu byla pokryta silnými kamennými deskami, na nichž se za čas utvořila vrstva úrodné půdy, z níž se vyživovalo stromoví a křoví jen do stran rozvětvenými kořínky. Proto byly všechny vrcholky uschlé.

Proč však byla půda dlážděna kamennými deskami? To byla první otázka, kterou si musel položit každý pozorovatel.

Druhý do očí bijící zjev byl, že třetina té vegetace se zdála být úplně nedotčena, kdežto na druhých dvou třetinách bylo na první pohled zřejmé, že zde častěji pobývali lidé. Rozdíl mezi navštěvovaným dílem kotliny a menším, nedotčeným, byl nápadný. Vypadalo to, jako by zde byl přísný zákaz vstoupit na křovím hustě porostlou třetinu elipsovité kotliny. Proč a jak vzniklo toto rozlišení?

A nyní přichází hlavní věc, která je nanejvýš zajímavá, alespoň byla takovou pro mne. Na elipsovité půdě skalní kotliny, která byla jinak úplně rovná, byly dvě dosti značné uměle zřízené vyvýšeniny, vzezření zcela takového, jako by skalní kotlina byla kdysi zřízena s úmyslem, aby mohla být naplněna vodou a utvořila jakési jezero, z něhož by vyčnívaly obě vyvýšeniny jako ostrovy. Po staletí vnikala přitékající a odtékající voda tak hluboko, že dosáhla dna jezera, a toto prostě odtékáním a později vypařováním vody úplně vyschlo.

Toto pozorování samo o sobě mi neposkytlo nic, než poznání, že za starých dob zde byli lidé, kteří vzhledem k těmto umělým stavbám a jistě rovněž i v jiném směru stáli značně výše než později Indiáni, nebo, správněji řečeno, než pozdější rudá generace. Avšak ty dva pahorky – chci zůstat věrný obrazu, který jsem nastínil a jmenoval je ostrovy – byly velmi nápadné. Ležely totiž přesně v ohniskách elipsy. To nemohla být náhoda, tomu musel jistě předcházet výpočet.

A hned se naskýtá také otázka: jaký byl účel toho výpočtu! Něco obyčejného to jistě nebylo. Vzpomínal jsem na složité astronomické výpočty, které sloužily za podklad stavbě egyptských pyramid, na dosud nevysvětlené tajemství kněžiště Teokalli a jiných chrámových staveb z dřívějších dob, protože však nejsem ani odborník, ani učenec, nechtěl jsem se pustit do tak těžkých vědeckých záhad.

Z tohoto pozorování mne vyrušil Dick Hammerdull, který zdola křičel nahoru, jak se nám na skalách líbí. Když jsem mu odpověděl, že to asi je přece jen Ďáblova kazatelna, vstal a začal se zvolna, velmi zvolna škrabat nahoru. Trvalo velmi dlouho, než stanul vedle nás.

„Tak! Tady jsem!“ řekl. „A teď se podívám, jaký nepochopitelný nesmysl se tady – – –“

Zarazil se uprostřed věty a zapomněl zavřít ústa.

„Jaký nesmysl myslíte?“ otázal jsem se.

„Nesmysl, že – že – – – All devils! Co se to přihodilo!“

„Nuže, je to Ďáblova kazatelna nebo ne?“

„Je to ona, namouduši! Ó Dicku Hammerdulle! Jaký jsi ty obrovský beran; jaký jsi velbloud! Takového něco by se mohlo stát vlastně jen nějakému greenhornovi, ale ne starému oslu z prérie! Dozví-li se o tom svět, jsem nadobro vyřízen na navěky znemožněn, či nemyslíš, Pitte, starý – – –?“

Teď si uvědomil, že starý coon u něho není a přerušil svou řeč. Chápal jsem jeho přísnou sebekritiku. Westmanská čest mu byla nadevše drahá. Takového omylu se nesmí dopustit žádný westman, nechce-li dát v sázku své dobré jméno. Naštěstí zde nebylo nikoho, kdo by ho chtěl při chybě přistihnout, a teprve když jsem jej ujistil, že i já jsem se mnohdy dopustil podobných chyb a falešných výpočtů, uklidnil se.

Otázka Ďáblovy kazatelny byla pro něj vyřízena poznáním, že se zmýlil v terénu. Mne věc ovšem zajímala hlouběji.

Obrátil jsem se k Mladému Orlovi, který zde dosud skromně n mlčky stál.

„Mladý Orel nás vedl dobře,“ pochválil jsem ho, „vyzná se v tomto okolí. Může nám říci, který bod je tady označován jménem Ďáblovy kazatelny?“

„Skála tam naproti!“

Ukázal do západní, méně zarostlé části kotliny.

„A tato druhá vyvýšenina rovnou zde před námi?“ tázal jsem se.

„To je Skalisko mlčenlivosti. Rudí muži říkají Ďáblově kazatelně Mannitou ottowug (Boží ucho). Na této kazatelně slyší Dobrý Duch, co mluví ďábel a zatratí jej navěky.“

To svrchovaně vzbudilo můj zájem. Nedal jsem hovoru zmlknout. Řekl jsem dále:

„Ta věc má tedy nějaký smysl, který je zde někde oděn do vnějšího roucha. Budu po něm pátrat. Pozorujete, že východní část kotliny tvoří téměř celistvé pásmo houštin, kdežto západní větší část je zarostlá mnohem méně? Dokonce, zdá se, že tam byly kdysi poráženy stromy.“

„To se dělá vždy, když je zde poradní shromáždění.“

„Poradní? Snad také shromáždění lovecké nebo i k jinému účelu?“

„Ne. Toto místo je posvátné každému rudému muži. Je určeno jen pro velké, důležité porady, k nimž vysílají své posly různé kmeny. Nikdy se zde nemluvilo o nedůležitých věcech. A nikdy nevstoupí rudoch na toto místo, nechce-li se zúčastnit porady dvou nebo i více kmenů.“

„Ah! Skutečně?“

„Ano,“ ujišťoval. „Vím to určitě! A vím i to, že při velkých poradách, kdy se zde shromáždili četní válečníci, neodvážil se žádný z nich vstoupit do východní části tohoto údolí.“

„Proč?“

„Říká se, že tam sídlí Zlý Duch, ďábel, po němž je kazatelna pojmenována.“

„To je velmi zvláštní a velmi zajímavé! Co se vypravuje o této kotlině, jsou pověsti jistě už mnoho set let staré. Lze si představit, jak velice při tom utrpěla pravda. Věříte tomu?“

„Věřím jádru věci.“

„Znáte ono jádro?“

„Ne. Doufám však, že jednou se je dozvím od Tatellah sataha. Od něho vím, co jsem vám řekl.“

„Zná-li je on sám! Kdyby je znal, byl by se, když o kazatelně mluvil, jinak vyjádřil. Neoznačoval by kazatelnu a ucho za jeden a týž bod. Představte si, že z kazatelen se mluví, kdežto ucho je k tomu, abychom jím slyšeli. Nezdá se vám, že ve věci je jaksi rozpor?“

„Nikoliv. Ctím zvyky praotců, aniž se dotazuji, zakládají-li se na pravdě. Také jsem o věci tak důkladně neuvažoval jako vy, Mr Burtone.“

„Pak se tedy vyhýbáte tomu, vstoupit na ono místo?“

„Půjde tam dolů Mr Burton?“

„Ano, půjdu tam.“

„Pak půjdu i já s vámi. Byl jsem čtyři roky u bledých tváří a naučil jsem se u nich rozlišovat vnitřní smysl věci samotné. Smysl je posvátný; jeho zevní obal však neuctívám. Porušil bych jej ovšem jen tehdy, kdybych měl příčinu pokládat jej za zlo nebo za něco škodlivého.“

Opravdu, moudře mluvil ten Indián! Kdyby mně už nebyl tak milý, byl by se jím stal nyní. Dick Hammerdull, který dosud mlčel, řekl:

„Jak slyším, chcete jít dolů?“

„Ovšem! Ďáblova kazatelna je přece naším cílem.“

„Pak musíme sedlat!“

„Není zapotřebí. Půjdeme pěšky.“

„Oho!“ zvolal udiveně. „Myslíte, že Dick Hammerdull poběží, když má na uzdě koně nebo mezka?“

„To ovšem nemyslím. A neřekl jsem ani, že poběžíte, Pitt a vy totiž zůstanete tam, kde jste.“

„My – –? My že zde zůstaneme –?“

„Ovšem.“

„Nejsme snad hodni, abyste nás vzali s sebou?“

„Hlouposti! Prostě vás zde nahoře potřebujeme víc než dole. Víme, že přijdou nepřátelé, nevíme však kdy. Co chvíli zde mohou být. Mohou přijít právě, když budeme dole, odkud je nemůžeme spatřit. Proto zamýšlím jít a ne jet. Kůň zanechává více stop než člověk, který konečně sám také může zde lépe utéct nebo se skrýt…“

„Chápu, už rozumím!“ přerušil mne.

„Nuže, co chápete?“

„Že mám zůstat zde nahoře, abych konal stráž a dával pozor.“

„Ovšem!“

„To je něco jiného. Zůstanu tady, a dejte mně své pokyny.“

„Dobrá! Víme, že přijdou Siouxové a Utahové. První lze očekávat od severu, druhé od západu. Naštěstí leží údolní kotlina tak, že nemohou přijít ze strany, odkud jsme přišli včera, jen z opačného směru. A strana, odkud mohou přijít, leží zde tak zřetelně před námi, že musíte rudochy zpozorovat mnohem dříve, než se přiblíží. Pak nám dáte znamení.“

„Jaké?“

„Dlouhý, ostrý hvizd.“

„Takový?“

Strčil ohnutý ukazováček do úst a pronikavě zahvízdl.

„Ano, to stačí.“

„Well! Avšak jak se dostanete dolů ke kazatelně? Přece jste tam ještě nikdy nebyl.“

„Není to zapotřebí, neboť Mladý Orel zná cestu. A kdyby tomu tak nebylo, myslíte snad, že zabloudím, když jsem Ďáblovu kazatelnu viděl odtud tak zřetelně? Pojďte!“

Sestoupili jsme dolů k ležení. Jen Dick Hammerdull zůstal nahoře sám. Dole jsem také poučil Pitta. Potom jsem vytáhl ze svých zavazadel henryovku a nabil ji.

„Chceš střílet?“ ptala se mne žena.

„Snad, ale jen na zvěř,“ uklidnil jsem ji. „Mladý Orel vezme také svou pušku.“

Tajně na něho mrkla. Sledoval jsem její pohled a poznal jsem, co mínila. Bylo dojemné, jak zbožně a napjatě pohlížel Indián na mou henryovku, jak napjatě pozoroval každý hmat, který jsem učinil, když jsem ji nabíjel.

„Uff!“ řekl. „to je ona slavná puška! Mohu ji vidět zblízka?“

„Zde je! Prohlédni si ji.“

Vzal henryovku do ruky, avšak nedovolil si prohlížet ji podrobněji. Puška, z níž v přítomnosti nezapomenutelného Vinnetoua padlo tak mnoho ran, byla pro mladého Apače čímsi posvátným. Řekl:

„Zde, opět ji vezmi. Je to slavná, jedinečná zbraň!“

S těmi slovy mi pušku vrátil. Vzal jsem ji a odpověděl:

„Tak jedinečná, jak si myslíte, již není. Ano, vysmáli se mně, když jsem mluvil o pětadvaceti výstřelech, dokonce byli i moudří lidé, kteří mne kvůli této pušce nazývali lhářem, ačkoliv o střelných zbraních a o střelbě neměli ani ponětí. Teď je tato puška již překonána. V Itálii vynalezl major Cei-Rigotti pětadvacetiranovou armádní pušku, a anglickému ministru války byla nabídnuta opakovačka, která střílí osmadvacetkrát na vzdálenost 3100 metrů; vynálezce byl Skot. Ostatně bude tato má puška jednou právě tak pietně uložena jako Vinnetouova stříbrná ručnice.“

„Stříbrná puška? Máte ji dosud?“ tázal se, a jeho oči zajiskřily.

„Ano.“

„Mohl byste mi o ní vyprávět?“

„Později. Nyní musíme vyjít k prohlídce Ďáblovy kazatelny, neboť až přijdou nepřátelé, bude pozdě. Nesmíme ztratit ani okamžik.“

Sotva jsem domluvil, zaslechli jsme tichý smích. Pitt Holbers nás téměř doběhl a volal:

„Ano, máme zůstat tady a oni chtějí jít pěšky. Budou však přece jen muset jet! A budou mne k tomu potřebovat, velmi potřebovat!“

Když to řekl, napadlo mne, že má vlastně pravdu, ale má žena se ptala:

„Jet? Jistě ne! Půjdeme!“

„Ne, pojedete!“ smál se Pitt. „Přece jen budete muset poslechnout, ať chcete či ne! Nebo by snad Mrs Burtonová ráda nastydla, dostala rýmu, kašel, katar a jiné pěkné věci, včetně kýchání?“

Chlapík měl pravdu. Westman se vůbec neptá, zdali se namočí nebo ne, může-li se však nachlazení vyhnout, je s tím srozuměn. Nasedli jsme proto na koně všichni a vyjeli jsme přes rybník. Pak odvedl Pitt koně zpátky, a my jsme sledovali úzký potůček dolů až k místu, kde jsme včera odbočili k Ďáblově kazatelně. Odtud nás vedl větší potok, pokud se nestal příliš bujným a nevrhal se různými skoky a kaskádami přímo do hloubky. To jsme ovšem po něm dělat nemohli. Sestupovali jsme raději pomalu v serpentinách, přičemž jsme zpozorovali, že nemůžeme sledovat přímý směr, nýbrž že musíme učinit značný oblouk. Dick s tím ovšem nepočítal a proto se mylně domníval, že to, co Mladý Orel spatřil, nemůže být Ďáblova kazatelna.

Když jsme dorazili dolů, spatřili jsme především rozsedlinu, kterou časem vyžrala voda ve skále. Propast se zdála být jako vyřezána obrovskou pilou. Podobná průrva byla i naproti nám, u východní kotliny. Bylo tedy prokázáno, že kotlina utvořila napolo přírodní, napolo umělé jezero, které později vyschlo. Potok tu však ještě byl. Tekl dosud celou kotlinou. Nemohl však proniknout kamennými deskami a nemohl si vyhloubit hlubší žlab, neboť desky tvořily jeho dno, na němž si pomocí naplavených valounů zbudoval své vlastní břehy a také je upevnil. Byli jsme jím nejdříve zavedeni do východní, hustěji porostlé části kotliny, nezdrželi jsme se v ní však, protože nám šlo spíše o prozkoumání západní části terénu. Z té strany jsme nejdříve mohli očekávat Indiány. Museli jsme proto především tam být hotovi, než přijdou.

V této západní části bylo několik míst, na nichž kamenné desky pronikaly zcela na povrch. Stromy zde nebyly vysoké a křoviny nízké a řídké. Příliš často asi dodávaly palivo k táborovým ohňům. Četná holá místa mezi nimi byla tak velká, že by se zde umístilo sta tábořících, aniž by se tísnili. Ostrov zde byl vyšší než nejvzrostlejší stromy, což ovšem nic neznamená, protože stromy tu nedosahovaly valné výšky. Nebyl porostlý zelení, byl úplně holý. Několik stupňů vedlo k vrcholu. Nahoře, uprostřed, bylo vysoké kamenné sedadlo a kolem něho kruh nízkých kamenných lavic. To byla Ďáblova kazatelna, kde se náčelníci radili a výsledek svých porad sdělovali dole shromážděnému lidu.

Vystoupili jsme nahoru. Nebylo zde to nejmenší, co by stálo za povšimnutí. Samozřejmě jsem se odtud rozhlížel, aniž jsem však o tom něco řekl, a pozoroval ostrov ležící ve východní části. Byl právě tak vysoký jako tento zde, avšak rozměrnější a kromě toho hustě porostlý. Bylo-li zde skutečně akustické tajemství, jak jsem tušil, použili dávní zakladatelé starého tajemství, že uvnitř jistých měřičských obrazců je slyšet v určitém bodě všechno, co se na určitém jiném místě mluví. Pomlčel jsem však o svých dohadech. Sestoupili jsme. S prohlídkou této části kotliny jsme byli hotovi a pohlédli jsme vzhůru k výšině, zdali je možno spatřit našeho Dicka. Rozhodně nás pozoroval; protože sám byl ukryt, nemohli jsme ho objevit.

Odešli jsme nyní k druhé části elipsy, hustěji zalesněné. Namířil jsem přímo k druhému ostrovu, zastavil jsem se však velmi brzy, neboť jsem našel stopy, naštěstí takové, které rádi vidíme. Mladému Orlu padly ihned do oka. Vypadalo to, jako by se zde děti prodíraly malinami a ostružinami. Nejdříve jsme byli tiše, když jsme se však proplížili kolem celého ostrova, tázal jsem se:

„Drahoušku, nemáš chuť na medvědí kýtu nebo tlapu?“

„To jsem se lekla!“ odpověděla rychle, poněkud zaražena. „Jsou zde medvědi?“

„Ano!“

„Grizzly?“

„Ne. Tak zlé to není. Je to docela neškodný černý medvídek, který kulhá na levou zadní nohu. Zdá se, že byl už jednou poraněn a měl příležitost odvyknout dobrodružným choutkám. Tuším v něm náruživého vegetariána, který se nebude nijak namáhat, aby se stal lidožroutem. Ukryl se tady nahoře na stromě.“

„Tam nahoře?“ Pohlédla vzhůru a dodala hned: „Máš pravdu! Vidím ho! Dívá se dolů! Tam! Tam!“

Ukazovala rukou vzhůru. Vtom pozvedl již Mladý Orel pušku.

„Nestřílejte, nestřílejte!“ prosila má žena. „Má takovou milou, hloupoučkou tvář!“

Avšak to přání bylo vysloveno pozdě. Rána třeskla. Koule mířená do oka vnikla přímo do mozku zvířete.

Medvěd ležel na pokraji skály, a když nás spatřil, učinil pohyb, jako by chtěl povstat. Pak klesl opět dolů, převalil se a klouzal pomalu níž, až dopadl k našim nohám, kde zůstal ležet.

„Jaká škoda! Ubožák!“ vzdychala Drahoušek. „Mohli jsme ho nechat žít.“

„K jeho vlastní trýzni,“ řekl jsem, prohlížeje zvíře. „Pohleď sem! Nebyl zraněn, měl však zlomenou zadní nohu, a protože ho nechtěla přijmout žádná klinika, vláčel ji za sebou, až ho vysvobodila naše koule.“

„Ale to ještě nebyl důvod zabít to ubohé zvíře,“ setrvala na svém. Znal jsem ji dobře a věděl, že v záležitostech citu se nedá nijak poučit. Proto jsem se vyhnul žertem:

„Zlomené nohy jsou právě nejlepší.“

„Ty hříšníku,“ odbyla mne napůl se smíchem, napůl vážně. „Co se nyní stane s medvědem? Neodnesu jej přece sama tam, kde bydlíme.“

„To obstarají naši dva lovci. Medvěd je víc než čtyři roky starý a váží jistě několik centů, máme však mezky, kteří jej unesou. Nutno zde všechno odklidit; musíme za sebou zamést stopy kvůli Indiánům, které očekáváme. Teď však tomu chlapíkovi svlékneme kabát.“

To se stalo velmi rychle a čistě. Když jsme zvíře opět zabalili do jejího vlastního kožichu, pokračovali jsme v dalším pátrání. I zde vedly nahoru schody, které však byly pokryty takovou spoustou plazivých rostlin, že se staly téměř neschůdnými. Po obou stranách schodů byly velké kamenné desky s dobře zachovanými reliéfy. Desky zde byly zřejmě položeny až tehdy, když již v nádržce nebyla voda. Na první desce jsme spatřili zobrazenou mužskou postavu, jak stoupá vzhůru. Na druhé byl příšerný netvor, požírající člověka, který se snažil vystoupit. Tedy výstraha, aby se nevstupovalo na skálu. Proč to? Zdálo se, že zde je přece něco, co neměl nikdo vědět.

Když jsme vylezli nahoru, spatřili jsme nejprve křovím úplně zarostlou, malou, nízkou budovu, podobnou chatě polního hlídače, avšak zbudovanou z kamenných desek. Vedle měl medvěd své doupě. Uvnitř chaty by měl jistě lepší skrýši, nemohl se však asi dostat dovnitř, neboť dveře byly zavřeny. Otevřeli jsme. Chata byla úplně prázdná. Mohly zde sedět nejvýše čtyři osoby. Pro koho byl zřízen ten domek? Snad pro posluchače? Ten by zde seděl ukryt a neviděn. Na druhém ostrově nebyl takový domek a nebyly tam ani křoviny. Mohl vidět vše; ti však, které pozoroval, jeho neviděli.

Jinak zde nahoře nebylo nic. Bylo-li tajemství, po němž jsem pátral, skutečně zde, nezakládalo se jistě na nějakých důvtipných a rafinovaných zařízeních, nýbrž na nadmíru prostém použití jednoduchého přírodního zákona. Byl jsem ve velkém napětí, své myšlenky jsem však dosud nikomu neprozradil. Neváhal jsem však učinit zkoušku. Požádal jsem ženu, aby se s Mladým Orlem vrátila na druhý ostrov a usedla na velké sedadlo náčelníků.

„Proč?“ tázala se.

„Chci ti připravit překvapení.“

„Milé?“

„Nadmíru. Zdaří-li se, budeš mít radost. Nemohu ti teď všechno vysvětlovat, to by už potom nebylo překvapení. Chápeš to?“

„Rozhodně!“

„Jdi tedy, prosím! Máme naspěch.“

„Poslyš, jsi od jisté doby neobyčejný tajnůstkář.“

Pak s Apačem odešla.

Přistoupil jsem na okraj ostrova a pohlížel za nimi. Viděl jsem je, jak došli k Ďáblově kazatelně a vystoupili nahoru. Musím říci, že jsem byl velmi napjat. Naslouchal jsem.

Najednou se ozval ne ze strany, kam jsem pohlížel, nýbrž za mnou veselý hlas mé ženy.

„Dříve nepřestane. Rozřeší tajemství nebo záhadu Mannitouova ucha dříve či později. Znám ho dobře.“

Stáli teď oba nahoře na ostrově. Zaslechl jsem slova své ženy teprve tehdy, když se objevila na nejvyšším bodě kazatelny. Viděl jsem ji tam stát, avšak ne příliš zřetelně. Tvář jsem nemohl rozeznat; vzdálenost byla příliš velká. I pohyby byly pro mne neviditelné. Po posledních slovech nastala pomlka; pak jsem uslyšel opět mluvit Drahouška:

„Ne, nemám tušení. Vždyť neměl ještě čas, aby mně to řekl, tím méně vysvětlil.“

Z těch slov se dalo soudit, že Apač také něco řekl, co mně však uniklo. Snad jsem nestál na správném místě, takže zvukové vlny mne nemohly dostihnout. Má žena stála na pokraji plošiny, stejně jako já. Mladý Orel však byl několik kroků od ní asi uprostřed. Proto jsem opustil i já okraj a šel ke středu. Na mém ostrově byl střed právě tam, kde stál domek, tedy přímo v houští. Měl jsem obavy, zda houští zvukové vlny nezachytí a neučiní je slyšitelnými. To se však nestalo. Neboť sotva jsem došel k domku, uslyšel jsem ženu hovořit mnohem zřetelněji než dříve:

„Bohužel jsem dosud žádné nepekla. Musím se spolehnout úplně na vás. Jsou tlapy skutečně tak chutné?“

Pak jsem slyšel zřetelně odpověď Mladého Orla:

„O tom není nejmenší pochybnosti. Mnozí tvrdí, že není nic chutnějšího.“

„A musí skutečně ležet tak dlouho, až se do nich dají červi?“

„Vlastně ano.“

„Brr!“

„Proč brr? Červi se odstraní; nikdo je nemusí jíst.“

„Stačí, že tam byli. To se mi hnusí.“

„Pak ovšem není třeba tlapky vůbec ukládat.“

Tu jsem si dovolil malý žertík. Zavolal jsem hlasitě:

„Právě naopak! Červi se do nich musí dát. Teprve pak se tlapky upečou, červi se však dají červenkám a slavíkům.“

Hned nato jsem uslyšel ženu, jak praví, se smíchem:

„To je můj muž, ten blázínek. Plížil se asi za námi. Kde je?“

Patrně se po mně rozhlíželi, spatřit jsem je však už nemohl. Proto jsem zvolal:

„Zde jsem – zde!“

„Kde?“ tázala se Drahoušek.

„Zde nahoře! U Dicka Hammerdulla.“

„Jaký je to žert! Mluv vážně!“

„Nu dobře; sedím zde na nejbližším stromě.“

„Jak jsi rozpustilý! Měj přece rozum!“

„Zcela, jak je ti libo. Ať tedy Mladý Orel sáhne do levé kapsy své vesty. Tam jsem!“

„Uff, uff!“ zvolal v tom Indián. „Nyní to vím.“

„Co?“ tázala se hlasitě Drahoušek.

„Old Shatterhand zde vůbec není. Jeho hlas zní chvíli shora, chvíli zdola, hned zprava a hned zleva. On je ještě tam, kde jsme ho opustili. Našel však možnost, jak poslat svůj hlas až sem!“

„Že by byla taková možnost?“

„Jistě!“

„Pak je to ono překvapení, o němž hovořil!“

„Ano, přesně tak! Právě jste řekla, že dříve neustane, dokud nevysvětlí tajemství Mannitouova ucha. Nyní si může odpočinout. Objevil tajemství!“

Tu jsem mu vpadl do řeči:

„Máš pravdu! Již odpočívám.“

„Kde?“ otázala se žena.

„Zde, kde jste mne opustili. Stojím před chatou.“

„Skutečně? Neděláš si z nás blázny?“

„Ne, mluvím vážně. Jsem již poučen. Stojím zde skutečně u chaty a slyším vás právě tak dobře jako vy mne. Stalo se, co jsem tušil. Souvislost vám později vysvětlím. Poslal jsem vás na druhý ostrov, abych učinil zkoušku, zdali se nemýlím. Zdařila se. Jsem nadmíru spokojen.“

„Je-li to opravdu tak, jak pravíš, pak je to div!“ zvolala Drahoušek.

„Vůbec žádný div, nýbrž jen moudré využití prostého zákona akustiky.“

„Nuže, pak budeme moci vyslechnout z místa, kde stojíš, celé jednání Indiánů!“

„Ano! Od začátku až do konce, pohodlně a bezpečně.“

„Slyšíš mne skutečně docela zřetelně?“

„Tak jako bys stála u mne. Avšak přesto učiníme zkoušku se silou i slabostí hlasu a vyhledáme místo, na které je nutno se postavit, aby se neztratilo ani slovo.“

I tato zkouška se znamenitě vydařila. Jen šepot nebylo slyšet; zněl jako dech, který nemá slova. Promluvilo-li se však hlasitě, znělo to jako hrom. Při tom slova sice pozbyla zřetelnost, avšak jen nepatrně. Středně silný hlas zněl zcela tak, jako by mluvící a naslouchající stáli těsně vedle sebe.

Konečně učinila Drahoušek návrh k výměně našich pozic.

„Přijď sem na můj ostrov, a já půjdu na tvůj,“ řekla. „Cestou se potkáme. Polož však něco do chaty, abych se přesvědčila, že tam nyní skutečně jsi.“

„Myslíš tedy, že ještě žertuji?“

„Ne, avšak já rozumím akustice a všem vašim přírodním zákonům tak málo, že mohu uvěřit jen vlastním očím a nikoliv vědě, ani tvému šibalství!“

„Nuže, řekni, co zde mám položit? Hodinky, nůž?“

„Ne, něco poetického. Milostné psaníčko.“

„Oho! Komu?“

„Mně, komu jinému? Není zde přece žádná jiná žena. Vytrhni list ze svého zápisníku a napiš na něj, co ti teď nadiktuji!“

„Dobře! Lístek mám a tady je tužka. Mluv!“

Diktovala toto:

Milý Drahoušku! Miluji Tě a raduji se, že s Tebou mohu prožít dobrodružství na Západě.

Položil jsem lístek do chaty, sestoupil z ostrůvku dolů a vydal se ke kazatelně. Na cestě jsme se setkali. Spěchal jsem, abych se brzy dostal k druhému ostrůvku. Když jsem stál nahoře, zachoval jsem chvíli naprostý klid a naslouchal jsem. Najednou jsem uslyšel, že přicházejí. Hovořili spolu a má žena hned vešla do domku. Slyšel jsem, jak mluví:

„Lístek je tady! Skutečně, neoklamal mne!“ Pak jej přečetla a pokračovala: „Přesně, jak jsem mu diktovala! Nemůže už být pochybnosti – – –“

„Tedy se vrátíme do ležení,“ přerušil jsem ji, „nepůjdu už k vám, ale sejdeme se u vody před kotlinou.“

Když jsem tam přišel, ještě zde nebyli. Přišli až za drahnou chvíli.

„Nechali jsme tě trochu čekat,“ omlouvala se moje žena. „Museli jsme to tam ještě upravit co nejpohodlněji.“

„Co?“

„Chatu, v níž se budeš jistě zdržovat celé hodiny, nebo snad ještě déle. Museli jsme ji vyčistit. Pak jsme tam nanesli suché listí, takže se budeš moci zařídit tak pohodlně, jak to jen poměry dovolí. Vystoupíme teď nahoru?“

„Ano. Avšak jen my dva. Mladý Orel musí zůstat zde a počkat na Dicka, který s ním ponese medvěda. Zvíře je příliš těžké pro jednoho. Pitta tady nepotřebujeme.“

Apač souhlasil. Natáhl se do mechu, aby vyčkal na příchod starého westmana, my oba jsme se pak vydali na cestu k táboru.

Když jsme tam dorazili, dozvěděli jsme se, že nás Dick po celou dobu pozoroval. I výstřel uslyšel a pomyslel si, že střílíme na zvěř. Jaká zvěř to byla, nevěděl. Nyní se velice zaradoval, když uslyšel, že to byl medvěd, a co nejrychleji se pro něj vydal se dvěma mezky.

„Mister Shatterhand,“ řekl a oči mu zasvítily, „to je dobře, že jste přišel. Teď jsem zase rád na světě.“

KAPITOLA PÁTÁ Na Mannitouově uchu

Protože jsme očekávali Siouxy a Utahy, bylo nutno zvýšit ostražitost. Prosil jsem Pitta, aby ještě zůstal u koní. Pak jsme se vyšplhali k našemu pozorovacímu stanovišti, odkud jsme viděli elipsu Ďáblovy kazatelny před sebou tak zřetelně a názorně, že pro mne nebylo nesnadné dokázat své ženě geometricky, jakým způsobem se stalo, že je v jednom ohnisku slyšet vše, co se mluví ve druhém, a obráceně. Když byl pak přivezen medvěd, převzal Mladý Orel nahoře stráž, a my opět sestoupili dolů ke stanu, kde Dick mé ženě vysvětlil, jak se medvědí tlapy sešněrují a zahrabou do země, aby zkřehly, aniž jsou napadeny červy. Šunky byly zbaveny všeho tuku, obaleny popelem a pak rovněž sešněrovány, abychom je mohli vzít s sebou. Přední kýty podrobili oba staří westmani jiné namáhavé proceduře. Chtěli jsme je sníst co nejdříve, a proto je důkladně naklepali krátkým a silným dřevěným kyjem, který si uřízli z kusu dřeva. Já zatím hledal různé byliny, které každý poběhlík savanou zná a které pokládá za nevyhnutelné k přípravě medvědího masa. Tak měl každý z nás něco na práci. Drahoušek však nejvíce, neboť pekla chléb na tři až čtyři dny, a při tom chutný ostružinový koláč. Ostružin zde rostly pravé spousty. Tak se vyprázdnila první krabice mouky, kterou jsme s sebou přivezli, a má žena ji naplnila medvědím sádlem. Medvědí tuk je na Západě velice důležitou součástí kuchyně, neboť ho lze použít na každou pečeni, dokonce i ke každému pečivu. Znalci tvrdí, že je činí mnohem chutnější. Té oblibě se těšilo medvědí sádlo již za starých časů, dříve než sem přišli běloši. V každé vesnici Indiánů byly klece, v nichž se chovali a krmili medvědi.

Siouxové nepřišli ani dnes, ani příští den. Zatím jsme, totiž Mladý Orel a já, využili volného času, abychom Drahouška přiučili apačské řeči. Přála si totiž, aby tou znalostí potěšila zvláště naši přítelkyni Kolmu puši.

Teprve třetího dne k večeru se očekávaní dostavili. Spatřili jsme je již z dálky, když přecházeli vysoký, holý horský hřbet. Jeli jeden za druhým, takzvaným husím pochodem, právě tak, jak to činili kdysi, když se ještě mluvilo o „divokém“ západě. Tehdy však by se byli varovali jít přes holý hřbet, který jim poskytoval málo krytu a na němž by byli ihned zpozorováni. Protože nebyli na válečném tažení, nebyli také pomalováni válečnými barvami, podle nichž bylo možné rozeznat kmenovou příslušnost bojovníků. Přesto jsem z některých znaků, zvláště z tvaru jejich oštěpů i z ozdob řemení koní poznal, že ti, kteří nyní přicházejí, jsou Utahové, a to kmen velmi podivně smíšený. Spatřili jsme zde – abychom použili obvyklého výrazu – divoké, polodivoké a krotké Utahy. Byli z kmenů: Pah-Utah, Teš-Utah, Kapote, Vihmi-nuč a Elk Mountain Utahů, Yampa, Pahvang a snad ještě Sempiš-Utah. Mezi Kapote Utahy jsem viděl starého šedovlasého náčelníka, který mně připomínal Tusagha sariče, Černého Psa, o němž jsem vypravoval v knize o Old Surehandovi. Ovšem, vzdálenost byla dosud tak značná, že jsem nemohl rozeznat tvář muže. Později se ukázalo, že jsem se nemýlil; byl to Tusagha sarič, náčelník Kapote Utahů, který se tehdy s námi z donucení smířil, nyní však, stoje už nad hrobem, se opět přidal k nepřátelům Apačů.

Když Utahové dosáhli kotliny, poznali jsme z jejich chování, že i pro ně je to místo posvátné. Vstoupili tam s jakousi úctou, dokonce s sebou nesli i dříví k pálení, snad aby ušetřili stromy a křoví Ďáblovy kazatelny. Zůstali v západní části, a na východní, kde jsme zastřelili medvěda, se vstoupit neodvážili. A co pro nás bylo nejdůležitější – obklíčili Ďáblovu kazatelnu v širokém oblouku. Nikdo se nepřiblížil až k ní, a tím menší jevili chuť na ni vystoupit. Jednání a porady měly nastat až po příchodu Siouxů. Teprve pak zde bude pohromadě několik „různých národů“ a bude dovoleno vystoupit na kazatelnu. Co se pak bude mluvit, to jsme právě chtěli uslyšet. Proto jsem zatím nechtěl nic podnikat, abychom se z pouhé zvědavosti nevydávali v nebezpečí prozrazení. Zůstali jsme v ležení a umínili si, že se raději vyspíme. Nevěděli jsme, zdali k tomu budeme mít později příležitost.

Večer spatřil náš strážný dole několik ohňů, ale tak daleko, že nemohl rozeznat postavy Indiánů kolem nich. Bylo ticho. Ani hlásek k nám nedoléhal. Spali jsme dobře, nic nerušilo náš klid. Minul příští den, aniž Siouxové přišli. Avšak následujícího jitra jsme spatřili, že rozestavené hlídky Utahů se vracejí, patrně aby oznámily příchod očekávaných. Po chvíli Siouxové přicházeli stejným husím pochodem jako předevčírem Utahové. Vpředu jel velmi starý, dlouhý a hubený náčelník, jehož koně vedli Indiáni, aby snad neučinil chybný krok. Zdálo se, že starý muž je již u konce svých sil. Z toho, že podnikl tak dalekou cestu, se dalo soudit, jak fanatická byla myšlenka, která ho přiměla k tak daleké cestě na jih.

Byl přijat Utahy s velkou úctou. Když mu pomohli z koně, bylo teprve zřejmé, jak je dlouhý, úzký a tenký. Kdyby nebyl jasný den, mohl být pokládán za ducha. Byl to, jak jsem poznal, Kiktahan šonka, Bdělý Pes, který přísahal Apačům a všem jejich přátelům smrt. Rozprostřeli pro něho naproti Tusagha saričovi několik měkkých pokrývek a usadili ho na ně jako dítě. Za ním zarazili do země několik kůlů, aby se mohl o ně opřít. Je divné, že v takových lidských troskách se často udrží nenávist a pomstychtivost déle nežli v mladých a odolných povahách.

Teď byl čas, abychom vystoupili na svou pozorovací stanici. Moje žena by byla ráda šla s sebou, nemohla mně však nikterak prospět, naopak, překážela by mně. Oba lovci dobrovolně uznali, že se mnou nemohou.

„Co tam budu dělat?“ ptal se Hammerdull. „Kdo chce vyzvídat u Indiánů, musí znát jejich řeč trochu lépe než já. Jmenuji se sice Dick Hammerdull a nejsem s puškou v ruce zrovna špatný chlap; avšak právě tam, kde začínají řeči a nářečí, tam končí má moudrost. Zůstanu zde s Mrs Burtonovou a dám si od ní upéct borůvkový koláč. Co říkáš, Pitte, starý coone?“

„Myslíš-li, že ti při sněžení toho koláče rád pomohu, máš ovšem pravdu, milý Dicku.“

Tak jsme stoupali s Mladým Orlem sami lesem vzhůru na kopec. Vzali jsme s sebou pušky, abychom měli pro případ potřeby zbraň v ruce. Je jasné, že jsme se pohybovali s veškerou opatrností, abychom nezanechali stopy a nebyli spatřeni. Neboť zítřek byl den, který nám naznačili Santerové. Snad i oni zítra přijdou. Bylo však také možné, že se dostaví dříve a že se tu budou potloukat, aby u Indiánů vyzvídali, než se jim objeví. Proto jsme sestupovali jen na oněch místech, kterým by se každý jiný vyhnul, a učinili jsme, jak se později ukázalo, velmi dobře. Když jsme přišli dolů, vnikli jsme hned do nejhlubšího houští, abychom co nejrychleji zmizeli.

Když jsem vstoupil do chaty na pahorku, viděl jsem, že nám v něm žena upravila velmi pohodlná lůžka. Prozatím jsme jich ovšem nepoužili, protože jsme chtěli pozorovat Indiány. Přinesl jsem si sebou dalekohled. Napočítali jsme přesně čtyřicet Utahů a čtyřicet Siouxů. Ten počet byl asi předem určen. Rozhodně to byli jen náčelníci a podnáčelníci. Prostí bojovníci, jimiž měli být Apači napadeni, zde nebyli. Oba nejvyšší náčelníky jsem už jmenoval. Kromě nich tu bylo pět podnáčelníků Siouxů a pět podnáčelníků Utahů. Ostatní byli asi muži, kteří se nějakým způsobem proslavili a získali důvěru svých kmenů a náčelníků.

Před našimi zraky se rozvíjel prozatím obvyklý obraz indiánského ležení. Obsloužili koně a posadili se k jídlu.

Pozoroval jsem nejdříve Kiktahan šonku a Tusagha sariče. Ostatní mne zatím nezajímali. Toho druhého jsem hned poznal, jakmile jsem na něj nařídil svůj dalekohled. Zestárl velice a zdál se velmi, velmi starý, více než počítal let. Tvář měl plnou vrásek. Takoví lidé už nemají duševní síly, které udržují tělesnou svěžest. Druhý měl hrozně vyčnívající, velmi úzký nos, ostrý jako nůž, neobyčejně široká ústa, téměř beze rtů, oči hluboce ležící v důlkách a ze skalpů sešitou paruku. Nemáme sice o bližních soudit ukvapeně, ale mám-li mluvit upřímně, musím říci, že tento Indián na mne působil nadmíru nepříjemně už na první pohled.

Jídlo trvalo dost dlouho, jistě přes dvě hodiny. Pak se vydali náčelníci nahoru na kazatelnu. Kiktahan šonka nemohl ovšem po schodech vystoupit. Táhli ho tedy zepředu pomocí las a vzadu posunovali. Od tohoto okamžiku jsme všechno slyšeli. Byly rozžehnuty dýmky. Náčelník Utahů povstal, foukl kouř šesti směry a promluvil první řeč. Náčelník Siouxů nemohl povstat, avšak opětoval šestkrát vyfouknutí kouře a mluvil vsedě. Podnáčelníci pokračovali v obřadu jeden po druhém. Kdybych chtěl těch dvanáct řečí opakovat, musel bych psát celý den a ještě bych nebyl hotov. Některé měly docela pozoruhodný obsah. A přece to byl jen úvod k poradě, která měla následovat. Byly k ní určeny plné tři dny, které jsme zde u domku nebo v něm museli strávit, abychom nic nezanedbali. Toho jsem se skoro hrozil. Naštěstí se ta doba tak zkrátila, že ze tří dnů byly jen tři hodiny, a příčinou toho jsem byl já.

Musím ovšem přiznat, že ty řeči byly velice zajímavé. Začaly všechny ujištěním, že Apačové a všechny s nimi spojené kmeny jsou nejbídnější spodinou lidstva, jakou si lze představit, a že nejpádnější důkaz o tom podali Vinnetou a jeho bílý bratr Old Shatterhand. A Vinnetouovi má prý být teď postaven pomník! Na hoře, která byla nazvána jeho jménem, měl původně stát pomník z čistého zlata. To zlato by byly dodaly všechny indiánské kmeny ze všech bonanz, ložisk a úkrytů, kde leží nuggety.

Nuggety, po staletí před bělochy pečlivě ukrývané, nahromaděné tisíci a tisíci rudými muži, měly být dány opovrženíhodnému člověku, který neměl jiná jména, než pes, kojot a Pimo. Teď sice už prý bude dán zlatu pokoj, ale pomník přece jen bude postaven. A kdo má ten pomník postavit? Young Surehand a Young Apanačka, jejichž otcové byli zrádci rudé rasy a přisluhovači bělochů. Ten pomník je prý zatím namalován na plátně a slepen z hlíny. Bude vystaven na Mount Vinnetou, na Vinnetouově hoře, a náčelníci a slavní muži rudého národa jsou pozváni, aby se tam dostavili. Dokonce i Old Shatterhand byl pozván – ten bílý pes!

Celkový tenor všech pronesených řečí bylo přesvědčení, že tomuto oslavování Apačů se musí zabránit. Musí pochopit, že přinejmenším stejné právo na pomník mají i náčelníci Utahů nebo Siouxů, právo ještě větší než štěkající pes od Rio Pecos! Proto se sešli zde u Ďáblovy kazatelny, aby se poradili, jak nejlépe plán Apačů překazit, a usnesení musí být uskutečněno, kdyby při tom měla zahynout celá indiánská rasa.

Když to došlo až sem, byli řečníci přerušeni. Příčinou toho přerušení nebyl nikdo jiný než Zebulon L. Enters, který přicházel podle potoka do údolí. Měl boty s ostruhami, koně však neměl. V ruce měl pušku a byl vystrojen tak, jak ještě před třiceti lety bývali vystrojeni prérijní lovci. Siouxové ho poznali a nebránili mu, aby se blížil k místu porady. Zavedli ho sami ke kazatelně, na niž vystoupil. Pak jsme uslyšeli opět hlasy:

„Kdo je tento běloch?“ otázal se Tusagha sarič.

„Muž, kterého dobře znám,“ odpověděl Kiktahan šonka. „Pozval jsem ho k Ďáblově kazatelně. Měl přijít až zítra. Proč jsi přišel již dnes?“

Otázka platila Zebulonovi a nezněla příliš zdvořile. Indián jedná s bělochem, kterého pokládá za zrádce, vždy jen opovržlivě. Zebulon odpověděl:

„Musel jsem si pospíšit, abych se k vám dostal co nejdříve. Přicházím vás varovat.“

„Před kým?“

„Před vaším největším nepřítelem, Old Shatterhandem.“

„Uff, uff, uff!“ ozvalo se kolem, a také Kiktahan šonka sám vykřikl:

„Uff, uff! Old Shatterhand! Před tím nás chceš varovat? Proč?“

„On sem přijde.“

„Uff! Odkud to víš?“

„Řekl mně to sám.“

„Ty jsi ho viděl? Kde?“

„U padající vody, Niagary.“

„Uff! Víme, že má přijít. Ale že již přišel, to jsme nevěděli. Říkáš, že přijde k Ďáblově kazatelně? Co zde chce?“

„Chce vás vyslechnout.“

„Uff, uff! To zní, jako by věděl, že zde jsme a že se tu radíme.“

„Ví to.“

„Od koho?“

„Nevím. Náhle nám zmizel. Následovali jsme ho a v Trinidadu jsme našli jeho stopu. Ale tam již také není, odjel a míří asi přímo sem.“

„Uff, uff, uff!“ zaznělo opět celým shromážděním, a Kiktahan šonka zlostně zvolal:

„Copak není ten pes ještě dost starý, aby pozbyl čich, sluch a bystrost svých očí? Nemohl zůstat za velkou vodou ve svém smrdutém wigwamu?“

„Jeho žena je s ním!“ dodal Zebulon.

„Jeho squaw, pravíš? Má ji s sebou?“

„Ano.“

„Byla s ním u vodopádu Niagary?“

„Ano. A také v Trinidadu. Dozvěděli jsme se to, když jsme tam přijeli a dotazovali se.“

„Uff, uff! To je dobré znamení, velmi dobré znamení! Jeho rozum zeslábl! Je to stařec, nerozumný stařec! Kdo s sebou bere za velkou vodu a na Západ svou squaw, ten je blázen a nemůže již nikomu škodit. Ať přijde! Dostane se na mučednický kůl, a jeho ženu učiníme svou služkou.“

Tu mu vpadl do řeči Tusagha sarič, velký náčelník Utahů:

„Můj bratr nesmí mluvit tak rychle! Old Shatterhand zná svou squaw, ty ji však neznáš. Když ji vzal s sebou, asi ví, že se toho smí odvážit, aniž si ublíží. Ačkoliv je již starý, přece dosáhl jen toho věku, kdy se stáváme moudrými a dvakrát opatrnějšími než v mužných letech. Ne, on není ještě ve věku, kdy se lidé stávají dětinskými. Je snad možné, že se ho nyní musíme obávat ještě více než dříve, kdy byl mladší o mnoho sluncí.“

„A není sám!“ dodal k tomu Zebulon.

„Kdo je s ním?“ tázal se Kiktahan šonka.

„Dva staří zkušení westmani, Dick Hammerdull a Pitt Holbers.“

„Uff! O těch jsem slyšel. Jsou udatní i lstiví. Jsou-li s Old Shatterhandem, není to pro nás dobré!“

„A ještě někdo je s ním,“ pokračoval Zebulon. „Mladý Apač-Mescalero, který se nazývá Mladý Orel.“

„Mladý Orel, který šel k bělochům, aby se naučil létat?“

„To nevím. Ale slyšel jsem v Trinidadu, že byl čtyři roky u bělochů a teď se vrací ke svému kmeni.“

„Tedy je to on! Je žákem Wakona, medicinmana. Posílá mu mnoho dopisů a dostává na ně mnoho odpovědí. Je jedním z prvních, kteří se nazývají ‚Probouzející se Indiáni‘, a nemluví o ničem, než o lidskosti a vzdělání, o smíření a lásce. A je z předních členů Vinnetouova klanu, dokonce je prý přímým Vinnetouovým příbuzným. Je-li ten u Old Shatterhanda, tím více se musíme snažit, abychom dostali ty čtyři a Shatterhandovu squaw do svých rukou. Kde máš koně?“

„Je na druhé straně tohoto vrchu,“ odpověděl Zebulon. „Můj bratr tam čeká. Já sám jsem přišel pěšky, abych pátral po stopách a prohlédl krajinu.“

„Kterou cestou jste jeli z Trinidadu?“

„Přes jezero Kanubi.“

„Našli jste na té cestě stopy Old Shatterhanda?“

„Ne. Viděli jsme však stopy mnoha žen, které tábořily n jezera.“

„To byly svedené squaw našeho vlastního kmene, které si říkají ‚Probouzející se Indiánky‘. Jdou na Mount Vinnetou, aby spatřily pomník. Nemůžeme jim v tom bránit, avšak potrestáme za to Apače. Mluvil Old Shatterhand o Mount Vinnetou?“

„Ne.“

„Ani o cestě, kterou půjde?“

„Také ne. Dozvěděli jsme se jen, že chce navštívit Ďáblovu kazatelnu, aby spatřil Kiktahan šonku, náčelníka Siouxů.“

„Tedy je ten pes dosud neúnavný a lstivý jako vždy! Avšak mučednickému kůlu, jemuž tak často unikl, tentokrát neujde. Přijde-li sem přece, může přijít jen tam z východní výšiny, odkud jsi přišel ty.“

„Ano.“

„Dám hned prohledat celé okolí. Ty se však vrať k svému bratru a přiveď ho sem! Porada je přerušena, dokud se nepřesvědčíme, že Old Shatterhand není nablízku.“

Zebulon L. Enters odešel. Viděli jsme ho jít zpět cestou, kterou přišel. Byla to naše cesta. Jak bylo dobře, že jsme nezanedbali opatrnosti a nezanechali zřejmé stopy!

Tusagha sarič nyní se všemi podnáčelníky opustil kazatelnu. Sestoupili dolů, aby se zúčastnili pátrání. Jen Kiktahan šonka zůstal.

Čtyřicet Siouxů a čtyřicet Utahů šlo nyní po naší stopě. To nebyla maličkost. Neočekával jsem sice, že oba lovci nebo má žena se dopustí neopatrnosti a opustí za mé nepřítomnosti úkryt, avšak i jakákoliv na pohled bezvýznamná okolnost mohla zavinit odhalení tajné stezky přes tichý rybníček. I pokud šlo o nás dva, nesměli jsme se cítit tak bezstarostně, jako by každé odhalení bylo vyloučeno. Mezi osmdesáti Indiány se mohl najít jen jeden, který by neměl strach před „Zlým Duchem“ a nebál se vstoupit do východní části elipsy. Pak by nevyhnutelně objevil naše stopy. Bylo proto nutno dohodnout se s Mladým Orlem, co se má stát v takovém případě. Dosud jsem s ním hovořil jen anglicky, poněvadž má žena nemluvila žádným indiánským nářečím a také oba lovci byli s to vyjádřit se nanejvýš pomezní anglo-indiánskou hantýrkou, jíž se říká slang. Nyní však, když jsme spolu byli sami, jsem mohl Mladému Orlu způsobit radost hovorem v jeho mateřštině.

„Slyšel můj mladý rudý bratr všechno, co bylo tam naproti mluveno?“ otázal jsem se ho tiše.

„Slyšel jsem,“ odpověděl.

„Myslíš, že nás najdou?“

„Nikoliv.“

„I já si to myslím, avšak opatrný bojovník se musí připravit na všechno. Musíme uvážit celkem dva případy. Ví můj mladý bratr, které případy míním?“

„Ano.“

„Řekni mi je!“

„Můžeme být vypátráni my zde, a může být vypátráno naše ležení tam nahoře.“

„Správně. Je tedy zapotřebí vědět, jak se zachováme v obou případech. Budeme-li vypátráni zde, bylo by neomluvitelnou hloupostí, kdybychom pak uprchli nahoru a dali se tam Utahy a Siouxy obléhat. Můj bratr by musel ihned spěchat nahoru a dopravit mou ženu i oba lovce s koňmi a mezky ven. Já bych zatím rudochy svou kulovnicí držel v šachu. Východ z této kotliny je úzký. Žádný z nich by nevyšel ven ze strachu před mou koulí.“

„A druhý případ, když odhalí naše ležení?“ tázal se.

„V tom případě bych neměl starosti. Oba westmani jsou na stráži. Určitě viděli, že se všichni rudoši pojednou rozprchli, že tedy šli pátrat. Půjdou jistě s puškami k jezírku a budou čekat. Vchod i východ jsou velmi úzké. Stačí jediný muž, aby tam zadržel celou armádu. A my dva bychom se pak rudochům dostali do zad. Nemáme proto nejmenší příčiny k obavám. Vyčkejme klidně, co se stane.“

Trvalo přes hodinu, než se první Indián vrátil. Za ním následovali po skupinách ostatní. Nenašli nic. Za to byli donuceni k větší opatrnosti. Postavili stráže, ovšem příliš pozdě. Bohužel, postavili je i tam, kudy jsme museli jít, až půjdeme zpět.

Pak přijeli oba Entersové, a porada byla znovu zahájena. Náčelníci vystoupili opět na kazatelnu, nemluvili však hlasitě, nýbrž tak, že jsme jejich hlasy slyšeli jen jako tlumené mumlání. Radili se asi o obou běloších, které chtěli využít, aniž jim co svěřili. Když se dorozuměli, jaký úkol mají vykonat, zavolali nahoru a Kiktahan šonka se jich tázal – tónem nikterak uctivým:

„Víte ještě přesně, co jsem s vámi smluvil?“

„Víme to přesně,“ odpověděl Zebulon, který, jak se zdálo, mluvil též za svého bratra.

„A jste ještě dnes ochotni splnit podmínky, které byly mezi námi ujednány?“

„Ano.“

„Tedy máme pro vás ještě jeden úkol, totiž ten, abyste nám přivedli do rukou Old Shatterhanda a jeho squaw. Souhlasíte?“

„Jen tehdy, vyplatí-li se nám to.“

„Zaplatíme ti dobře. Avšak dnes není ještě kdy mluvit o ceně. Chytíme-li ho sami, nezaplatíme nic. Zůstaneme zde ještě tři dny a budeme na stráži. Přijde-li, jistě nám neuteče. Protože však odjel z Trinidadu před vámi a ještě zde není, jsme přesvědčeni, že svůj plán změnil, a že vůbec nejel k Ďáblově kazatelně. Spíš se potkal u jezera Kanubi s našimi ženami, které jsou tak šílené, že pro něho horují a také pro Vinnetoua. Tomu starému psu asi lahodilo, že ho zbožňují hloupé squaw, a táhl s nimi dál.“

„To je možné,“ řekl Zebulon. „Spatřili jsme u jezera také několik mužských stop.“

„To stačí! To byl on. A teď záleží na vás, abyste usilovali o cenu, kterou jsme na jeho hlavu vypsali. Naštěstí známe nejbližší cíl, k němuž naše squaw nyní jdou. Je to Tavuntsits-payavh (Liščí kopec). Znáš jej?“

„Ne.“

„Můj slovutný bratr Tusagha sarič jej zná velmi dobře a popíše ti cestu.“

Ani já jsem dosud neslyšel o Tavuntsits-payavh; naslouchal jsem proto pozorně, aby mně neušlo jediné slovo. Náčelník hned začal popisovat cestu. Byl při tom velmi podrobný, a lze si představit mé překvapení a mou radost, když jsem poznal, že Liščí kopec není nic jiného, než Nugget-tsil, k němuž i my jsme cestovali.

Tam tedy směřovaly squaw, zatím co jsem se domníval – poněvadž Ašta šla od jezera Kanubi zprvu na jih – že jedou přímo na Mount Vinnetou. Nechápal jsem, proč tato zajížďka, ale dostalo se mi brzy vysvětlení. Náčelník totiž dodal k popisu cesty:

„Zdá se, že Zlý Duch vodí tyto ženy po bludných cestách, že jedou tak daleko na východ!“

Ale Kiktahan šonka mu vpadl do řeči:

„Můj bratr se mýlí. Nezná Aštu, Wakonovu ženu, která je vůdkyní skupiny žen. Ví vždy, co podniká. Zvědové mi řekli, že očekává cestou ještě mnohé jiné squaw, které smýšlejí jako ona. Ráda by se na Mount Vinnetou objevila s co největším zástupem, aby udělala dojem. Kromě toho se chtějí modlit za zdar své cesty u starých hrobů na Tavuntsits-payavhu, které jsou jim posvátné. To je pro ně tak důležité, že jim tato oklika nepřipadá nijak obtížná.“

Teď už jsem chápal! Věděl jsem, o jaké hroby jde a v duchu jsem obdivoval Wakonovu ženu, která před dnem velkého rozhodnutí vedla siouxské squaw nejdříve k místu, kde na Nugget-tsilu spí Nšo-či svůj věčný sen. Byl jsem si také jist, že přes velkou okliku dostihneme včas Mount Vinnetou. Zvolna postupující ženy, které samy nechtějí zmeškat, přece snadno předhoníme. Ovšem bude nutno vyhnout se jim z jihu, abychom nebyli nuceni jet s nimi, čímž by náš úmysl, nerušeně pátrat po poselství starého Tatellah sataha, byl na Nugget-tsilu velmi nemile zkomplikován.

Entersové si zapsali do zápisníku několik poznámek. Pak pokračoval Kiktahan šonka:

„Pojedete tam tedy, připojíte se k Old Shatterhandovi a již ho nepustíte. Myslíte, že to dokážete?“

„Jistě! Avšak jak vám ho přivedeme? Kdy a kam? Nevím, bude-li nás následovat dobrovolně.“

„Bude. Je vám známo jméno Viconte-mini (Siouxsky: Voda smrti)?“

„Ne.“

„Tam potáhneme odtud, abychom se spojili s Komanči a Kiowy proti Apačům. To ovšem nesmíte Old Shatterhandovi prozradit, řeknete jen, že Kiowové a Komančové se tam shromažďují. Jeho nezkrotná zvědavost ho nepochybně svede k tomu, aby tam jel a připlížil se k nám. Při tom se ho zmocníme.“

Opět popisovali Entersům cestu, aby i bez nás dojeli správně od Nugget-tsilu k Viconte-mini. Slyšeli, že toto jezero leží už v Arizoně, na západ od Mount Vinnetou. Zebulon, když to slyšel, byl ovlivněn pochybnostmi. Řekl:

„Pojedete-li odtud rovnou na jihozápad k jezeru, budete tam o mnoho dříve než my. Počkáte tam tak dlouho, než přivedeme Old Shatterhanda, pojede-li vůbec dál než na Mount Vinnetou?“

„Pojede s vámi jistě, poněvadž se nebude moci ani dočkat, aby nás vyslechl. A že nás tam najdete, je právě tak jisté. Jedeme zvolna a s přestávkami. Ještě uplynou týdny, než začnou na Mount Vinnetou porady. Nesmíme se u Viconte-mini shromáždit příliš brzy. Nezapomeň, kolik bojovníků tam bude! Nebyla by potrava pro ně ani pro koně. Také bychom se nemohli v tomto počtu dlouho skrývat, ale ukázat se předčasně nesmíme. Buď tedy bez starostí! Jednejte podle našich přání a postarejte se, aby konečně ten pes i se svou squaw propadl naší pomstě!“

„A naše odměna?“

„O té promluvíme, až nám oznámíte, že se blíží.“

„Proč nám nenabídnete odměnu již dnes?“

„Protože dnes ještě nevíme, jak ji později budeme moci zaplatit, zda v koních, nuggetech, nebo ve zboží, zbraních a věcech, které ukořistíme. A teď můžete jít. Radím vám, abyste nezmeškali ani hodinu a dohonili Old Shatterhanda co nejdříve. Čím rychleji budete jednat, tím jistější bude výsledek a tím větší bude váš zisk.“

Oba Entersové sestoupili z kazatelny a šli ke svým koním, Hariman F. Enters nepromluvil za tu dobu ani slovo. Náčelníci mlčeli a dívali se, jak oba odjíždějí. Poté řekl náčelník Utahů jen jediné slovo:

„Darebáci!“

„Zrádci!“ dodal Kiktahan šonka. „Nejsou hodni ani sliny. Myslí můj bratr, že dostanou za zradu jen tolik, co má cenu stébla trávy nebo vytrženého ptačího pera?“

„Myslím, že s vámi mají uzavřít obchod – – –?“ řekl Tusagha sarič.

„Ten jim nevynese ani koňskou žíni,“ řekl starý Sioux. „Zaplatí cenu, ale my si necháme, co máme. Je můj rudý bratr spokojen?“

„Můj bratr je velmi moudrý!“

„Pshaw! Není třeba moudrosti, chceme-li podvést bělocha.“

„Avšak tito zrádci budou žádat, abychom dodrželi slib a cenu zaplatili.“

„Nebudou. Kdo nežije, nemůže nic požadovat. Je s tím můj rudý bratr srozuměn?“

„Nenamítám nic proti moudrosti svého bratra.“

„A ostatní?“

„Souhlasíme!“ zvolali všichni kolem.

Tu jsem se již nezdržel a podléhaje náhlému vnuknutí vyrazil jsem hlasitý výkřik:

„Sičepi – darebáci!“

Nastalo hluboké ticho. Pak jsem slyšel:

„Uff, uff – uff, uff! Kdo to byl? Co to bylo? Odkud –?“

Přiložil jsem k oku dalekohled a spatřil jsem, že všichni pohybují hlavami a rozhlížejí se na všechny strany.

„Šikšiče-lagča – padouši!“ zvolal jsem ještě hlasitěji.

Opět hluboké ticho. Viděl jsem však, že se jeden za druhým zvedají ze svých sedadel. Dokonce i nekonečně dlouhý Kiktahan šonka vstal.

„Sami jste zrádci!“ dodal jsem burácejícím hlasem.

Opět hluboké ticho. Pak jsme slyšeli rychlý, polohlasitý šepot starého, dlouhého Siouxe:

„Uff, uff! To není člověk!“

„Není to člověk!“ blábolil Tusagha sarič sklíčeně.

„Ví můj bratr,“ šeptal Sioux, „co se může dočíst v starých wampumech o Ďáblově kazatelně?“

„Vím.“

„Že zde Dobrý Duch slyší všechno, co mluví Zlý Duch?“

„Ano.“

„A že jej za to potrestá? Který duch to byl, který nyní mluvil? Dobrý či Zlý? Nezůstanu zde!“

„Odejdu!“ zvolal jiný z náčelníků.

„Pryč s vámi!“ zvolal jsem. „Všichni pryč!“

Výsledek byl ohromný. Všichni utíkali a skákali dolů jako opice. Jen Kiktahan šonka nemohl utéct, a přece právě on měl největší strach.

„Pomozte mně, pomozte mně!“ skučel. „Chci dolů, chci dolů!“

Avšak udatní náčelníci měli tak naspěch, že mu nepomohli. Museli přijít jiní, aby snesli nejvyššího vůdce z kazatelny. Při tom ztratil náčelník umělou skalpovou kadeř, toho však nedbal. Museli ji za ním nést až ke koni. Tam si ji posadil na hlavu a rozkázal, aby se ihned vyrazilo.

Kazatelna stoupla zřejmě u rudochů ve vážnosti, neboť se za ní ani jednou neohlédli a dbali jen, aby co nejrychleji zmizeli. Dokonce, vzdali se i toho, čekat zde na Old Shatterhanda, kterého chtěli polapit. Odvolali hlídky a stráže a odjeli, všech osmdesát, indiánskou řadou z údolí.

Když jsme tak za nimi pohlíželi, tkvěl na tváři Mladého Orla veselý úsměv, a já, myslím, jsem také neplakal.

„Toto vítězství mne těší víc,“ řekl Mladý Orel, „než kdybychom s nimi byli bojovali a všechny je pobili. Je to vítězství lidského důmyslu a ne krvavého tomahawku.“

„Je ti tento obor lidského důmyslu povědomý?“ tázal jsem se ho.

„Ano. Musel jsem se učit zeměměřičství i akustice, která je částí nauky o vzduchu. Šel jsem k bledým tvářím, abych poznal i aerostatiku a letectví, a studoval je. Vím, že již staří Asyřané, Babyloňané a Egypťané znali tajemství, jak slyšet v jednom bodě zřetelně vše, co kdo mluví v druhém. Jsem velmi rád, že jsem dnes poznal, že předkové naší rudé rasy nezůstali v této vědě za ostatními starými národy. Je naší povinností, abychom všechno, co jsme od té doby ztratili, přivolali zpět do probouzejících se duší. Prosíme velkého Mannitoua, aby nám propůjčil sílu a zdravou mysl k důležitému a krásnému dílu.“

Bylo to poprvé, co byl Mladý Orel tak upřímný a co takto mluvil. Nedivil jsem se tomu. Byl to tichý, nadaný a schopný mladý muž. A měl potřebnou energii, aby dosáhl neobyčejných úspěchů. Na jeho krásné, vážné tváři tkvěla sluneční zář tak teplá, jak jsem ji kdysi často vídával ve Vinnetouově tváři, zdálo se mně, jako by byl Mladý Orel v tomto okamžiku mému nezapomenutelnému rudému příteli nadmíru podobný, dokonce jako by byl jeho bratrem – – –

Když zmizel poslední z osmdesáti Indiánů, opustili jsme své místo. Nevrátili jsme se však nahoru, nýbrž šli jsme především do přední části rokliny, abychom si prohlédli místo, které Indiáni právě ve spěchu opustili. Nenašli jsme tam po nich nic. Když jsem však ještě jednou – po druhé – vystoupil na kazatelnu, kde dříve seděli náčelníci, spatřil jsem na jednom stupni, zcela v koutku ležet předmět, který tam před příchodem Indiánů jistě neležel. Byly to dvě psí nožky, malé tlapky, hladce uřezané a na řezech jelení šlachou pečlivě sešité, takže tvořily dvojitou ručičku, jejíž prsty ukazovaly na opačné strany. Podal jsem svůj nález Mladému Orlovi.

„Medicína!“ zvolal, jakmile na věc pohlédl.

„Ano, medicína. Ale kdo ji ztratil?“ tázal jsem se.

„Starý Kiktahan šonka.“

„Divím se, jak ji mohl ztratit! Medicíny se přece nosí v uzavřených váčcích. Jsou to psí nožky, a náčelník Siouxů se nazývá Bdělý Pes. Nepochybuji o tom, že tato medicína je jeho. Avšak jak se to stalo, že jí pozbyl? Můj mladý rudý bratr nechť to vypátrá!“ řekl jsem a podal mu nález.

Prohlížel si jej velmi pečlivě, podal mně jej pak zpátky a odpověděl:

„Tato medicína nebyla uschována v medicinovém váčku, nýbrž byla přišita u pasu. Zde jsou stehy. Medicína byla utržena, buď když náčelníka vlekli lasem po schodech vzhůru, nebo když mu pomáhali dolů. Tento nález je velmi důležitý.“

„Nejen to; je též nebezpečný. Až Kiktahan šonka zpozoruje ztrátu, určitě se vrátí, aby po medicíně pátral. Zpozoruje-li ztrátu později, nebude ovšem přesně vědět, kde medicínu ztratil, zdali zde nebo později cestou. Rozhodně zde však nesmíme zůstat. Jděme!“

Uschoval jsem pečlivě medicínu, a pak jsme stoupali vzhůru k našemu táboru. Byli jsme odtud stále pozorováni. Viděli, že přicházíme. Dick nám přivedl koně, abychom se nemuseli brodit vodou jezírka.

„Šlo to velice rychle!“ řekl. „Přijdou opět?“

„Doufám, že ne,“ odpověděl jsem.

„Zvláštní! Jindy trvají porady i několik dní! Proč tak rychle zmizeli? Zaslechli jste něco?“

„Všechno vám povím, až budeme v táboře. Ostatní to chtějí také vědět.“

V tom jsem se ovšem nemýlil. Moje žena nám hleděla vstříc tak nedočkavě, že jsem nemohl přenést přes srdce, abych jí nechal čekat. Řekl jsem tedy hned, jakmile jsme dorazili:

„Všechno se podařilo!“

„Ah! Rychle z koně! Posaď se a vypravuj!“

Usedla a klepala tak dlouho rukou na místo vedle sebe, dokud jsem vedle ní neusedl. Ještě dříve jsem dal Mladému Orlovi pokyn, aby vystoupil nahoru a pozoroval, zdali se Kiktahan šonka nevrací. Pak jsem vypravoval a shrnul svou zprávu co možná nejvíc. Když jsem dokončil, vyskočila má žena a zvolala:

„Balit, hned balit! Musíme okamžitě na cestu!“

Popadla hrnec a kávový mlýnek, já však zůstal sedět a ptal se:

„Kampak tak rychle?“

„Za oběma Entersy.“

„Sama?“

„Sama? – Já? – Jak to?“

„Hm, chceš-li hned odjet, musíš sama! Já tu ještě zůstanu.“

„Proč? Co zde máš ještě na práci?“

„Nic.“

„Nuže, proč chceš zůstat?“ divila se. Pak se obrátila k Dickovi: „Nic! A přece zde chce zůstat! Rozumíte tomu, Mr Hammerdulle?“

„Rozumím-li nebo ne, to je vlastně lhostejné,“ odpověděl. „Ale chce-li zde Old Shatterhand čekat, má jistě nějaké důvody a proti těm se nedá nic dělat.“

„Důvody? Hm! Má vždycky důvody! Bez důvodů jsem ho ještě neviděla.“

„Pitt a já s ním máme podobné zkušenosti,“ mínil tlustý.

„Myslíte, že se musíme podrobit?“

„Ovšem! Posaďte se ve jménu Páně a věřte, že váš muž vždycky ví, co chce. Ještě zůstaneme.“

„Ještě dlouho?“

„Asi do zítřejšího rána.“

„Je to pravda?“ obrátila se ke mně.

„Ano,“ přisvědčil jsem.

„Chceš tedy oba Entersy zatím pustit?“

„Pro dnešek ano. Znám přece jejich cestu. Nebo chceš, abychom je už dnes dohonili a zbytečně je pak vlekli s sebou? Ano, potřebujeme je. Budou nám v určitých věcech pramenem, z něhož budeme čerpat. Přesto však nepokládám za nutné, mít je ve dne v noci u sebe. Bylo by to obtížné.“

„Máš pravdu.“

„Dobře! Vyrazíme zítra ráno.“

S tím byli všichni srozuměni. Nemuseli jsme nijak spěchat a mohli jsme se na zítřejší cestu zcela pohodlně připravit.

Z Indiánů se žádný nevrátil. Bdělý Pes tedy svou ztrátu ještě nezpozoroval. Jak veliká byla ta ztráta, může posoudit jen ten, kdo zná vznik, význam a cenu indiánské medicíny.

KAPITOLA ŠESTÁ Druhá závěť

Opustili jsme Mannitouovo ucho a byli jsme na cestě k Mugworth Hills. V mé knize „Vinnetou“ se lze dočíst, že Mugworth Hills jsou onou horskou skupinou, která byla Vinnetouem a jeho otcem Inčučunou nazvána jménem Nugget-tsil. Oba bratři Entersové tam jeli také. Cestu, která jim byla popsána, jsem znal. Byla však ještě jedna cesta, kratší, kterou jsem také znal. Tou jsme se dali. A protože jsme měli lepší, mnohem lepší koně, předhonili jsme je, ačkoliv jsme Ďáblovu kazatelnu opustili mnohem později než oni. Nemuseli jsme je tedy namáhavě dohánět, nýbrž mohli jsme je očekávat, kdy a kde jsme chtěli.

Nejpříhodnější místo se k tomu naskytlo, když jsme dorazili ke Canadianu, a to na onom místě, kde jsem se po Vinnetouově smrti setkal s Paynem, Clayem a Summerem. Byla tam pitná voda, tráva pro koně a rozsáhlé, husté houští, v němž jsme se mohli ukrýt, aniž nás kdo mohl zpozorovat. Uprostřed houští byla malá mýtina, na níž kdysi hořel táborový oheň. Zničená vegetace se dosud neobnovila. Na mýtině jsme postavili stan. Má žena připravovala oběd, neboť medvěd nám stačil ještě na dlouho. Kromě toho jsme na cestě ulovili prérijní krůtu a několik slípek, takže zásoba byla dostatečná. Po jídle jsme ulehli, ačkoli žádný z nás nebyl unaven. Nebylo radno se příliš toulat okolím. Byli jsme na území Komančů a Kiowů, a museli jsme se vystříhat všeho, co by mohlo vést k prozrazení naší přítomnosti.

Chýlilo se k večeru, když v místech, odkud jsme očekávali Entersy, jsme spatřili dva jezdce. Jejich koně byli velmi unaveni.

Když přijeli téměř k houští, poznali jsme oba bratry. Byli ozbrojeni zcela tak, jak to bylo zvykem za nebezpečných dob amerického Západu – nožem, revolverem a puškou. Protože jsme nepřijeli z té strany jako oni, nespatřili naše stopy. Seskočili venku před houštím z koní, dali jim z potůčku napít a hledali drobné klestí na oheň. Nerozdělali jej však za houštím, nýbrž na volném prostranství, takže večer, když se setmělo, svítil na všechny strany a byl by nás všechny prozradil. Náš oheň již dávno vyhasl. Tehdy jsem povstal, abych se jim ukázal a varoval je.

„Smím jít s vámi?“ tázal se Dick. „Rád bych viděl, jak se budou tvářit, až vás poznají.“

„Pojďte!“

Šli jsme chvíli kupředu, pak jsem se však zastavil za hustými větvemi a vybídl opatrně Dicka, aby se ukázal napřed sám. Přistoupil k nim zezadu a pozdravil je:

„Good day, meššúrs! Smím si dovolit otázku, zdali chcete být skalpováni hned, nebo zdali dáte přednost smrti na mučednickém kůlu teprve zítra nebo až pozítří?“

Oba polekaně vyskočili.

„Skalpováni? Jak to? Kým?“ zvolal Zebulon.

„Inu, buď Komanči nebo Kiowy, kteří tvrdí, že tato krajina jim patří,“ odpověděl starý westman. „Lidičky, vždyť pálíte oheň, jako by bylo vaším nejkrásnějším úmyslem poštvat si rudochy na krk! Proč jste se neskryli za houští?“

„My se nemusíme bát ani Kiowů, ani Komančů,“ vysvětloval Zebulon.

„Jak to? Jste snad jejich přátelé?“

„Jsme přátelé všech lidí, kteří nás potkají, všech rudých i bílých.“

„Well! Tedy jste i mými přáteli. Mám ve zvyku zajímat se o jména svých přátel. Mohu vás požádat, gentlemani, abyste mi sdělili svá jména?“

„Jmenujeme se Entersové. Jsem Zebulon Enters a zde je můj bratr Hariman.“

„Děkuji pěkně. Ale dále: odkud a kam?“

„Přicházíme z Kansas City, zastavili jsme se v Trinidadu a chceme k Rio Grande del Norte. Kdo však jste vy?“

„Já? Jsem Dick Hammerdull a přicházím z Trinidadu. Kam půjdu, to sám ještě nevím.“

Oba Entersové sebou překvapeně trhli a Zebulon se rychle dotazoval:

„Dick Hammerdull! Jaká je to náhoda! Byli jsme v Trinidadu ve vašem hotelu, kde jsme se chtěli s kýmsi sejít. Bohužel byli hledaní už pryč. I vy jste odjel a nemohli jsme se na vás doptat. Snad bychom se od vás nyní mohli dozvědět, co potřebujeme vědět.“

„Dozvíte-li se to nebo ne, to je celkem jedno. Ale oč běží?“

„Jde nám o jistého Mr Burtona, který cestoval do Trinidadu, aby se usadil ve vašem hotelu, kde na nás měl čekat. Při příjezdu jsme slyšeli, že Mr Burton sice v Trinidadu byl, avšak již odcestoval. Kam, to nám nemohl nikdo říci. Víte snad o tom něco vy?“

„Hm! Zdali něco vím? S tou otázkou jste přišli na toho pravého.“

„Skutečně? To jsem rád, neobyčejně rád, a tady můj bratr rovněž. Jste-li tedy ten pravý muž, tedy nám rychle povězte – –

Tu ho Dick přerušil:

„Já pravým mužem? To jsem přece neřekl.“

„Vy ne? Kdo tedy?“

„Ten zde!“

Při tom na mne ukázal. Vystoupil jsem z křoví, abych ten úvod zkrátil, protože Dick Hammerdull mohl říci něco, co bratři zatím nepotřebovali vědět. Má přítomnost je překvapila, hned jsem však viděl, že nikoliv nepříjemně. Měli radost, že mne našli, ať již příčina té radosti byla jakéhokoli původu.

Vyzval jsem je především, aby okamžitě uhasili oheň a přešli se svými koňmi k nám do houští. Učinili tak. Mou ženu pozdravili s úctou, která byla snad u Harimana míněna upřímně, u Zebulona však sotva. Druhý se sice všemožně namáhal, aby působil dobrým dojmem, jeho pohled byl však při tom falešný, a jeho oči, když se domníval, že je nepozorován, měly v sobě cosi číhavého a hrozivého. Drahoušek měla vždy pro takové postřehy mimořádně ostrý smysl.

Proč nejsme u siouxských žen a dívek, s nimiž jsme domněle odjeli od jezera Kanubi – na to se bratři neodvážili ptát, patrně aby se neprozradili. Když se nás však tázali, proč jsme na ně v Trinidadu nečekali, odpověděl jsem:

„Měl jsem důvod vzdát se vaší společnosti. Snad jsem vám to i napsal. Dostali jste můj dopis?“

„Ano; obdrželi jsme jej,“ odpověděl Zebulon. „Nazýváte v tom dopise Wycliffa a Howea našimi druhy, ale to je omyl. Jednali jsme s nimi sice jako obchodníci s koňmi dost často, když jsme je však poznali blíže, odmítli jsme se s nimi přátelit. Nevím, co vás to napadlo, že nám házíte na krk takovou čistou společnost. Smím se nyní ptát, kam jste odešli z Trinidadu?“

Má žena rychle řekla:

„Na lov medvědů!“

Byla to stejně krátká jako znamenitá odpověď. Umožnila nám vyhnout se všem otázkám ohledně Ďáblovy kazatelny.

„Měli jste úspěch?“ dotazoval se Zebulon.

„Ovšem,“ odpověděl jsem. „Máme dnes medvědí šunky. Tlapy nakrojíme teprve na Tavuntsits-payavh.“

„Tavuntsits-payavh?“ otázal se, pohlédnuv spokojeně na svého bratra. „Znáte to místo?“

„Odedávna.“

„My tam rovněž jedeme.“

„Vy? A proč?“

„Jsme tam pozváni náčelníky Siouxů a Utahů.“

„Ah! Vy jste se s nimi již sešli? Kde?“

„U Ďáblovy kazatelny. Škoda, že jste z Trinidadu tak rychle zmizeli! Byli bychom vás rádi vzali s sebou.“

„Není to škoda. Já bych se jim stejně nesměl ukázat,“ usmál jsem se.

„Přesto jste k nim mohl přihlédnout aspoň zdálky a snad něco vyzvědět.“

„K čemu to? Doufám, že se dozvím od vás, co se tam odehrálo a mluvilo.“

„Mám vypravovat?“

„Prosím vás o to.“

Zebulon tedy vyprávěl. Jmenoval především oba náčelníky a pak z osmdesáti Indiánů, kteří tam byli, udělal hned čtyři sta. Několik hodin jejich pobytu změnil v tři dny. Mluvil o důležitých úmluvách, kterých byl svědkem se svým bratrem. A přitom všechno líčil tak, jako by oni dva byli hlavními osobami. Zvláště loučení vylíčil velmi dojemně. Když odjížděli, obrátili se prý Kiktahan šonka a Tusagha sarič třikrát zpět, aby jim stiskli opětovně ruce.

„Hm! Rudoši tedy odjeli dříve než vy?“ tázal jsem se. „Kam jeli, nevíte?“

„To je tajemství, které nesmíme prozradit. Vám to však řeknu, abyste viděl, že s vámi poctivě smýšlíme. Jeli na místo, které nazývali Viconte-mini. Znáte je?“

„Je to voda, ne?“

„Ano. Popsali nám cestu k ní velmi podrobně. Tam se dozvíme celý válečný plán proti Apačům a jejich spojencům. Jak vidíte, bylo celé jednání pro vás neobyčejně důležité. Přejete si, abychom vám pověděli, co se tam ještě dozvíme?“

„Ovšem.“

„Jsme ochotni to učinit, a doufáme, že nám za to budete patřičně vděčný.“

„Budete sklízet to, co zasejete.“

„Je Viconte-mini, Voda smrti, daleko od Tmavé vody, kde zemřel náš otec?“

Nebylo by moudré říci mu, že obě jména označují jedno a totéž jezírko, proto jsem odpověděl:

„Pokud se pamatuji, nejsou obě místa příliš vzdálena. Až tam přijedu, budu v úsudku jistější.“

„Ah! Máte snad v úmyslu jet tam s námi?“ otázal se.

„Ovšem. Není vám to snad vhod?“

Pohled, který Zebulon vrhl na svého bratra, byl jásavý. Měl báječnou radost, že jsem sám vycházel vstříc jeho plánům.

„Jak by nám to mohlo být nevhod?“ zvolal. „Jsme vaši přátelé a máme vás rádi tak, že bychom vás nejraději měli stále s sebou. Velmi ochotně vás vezmeme k Vodě smrti. Předpokládám však, že nám za to ukážete Nugget-tsil a Tmavou vodu.“

„To učiním. Jak je však možné, že Kiktahan šonka vás nevzal s sebou hned sám? Proč vás posílá k Tavuntsits-payavh?“

„Máme pozorovat ženy Siouxů, které tam jely, a podat pak zprávu o jejich cestě. Náčelník nám přesně popsal cestu. Podle popisu jsou tam odtud asi dva dny cesty.“

„Souhlasí. A teď prosím ještě o jedno, pak budu spokojen. Je mi totiž velmi nápadné, že jste se obrátili jen na mne, abyste se dozvěděli, kde je Nugget-tsil a Tmavá voda. Zdá se mi neuvěřitelné, že jste ta dvě místa již dávno nenašli sami. Mohli jste se ptát na Nugget-tsil u Kiowů, u jejich náčelníka Tanguy i jeho syna Pidy. A nalézt Tmavou vodu nebylo přece také nic nemožného, mohl vám poradit některý z Apačů, kteří tam se mnou byli.“

„To zní velmi krásně, sir, není to však tak prosté,“ odvětil klidně Zebulon. „Byl jsem u Kiowů. Starý Tangua byl ochoten podat mi zprávu, avšak jeho syn Pida mu v tom bránil; proč, to nevím. A mezi všemi Apači, kterých jsem se dotazoval na Tmavou vodu, nebylo jediného, který by mne hned nepokládal za nepřítele kmene, jakmile jsem tu otázku vyslovil. Jsou velmi opatrní, ti rudí darebáci.“

„Zdá se, že zapomínáte, že ti darebáci jsou moji přátelé. Chcete-li o nich mluvit tímto způsobem, Mr Entersi, rozloučíme se velmi brzy. – Má žena teď připraví večeři. Po jídle půjdeme spát. Zítra ráno za svítání opustíme toto místo, abychom jeli k Tavuntsits-payavh. Je vám to vhod?“

„Ano, souhlasím, ale neuložíme se u vás, nýbrž trochu stranou. Oba hrozně chrápeme, obtěžovali bychom vás, zvláště když je s vámi lady.“

To byla ovšem neobyčejně průhledná výmluva. Chtěli prostě být sami, aby mohli nerušeně mluvit. Napadlo mě, abych je tajně vyslechl, avšak vzdal jsem se tohoto úmyslu. Nestáli vlastně se svými neohrabanými plány za takovou námahu.

Rozmluva, kterou jsem právě vylíčil, byla vedena jen mezi mnou a Zebulonem. Jeho bratr k ní neřekl ani slovo. Zdálo se, jako by oba bratři byli pohádaní. Jeden se vyhýbal pohledu druhého.

Stejně tiše se choval i Mladý Orel. Tvářil se, jako by tu oba bratři ani nebyli. To nevěstilo nic dobrého. Mlčky přihlížel, když se oba Entersové od nás oddělili. Vrátili se teprve časně ráno, když praskot ohně prozradil, že jsme již vzhůru. Když vyšlo slunce, byl stan složen a mohli jsme se vydat na cestu. Bylo nápadné, že Entersové měli u sedla připevněny rýče. Dick zachytil můj pohled na toto náčiní a tázal se jich:

„Pročpak máte, lidičky, ty rýče? Chcete kopat poklady?“

„Snad,“ odpověděl Zebulon s vychytralým přízvukem.

„Jaké?“

„Ještě nevím. Máme nářadí pro kopání pro případ, že je budeme potřebovat. Kiktahan šonka nám neslíbil peníze, nýbrž kořist, zboží, koně a podobné věci. I kovy, snad stříbro, snad zlato. Možná, se nám dá bonanzu nebo diggins, které musíme vytěžit. Proto máme motyky.“

Ten muž měl, jak vidět, přehnané naděje. Ve své domýšlivosti ani nepostřehl, že sám je pouhým nástrojem, který měl být odhozen, až nebude k potřebě.

Jeli jsme nyní stejnou cestou, kterou jsem kdysi absolvoval s Paynem, Clayem a Summerem. Večer jsme tábořili u otevřené prérie na témže místě, kde jsme tehdy spali. Nerozžehli jsme oheň. Druhého dne jsem řekl oběma Entersům, že k poledni dojedeme k Tavuntsits-payavh. Jméno Mugworth Hills jsem se ovšem střežil vyslovit. Entersové je znali a byli by hned poznali, že tu běží o Nugget-tsil. K mému údivu se mne Zebulon pojednou zeptal:

„Znáte tu horu jen z vypravování, Mr Burtone, nebo jste lam již byl?“

„Byl jsem tam několikrát,“ odpověděl jsem; vážil jsem opatrně každé slovo. „Jsou tam na vrcholu hory dva hroby. Víte o tom?“

„Slyšeli jsme o nich. Je tam prý pohřbeno několik náčelníků Kiowů.“

„Hm, hm!“

„Ano. Vypravoval mi to člověk, který to dobře ví.“

„U obou hrobů, které jsem viděl, se utáboříme. Je to nejlepší místo. To vím z dřívějška.“

Toho dne jsme spolu – má žena a já – mluvili velmi málo. Blížili jsme se k místu, které pro mne ve vzpomínce bylo obestřeno trpkým steskem. Vzpomínky oživly, ano, naplnily mou duši lítostí a žalem. A má žena jistě v duchu pobývala na místě, kam její mysl už dávno a často zalétala.

Zdálo se, že i Mladý Orel se zabývá vážnými myšlenkami. Pohlížel na mne často nějak zkoumavě, sklopil však rychle oči, když ho můj zrak při tom překvapil.

Jen Entersové se živě bavili. Zdržovali se za námi a občas doráželi otázkami na Dicka i Pitta, ale dostávali velmi jednoslabičné odpovědi.

Nebylo ještě poledne, když se na jihu vynořily hory. Tyčily se výš, čím víc jsme se jim přibližovali. Na jejich nejvyšším zalesněném vrcholu stál ještě onen strom, který vyčníval nad všechny ostatní.

„Je to pravda, že tam nahoru vyslal Santer svého zvěda?“ řekla mi žena.

„Ano,“ přisvědčil jsem.

„Skoro bych plakala.“

Neřekl jsem na to nic.

Objeli jsme tmavé hory na západní straně a zahnuli pak k jihu nalevo, abychom se dostali do hlubokého údolí, které moji čtenáři znají. Sledovali jsme je až k příslušné úžlabině, která nás vedla dále nahoru a pak se rozdělila. Tam jsme sesedli z koní a vedouce koně za uzdy jsme šplhali k výšinám, za nimiž se půda opět skláněla. Pak jsme na druhé straně sestoupili dolů přímo lesem, až jsme dosáhli svého cíle.

Zde stály oba hroby. V prvním Inču-čuna, Vinnetouův otec, seděl na hřbetě svého koně, a v druhém – kamenité pyramidě, z níž stoupal do výše strom, spala Nšo-či svůj poslední sen. Zastavil jsem se. Zachvátil mne pocit, jako bych zde byl teprve včera naposledy. Stromy vyrostly, paseka byla hustší. Jinak se však zdálo, že hluboký, majestátní klid tohoto místa nebyl rušen po desetiletí ani zavanutím větru.

„Zde spí náčelníci Kiowů,“ řekl Zebulon Enters. „Jsme na místě. Zůstaneme zde?“

„Ano. Snad ještě celý zítřek,“ odpověděl jsem.

„Pošli ty dva odtud,“ prosila mne žena šeptem. „Ať nám nepokazí tuto první hodinu!“

Již jsem chtěl splnit její přání, když mne předešel Zebulon:

„Neměl bych snad s bratrem odejít, abychom ulovili nějakou čerstvou zvěřinu?“ zeptal se. „Nebo snad nyní budou slíbené medvědí tlapy?“

„Nu, snažte se raději něco ulovit!“ povzbudila je rychle má žena. „Máte několik hodin času. Budeme jíst až odpoledne.“

Odešli. S pomocí lovců jsem upravil stan. Staříci se při tom vystříhali nejmenšího hluku. Pozorovali, jak moje žena stojí u hrobu Vinnetouovy sestry a modlí se. Pak přešla k hrobu náčelníka. U jeho úpatí, přesně na jeho západní straně, bylo malé propadlé místo, porostlé mechovitou trávou.

„Zde jsi tehdy kopal?“ ptala se mne.

„Ano,“ odpověděl jsem. „Tehdy jsem sice otvor pečlivě zahladil, avšak při kopání se přece jen ztratilo tolik země, že se později ponenáhlu slehla. Odtud ta prohlubeň.“

„Mohla i jiné přivést na myšlenku, aby zde kopali!“ poznamenala.

„Ať tak učiní. Nenajdou nic.“

„Prosím, neříkej to tak bezpečně. Mám jistou myšlenku –“

„Ah! Skutečně?“

„Ano, opravdu! Nenapadla mne teprve nyní, nýbrž již dopoledne.“

„Viděl jsem, že jsi zamyšlená. Nuže, pověz, co tě napadlo!“

Odpověděla:

„Čím víc jsme se blížili k těmto horám, tím zřetelněji a souvisleji mi vystupovalo v mysli to, co jsi o nich vypravoval. A tu jsem si vzpomněla na slovo, které jsem již nemohla z hlavy vypudit. Ono slovo, které ti Vinnetou řekl několikrát. Víš ještě, jak říkal zlatu a nuggetům?“

„Deadly dust?“

„Ano, deadly dust – smrtící prach. Ještě krátce před smrtí, když s tebou hovořil o své závěti, řekl, že jsi povolán k lepšímu úkolu, než být bohatým mužem. A přesto jsi hledal zde na hrobě jeho otce jen zlato, nic jiného. Nebyla to chyba, můj milý?“

„Nemyslím. Zlato, které zde mělo být zakopáno, nebylo pro mne, nýbrž bylo určeno k ušlechtilejšímu účelu.“

„Nebylo či nemělo z něho připadnout nic, vůbec nic, tobě osobně, nejlepšímu příteli a bratru náčelníka? A že by Vinnetou, ten velkomyslný, prozíravý Vinnetou, při sestavování své závěti zapomněl, že i pro ušlechtilé účely může darovat něco lepšího než zlato a jen zlato? Přemýšlej trochu!“

„Co říkáš, je správné, o tom není sporu. Omlouvá mne sice, že jsem tehdy musel pátrat v největším spěchu a bojoval jsem s nebezpečím, avšak ani to mne nemůže zcela zbavit té chyby. Máš pravdu. Vždyť jsem později měl po léta čas, abych zanedbané opravil. A já na to nevzpomněl – nikdy, nikdy!“

„Ani já ne. Nedivím se ti. Ale teď – splníš mi jedno přání?“

„Jaké?“

„Kopej ještě jednou. Avšak lépe, pečlivěji a hlouběji než tehdy.“

„Dobrá, učiním to.“

„Věřím, že něco nalezneme, dokonce že nalezneme hlavní věc. Vyhlídka či spíše poukázka na zlato ležela tam snad jen proto, aby chránila vlastní, skutečný poklad.“

„Jak o tom mluvíš! Jako bys to určitě věděla!“

„Nevím to, avšak tuším. Vinnetou byl osvícenější a větší, než jsi tušil, můj milý! Byl jen o málo starší než ty, ale klidnější a vyzrálejší. Jeho cena nespočívala jen ve styku s tebou, dokonce se tě snad netýkala vůbec. Musíme rozhodně kopat dvakrát, totiž zde, u hrobu jeho otce, a pak v tvých vzpomínkách. Vím, že nenalezneme deadly dust, ale snad najdeme perly a drahokamy jeho myšlenek. Začneme hned. Hodí se to, protože tu nejsou Entersové.“

„To není rozhodující, protože stopy by se nedaly tak rychle zahladit, aby je Entersové nezpozorovali. Kde minulo třicet let beze škody, může uplynout ještě několik hodin. Nesmíme zapomenout, že jsem byl Tatellah satahem upozorněn na prostřední z pěti velkých modrých smrků. Píše: ‚Jeho hlas ti bude hlasem Mannitoua, všemilujícího a věčného Velkého Ducha!‘ To je tak důležité, že na jeho přání musíme vzít především zřetel.“

„Zcela jistě! Avšak kde je oněch pět modrých smrků? Kde jsou?“

„Nedaleko odtud. Pojď!“

Zavedl jsem ji na místo, kde vyčnívalo ze země několik skalisek, na jejich úpatí byla malá tůň. Stálo tam pět stříbřitě modrých smrků, které mi označil Tatellah satah. Byly rozvětveny až k zemi. Mezi větvemi bylo několik uschlých. Sotva padl můj pohled na prostřední z těch stromů, věděl jsem, na čem jsem. Má žena však zde stála bezradně, sepjala ruce a vzdychla:

„Vždyť vypadají jeden jako druhý, jen ten prostřední převyšuje ostatní o několik stop. Ale jedna větev jako druhá! A ten strom má k tobě promluvit? Jak? Víš to?“

„Podívej se na něj trochu pozorněji!“

„Nevidím nic nápadného,“ řekla po chvíli.

„Ovšem, nejsi vycvičený westman,“ smál jsem se, „rozeznáš však jedli od smrku. Podívej se tedy lépe! Dole má strom několik suchých větví, na nichž je jen málo jehliček. Prosím, počítej je zdola nahoru. Ukazuj prstem!“

„Jedna, dvě, tři,“ počítala. „Čtyři, pět, šest…“

„Stůj!“ přerušil jsem ji. „Podívej se dobře na šestou suchou větev! Je to smrk?“

„Ne, je to jedle.“

„Pozoruješ, že strom začíná mluvit? Mohla jedlová větev narůst na smrku?“

„Už chápu, už vím! Pravou větev z něho odstranili a nepravou vsadili na její místo. Není to neopatrné nebo docela nebezpečné? Nemohl to kromě tebe objevit každý druhý?“

„Ne. Kdyby ty větve byly zelené, pak snad. Jedlička se svým jiným jehličím by byla ihned nápadná. Protože však větve jsou suché a jehličí mají jen docela málo, mohl jsem to uhodnout jen já sám, a zase jen proto, že jsem předtím byl na strom upozorněn. Musím se na to podívat zblízka.“

Vytáhl jsem větev. Na místě dřívější větve byla vyvrtána díra, do níž byla vstrčena větvička z jedle. Otvor byl nyní odhalen, avšak byl prázdný. Prohlížel jsem kůru poblíž díry. Zcela správně! Byla rovně vyříznuta v podobě klapky a pak větví připíchnuta. Když jsem klapku otevřel, vypadl bílý papír. Má žena po něm rychle sáhla.

„To je hlas stromu!“ zvolala radostně. „Jak ostrovtipný a chytrý člověk je takový Indián!“

„Ano,“ zasmál jsem se. „Aby se na to přišlo, nemusí člověk být zrovna Indiánem. I jinde znají takovéto drobné lsti a nápady.“

„Snadno se to řekne. Ale já jsem na Západě poprvé. A ten pan Tatellah satah se mi už teď znamenitě líbí!“

Mezitím už rozevřela papír, aby poselství přečetla. Zvolala však ihned velmi zklamaně:

„Ó, běda! Tady jsem s rozumem v koncích!“

„Obrázkové písmo Indiánů?“

„Ale ne. Písmo je latinské, ale řeč indiánská. A té nerozumím.“

„Ukaž!“

„Sedněme si! Vestoje člověk hůře chápe!“

Dala mi dopis. Usedla a klepala rukou na zem vedle sebe. Usedl jsem vedle ní a četl jsem. Dopis byl psán apačsky, týmž pěkným písmem, na témže dobrém papíru, jako list, který jsem dostal dříve od Tatellah sataha. V překladu zněl asi tak:

Proč jsi hledal jen deadly dust, smrtící, zlatý prach? Domníval ses doopravdy, že bohatý Vinnetou nemohl svému lidu zanechat nic lepšího?

Myslíš, že on, kterého jsi přece znal, byl tak povrchní, že jsi i ty při hledání jeho odkazu mohl zůstat jen na povrchu?

Nyní víš, proč jsem se na Tebe hněval. Buď‘ mi však nyní vítán, rozumíš-li mi.

Ochránce Velké Medicíny.

To byl dopis starého, „Tisíciletého“, Tatellah sataha. Složil jsem papír a dal jej do kapsy. Pohlédli jsme na sebe.

„Není to zvláštní?“ tázala se žena.

„Velmi zvláštní!“ přisvědčil jsem. „Píše totéž, co jsi řekla ty. Jsem skoro zahanben.“

„Neber si to přespříliš k srdci!“ řekla úzkostlivě.

„Musím! Uznávám, že jsem skutečně o Vinnetouovi málo přemýšlel. Teď jsem i já přesvědčen, že najdeme víc, než jsem tehdy nalezl já.“

„Protože to říká Tatellah satah?“

„Nejen proto, nýbrž spíše z důvodu, který je ve Vinnetouově povaze. On by se mému omylu shovívavě usmál, já se však neusmívám. Neužitečně minulo třicet roků, celý lidský život! Pojď, musíme hned kopat!“

„Ano, dokud tu nejsou Entersové!“ souhlasila.

„Teď je mi docela lhostejné, zda tu jsou či ne. Ostatně slyším jejich hlasy. Hovoří s Hammerdullem; tedy se vrátili.“

Ano, byli tu opět, s ukořistěným stepním zajícem, který se asi zaběhl do hor. Zebulon se chtěl chlubit svou kořistí; vpadl jsem mu však zkrátka do řeči:

„Hoďte zajíčka na zem, sir! Teď máme důležitější věci na práci.“

Měl jsem v úmyslu říci jim až na odchodu odtud, kde vlastně jsme, neboť jsem se obával, že Nugget-tsil i vzpomínky na jeho události budou mít vliv na jejich duševní stav, teď jsem však pustil tyto obavy nadobro z mysli. Musel jsem brát ohled na zcela jinou situaci a pokračoval jsem:

„Musím vám ještě něco říci, co jsem chtěl odložit až do našeho odchodu odtud. V těchto hrobech neodpočívají náčelníci Kiowů, nýbrž otec a sestra Vinnetouova. Tavuntsits-payavh je Nugget-tsil.“

Účinek těchto slov byl na oba bratry takřka ohromující. Zarazili se; strnuli, neřekli však ani slovo.

„Rozuměli jste mně?“ tázal jsem se.

Tu Hariman usedl tak těžce, jako by upadl. Přitiskl ruce na tvář a hlasitě se rozplakal. Zebulon pozvedl svůj temný a přece planoucí pohled ke mně a ptal se:

„Je to pravda? Toto jsou hroby Inču-čuny a Nšo-či?“

„Ano. Nemám důvod, abych vám lhal.“

„Dovolte, abych si hroby prohlédl.“

Nejdříve přikročil k hrobu náčelníka a pak ke hrobu jeho dcery. Pohlížel na ně velmi vážně, a zdálo se, že je vnitřně klidný, avšak přece jsem zpozoroval, že když se hnul, vrávoral. Vypadalo to, jako by šel po napjatém laně a tajně se snažil udržet rovnováhu. Pak se vrátil k místu, kde ležel zajíc. Dotkl se ho botou a řekl selhávajícím hlasem:

„Také jen ubohý zajíček! Právě tak jako tehdy Payne a Clay. Jak vidíte, četl jsem vše a všechno si dobře pamatuji, dokonce i zajíčka a holuby, které nikdo nemohl jíst. Můžete nám prokázat malou službu?“

„Jakou?“

„Ukažte nám jeviště dvou výjevů z minulosti této hory, dvě nejdůležitější místa pro nás. Víte, která myslím?“

„Vím! Chcete, abych skočil na koně a doprovodil vás, ukázal vám vše, co se tehdy stalo: jak byli Inču-čuna a Nšo-či zastřeleni, jak mně tehdy váš otec vytrhl z rukou závěť.“

„Ano, to míním.“

„Chci to stejně učinit, abych vše ukázal své ženě. Chcete-li nás doprovodit, nemám nic proti tomu. Mr Holbers tady zůstane na stráži.“

„Velmi rád!“ přisvědčil starý. „Nemám nejmenší chuť běhat po stopě starých krvavých událostí na Západě.“

Pitt by se byl jistě vyjádřil ještě tvrději, neboť nemohl bratry ani cítit, a zvláště Zebulona přímo nenáviděl, avšak spokojil se jen tímto naznačením. My ostatní jsme mohli hned nasednout, neboť koně dosud byli neodsedláni. Jeli jsme kousek zpět, a pak již až k prameni, u něhož jsem tehdy tábořil s Vinnetouem, Inču-čunou, Nšo-či, Samem Hawkensem, Dickem Stonem, Willem Parkerem a třiceti Apači (Viz Vinnetou – Indiánské léto). Odtud jsme sledovali cestu, kterou jsem pak zčásti šel a zčásti utíkal, až padly rány, jimiž byli otec a dcera usmrceni. Tak nabyli oba bratři i má žena jasné představy o celé události. Pak jsme se vrátili k našemu tábořišti, kde jsem na místě samém mohl vypravovat a vysvětlit, jak se odehrála loupež závěti.

Hariman nepromluvil za celou dobu jízdy a mého vypravování ani slovo, nepohlédl na mne ani jedenkrát. Bylo mně ho líto. Jeho tvář byla zardělá, často si utíral pot z čela. Zcela jinak se tvářil jeho bratr. Jeho klid by snad i dobrý znalec lidí pokládal za opravdový, avšak oči neměl ve své moci! Prozrazovaly všechno, co se v něm dělo. Zuřil nad tím, že skutky jeho otce se nezdařily tak, jak to bylo jeho úmyslem. Nenáviděl mne snad ještě žhavěji, než mne nenáviděl on. Tento Santerův syn byl schopen každého zločinu, snad i vraždy, aby mne odstranil. A přece jsem se ho nemusel obávat, protože mne měl vydat Kiktahan šonkovi živého a zdravého.

Nyní Zebulon zpozoroval malou prohlubeň u náčelníkova hrobu. Prohlížel ji chvíli a otázal se pak:

„Zde jste asi tehdy kopal?“

„Ano,“ přisvědčil jsem.

„Tady byla závěť?“

„Ano. A nejen závěť.“

„Co ještě?“

„To nevím! Avšak dozvím se to. Půjčíte nám své nástroje?“

„K čemu?“

„Chceme kopat ještě jednou.“

„Domníváte se, že se tehdy všechno nevybralo?“

„Myslím, že ne.“

Jeho oči zářily, a jeho hlas zněl rozčilením až chraplavě, když zvolal:

„A já vám mám k tomu půjčit nástroje? Ani mne nenapadne! Budeme kopat sami, můj bratr a já!“

A již běžel k místu, kde ležely jejich motyky, zvedl je, vrátil se, podal jednu bratrovi a vyzval ho:

„Vstaň a nekňuč jako baba! Slyšíš: hnízdo není ještě zcela vybráno. Snad se ještě něco najde! Vstaň, musíme kopat, kopat!“

Hariman však opět usedl a sklonil hlavu. Odmítl chopit se rýče a řekl:

„Nech mne! Nechci s tím nic mít! Nehnu ani rukou. Budiž prokleto všechno zlato i tvá vášeň urvat je jiným! Zahyneš – tak jako otec!“

„Ty nechceš?“

„Ne! Nechci! Mám dost!“

„Zbabělce! Proklatý hlupáku!“ zasyčel Zebulon.

Hariman se pojednou vztyčil jako blesk, přiskočil k bratrovi a zlostně zvolal:

„Kdo je zbabělec? Ty nebo já? Já mám odvahu bojovat, ty ji však nemáš! Já chci být volný, chci se zbavit ďábla, který nás svedl a ještě dnes námi vládne. On ti říká, abys ho poslouchal nebo zahynul. On chce od tebe zločin a pomstu za otce. Mlč! Tobě se nedostává zmužilosti, ty se bojíš bojovat proti kletbě; ty volíš zločin. Já však volím – smrt! Tak co – kdo je zbabělý? Ty nebo já?“

„Nevolím zločin, volím zlato! Nepomůžeš-li mi, vezmu si je sám!“

Odhodil jeden rýč a druhým začal horečně kopat. Hariman zvolna usedl. Přistoupil Dick, vzal rýč ležící na zemi a řekl Zebulonovi:

„Pomohu vám, chcete-li. Dva budeme dříve hotovi než jeden.“

Zebulon zvedl hlavu a vykřikl jako divoch:

„Pryč s vámi! Nepleťte se mi do toho! Nestrpím zde nikoho, rozumíte?“

„Strpíte-li nebo ne, to je konečně jedno, ale vnucovat se vám nebudu.“

Odhodil rýč. Zebulon pracoval dál sám, horečně, jako by ztratil rozum.

Rýč se kmital nahoru a dolů tak rychle, jako by šlo o život a věčnou blaženost. Jáma byla hlubší a hlubší. Kopající do ní strnule pohlížel, nepodíval se ani napravo, ani nalevo, pot se mu lil z čela a jeho praménky stékaly muži po tváři.

„Je šílený – zbláznil se,“ šeptala mně žena. „Co z toho bude?“

„Nic nebezpečného pro nás,“ odpověděl jsem stejně tiše.

„A nalezne-li něco – co pak?“

„Nebude-li to zlato, odhodí to.“

„A neodhodí-li? Pak dojde mezi námi k boji!“

„Ne! Neměj starost. Zde jde o – – –“

„Pozor!“ přerušila mne. „Co to bylo?“

Zebulon v té chvíli vykřikl, jásavě a mocně, a zdvojnásobil úsilí. Hlína z jámy jen lítala. Přistoupil jsem k němu, abych pohlédl dolů.

„Pryč, pryč!“ zařval na mne.

„Chci se jen podívat!“ řekl jsem klidně.

„Pryč odtud, nebo vás udeřím!“

Přitom zvedl rýč a hrozivě na mne pohlížel.

Hovořil jsem dál uklidňujícím tónem:

„Nedovolíte, abych se dozvěděl, proč jste křičel?“

„To vám mohu říci: narazil jsem na zlato!“

„Skutečně?“

„Ano, na něco tvrdého. Díra je příliš úzká. Musím ji rozšířit. Udělám to sám, já sám! Kdo ke mně přijde, toho srazím k zemi, ať je to kdokoliv!“

Sklonil se a pracoval dál; já jsem se vrátil na své místo.

„Vidíš, že mám pravdu?“ řekla mi žena znovu. „Chtěl tě ubít!“

„Ale neudělá to. Nekomplikuj, prosím, celou věc zbytečným strachem. Nemáš naprosto žádný důvod k znepokojení.“

Poněkud se uklidnila, ačkoliv dojem, kterým na diváka působil Zebulon, k tomu nedával mnoho důvodů. Chvílemi si stíral pot, ale pak toho zanechal. Teď se mu řinuly velké a těžké krůpěje po tváři; zdálo se, že je v obličeji zduřelý; oči mu vystupovaly z důlků. Vzdychal a sténal při každém úderu motyky. Ochaboval. Tu a tam musel ustat v práci, aby načerpal dech. Jeho ruce se roztřásly, pohyby se stávaly nejistými. Byl to ošklivý pohled. Ten muž se podobal démonu, na něhož pohlédnout je očím smrtelníka nesnesitelné.

Náhle znovu radostně vykřikl – a ještě jednou!

„Otče, otče, jsi zde! Ty mi pomáháš! Vím to, cítím to!“

S výrazem divoké radosti obrátil svou rozšklebenou tvář k nám a hrozil:

„Nikdo ke mně nesmíte, rozumíte? Kdo se odváží dotknout se mých pokladů, toho zabiju!“

Otvor se rozšířil a prohloubil. Zebulon vstoupil dovnitř až po pás. Sehnul se a něco pozvedl. Položil to na pokraj jámy a viděli jsme, že je to hliněná nádoba. Pak další, a ještě jednu. Okamžik hmatal ještě hlouběji, vystoupil ven, dlouze si oddechl a řekl:

„To je všechno. Nic víc tam není.“

Hariman seděl dosud k němu zády. Teď se otočil a spatřil nádobu, vstal a blížil se k svému bratrovi.

„Aha! Teď jdeš,“ posmíval se mu Zebulon. „Ale nemysli si, že něco dostaneš! To všechno je moje, jen moje!“

„Nic není tvoje!“ odpověděl nevrle Hariman.

„Čí tedy?“

„Je to majetek Mr Burtona. Vinnetou to zahrabal pro něho.“

„Důkazy, důkazy!“ vykřikl Zebulon. „Mr Burton odtud odnesl před třiceti lety, co mu patřilo. Vzal si závěť a ostatní nechal ležet. Dnes jsem to našel já! Je to nález jako každý jiný! Podle zákona prérie patří mně!“

„Mýlíš se,“ odporoval Hariman. „Co tys věděl o pokladu? Mr Burton toto místo znal. Chtěl zde kopat. Žádal od nás nástroje. Tys mu půjčil nejen rýč, nýbrž i ruce. Kopal jsi pro něho. Tak je to; tak se věc má a nikdo to nemůže změnit.“

„Tak?“ zasyčel Zebulon. „To říkáš ty, můj bratr! Odkud víš, že jsem kopal pro něho? Slyšel jsi to ode mne? Ne. A od něho? Také ne. On se klidně díval, když jsem pracoval, a neřekl, že má nějaký nárok na to, co najdu. A když přišel k jámě, aby pohlédl dolů, a já ho zahnal, uposlechl; odešel, aniž prohlásil nejmenší nárok na to, co je v jámě. Rozumíš? Tyto nádoby s poklady jsou mým vlastnictvím. A chci vidět toho, kdo má odvahu se mnou o ně bojovat! Teď mi pomoz! Chci je otevřít!“

Žena na mne ustaraně a tázavě pohlédla. Odpověděl jsem tiše:

„Vyčkejme! Zlato tam určitě není.“

„Snad přece.“

„Ne. Na zlato jsou ty nádoby příliš lehké. Jen trpělivost!“

Byly to čtvercovité hliněné nádoby modrošedé barvy, vyzdobené indiánskými ornamenty. Poznal jsem hned, že to je pálená hlína z vesnic kmene Moquiů nebo Zuňiů. Skládaly se z horního a dolního dílu, první byl nasazen na druhý a spojovací čára byla pokryta tmelem, aby dovnitř nevnikla vlhkost. Kromě toho byly nádoby staženy silnými lýkovými provazci silně naolejovanými. Už z toho důvodu jsem předpokládal, že uvnitř není kov, nýbrž předmět, který musel být chráněn před vlhkem.

„Pojď a pomoz mi!“ vyzýval Zebulon znovu bratra. „Ale měj se na pozoru, abychom nic nerozbili!“

Usedli spolu k nádobám a začali odstraňovat provazce. Hariman to činil klidně a rozvážně, Zebulon kvapně a netrpělivě. Dříve se mu třásly paže, nyní se mu chvěly ruce a prsty.

„Proklaté uzly!“ zuřil. „Jak to jde pomalu! Rychleji, rychleji! Ale neroztrhej nic! Nádoba nesmí puknout, nesmí se rozbít.“

Když byly šňůry odstraněny z prvních dvou nádob, chystali se k tomu, aby odstranili zatvrdlý tmel. To byla práce velmi obtížná, neboť tmel se postupem doby proměnil v kámen. Při tom mluvil Zebulon neustále k bratrovi o stříbře, zlatu, perlách, o starých mexických, toltéckých, aztéckých a dokonce i o staroperuánských báječných skvostech. Maloval si nejdrahocennější, nejbohatší nález, jaký jen může být. Jeho řeč se pomalu zvrhávala v pomatené žvanění, jaké je možno snad slyšet jen v blázinci. V práci však oba bratři postupovali stejně. Když byl hotov jeden, byl hotov i druhý. Každý nyní mohl otevřít svou nádobu, neučinili to však. Napětí bylo příliš veliké; oba nabrali dech.

„Nu tak – hádej, co je uvnitř!“ zvolal Zebulon, a jeho tvář byla téměř strhána křečovitým napětím. „Zlato? Kameny?“

„Nehádám,“ odpověděl Hariman. „Otevřme to!“

„Dobře! Počítám! Jeden… dva… tři!“

Obě víka současně spadla. Každý pohlédl do své nádoby. Sáhli dovnitř, aby vyňali obsah, oba však mlčeli. Ani nejmenší výkřik překvapení, radosti nebo dokonce jásotu nezazněl. Prohlíželi, co drželi v rukou.

„Kožený balíček!“ řekl konečně Zebulon.

„Hm, kožený balíček,“ souhlasil Hariman.

„Je uvnitř zlato, co myslíš?“

„Na to je příliš lehký.“

„Tak diamanty! Kameny?“

„I na to je příliš lehký.“

„Tedy bankovky!“

Jeho oči se opět zaleskly. Tři takové balíčky bankovek. Jaké jmění v nich mohlo být!

„Honem! Rozřežme je! Rychle!“ zvolal.

Řemeny byly rozřezány a kůže rozloženy.

„Knihy!“ řekl Hariman.

„Knihy! U čerta! Knihy!“ zařval Zebulon. „Co s takovým krámem!“ a odhodil je od sebe.

„Ale jaké knihy?“ varoval ho Hariman. „Podívej se napřed! I v knihách mohou být peníze!“

Zebulon se opět chopil odhozeného balíčku, aby jej prozkoumal, odhodil jej však hned nato ještě dál, než předtím.

„Popsané stránky, samé popsané stránky!“ zuřil. „Nadpisy s milovaným jménem Vinnetoua!“ dodal jízlivě.

„Tady rovněž,“ řekl Hariman, který svůj balík také podrobil prohlídce.

„Pryč s tím! Pryč! A ten poslední hrnec sem! Snad alespoň ten obsahuje něco lepšího!“

Možno si představit, že jsem celou tu scénu nesledoval tak lhostejně, jak jsem se tvářil. Každý ten jednotlivý list nebo lísteček, každý kousek té kůže mi byl posvátný. Nechal jsem zatím oba bratry jednat jak chtěli jen proto, abych podle možnosti zabránil nemilému výstupu. Avšak poškodit nebo zkazit nesměli nic, na to jsem dohlížel. Nyní, když se chopili poslední nádoby, nešlo otevírání netrpělivému Zebulonovi dost rychle. Trhal šněrování kvapem a při tom zvolal:

„K ďasu, nemohu si s tím tak hrát! Rozbijme to a uvidíme hned, co je uvnitř!“

Přikročil jsem k němu, se slovy:

„Rozbíjet se tu nebude nic, pane Entersi! Tyto nádoby obsahují závěť velikého a šlechetného náčelníka Apačů. Mají pro mne větší cenu než zlato nebo drahé kameny, a proto nestrpím, aby se zničily!“

Zebulon postavil nádobu, kterou držel v ruce, zvedl rýč, pohlédl na mne hrozivě a zvolal:

„A když ji přece rozbiji, co pak?“

„Pshaw! Nerozbijete ji!“

„Proč?“

„Protože vás srazím k zemi dříve, než se jí dotknete.“

„Ah! Opravdu? Zkuste to! Zapamatujte si však dříve, co vám řeknu: vidíte v mé ruce rýč? Tím nyní rozbiji nádobu, a pak, jakmile uděláte nejmenší pohyb proti mně, rozbiji vám hlavu! Teď si dělejte, co chcete!“

Zvedl motyku, aby uskutečnil svou hrozbu, a já již zaťal pěst, abych ho udeřil; tu se do věci vmísil Hariman:

„Zbláznil ses? Pryč s tím rýčem!“

Zebulon na něho vytřeštil oči, jako by se právě probudil z těžkého snu a nechápal svět okolo sebe. Přece však položil rýč na zem. Rty se mu třásly.

„Proč mi vpadáš do zad?“ zamumlal. „Nechápeš, ty ztřeštěnce, že je nutno hájit otcovo dědictví?“

Hariman na něj podivně hleděl.

„Dědictví po otci?“ opakoval po bratrovi. „Dobře jsi to řekl. A víš, co nám odkázal?“

„Právo na zlato!“ řekl Zebulon vzdorovitě.

Hariman se trpce zasmál.

„Zlato, zlato, pořád jen zlato!“ zvolal zuřivě. „Věř, že tady nenajdeme ani špetku zlata. Naše dědictví po otci je zcela jiné: je to prokletý pud vraždit, ničit, zabíjet, rozbíjet. Sebe i jiné! Cizí i vlastní štěstí! Všechno – všechno!“

Zebulon už nic neříkal. Díval se na bratra jako pominutý. Tu mu položila má žena ruku na rameno.

„Váš bratr měl pravdu,“ řekla. „Mírněte se! Je to k vašemu dobru.“

Škubl sebou a odstoupil.

„Nechte mne!“ řekl, ale znělo to spíš prosebně než zlostně. Zdálo se, že ho ovládá jakási bázeň. „Nedívejte se na mne! Nesnesu pohled vašich očí.“

Potom se zdálo, že se již nemůže udržet na nohou. Těžce poklesl na zem, hleděl tupě před sebe. Moje žena usedla vedle něho a vlídně na něj mluvila:

„Už se na vás nedívám, když vás to obtěžuje. Ale mluvit s vámi snad smím? Ano? Dobře! Chci jen vaše dobro. Vezměte zase tu nádobu a opatrně ji otevřte!“

Pomalu sáhl po nádobě, ale opět se zarazil. Zdálo se, jako by poslouchal jakési hlasy svého nitra. Konečně řekl Harimanovi:

„Začněme! Ale pozor, ať se nic nerozbije! Rozumíš?“

Pokračoval pak, jako by se nebylo nic stalo, v přerušené práci. Rozplétal provazy pečlivě a rozvážně, že jsem se až v duchu divil. Má žena se usmívala. Zebulon sice ponenáhlu opět upadl do spěchu, krotil jej však. Podařilo se mu ovládnout se aspoň do chvíle, než hliněnou nádobu otevřel. Pak hluboce vydechl a zvolal:

„Promiňte, Mrs Burtonová! Jsou-li to zase jen knihy, ať jsou vaše! Bude-li to však zlato nebo peníze, nevydám to! Za žádnou cenu! Podívám se na to!“

„Ano,“ přikývla.

Otevřel nádobu a pohlédl dovnitř.

„Zase kožený balík,“ zasténal. Vytáhl jej, otevřel a prohledal.

„Popsané listy, nic víc. Bída je to, holá bída.“

Jeho bratr mlčel a hrál si bezmyšlenkovitě s rozříznutými šňůrami, maje při tom úplně strnulý a bezduchý obličej. Bylo těžko říci, je-li zklamaný či lhostejný.

Zebulon zjevně nemohl tuto strnulost a ticho snést. Uchopil bratra za ramena a zatřásl jím:

„Ty! Otevři přece ústa!“

„Proč?“

„Řekni něco, cokoliv! Neseď tu tak tupě, jako živé svědectví, že nám zas někdo vypálil rybník! Vždyť to je k zbláznění! Čert by člověka vzal!“

Vyskočil, pobíhal sem tam a házel rukama kolem sebe. Mezitím jsme sebrali a uložili sešity, které tak bezohledně rozházel kolem sebe. Poté Zebulon přišel k nám, usedl, vložil tvář do obou rukou a rozplakal se. Jeho hruď se křečovitě dmula. My ostatní jsme zachovali ticho.

Po nějaké chvíli prudkým trhnutím Zebulon vstal, rozhlédl se, jako by se probudil ze sna, a zvolal zuřivě:

„Jak jsem to řekl? Co jsem žvanil? Že je zde on, náš otec? Bláznivý chlap jsem! Z toho starého lumpa už dávno nezbyla ani nit, ani prášek! Jen hanbu nám zanechal, hanbu! A pud činit zlo jsme také po něm zdědili, pud k vraždění a k sebevraždě. To je všechno, zač mu můžeme děkovat, hahaha! A to prý byl otec! Fuj!“

Odvrátil se od nás, aby odešel. Ale po několika krocích se zastavil a řekl mé ženě:

„Mrs Burtonová, zříkám se těch škrábanic, nechci je. Daruji vám je, slyšíte, daruji je vám a nikomu jinému. Jsou vaším vlastnictvím a dělejte si s nimi, co chcete.“

Pak šel k lesu, za jehož stromy zmizel.

„Bláhový člověk!“ zamumlal jeho bratr pohlížeje za ním.

Má žena měla teď vlastně připravovat jídlo, avšak neučinila tak. Chtěla nejdříve vědět, jaký poklad zde byl vykopán. Já požádal především Dicka, aby kopal ještě jednou hlouběji, abychom se přesvědčili, zda snad ještě něco nezůstalo v zemi. Pitt Holbers mu pomáhal a kopali asi ještě o dvě stopy hlouběji. Nenašli však nic a zasypali pak opět jámu. Zatím jsem prohlížel obsah všech tří nádob.

Byly to vesměs vázané sešity, rukopisy, psané Vinnetouovou vlastní rukou, mně dobře známou. Lze si představit, jaký dojem na mne učinily tyto, ne sice krasopisné, avšak rázovité lany. Písmena měla až úzkostlivě stejnou polohu a délku. Písmo bylo jasné a harmonické, jako pisatelova duše sama. Vinnetou vlastně nepsal, nýbrž kreslil, maloval. Ani jediná skvrna, ani jediná stopy nečistoty nebyla na papíru. A nebylo zde jen dvacet, třicet listů, nýbrž mnohem, mnohem více. Kde je Vinnetou psal? Z nápisů na jednotlivých složkách to bylo zřejmé. Četl jsem: „Psáno na Nugget-tsilu.“ – „Psáno U hrobu mého otce.“ – „Psáno u hrobu Klekí-petry.“ – „Psáno u Tatellah sataha.“ – „Psáno mým rudým bratrům.“ – „Psáno mým bílým bratrům.“ – „Psáno všem lidem celého světa.“

Mnohé sešity však neměly nadpis. Jazyk, jakým Vinnetou psal, byla angličtina. Kde mu chyběl správný, přiléhavý výraz, byl nahrazen indiánským slovem. Na konci poslední části byl podrobný obsah, a připojen dopis psaný pro mne. Dopis zněl takto:

Můj milý, dobrý bratře!

Prosím velkého, dobrého Mannitoua, aby tě přivedl a umožnil ti nalézt tyto knihy. Nenajdeš-li je, při prvním kopání, pak nenastal ještě čas, aby se dostaly do Tvých rukou. Ale ani potom neustanu volat, abys později pro ně přišel. Neboť jsou jen pro Tebe.

Svůj pravý a jediný odkaz jsem neuložil u Tatellah sataha, protože on tě nemá rád. A také jiným jsem své knihy nesvěřil, protože Všemohoucímu a Vševědoucímu Otci světů důvěřuji více než lidem. Zakopávám je raději hluboko do země. Nad ně položím druhou závěť, aby tuto pravou skryla a chránila. Také tobě povím jen o prvé, aby pravá zůstala skryta v zemi, dokud nepřijde čas. Ale Tatellah satahovi jsem o ní řekl, aby nepřišla nazmar, kdybys ji ty nikdy nevykopal.

A nyní připrav své srdce a svou duši, a poslouchej, co ti pravím já, mrtvý a přece žijící.

Jsem tvůj bratr. Chci jím být navždy, i pak, až přes prérii ke kmeni Apačů poletí zvěst, že Vinnetou je mrtev! Tys mne naučil věřit, že smrt je jen pozemskou lží. Chtěl bych Ti dokázat pravdivost tohoto svého daru. I tehdy, až o mně budou říkat, že jsem mrtev, chci své ruce rozepnout k ochraně nad Tebou tak, jak jsem to činil zaživa. Chci Tě chránit, můj příteli, můj milý, dobrý bratře!

Veliký Mannitou nás k sobě přivedl. Nejsme dva, nýbrž jen jeden a jediný. A zůstaneme jím. Není na světě moci, která by nás rozloučila, a ani propast hrobu nám nebude překážkou. Jeho hloubku přeskočím touto závětí, v ní k Tobě znovu přijdu a zůstanu pak u Tebe navždy.

Byl jsi vždy mým strážcem, jako já byl Tvým. Byl jsi mi dražší než všichni, které jsem miloval. Dal jsi mi mnoho. Přinesl jsi mi poklady ducha i duše, a já se snažil je podržet. Vděčím Ti za mnoho a jsem tomu rád, neboť tento můj dluh mne netíží, nýbrž povznáší. Nemohly všechny bledé tváře přijít k nám tak, jak tys přišel ke mně – člověk k člověku? Pravím Ti, že všichni moji bratři by se byli stali jejich dlužníky, jako já jsem se stal Tvým dlužníkem. A vděčnost rudého plemene by byla stejně upřímná, jako Vinnetouova vděčnost k Tobě. A kde jsou vděčny miliony, tam se země stává rájem.

Ale tys učinil mnohem více než to. Ty ses neujal jen svého rudého přítele, nýbrž celého mého opovrženého a pronásledovaného národa, ačkoliv víš, že se Ti za to vysmívají a pohrdají Tebou. Neboj se však, Šarlí, budu s Tebou! Co nebudou věřit Tobě, který žiješ, to uvěří mně, mrtvému. A nechtějí-li rozumět tomu, co Ty píšeš, dej jim číst, co jsem napsal já. Jsem přesvědčen, že nejlepší Vinnetouův čin byl, když v tichých hodinách o samotě odložil pušku a chopil se pera. Ten čin byl opravdu nesnadný, bojovat perem, které se zdráhalo mně poslouchat, rudokožce, a přece to byl čin lehký srdcem, jehož pozdrav zanechávám lidskému pokolení.

Vinnetou bude i po smrti u Tebe, protože má láska je živá. Bude pro Tebe bojovat, protože boj bude veden za něho a za jeho národ. Povznesl jsem se k Tobě, jsem Tvým strážcem; – prosím, neodháněj mne! Pak i můj národ se zvedne a všechna utrpení budou smazána; ne-li z listu dějin, tedy aspoň před tváří Mannitoua, jenž soudí dobrotivě.

Víš, že jsem u Tebe, když Tvé oči čtou tyto řádky, ne jako ‚duch‘, nýbrž jako věrný tep Tvé krve, jenž se srdcem tvým bije jako jedna mysl a jedno srdce, jak jsme si tenkrát slíbili u hrobu Bílého otce. Kéž by tento bratrský list pronikl veškerým lidstvem!

Doufám snad v příliš mnoho, když jsem toto napsal? Buď‘ zdráv! Co bys mohl ode mne ještě slyšet, najdeš v těchto listech. Přinesl jsem je na Nugget-tsil. Jáma je otevřena, aby je pro Tebe přijala, a já jsem tu sám! Jak jsem tě miloval, Šarlí, jak Tě dosud miluji! Tys mi byl duchem i duší, srdcem i vůlí. Čím jsem Tobě, tím jsem se stal Tebou. Je tolik jiných, kteří by se tím mohli stát pro Vás – – pro Vás!

Vinnetou

Má žena seděla těsně vedle mne, a já jí zpola nahlas dopis předčítal. Když jsem dočetl, neřekla slovo, ale objala mne, opřela hlavu o mé rameno a rozplakala se. Já jsem mlčel. Tak jsme dlouho seděli. Pak jsme složili rukopisy do nádob a uložili je do stanu. Dopis jsem ponechal u sebe.

„Ukážeš jej Mladému Orlovi?“ ptala se mne žena.

„Ano,“ odpověděl jsem. „Právě jsem na to také myslel.“

Šli jsme k němu. Zdálo se, že mladý Indián se o nás vůbec nestará. Když jsem mu však podal dopis a stručně vysvětlil historii nálezu, vyjasnila se jeho tvář. Vyskočil a řekl:

„Děkuji vám, Mr Burtone. Vím, co znamená dostat do rukou takový dopis, a z ruky, jako je vaše.“

„Ukazuji vám jej úmyslně,“ odvětil jsem. „Svěřuji Vinnetouovu závěť vaší zvláštní ochraně, neboť nemohu být stále u stanu. Buďte na stráži, prosím, kdykoliv se vzdálím. Půjdu se nyní podívat, kde je Zebulon Enters.“

„A já se zatím postarám o jídlo,“ řekla má žena. „Připravím, jak jsi slíbil, medvědí tlapky. Myslím, že Mr Hammerdull mi pomůže.“

Nešel jsem hledat Zebulona z pouhé starostlivosti o naši bezpečnost, nýbrž pudil mne k tomu i soucit. Nechtěl jsem ho nechat dlouho o samotě. Bylo třeba i jeho zachránit, když jeho bratr byl již téměř zachráněn.

Šel jsem po stopách. Vedly do lesa, ne však přímo jako stopy člověka, který ví, kam jde, nýbrž klikatily se vpravo, vlevo, vpřed a zase vzad, jako by lesem kráčel šílenec. Občas se zastavoval, otáčel se a zase zarážel, jako by ho ohrožovaly neviditelné bytosti – jeho myšlenky.

Tyto okliky a tato pozorování mne zdržovaly. Postupoval jsem zvolna. Konečně jsem ho uslyšel; hlasitě mluvil a mohl jsem tedy jít po hlase. Stál u vysokého buku, opřen o jeho kmen; kolem bylo husté křoví, které mne krylo. Hovořil, jako by měl před sebou živé postavy. Rozmachoval se rukama a přikyvoval. Zaslechl jsem toto:

„Jste všichni mrtví, všichni! Jen dva zde zůstali, a to jsme my! Musíme i my zmizet? Hariman chce zemřít, já však chci žít. Chci splnit otcovu vůli, aby i mne, posledního, nezavraždil. Chci Old Shatterhanda vydat na smrt, chci to udělat a musím to udělat. Chci nepřítele svého otce zničit, abych sám mohl žít. Ale copak mohu – – – copak mohu –?“

Otáčel při tom hlavou, jako by mluvil k posluchačům. Naslouchal, neodpoví-li někdo. Pak mluvil dál rozechvělým hlasem:

„Ta žena za to může! Žena s modrýma očima a dobrým srdcem. Ta se mi staví do cesty jako živoucí výstraha!“

Pak přiložil ruce k ústům a tajemně prohlásil:

„Má modré oči naší matky. Oči matčiny, které tolik plakaly, až spáleny hořem spáleny navždy uhasly. Viděli jste, jak se jí podobá? Jak se usmívá! Jak prosí! Jak odpouští! – – – Ha, mají se ty oči rozplývat v slzách – kvůli mně? Mají se proměnit v hněv a pomstu? Mohu to udělat kvůli jednomu – padouchovi!“

Sklonil hlavu jako by naslouchal odpovědi, a pak zvolal:

„Ne! Otec mne podvedl! Nebylo to zlato! Byly to popsané listy! Chce mne podvést i s Kiktahan šonkou? Když byl živý, podváděl kdekoho, teď je mrtev a přece může ještě podvádět. Ale on sám bude podveden, musí být podveden! Opravdu, mám chuť provést mu to, co provedl on mně. Podvést ho s Old Shatterhandem! Snad – snad! Skutečně, ano! Pro její oči! Pro její tvář. Chci –“

Zarazil se. Jeho bratr se náhle objevil před křovinami a zavolal na něj:

„Buď zticha, neprozřetelný! Tvoje řvaní tady o samotě nás může oba zničit!“

„Všichni tu byli!“ omlouval se Zebulon.

„Nesmysl! Nikdo tu nebyl, ale může sem přijít Old Shatterhand, kterému bys svou přednáškou všechno prozradil. Šel do lesa po tvých stopách. Znám zloducha, který tě nutí k hlasitým hovorům. Proto jsem šel za tebou, abych tě varoval. Nevěděl jsem, kde jsi, až jsem tě uslyšel křičet.“

„Kdybych nekřičel, nebyl bys mne našel.“

„Nech řečí a pojď. Budeme jíst. Dostaneš medvědí tlapu.“

Pospíšil jsem si, abych je nepozorovaně předešel, a podařilo se mi to. Když přišli k tábořišti, seděl jsem již u Mladého Orla, jako bych se byl už z lesa dávno vrátil.

Medvědí tlapky, připravené s jalovcovými kuličkami, houbami a špetkou pravého pelyňku, chutnaly všem, ačkoliv by byly lepší za dva, tři dny. Po jídle jsem jel s ženou k vyčnívajícímu stromu na výšině; chtěl jsem se rozhlédnout krajem.

Siouxské ženy, které chtěly jet na Nugget-tsil, zde měly být vlastně před námi, nebylo však po nich dosud ani stopy. Proto jsme se vyšplhali na výšinu, abychom pozorovali, nepřijíždějí-li buď ony, nebo někdo jiný.

Vzduch byl čistý, bylo vidět velmi daleko. Vylezl jsem na strom, pokud mne větve udržely, a dalekohledem jsem zkoumal daleký obzor. Skupina hor Nugget-tsilu ležela pode mnou. Za lesy se prostírala prérie, řídce porostlá křovím a stromy. Viděl jsem ji vlnit se do dálky na všechny strany. Po člověku nikde ani stopy. Pro dnešek bylo všechno v pořádku a vraceli jsme se klidně k táboru. Dojeli jsme tam, když se začalo stmívat.

Dick a Pitt zatím nasbírali suché větve a tolik dříví, že stačilo na celou noc. Uložili je před vchodem do stanu a tlustý Dick se uvolil, starat se celou noc, aby oheň neuhasí. Mladý Orel seděl poblíž.

Entersové pekli na našem ohni svého zajíce. Když byl upečen, nabídli nám kus. Pojedli jsme s nimi bez okolků. Zdálo se, že se jaksi změnili. Počínali si volněji a hovořili s námi sice skromně, ale tak, jako by se mezi námi nebylo nic rušivého přihodilo. Měli snad klidnější svědomí než dříve? Nebo byly teď jejich úmysly méně nepřátelské? Snad! Zebulon se aspoň tvářil, jako by na výjev při kopání „pokladu“ už dávno zapomněl.

KAPITOLA SEDMÁ Klan strážných andělů

Netřeba ani zdůrazňovat, že jsme hovořili jen o Vinnetouovi a jeho Apačích. Vyprávěl jsem několik příznačných událostí, které jsem s ním zažil. Hammerdull svým způsobem hovořil o tom, jak Vinnetoua poznal, a Holbers utrousil sem tam nějakou poznámku k věci. Mladý Orel líčil vliv, jaký měl náčelník na Indiány, zvláště na Apače a kmeny jim příbuzné. Entersové mlčky poslouchali, bylo však vidět, že jsou neobyčejně zaujati. Byl jsem tomu rád. Dozvěděli se asi od svého otce a od jiných našich nepřátel tolik hany o mně i Vinnetouovi, že nemohlo uškodit, dozvědí-li se dnes věci pravdivější. Mladý Orel vycítil, jaké mám úmysly s oběma bratry, a opatrně mne podporoval v úmyslu měnit nenápadně hněv a nenávist obou v city docela opačné.

Večeře naši rozmluvu nakrátko přerušila.

Po ní vyňali Dick a Pitt doutníky; nakoupili si jich dostatečnou zásobu v Trinidadu. Entersové sáhli po svých krátkých lulkách a pytlících s tabákem. Mladý Orel nekouřil. Řekl, že kouří jen při poradách z kalumetu. Já sám jsem kdysi kouříval velmi silně, to vědí mnozí lidé. Byl jsem nejnáruživějším ze všech kuřáků, které jsem kdy znal. Už jím nejsem. Asi před pěti lety mne má žena prosila, abych tolik nekouřil. Odložil jsem doutník, který jsem si zapaloval a řekl: „To byl poslední! Od této chvíle nebudu kouřit.“ A tak se stalo, že jsem dnes mohl říci s Mladým Orlem: „Kouřím jen při poradách z kalumetu.“ Při tom mne ovšem ani nenapadne, abych popíral povzbuzující účinek dobrého, rozumně užitého doutníku nebo dýmky, vím, že naše všední fantazie se povzbuzuje nejlépe v mráčcích modrého tabákového dýmu. Mladý Orel například teď nekouřil, ale jeho ruka si pohrávala s obláčky a kroužky dýmu, které unikaly z Dickových úst, který seděl vedle něho. Vdechoval vůni jeho doutníku a zdálo se, že při lom nabyl myšlenky a hovornost. Je jistě podivné, že prérijní Indián je zřídkakdy kuřákem ze zvyku, a přece, nebo právě proto, je přístupný jemnějším účinkům nikotinu. Indián kouří zpravidla jen v důležité a posvátné chvíli.

Mladý Orel měl bohatý duševní život, byl však dosud zamlklý a k hovoru se nikdy nedal strhnout. Teprve dnes pomalu a velmi opatrně rozvazoval. O sobě nemluvil, jen o Vinnetouovi – snad proto, že se mu ústa otevřela narkotickou vůní, kterou vdechoval. Má žena ovšem hned využila jeho nálady k otázce, která jí nedala klid od našeho odpočinku u jezera Kanubi. Apač právě hovořil o setkání s krásnou Aštou, když se ho otázala:

„Viděla jsem na jejím oděvu hvězdu a také vy ji máte. Co znamená? Co to je být Vinnetou nebo Vinneta? Je to snad tajemství?“

Přivřel na chvilku oči, pak je otevřel a odpověděl: „Není to tajemství. Každý to může vědět, ano, ať se to dozví celý svět, přejeme si to. Ale mám o tom hovořit zde a teď?“

Jeho pohled byl upřen k oběma bratřím. Porozuměl jsem mu a odpověděl:

„Proč ne? Myslím, že tu není překážka.“

Opět chvíli přemýšlel, když přivřel oči. Pak začal mluvit:

„Dobře! Chtěl bych k vám raději hovořit řečí Apačů, neboť v ní jsem se naučil všemu, co vám povím. Řeč bledých tváří vrhá stíny na postavy mého nitra.“

Otevřel opět oči a pokračoval:

„Daleko odtud je země, které se říká Džinnistan. Jen my, rudí obyvatelé Ameriky, ji známe. Běloši o ní asi nevědí.“

Jak velké bylo mé překvapení, když jsem slyšel z jeho úst to jméno! Má žena mne rychle uchopila za ruku, jako by potřebovala oporu, aby ho nepřerušila a neřekla mu, že se mýlí.

„Džinnistan? Je to apačské slovo?“ ptal jsem se.

„Ne. Pochází z řeči u nás neznámé. Před tisíci a tisíci lety byla prý Amerika spojena s Asií. Daleko na severu byl most pevniny, z níž dnes zbyly jen roztroušené ostrovy a ostrůvky. V oné době před tisíci lety přišli do Ameriky velicí a krásní lidé, obři tělem i duší. Přišli přes onu zemi na severu k našim předkům a přinesli jim pozdravy od královny své země, Marimeh.“

Marimeh – podobnost toho jména s Mara Durimeh, kterou moji věrní čtenáři nepochybně znají (O Mara Durimeh vypravuje Karel May v knihách „Divokým Kurdistánem“, „V říši stříbrného lva“, „V bažinách Ardistánu“ a „Na hoře Alláhově“), byla neobyčejná. Mladý Orel hovořil dále:

„Jejich poslové přinesli nádherné dary. Bylo jim zakázáno vzít za ně naše dary, protože dar, který se vrací, není darem, nýbrž výměnou. Vyslanci vyprávěli o Džinnistanu, zemi v jasných, slunečných horách, kde vládne ‚zákon dobrých strážců‘. Každý je tam dobrým strážcem druhému člověku, tak zní zákon. Kdo se odhodlá být jím vlastnímu nepříteli, je velkým hrdinou, neboť přemohl sám sebe. To se našim předkům zalíbilo, neboť byli dobří a šlechetní. Prosili vyslance kněžny Marimeh, aby jim pomohli zavést onen zákon v naší zemi. Svolili. Provedli, co naši od nich žádali, a zase odešli.“

„A přišli zase?“ ptala se žena.

„Ti ne, zato jiní. Vždy za jeden lidský věk přišli poslové, přinesli dary a ptali se, zda ‚zákon dobrých strážců‘ v naší zemi dosud platí. Tak uplynulo několik tisíc let. Na zemi přišlo nebe, ráj byl otevřen. Nebylo rozdílu mezi lidmi, protože každý člověk byl strážcem a přítelem svého bližního. Pak náhle poselství nepřišlo. Ani příští. Ani třetí nevkročilo již na půdu našeho národa. Ptali jsme se proč, a hle – most byl stržen! Mezi pevninou rudých mužů a Asií zbylo jen několik ostrovů, které byly oplachovány rozbouřenými vlnami.“

„Nemýlím-li se, jsou tam ještě dnes. Říká se jim Aleuty,“ prohodil Dick.

„Dobře se vyznáte v zeměpise, Mr Hammerdulle!“ pochválila má žena starého trappera.

„Zeměpis nebo dějepis, to je konečně jedno, ale patří to k oněm drobečkům, které mi ze školy zbyly v hlavě.“

„Uplynula staletí a poselství nepřicházela. Spojení dvou velkých zemí bylo přerušeno,“ pokračoval Apač.

„Copak se nemohli snažit obnovit je jinak?“ ptala se má žena.

Indián se smutně usmál.

„Rudí mužové se o to nepokusili,“ řekl. „Chtěli být šťastní a blažení, ale bez námahy a práce. Pokládali štěstí za své právo, a bojovat o ně se jim zdálo těžké. Mysleli, že je mohou mít laciněji. Netušili, že veliký moudrý Mannitou je zkoušel, že se měli chopit práce sami, když poselství z Džinnistanu nepřicházela. Rudý národ zapomínal. Neměli už slova díků za džinnistanský ‚zákon dobrých strážců‘, neměli ani vůli k vděčnosti pro Mannitoua a královnu Marimeh, za ráj, štěstí a blaženost. To byl veliký hřích rudých mužů, hřích našich otců, a my dodnes cítíme jeho následky!“

Zebulon tiše povzdechl:

„Ach, ti otcové – –“

„Mlč a nevyrušuj!“ řekl Hariman.

„Džinnistanskému zákonu chyběla občerstvující, omlazující síla, které se dřívějším pokolením dostávalo z vlasti zákona. Slábl a jeho účinky mizely. Nebe opustilo zemi. Ráj zmizel, láska umřela. Jediná veliká říše s jediným velikým zákonem se rozpadávala. Zákon, o který se opíralo veliké lidské plemeno, byl ztracen. Hroutil se zvolna, po staletí, ale jistě. Vládci se stali autokraty, ukrutnými a nemilosrdnými, z patriarchů se stali tyrani. A jako dříve platil jediný zákon lásky, tak zavládl teď jediný zákon násilí. Kdo dříve žehnal, nyní proklínal. Co se dříve stýkalo v dobrém, teď se sobě navzájem vyhýbalo. Zdálo se brzy, že jediná záchrana je v pevné a mocné ruce samovládce, v neúprosné přísnosti diktátora. Přišli utlačovatelé, karabáčníci a násilníci, vládli železnou pěstí, ale ne nadlouho. Tlak budí protitlak, útlakem roste vnitřní odpor, který vybuchuje a láme pouta. Ten tlak vzrůstal, až zesílil jako nesmírná vodní spousta, které hráz neodolá. Staletí tlaku začala dozrávat. Užiji podobenství, abych mohl vysvětlit ten postup: Hořejší jezero jako by se tlačilo do Michiganu, to do Hurónského jezera a toto opět do jezera Erie. Takovým tlakem se rozdrtí i skalní břehy. A rozdrtily se! Utvořila se Niagara. Nejdříve řeka, potom vodopád, strašlivý a nezadržitelný pád, který roztříštil rudé plemeno v atomy a tříští je dosud a dále je bude tříštit, nenajde-li se na jeho dně spásná myšlenka, která by uměla spojit všechny vlny, kapky a vodní páry v řeku a utvořit budoucí Ontario rudého plemene. To přirovnání asi neznáte a proto – – –“

„Známe je. Slyšeli jsme o něm,“ přerušila ho žena. „Vytvořilo se v nás skoro bez přispění jiných. Často jsme o něm hovořili i doma, za mořem, a zde také, u Niagary, s náčelníky Athabaskou a Algongkou –“

„S Athabaskou a Algongkou?“ zvolal Mladý Orel radostně překvapen.

„Ano.“

„S těmi dvěma?“

„Ovšem. Cestovali spolu.“

Ta zpráva vyrušila Apače z klidu. Jeho radost byla tak veliká, že si ani neuvědomil, že Indián se nemá dát uchvátit ani radostí, ani bolestí k hlasitým projevům.

„Byli tedy spolu!“ zvolal. „Jeden vykonal dalekou namáhavou cestu k druhému! Oba šli k Niagaře a pak – víte, kam šli potom?“

„Na Mount Vinnetou.“

„Opravdu? Víte to určitě, Mrs Burtonová?“

„Nepochybujte o tom!“ ujišťovala ho, a já to potvrdil. Tu mladý Indián zvedl ruce i oči k nebesům, jako by se modlil, a řekl hlasem, z něhož zněla upřímná radost:

„Na Mount Vinnetou! Je zachráněna – teď je zachráněna!“

„Kdo je zachráněn?“ ptala se Drahoušek tak zvědavě, že jsem se na ni musel zamračit.

Váhal s odpovědí, potom však přece promluvil, a zároveň se posadil:

„Veliká myšlenka, která se zvedá z hlubin vodopádu, je zachráněna. Byla stržena do zkázy, do víru Niagary, ale nebyla rozdrcena, ani rozemleta a zničena jako my, nýbrž právě tehdy, kdy se zdálo, že ji vody navždy zatopily, vynořila se čistá a jasná, zářící světlem, vynořila se z proudů naší národní Niagary, aby byla zachycena a přijata potomky těch, kteří kdysi nepokládali za hodné námahy přijmout ji, hosta z Džinnistanu, navždy.“

Mluvil vzrušeně, skoro prorocky; bylo vidět, že je stržen svou vidinou a citem, který uchvátil i moji ženu, která zvolala:

„Vím, co myslíte, Mladý Orle. Znám vaši velikou a spásnou myšlenku! Znám ji možná déle než vy! Míníte džinnistanský zákon; každý ať je strážným andělem bližního svého. Je tomu tak?“

Veliký údiv se mihl Indiánovou tváří. Zvolal: „Vy jste mi opravdu porozuměla, Mrs Burtonová! Jak je to možné?“

„Inu, i my ten zákon známe, jak jsem vám už řekla. A my také známe Džinnistan, známe i královnu Marimeh, ačkoliv jste tvrdil, že o ní vědí jen rudí mužové.“

Nevěděl, co by řekl, a zadíval se na mne tázavě.

„Je tomu tak,“ potvrdil jsem. „Známe i její pravé jméno. Jmenuje se Mara Durimeh, ne Marimeh. Pět slabik se stáhlo u vás ve tři.“

„Říkáte-li to, věřím rád. Tedy vy znáte královnu, znáte Džinnistan. Znáte i prostý a veliký zákon té země. Pak nám tedy můžete přispět více, než třeba Athabaska a Algongka. Vědí oba náčelníci, kdo jste?“

„Ne. Představili jsme se jim jako Burtonovi.“

„Budou překvapeni, až vás poznají! A jak se zaraduje a potěší Tatellah satah, až se dozví, že Old Shatterhand chce totéž, co on. Přál si, abyste přišel, a přece se vás bál, Mr Burtone!“

„Proč bál?“

„Tatellah satah vás má za povrchního člověka, který bude souhlasit s pomníkem, s chlubným dílem neprozíravých a povrchních lidí. Váš názor mnoho znamená, on to ví a víme to všichni. Budete-li souhlasit se staviteli pomníku, čeká nás zkáza místo vytouženého obrození. Duše našeho národa procitla. Protahuje se, pohybuje se, začíná myslet. Chce spojit všechny své členy v jeden celek, v jediné tělo. Všichni ‚Probouzející se Indiáni‘ jdou za jednotou, sjednocením všech kmenů. Hleďte však na Siouxy, Utahy, Kiowy a Komanče. Chápou se zbraní, ne však proti bělochům, nýbrž proti sobě, proti vlastnímu národu. Chtějí duši tohoto národa, sotvaže procitla, srazit zase k zemi a zničit ji nešvarem. Proč?“

Dříve než mohl sám odpovědět na svou otázku, učinila tak |a něho má žena:

„Protože Old Surehand, Apanačka, jejich synové a jejich přátelé urážejí národní cit těch kmenů, protože se chystají náčelníku Apačů prokázat bezpříkladnou poctu, která mu nepřísluší.“

Po těchto slovech se mladý Apač ulekaně podíval zprvu na ni, pak na mne. Zdálo se, že nevěří vlastním uším.

„Co to řekla Mrs Burtonová?“ ptal se. „Bezpříkladnou poctu, která mu nenáleží?“

„To jsem řekla!“

„A vy že milujete Vinnetoua, Mrs Burtonová? Vy že si ho vážíte?“

Apač náhle zvážněl. Jeho obličej nabyl vzezření mramorové sochy, tutéž vážnost však bylo vidět i na mé ženě. Odpověděla:

„Miluji ho a vážím si ho tak, jako nikoho z lidí, kromě svého muže.“

„A přece mluvíte o přehnané úctě?“

Vstal, a má žena také. Asi pocítili, že nadešel velmi důležitý okamžik. Také já jsem vstal, cítil jsem však ještě více než pouhou „důležitost“ okamžiku. Bylo mi, jako by se mělo již teď rozhodnout něco, na čem bude záviset mnohá událost příštích dnů. Byl jsem třikrát starší než mladý Indián, ale neměl jsem se za třikrát chytřejšího. Pro mne se v něm nezosobňovalo jen hnutí, které se tehdy rodilo a které bylo označováno jako hnutí „Probouzejících se Indiánů“, nýbrž i osud a budoucnost indiánského národa. Za čtyři léta dosáhl tento mladý muž u bělochů, jak se mi zdálo, velikých úspěchů. Znal Athabasku i Algongku, dopisoval si se slavným Wakonem. Byl žákem a snad i miláčkem Tatellah sataha, tedy Vinnetouovým nástupcem u největšího ze všech rudých medicinmanů. Nemohl a nesměl jsem se nad něho vyvyšovat. Duševně mi byl úplně roven, ačkoliv byl mladý. Proto jsem se ujal slova sám.

„Právě proto, že miluji Vinnetoua, svého přítele a kdysi nejvyššího náčelníka Apačů, nemohu dovolit, aby ho pro budoucnost zkreslili, snad i znetvořili. Ať se staví pomník sebevyšší, Vinnetou bude ještě výš! Ať se namaluje obraz sebekrásnější, on sám bude přece ještě krásnější! Kdo staví hmotný, viditelný pomník Vinnetouovi, nepovznáší ho, naopak, nutí ho, aby sestoupil a snížil se k hmotě. Vinnetou nebyl ani učenec, ani umělec, ani vojevůdce, ani král. Neměl žádný úřad ani veřejného důstojenství, kromě své náčelnické hodnosti. Proč tedy pomník? A proč pomník zvláštní a nákladný, proč vůbec nápadný!? Pro Vinnetoua není hanbou, řeknu-li o něm, že nebyl učencem, ani umělcem, ani vojevůdcem, ani králem, protože byl daleko víc než to: byl ušlechtilým člověkem. Byl to první Indián, v němž se probudila duše rudého národa ze smrtelných mrákot, v němž se obrodila. Proto byl Vinnetou pro všechny, kdo na něj vzpomínají, jen duší. Bydlel v srdcích lidí, a ten útulek ať mu zůstane! Kdo myslí, že ho může vyrvat ze svého srdce a vtesat do kamene a pak na něj zapomenout, ten nemiluje Vinnetoua. Nechť raději žije ve mně, v nás, ve svém národu, v duši svého lidu, kterou přivedl k poznání a kterou chtěl dát vědomí, že národu zasvěcenému zkáze je veliký džinnistanský zákon jedinou cestou k záchraně. Vinnetou mohl také zahrát úlohu hrdiny a krvavého náčelníka. Zřekl se toho, protože poznal, že by to jen urychlilo zánik jeho národa. Nabádal k míru a rozséval jej všude, kam přišel. Byl přítelem každého, koho potkal, ať to byl přítel či nepřítel. Když se duše jeho plemene v něm obrodila a procitla v něm, musela si uvědomit, zákon dobrých strážců‘, zákon lásky, který v ní kdysi usnul a zapadl do neznáma. Vinnetou byl tedy potomek rudých mužů, k nimž naposledy přišli poslové královny Marimeh. Pochopili to jeho rudí bratři? Pochopili jste, že byste spěli do zkázy jen proto, že nechcete vyrůst z dětských mokasínů? Pochopili jste, že jste usnuli jako děti, abyste procitli jako muži po těžkých snech niagarského pádu? Pochopili jste, že jste ztraceni navěky, nebudete-li nyní muži? Víte, co to je být muži? Být národem, jenž sám zná své cíle, vidí své osudy a jde za nimi bez úchylky? Víte, jak musí být usmířeno a odčiněno to, že stovky malých indiánských národů a nárůdků, skupin a kmenů se po staletí vzájemně potíralo a ničilo? Jste si vědomi, že jste páchali na sobě sebevraždu? A že krvežíznivost bledých tváří a jejich touha po zlatě a zemi byla jen metlou v ruce velikého Mannitoua, jejíž rány vás měly probudit ze spánku? Že jste mohli napravit jen láskou, co jste zavinili nenávistí? Že ráj vašich předků byl ztracen, jakmile se rudý muž stal ďáblem svého bratra, místo jeho andělem? A že se onen ráj teprve pak vrátí, až se rudý muž bude snažit, aby svému bratru byl dobrým a věrným strážcem, jako v době královny Marimeh?“

Byla to dlouhá řeč, kterou jsem pronesl, jako bych stál před zástupem posluchačů. Mladý Orel stál a díval se, jako by mi chtěl brát slova z úst. Viděl jsem, že je udiven; sotva jsem domluvil, ptal se:

„Nebyl jste nikdy, opravdu nikdy u Tatellah sataha?“

„Nikdy jsem u něho nebyl.“

„To je podivné! A od Vinnetoua to také nemůže být.“

„Co?“

„Myšlenky, které jste pronesl.“

„Každý člověk má svůj duševní svět. Já svůj nikomu neodňal. Otázky, které jsem pronesl, kladu já. Odpovězte na ně, chcete-li.“

„Rád odpovím. Ale ne slovem, nýbrž skutky. Ptal jste se, zdali jsme pochopili. Snad jsme nepochopili všechno, jistě však mnoho. Zde je důkaz.“

Ukázal na hvězdu s dvanácti paprsky na své hrudi a pokračoval:

„Mrs Burtonová by chtěla vědět, co tato hvězda znamená. Odpovídám: znamená, že jsme ochotni usmířit minulost. Že nechceme nenávidět, nýbrž milovat, že džinnistanský zákon má u nás znovu platit. Chceme se spojit, nikoli tříštit. Chceme se semknout tak těsně, že nebude moci a síly, která by se mohla vetřít mezi nás. Nemáme náčelníky, nemáme vůdce, jenž by nám to mohl rozkázat, ale rozhodli jsme se tak sami. Tatellah satah, ochránce Velké Medicíny, přišel na tu myšlenku. Byl jsem první, kterého pojmenoval Vinnetouem, brzy nás však bylo deset, dvacet – a teď je nás na tisíce dědiců a pokračovatelů.“

„Proč jste si dali právě Vinnetouovo jméno?“ ptala se má žena.

„Bylo snad jiné a lepší? Copak nebyl Vinnetou vzorem, jak máme plnit své lidské povinnosti? Neplnil je sám dobrovolně? A pak: nestala se jména Vinnetou a Old Shatterhand příslovečnými všem rudým mužům? Nebyla symbolem přátelství a lásky k lidem, ochoty pomoci potřebným a obětavosti za přítele až na smrt? Byli snad na celém Západě upřímnější a věrnější přátelé než ti dva? Co my jsme udělali, není nic zvláštního. Založili jsme jen nový klan, jakých je mezi rudými muži mnoho. Každý člen musí být strážcem jiného člena, po celý život až do smrti. Byli bychom mohli nazvat svůj klan ‚klanem strážců‘, ale dali jsme přednost Vinnetouovu jménu, protože je skromnější a protože tak zároveň uctíváme památku nejmilovanějšího náčelníka apačských kmenů všech dob. To nechť je jediný pomník, který Vinnetouovi postaví rudý národ, pomník, nad nějž není lepšího a opravdovějšího. Onen z kamene, obrovitý, shlížející z horské výšiny na zemi a lid, byl by lží, byl by zpupností. Ale Vinnetou nikdy nelhal, byl skromný. V tom ho musíme následovat. Pak se Vinnetou stane naší duší a bude stát výše, než nejvyšší štíty Skalistých hor. A bude větší, nesmírně větší, než socha, kterou mu teď chtějí postavit malincí lidé. Jsem šťasten, že Old Shatterhand smýšlí stejně jako já. U Tatellah sataha na Mount Vinnetou se dozvíte o našem klanu vše podrobněji.“

„Mohli bychom se o tom dozvědět něco již teď?“ ptala se má žena.

„Vracím se domů, a proto vám nemohu dát přesné zprávy. V cizině jsem neměl takové spojení s Vinnetouovou horou, abych znal všechno, co se tam zatím stalo.“

Entersové až dosud mlčeli a jediným slovem nezasáhli do hovoru. Teď však řekl Hariman:

„Povězte nám aspoň, zda mohou být běloši přijati za členy klanu?“

„Klan byl vlastně založen jen pro rudé muže. Ale bylo by proti jeho vůdčí myšlence, kdyby nepřijímal bělochy. Chceme, aby láska k bližnímu, po které toužíme, spojila celé lidstvo.“

„Mohl by nám někdo zakázat, kdybychom chtěli založit nový Vinnetouův klan?“

„Nikdo nemá právo to zakazovat, nevím však, jaký účel sledujete tou otázkou.“

„Dozvíte se to hned. Může si každý člen vybrat svobodně toho, koho chce chránit?“

„Nesmí. Musí ohlásit své přání a pak se mu podle možnosti vyhoví. Kdyby si každý mohl vybrat, bylo by mnoho chráněnců s několika strážci, a mnoho jiných, kteří by nebyli nikým chráněni. Ochraňovat toho, koho milujeme, není zásluhou. Ale být ochráncem nenáviděného nebo dokonce pronásledovaného člověka, to je těžká a příkrá cesta k pravé lidskosti.“

„A ví každý, kdo koho chrání?“

„Ne, to je tajemství klanu. Ani ochraňovaný nezná svého strážce.“

„Ani později?“

„Až po smrti strážce. Jejich jména se zapíší. Strážce nosí chráněncovo jméno na rubové straně hvězdy na prsou. Když zemře, odpárají hvězdu a dozví se, koho ochraňoval.“

„Well! Tak se to stane i se mnou!“

„S tebou?“ ptal se udiveně jeho bratr.

„Ano, se mnou,“ odpověděl Hariman určitě.

Zebulon se krátce zasmál a ptal se:

„Jsi snad také Vinnetou, dosud zakuklený?“

„Nejsem, ale budu jím!“

„K smíchu! Myslíš, že by tě přijali jako prvního bělocha?“

„Na to nemyslím. Ale přece budu Vinnetou. Líbí se mi ta myšlenka. A nemohu-li být rudým Vinnetouem, budu aspoň bílým!“

„Jak to uděláš?“

„Velmi prostě. Založím Klan bílých Vinnetouů.“

„Ztřeštěnče!“

Při tom pohrdavě mávl rukou. Hariman se tím však nedal mýlit.

„Směj se, chceš-li! Udělám to přece, ano, já to musím udělat! A ty budeš také členem klanu.“

„Já! Ani mne nenapadne!“

„Na tom, co ti napadne, nezáleží! Mne to také nenapadlo. Přijde to samo a pak musíš poslechnout. Krátce a dobře: zakládám klan pro bílé Vinnetouy. Snad jsem první, snad i poslední člen – to je mi lhostejné. Ale rád bych, aby aspoň ještě jeden člověk se stal členem, a tím jsi ty, Zebulone!“

„Se mnou nepočítej!“ bránil se jeho bratr.

„Počítám s tebou určitě, a uvidíš, že se jím staneš chtěj nechtěj! Mrs Burtonová, myslím, že máte jehlu a nit?“

„Ano,“ řekla.

„Prosím, půjčte mi je, hlavně dobrou černou nit a nůžky!“

„Půjčím,“ řekla a hned odešla do stanu.

„A vy, Mr Burtone, máte s sebou jistě i na cestách psací potřeby?“

„Nějaké to pisátko ovšem mám,“ řekl jsem.

„Půjčte mi je! Papír mám, tužku jsem ztratil.“

„Co chceš dělat?“ ptal se Zebulon.

„Napíši si jméno osoby, kterou budu chránit.“

„Holý nesmysl! Pověz mi aspoň, kdo bude tvou ochranou obšťastněn!“

„To nikomu neřeknu. A tobě už vůbec ne!“

Když má žena přinesla žádané věci, vystřihl Hariman z kůže zajíce dvanáctipaprskovou hvězdičku a ostrým nožem z ní oškrábal srst. Pak napsal velice pečlivě na kousek papíru nějaké jméno. Potom svlékl kabát a chystal se hvězdu přišít. Zebulon sledoval každý jeho pohyb. Oči mu neklidně plály, prozrazujíce více než obyčejný zájem. V tváři se mu střídaly posměch i zájem. Hariman neuměl šít a první stehy hned zase rozpáral. Stal se netrpělivým.

„Zdá se, jako by to nemělo být; ale přece to udělám!“ zlobil se.

Tu se má žena nabídla, že hvězdičku přišije. Svolil, podal jí kabát, jehlu, hvězdičku i složený papír se jménem a prosil zároveň, aby se nedívala, jaké jméno napsal. Přiložila papírek na označené místo kabátu a pečlivě na něj přišívala hvězdu. Na dvanáct paprsků bylo třeba mnoha stehů.

„Tak velkou práci bych si s tím nedal!“ řekl zamyšleně Hariman. A za chvilku dodal, mluvě spíše pro sebe: „Je to divné! Když jsem psal to jméno, bylo mi, jako bych podepisoval vlastní rozsudek smrti. A přece mi při tom bylo lehko a šťastně.“

Také Zebulon se díval, jak má žena šije, ale jeho pohledy visely spíš na její tváři, než na pracující ruce. Chvílemi přivíral oči, jako by ho bolely. A – – co to bylo? – – viděl jsem, že kapka spadla z jeho čela. Pak druhá a třetí. Potil se? Jeho ruce sebou škubaly, jako by chtěly sáhnout po zaječí kůži. Snad se v duchu bránil, ale pak vzal nůžky jako jeho bratr a vystřihl hvězdu s dvanácti paprsky. Viděl jsem, že to činí jaksi proti své vůli, skoro jako ve snu. Seškrabal pečlivě srst a podal hvězdu mé ženě.

„Prosím, Mrs Burtonová, nyní mně!“

„Přišít?“ ptala se.

„Ano. Lístek napíši hned.“

„Tak vidíš? Neřekl jsem ti to?“ zvolal Hariman.

„Mlč!“ obořil se na něho Zebulon. „Nedělám to proto, že ty to chceš, nýbrž proto, že to chci sám! Mohu také ochraňovat stejně dobře jako ty, rozumíš?“

„Koho?“ vyzvídal Hariman.

„To je zase moje tajemství! Tys mi jméno také neřekl!“

Chopil se pera a psal. Pouhé jméno, asi jen několik krátkých slabik mu nějak nechtělo z pera. Psal dlouho, několikrát přestal a zhluboka oddychoval. Konečně byl hotov, nechal písmo uschnout, složil papírek a podal jej mé ženě.

Nebylo to vlastně nic zvláštního, co oba udělali. Mnohý na mém místě by to pokládal za dětinství, za pouhou hříčku, za okamžitý nápad bez hlubšího smyslu. A přece jsem se nemohl smát těm dvěma mužům. Bylo mi, jako bych cítil, že nějaký vnitřní, neodolatelný tlak je donutil rozhodnout se tak rychle.

Když má žena došila, oblékli oba své kabáty. Dívali se na sebe vážně, skoro nepřátelsky, pak mírněji, a nakonec už docela vlídně. Hariman se rozesmál, Zebulon se jen usmíval.

„Víš, čím teď jsi?“ ptal se první.

„Jsem Vinnetou,“ odpověděl druhý.

„Ovšem, víš však, co to znamená?“

„Že jsem strážcem jedné bytosti, kterou musím chránit.“

„Znamenitě! Doufejme, že jsi volil správně!“

Zebulon se podíval na bratra jaksi nedůvěřivě.

„Jak to myslíš?“

„Uvážil jsi například, že – – –“

„Ne! Vůbec jsem neuvažoval!“ vybuchl Zebulon. „Dělám, co sám chci, neboť uvažování přináší zlé myšlenky. Stal jsem se Vinnetouem a – – –“

„Ne! Vinnetouem nejste!“ přerušil ho Mladý Orel.

Bylo to poprvé, kdy k Zebulonovi promluvil.

„Ne? Co k tomu ještě chybí?“ ptal se Zebulon.

„Slib, kterým se zavazujete plnit povinnosti klanu.“

„Ah, ano! A co mám slíbit?“

„Že budete svým chráněncům věrní až do smrti. Rudí mužové nepotřebují přísahy, protože slovo a stisk ruky jsou jim tak svaté jako přísaha.“

„Nám také,“ pravil Hariman.

„Vstaňte tedy!“ řekl mladý Apač.

Poslechli. I on vstal. Dick Hammerdull hodil do ohně velkou smolnou větev. Plameny vyšlehly a jejich jazyky se kroutily na všechny strany. Stíny lesních stromů se pohybovaly, jako by se staly duchy a přízraky.

„Podejte si ruce!“ poručil Apač.

Učinili tak. Přistoupil k nim, položil ruku na jejich ruce a vyzval je:

„Říkejte se mnou: svým chráněncům věrni až do smrti!“

„Svým chráněncům věrni až do smrti!“

„Ta slova jsou naší přísahou! Řekněte to oba!“

„Ta slova jsou naší přísahou!“ opakovali.

„Teď můžete říci, že jste Vinnetouové. Ne hvězdy, nýbrž vůle vás jimi činí. Tu vůli jste nyní jasně prohlásili, a já jsem toho svědkem. Podejte mně ruce.“

Uchopil jejich ruce pravicí a levicí, a ptal se:

„Jste si vědomi významu této chvíle?“

Neodpověděli. Řekl:

„Co vy nevíte, ví Mannitou, a co vy nemůžete, může on. Kdo chrání jiné, chrání sebe. Rozhodli jste se být strážci jiných a tím oni se stali vašimi strážci. Buďte sobě i jim věrni! Tak vpravdě budete těmi, jimiž toužíte být, Vinnetouovými dědici a následovníky.“

KAPITOLA OSMÁ Tmavý Vlas

Chtěl jsem nazítří prohlédnout nalezené rukopisy, avšak nové události zkřížily mé úmysly. Seděli jsme ještě u snídaně, když se na jižním kraji mýtiny ozval hlasitý hovor a kroky mnoha lidí. Mladý Orel tam rychle běžel. Vrátil se, a oznámil nám:

„Blíží se skupina lidí. Jsou to asi ony siouxské ženy, které chtějí na Mount Vinnetou. Ale je s nimi i několik mužů.“

Když to uslyšel náš starý Pitt Holbers, projevil nápadné vzrušení, ačkoliv se snažil navenek zachovat klid. Bratři Entersové se tvářili velmi rozpačitě. Ptali se, zda by nebylo lépe, kdybychom se skryli.

„Nemyslím, že by k tomu byl důvod,“ řekl jsem. „Patříte k nám a zůstanete u nás. O tom, kdo jsem, však mlčte.“

Tím byla zatím věc vyřízena. Pak jsme čekali se značným zájmem na přijíždějící zástup a já při tom v duchu litoval, že si nemohu prohlédnout Vinnetouovy rukopisy. Minulo několik minut a nikdo se neukazoval. Konečně jsme uslyšeli žvatlající hlasy a různé výkřiky.

Přicházeli pěšky. Koně nechali pod úpatím, aby je nemuseli vléct příkrou stezkou. Spatřili nás ještě dříve, než vyšli na mýtinu; usoudili jsme tak z toho, že rázem přestali hlučet. Pak jsme uviděli velmi dlouhého a velmi vyzáblého muže, který se hned oddělil od ostatních a kráčel k nám na svých vysokých nohou podivným plouživým krokem. Nebyl oděn po indiánsku, nýbrž jako cestující Američan. Měl dokonce bílý a velice vysoký límec a právě takové manžety, na hrudi mu seděla jehlice a drahokamy. Ale ruce měl veliké, strašně veliké, i nohy, a ten nos! Jen nosatá Indiánka s Arménem ještě nosatějším mohli být jeho rodiči, ale ani to ještě nestačí, abych vyjádřil dojem nosu, který byl z obou stran tak zploštělý, jako by z něho na konci zbývala už jen tenká chrupavka. Vedle toho nosu vesele mžourala na svět bezřasá, dotěrná očička. Obličej toho muže byl neobyčejně úzký. Jeho hlava se podobala hlavě ptáka, nebyla to však hlava smělého orla, nýbrž nosatého kondora.

Muž se k nám dokýval, stanul a civěl na nás jako na neživé věci, kterých si není třeba vážit a které si musí dát líbit jakékoliv jednání. Pak se tázal:

„Kdo jste?“

Jeho hlas nepříjemně skřípěl. Jen naprosto necitelní a bezohlední lidé mívají takový hlas. Poněvadž jsme mu hned neodpověděli, ptal se podruhé:

„Kdo jste? Musím to vědět!“

Ovšemže mne ani nenapadlo promluvit, a Mladému Orlovi teprve ne. Entersové měli důvod na sebe neupozorňovat, a tak se řeči konečně ujal Dick:

„Co myslíš, Pitte, mám?“

„Myslíš-li, že se ho jinak nezbavíme, máš pravdu.“

„Zbavíme nebo ne, to je celkem jedno. Naleji mu však hned čistého vína.“

Vstal, přistoupil k muži a začal:

„Musíte to opravdu vědět? Kdo vás k tomu nutí?“

„Nutí?“ ptal se muž udiveně. „Kdo by mne nutil? Já chci! A budete-li mi povídat takové nesmysly, donutíme vás mluvit rozumně.“

Dick pomalu přistoupil až k cizinci, rozkročil se a řekl:

„Tak vy nás donutíte? To je zajímavé. Na člověka, který mi tohle řekne, se musím pořádně podívat!“

A chytiv ho za rameno, otočil jím vpravo, vlevo, pak dokola, rozhoupal ho, až v něm kosti chrastily, a pak řekl:

„Hm, divná věc! Nejsem přece docela hloupý, ale z tohohle chlapíka nezmoudřím. Že nejste opravdový Indián, co? Jen tak poloviční, he?“

Muž chtěl patrně říci nějakou hrubost, ale starý zálesák jím znovu zatřásl a bodře ho upozornil:

„Hm, jen ne hrubě nebo dokonce urážlivě! To bych vám věru nemohl radit, přítelíčku! Víte, přijde-li k nám člověk, který ani nepozdraví a chce nás vyslýchat a donutit k něčemu, co se mu zlíbí, pak je to zaprvé nevychovanec a zadruhé hlupák, který se jen tak nevidí. Tady je náš tábor, rozumíme? Podle prérijních zákonů je náš, pokud jej neopustíme. Byli jsme tu dříve než vy, jsme tu pány. Přijde-li k nám někdo, má pěkně pozdravit a říci, kdo je a co chce. Rozumíte? A teď to vyklopte, jak vám říkají, rychle!“

A stále ho držel za ramena tak pevně, že muž křivil bolestí tvář. Bojácně odpověděl:

„Pusťte mne. Jmenuji se Okih-čin-ča. Bledé tváře mi říkají Anthony Paper.“

„Anthony Paper a Okih-čin-ča? Krásně, moc krásně. Ale opravdový Indián nejste! Míšenec?“

„Ano.“

„Matku jste měl Indiánku?“

„Ano.“

„Z kterého kmene?“

„Siouxů.“

„A otec?“

„Ten přišel ze zaslíbené země a byl rodem Armén.“

„Zaslíbená nebo ne, to je celkem jedno, ale Arméni, kteří sem přijdou, jsou vždycky kramáři. Vy asi také, co?“

„Jsem bankéř!“ vypjal se cizinec. „Teď mne pusťte, a to hned! A řekněte, kdo jste vy!“

„Pročpak ne. Já jsem starý tulák po prérii, kterého všude znají, a jmenuji se Dick Hammerdull. Onen dlouhý, který sena nás tak líbezně dívá, je můj kamarád Pitt Holbers, jméno, které také za něco stojí. I on je westman. Mimochodem se zaměstnáváme tím, že děláme z hrubců slušné lidi a z hlupáků chytráky. Ale nejste sám! Ti ostatní tam ještě okounějí pod stromy?“

„Ano.“

„Jsou tam ženy, pravda?“

„Ano.“

„Siouxské ženy, které jedou na Mount Vinnetou?“

„Ano. Kdo vám to řekl?“

„Do toho vám nic není. A muži?“

„Jsou to gentlemani z výboru, se služebnictvem a průvodci.“

„Z jakého výboru?“

„Výboru pro stavbu pom – – –“

Nedomluvil. Patrně si vzpomněl, že běloši nemají být do podniku zasvěceni. Rychle zadrmolil:

„Zeptejte se jich! Nejsem oprávněn vysvětlovat úmysly výboru! A pusťte mne už jednou, k čertu!“

Dick jím ještě jednou zatočil, pak ho pustil.

„Vraťte se tedy k nim a řekněte jim moje jméno! Zvláště ženám! Některé, myslím, se z toho budou radovat. Že je pozdravuje i Pitt Holbers.“

Mr Anthony Paper se zase kýval mýtinou zpět a zmizel mezi stromy. Jeho indiánské jméno Okih-čin-ča znamená v řeči Siouxů „chlapec“. Podle toho ten muž od mladosti nevynikal mužnými činy ani mužnými vlastnostmi. Byl pokladníkem výboru pro výstavbu Vinnetouova pomníku. Čtenář si vzpomene, že právě k tomu a k jeho poměru k Old Surehandovi jsem již od počátku neměl důvěru. A dnes, když jsem ho poprvé spatřil, nelíbil se mně ještě víc.

Také má žena k němu nepocítila žádnou náklonnost.

„Míšenec,“ řekla. „Řekl jsi mi, že takoví lidé velmi často dědí jen horší vlastnosti rodičů?“

„Ano, velmi často, ostatně uvidíš! Už jdou!“

Sotva Anthony Paper v lese vyslovil Pittovo jméno, už jsme slyšeli radostný ženský výkřik, a dvě ženy pospíchaly mýtinou k nám. Byla to Ašta, kterou jsme znali od jezera Kanubi, a s ní nejspíš její babička. Ostatní squaw se hrnuly za nimi; pak teprve muži, volněji a důstojněji.

Vstali jsme.

„Není mi dobře,“ řekl Pitt Holbers a opřel se o strom. Jeho staré poctivé oči zíraly však pozorně na obě blížící se ženy.

Bylo zřejmé, že jsou to blízké příbuzné, tak si byly podobné tváří i chůzí, postavou, pohyby i řečí. Byly dokonce i stejně oblečeny. Vůbec všech čtyřicet Indiánek mělo stejný šat. A všechny měly na hrudi vyšitou hvězdu Vinnetouova klanu.

Wakonově manželce bylo podle mého soudu asi šedesát let, ale ani tento věk nesetřel z jejích rysů onu krásu, jejímž pramenem je duše neméně než tělo.

„To je on!“ řekla dívka, ukazujíc na Pitta Holberse. „A tady je Mladý Orel, o němž jsem ti vyprávěla.“

Stará Indiánka si však nevšímala mladého rudocha, dívala se jen a jen na bílého lovce. Pustila dceřinu ruku, stanula chviličku a přeletěvši jeho tvář zrakem, řekla:

„Ano, je to on.“

Přistoupila pak až k němu, vzala ho za ruce, zdvihla k němu své černé, ale jasné oči, a ptala se:

„Proč jste nepřišel? Proč jste se nám stále vyhýbal? Jak je kruté odmítat dík upřímných srdcí!“

Starý westman pohnutím nemohl promluvit. Cosi se vydralo z jeho hrdla, byl to přidušený vzlyk, polojásot. Potom vyprostil své ruce jemným pohybem z Aštiných rukou a pospíchal do lesa. Obě ženy zvolna kráčely za ním.

Myslel jsem, že teď nastane mezi námi a příchozími chvíle trapného mlčení. Zmýlil jsem se však. Nebyl to však Mr Anthony Paper, jenž se ujal slova, ačkoliv chuť k tomu asi měl, ale z řady vystoupil jiný gentleman a ukloniv se obřadně, s vypočítavým úsměvem na rtech začal:

„Dovolte lady and gentlemen, abychom se představili. Jsem agent pro všechno. Jmenuji se Evening. Tento pán je Mr Simon Bell, profesor filozofie. Zde je Mr Edward Summer, profesor klasické filologie.“

Bylo vidět, že očekává od svých slov neobyčejný výsledek, a rád přiznávám, že jsem byl vskutku poněkud překvapen. Obou profesorů jsem si vážil, i když jsem je dosud nespatřil, byl jsem ochoten chovat se k nim co nejzdvořileji a všemožně jim vyhovět, tím spíše, že tito čtyři tvořili s Old Surehandem výbor pro postavení Vinnetouova pomníku.

Dick Hammerdull se chtěl vmísit do řeči, zadržel jsem ho však pokynem a potom jsem se obřadně uklonil, jako před chvílí agent.

„Je pro mne ctí poznat osobně oba učené pány, které jste jmenoval. Smím se ptát, čím bych mohl pánům posloužit?“

„Tato otázka je mi velice milá. Brzy vám dám příležitost k odpovědi, smím se vás však nejdříve otázat na vaše jméno?“

„Jmenuji se Burton.“

„A tato lady?“

„Je má žena.“

„Výborně! A oni dva gentlemani za vámi?“

„Bratři Hariman a Zebulon Entersovi. Dále vidíte Mladého Orla z kmene Mescalerů a westmana Dicka Hammerdulla.“

„Velice vám děkuji. A teď dovolte, abych mluvil k věci. Přišli jsme si prohlédnout toto místo z velmi důležitých důvodů. Nevěděli jsme, že tu někdo bude. Mám-li být upřímný, řeknu vám to přímo: překážíte nám.“

Mluvil sice zdvořile, ale obsah jeho slov byl nehorázně bezohledný. Pohlédl jsem na oba profesory, neříkaje zatím nic.

„Rozuměl jste mi, pane?“ tázal se.

„Ovšem. Mluvil jste velice zřetelně.“

„Nuže, co nám odpovíte?“

„Hm. Přejete si patrně, abychom odešli?“

„Ano.“

„Jak daleko?“

„To je otázka! Pryč odtud, úplně pryč!“

„Přejí si to i tito páni profesoři?“

Páni chvíli váhali, pak ale velmi důrazně přisvědčili. Jednatel k tomu dodal:

„Mr Paper se dožil od jednoho z vás velmi nelaskavého přijetí. Naproti tomu je naše záležitost nad pomyšlení křehká, až choulostivá. Zdá se mi, že se k sobě skutečně nehodíme.“

„To uznávám, Mr Eveningu; tedy odjedeme.“

„A kdy?“

„Hned. Jen co složíme stan a osedláme koně.“

„Znamenitě! Jste vskutku rozumnější, než jsem myslel.“

Šel jsem ke stanu, abych jej strhl a složil, a požádal jsem i bratry Entersovy a Hammerdulla, aby mi pomohli.

„Škoda, škoda!“ vzdychala má žena tiše. „Pojedeme tudy zase zpět, a doufám, že s jinou společností.“

„Hmm!“

„Ale copak to musí být? Copak jim musíš ustupovat? Zrovna takovým lidem? Nemáme snad větší právo na toto místo? Vždyť je to slabost, že jim ustupuješ!“

„Chceš se s nimi hádat?“

„Ne, ale – – –“

„Nech toho!“ řekl jsem rychle. „Později s nimi zúčtujeme. Teď je nutno balit zavazadla!“

Pospíšili jsme si. Páni z výboru nám půjčili několik lidí ze svého služebnictva, takže jsme byli hotovi a připraveni vyjet, právě když se z lesa vrátily Indiánky s Holbersem. Drželi se všichni za ruce, on šel uprostřed. Jeho stará tvář zářila velikou, čistou radostí. Když viděl, že naše zavazadla jsou naložena a že stojíme u koní, udiveně zvolal:

„Jak to? Proč odjíždíte?“

„Odjíždíme,“ odpověděl jsem. „Jak vidíte, osedlali jsme již i vašeho mezka.“

„Nemohu jít. Slíbil jsem, že zde zůstanu.“

„Inu, slib je slib. Já zase slíbil, že z Nugget-tsilu hned odjedu.“

„Komu jste to slíbil?“

„Těmto gentlemanům.“

Ukázal jsem na pány z výboru.

„Jsme pro ně příliš špatná společnost,“ omočil si Dick, aby si ulevil.

„Nejsme pro ně dost mírní, vážní a skromní!“ přiložil polínko Zebulon. „Gentlemani si myslí, že není vhodné, abychom byli na jednom místě s nimi.“

„To je nestydatá drzost!“ vyhrkl Pitt Holbers, „jsme pořádní lidé – – –“

„Dost, to stačí!“ přerušil jsem ho. „Komu jste slíbil, že zůstanete?“

„Těmto dvěma ladies.“

„Jak dlouho zde zůstanete?“

„To jsme si neřekli. Myslel jsem, že aspoň do zítřejšího rána. Musíte opravdu odjet?“

„Ano. Vy však zůstaňte a zítra nás dohoníte.“

„Já? Opustit vás a Mrs Burtonovou? To bych byl tím nejhorším darebákem. To ne, pojedu s vámi. Požádám ladies, aby mne zbavily slibu! Slíbím jim, že se brzy, velmi brzy zase uvidíme!“

Rozloučil se s Indiánkami s medvědí obratností a šel pak k svému osedlanému mezku. Starší žena se však náhle vzpřímila a zvolala přes mýtinu velitelským hlasem:

„Co se zde stalo? Chci to vědět, já, žena Wakona Neúplatného, který se nestal členem tohoto výboru! Kdo mně řekne pravdu?“

„Ten, který se blíží, ti řekne pravdu,“ odpověděla její vnučka, ukazujíc na Mladého Orla, který klusal koňmo lehkým krokem k místu, kde stály.

Náhle se zastavil a zvolal daleko slyšitelným hlasem:

„Jsem Vinnetou z národa Apačů. Vracím se z bydlišť bledých tváří do sídel svých otců. Mé jméno je Mladý Orel.“

„Mladý Orel – Mladý Orel!“ zašumělo zástupem.

Znali to jméno, ačkoliv jeho majitel byl dosud mladý.

Apač pokračoval:

„Prohlašuji jménem všech Vinnetouů a celého kmene Apačů, že tento výbor není hoden rozhodnout otázku, před níž stojíme. Howgh!“

Jeho kůň se vzepjal a otočil na zadních nohou, aby odjel přes mýtinu. Zarazila ho však Wakonova žena.

„Ty také odjedeš?“ ptala se.

„Ano, musím pryč. Uvidíme se však opět,“ odpověděl.

„Kdy a kde?“ ptala se dívka.

„Na Mount Vinnetou.“

Nehovořili anglicky, nýbrž apačsky. Ašta ještě tlumeně poznamenala:

„Ty jsi miláček Wakona, mého muže. Spatříš i jeho na Mount Vinnetou. Přijdeš k Tatellah satahovi dříve, než bude tvář sochy ukázána lidu?“

„Myslím, že ano.“

„Řekni mu tedy, že Ašta, Wakonova žena a vnučka nejvyššího medicinmana Seneků, s ním bojuje proti nerozumu, a že všechny ženy rudého kmene jdou s ní.“

„Děkuji ti za něho. Proč však přesto jedete s těmito lidmi? ‚

„Setkaly jsme se s nimi cestou. Připojili se k nám, ačkoliv jsme si to nepřály. Chtějí vědět, o čem se budeme radit v táboru na Mount Vinnetou a jak se rozhodneme. My před nimi mlčíme, tobě však svěřujeme svého přítele a zachránce. Bdi nad ním. A kdo je ona bledá tvář, která s tebou jede se svou squaw?“

„Neřekl vám to Mr Holbers?“

„Ne. Ptaly jsme se, on však mlčel. Zdá se nám, že si jich obou, muže i squaw, velmi váží.“

Stál jsem s koněm tak blízko, že jsem všechno slyšel. Ašta se domnívala, že já jako bledá tvář jí nerozumím. Mladý Orel se na mne tázavě podíval. Rád by asi oběma ženám řekl, kdo jsem. Přivřel jsem víčka na znamení, že souhlasím, tu popojel ještě o krok blíž a řekl:

„Chcete-li, aby tento běloch a jeho squaw nevěděli, co se mnou hovoříte, nesmíte mluvit tak hlasitě.“

„Proč?“

„Rozumí dobře řeči Apačů.“ Ašta se ulekla.

„On – on nám již rozuměl?“ vydechla rozpačitě.

„Ovšem, slyšel všechno. Ale nestrachuj se. Je to Vinnetouův přítel i náš. Nechce, aby již teď každý znal jeho jméno; slíbíte-li mi však, že neprozradíte, koho jste viděly, povím vám je.“

„Nebudeme o něm s nikým mluvit.“

„Je to Old Shatterhand.“

„Old Shat – – –!“ překvapením ani nedomluvila. Zbledla na chvíli, pak tím víc zrudla náhlým návalem krve do hlavy. „Je to pravda?“ ptala se kvapně.

„Je to on,“ řekl Mladý Orel.

„Old Shatterhand! Nejlepší a nejvěrnější přítel Vinnetoua! Vidím ho poprvé! Chtěla bych – – –!“

Bezradně se na mne zadívala, sprásknuvši ruce. Její vnučka však ke mně přistoupila a pozdvihla svou pravici k pozdravu:

„Old Shatterhand je vítán všemi bratry a sestrami klanu Vinnetou. Přichází k těm, kteří žijí v duchu velikého náčelníka jako spásný paprsek slunce. Povede je ke světlu, jak Wakon předpověděl.“

Podal jsem jí i její vnučce ruku a řekl jsem:

„Wakon, neúnavný pozorovatel a stopař duší, má přední místo v mé mysli i v mém srdci, neboť on hledá duši svého lidu. Raduji se, že ho spatřím na Mount Vinnetou. Jsem rád, že jsem se již dnes setkal s jeho squaw a s jeho vnučkou. Nejvíce mne však těší, že jsme spojenci. Vinnetouova památka bude žít v srdcích všech mužů i žen, v duších všech kmenů, ne však na holých větrných výšinách chlubné veřejnosti. Neříkejte, prosím, nikomu, že jste mne potkaly. Spatříme se opět v pravý čas na pravém místě!“

Odjížděli jsme; rozloučili jsme se pozdravem s ženami, po mužích jsme se však ani neohlédnuli. Sjížděli jsme zvolna onou příkrou stezkou, kterou jsme sami přijeli. Dole jsme zahlédli koně těch, kteří nás hnali; nevšímali jsme si jich. Když jsme sjeli do roviny a vyjeli z lesa, pobídli jsme koně do klusu. Bylo to nutné, ne snad že by nás nedostatek času nutil ke spěchu, nýbrž proto, že vlivem okolností jsme se museli vyhnout přímé cestě.

Náš nejbližší cíl byl na jihozápadě. Přesto jsem však mířil na soutok North Forku a Salt Forku Red Riveru, tedy do končin, kde byla kdysi ona ves Kiowů, mým čtenářům dobře známá. Odhodlal jsem se k této cestě nepřátelským územím jen po zralé úvaze. Divoké a krvavé doby Západu již sice pominuly, avšak dávná nenávist dosud nevymřela. Dopisy, které mně poslali To-kej-chun, náčelník racurrožských Komančů, a Tangua, nejstarší náčelník Kiowů, to jasně dokazovaly. A teď, když jsme se dali na cestu krajem obou těch kmenů, byl jsem si vědom, že to nebyla sice lehkomyslnost, ale jistá odvaha, projíždět nejistými končinami s ženou, která by nemohla čelit přece jen každému možnému nebezpečí.

Vážným důvodem k této zajížďce bylo také to, že jsem chtěl pány členy výboru trochu povodit za nos. Nechtěl jsem, aby tušili, že se objevíme u Vinnetouovy hory. Ze směru stop by snad byli vytušili náš cíl. Zatím postačilo, že naše stopa vedla k jihovýchodu. Později ovšem zabočíme na jihozápad a pojedeme rovnoběžně s pravděpodobným směrem jejich cesty.

Drahoušek netušila mé myšlenky. Ujížděli jsme rovinou nádherným tryskem vedle sebe; a ona se dívala chvílemi poočku na mne. Rozuměl jsem těm pohledům. Vždy velice trpěla, víc než si čtenář myslí, třebas jen domněnkou, že se na někom dopustila bezpráví. Musela se mi k tomu přiznat.

Konečně, když se zase tak zkoumavě po mně podívala, zahleděl jsem se jí do očí a vybídl ji se smíchem:

„Nuže, mluv!“

„Co?“ tázala se.

„Co tě tíží.“

„Tíží? Copak mne něco tíží?“

„Myslím, že ano.“

„Co?“

„Čekám, že se to od tebe dozvím. Proč ses tedy na mne tak dívala?“

„Poslyš, co bys řekl o manželství, v němž by se žena nesměla na muže ani podívat, protože by pokaždé myslel, že se mu chce přiznat s něčím, co ji tíží?“

„Řekl bych, že ta ubohá žena se šťastně vdala, proto má muže, který ji zná a rozumí jí.“

„Hm! A přece neví, s čím se mu žena chce přiznat, protože říká: ‚Čekám, že se to od tebe dozvím.‘ Bohužel v tomto případě ale zcela výjimečně doznávám, že bych tě měla odprosit. Nesouhlasila jsem totiž s tebou, víš? Sice jen v duchu, ale přece jen nesouhlasila.“

„Nesouhlasila? S čím?“

„Byla bych raději zůstala nahoře. Nechtěla jsem odjet. Tvůj ústupek jsem skoro pokládala za slabost.“

„A teď?“

„Teď vidím, že jsi měl pravdu. Kdybychom neodjeli, byl by z toho vznikl spor. A rukopisy bychom si stejně nemohli prohlédnout. Zde jsme však volní, nebylo sporů ani hořkosti, a – – v tom prvním, důležitém utkání, jsme vyhráli.“

„Jsem rád, že to uznáváš.“

„Uznávám. Ašta, Wakonova žena, se mně velice líbila. Je to hluboká a vážná povaha, a nikdo z těch lidí se s ní nemůže duchem měřit. Ta nejede na Mount Vinnetou, aby tam hovořila jako zastánkyně ženských práv. Ví, co chce, třebaže to neříká. Tím, že ses dal vypudit, jsi v ní získal pomocnici, kterou není nemožné podceňovat.“

„Myslím si to stejné,“ usmál jsem se. „Bude to bitva Amazonek mezi ní a výborem! Jsem velice zvědav na vývoj událostí, při nichž nebudeme ovšem diváky, nýbrž také herci. Slyšeli jsme už, že Kiktahan šonka je nesmiřitelný Wakonův nepřítel. Čekám, že Wakon přijde s mladými Siouxy na Mount Vinnetou, tak jako Kiktahan šonka vede staré Siouxy k Tmavé vodě. Dvě nepřátelské strany jednoho kmene se srazí v cizím kraji! Jak je to lehkomyslné! Nutno tomu zabránit. Souhlasíš tedy zase se mnou?“

Indián náhle zastavil a čekal, až dojedeme.

„Úplně. Kde se utáboříme dnes večer?“

„Při severním rameni Red Riveru. Zítra dojedeme k jeho rameni, zvanému Salt Fork, kde kdysi stávala vesnice Kiowů. Dnes tam ovšem není.“

Stalo se, jak jsem řekl. K večeru jsme dojeli k severnímu rameni Red Riveru a utábořili jsme se tam.

Než jsme toho večera usnuli, vylíčil jsem přátelům cestu, kterou jsem kdysi vykonal z vesnice Kiowů za Santerem. Pro naše účely jsem však navrhl dnes cestu kratší. Všichni souhlasili, a tak se stalo, že jsme se už po třech týdnech dostali do okolí Tmavé vody, dříve, než kdybychom byli přesně šli po stopě tehdejších událostí.

Kraj, kterým jsme jeli, byl pustý a bez vody. Nebyl tu strom, keř nebo tráva, která by potěšila svou zelení zrak, jen kameny a holé skály, příšerné svou pustou jednotvárností. Půda, dosud rovná, se náhle začala pozvedat. Bylo poledne. Nezastavili jsme se, ani jsme neobědvali. Neměli jsme vodu a tu jsme mohli najít teprve ve vyšších polohách v krajině před sebou.

Náhle jsme spatřili jezdce, který byl dříve ukryt za nízkým návrším a přijížděl nám teď vstříc. Jistě nás pozoroval ze svého úkrytu, proč však nezůstal dále ukrytý? Nemohl nás snad dosud dobře rozeznat? Zkušený bojovník by byl čekal, až bychom přišli blíž. Ukázal se nám snad jen proto, že staré, nebezpečné časy minuly a nebylo dnes již třeba té opatrnosti jako v starých zašlých dobách?

Byl to Indián a přijížděl na koni velmi pomalu. Pak náhle zastavil a čekal, až dojedeme. Byl malé, nijak svalnaté postavy; jeho šaty byly z pestré látky, jakou nosívají Indiáni bydlící v pueblech. Na hlavě měl klobouk upletený z agávových vláken. Dlouhé tmavé vlasy mu splývaly po zádech. Ozbrojen byl nožem a lehkou puškou. Jeho kůň nebyl obyčejný a způsob, jakým ten Indián seděl v sedle, bych nazval sebevědomým. Obličej bezvousý, jak se rozumí samosebou, připadal mi známý. Nemohl jsem si však uvědomit, kdy a kde jsem toho jezdce viděl. Rysy jeho tváře byly jemnější a barva pleti světlejší než u pravých Indiánů. A pohled jeho očí, vážných a upřímných, mi skoro připomínal Vinnetouovu sestru.

A teď mne napadlo, kdy a kde jsem toho muže spatřil, a v té chvíli poznal i on mne. Byl jsem poslední v naší družině, proto mne jeho zrak zastihl naposledy.

Divoká, nemilosrdná minulost vyvolala v mé duši pojednou své obrazy a pochmurné stíny jako báje dávných vypravěčů. Viděl jsem před sebou dny, které nebyly tak pokojné jako dnešek. Viděl jsem se, jak zápasím o Vinnetouovu závěť a jak visím na kůlu ve vsi Kiowů a – tušil jsem, kdo byl ten Indián před námi.

Nechtěl jsem se o tom zmínit naší společnosti. Snad to nebylo správné, ale těšil jsem se na překvapení.

V Indiánových očích se zračily rozpaky, dokonce nás zapomněl oslovit. Proto se chopil slova Dick, který jel v čele.

„Pozdravujeme svého rudého bratra! Jedeme touto cestou správně k Viconte-mini?“

Tázaný odpověděl:

„Patřím ke kmeni Kiowů. Viconte-mini je siouxské slovo, přece je však znám. Ano, tato cesta vás dovede k jezeru. Jedou moji bratři až tam? Jestliže ano, varuji je!“

„Proč?“

„Viconte-mini je Voda smrti. Dbejte, aby se vám opravdu nestala vodou smrti.“

Dick Hammerdull hovořil slangem, indiánsko-anglicko-španělskou hantýrkou, zatímco Indián odpovídal dobrou angličtinou. Jeho hlas zněl jako hlas ženy, která se snaží mluvit mužsky, hlubším tónem.

„Proč nám hrozíš smrtí?“ ptal se starý lovec.

„Nehrozím vám, ale varuji vás.“

„Hrozíš-li nebo varuješ, je celkem jedno, chceme však znát důvody.“

„Tyto důvody je možné říci jen nejlepším přátelům.“

„Jsme tvoji přátelé.“

„Ty to říkáš, já tě však neznám.“

„Poslouchej tedy, kdo jsme! Jsem Dick Hammerdull a zde je Pitt Holbers. Tito dva gentlemani se jmenují Hariman a Zebulon Entersové. Třetí gentleman je Mr Burton a tato lady je Mrs Burtonová. Náš rudý bratr, který jede s námi, je syn kmene Apačů a jmenuje se Mladý Orel.“

Kiowa si nás znovu podrobně prohlížel. Přede mnou sklopil oči. Když se díval na mou ženu, vypadalo to, jako by se jí chtěl zahledět až do duše. K Mladému Orlovi popojel blíž a řekl:

„Vypravuje se o Mladém Orlu z kmene Mescalerů. Je to prý příbuzný Vinnetoua, náčelníka Apačů. Jsi to ty?“

„Jsem,“ řekl.

„Tys dostal své jméno již jako chlapec, když jsi spoutal divokého bojovného orla a donutil jej snést se vzduchem ze skal, kde měl hnízdo. Je to pravda?“

„Ano.“

„Tedy mi podej ruku. Vidím Vinnetouovu hvězdu na tvé hrudi. I já jsem Vinnetou, nemohu to však ještě všude projevit veřejně. Pohleď sem!“

A odhrnul límec kazajky, na níž jsme spatřili hvězdu Vinnetouova klanu.

„Věřím ti, bratře,“ ujistil ho Mladý Orel.

„Dovolte tedy, abych byl vaším průvodcem. Čekal jsem na vás.“

„Ty? To není možné!“ mínil Apač. „Je to možné. Věř mi!“

Mladý Apač však přece pochyboval. Kiowa, muž nepřátelského kmene! Hvězda mohla být snadno závojem pravých úmyslů, nám snad nebezpečných. Apač, chtěje mít jistotu, upřel na mne rychlý tázavý pohled. Přisvědčil jsem.

Odpověděl proto Indiánovi:

„Nuže, buď naším vůdcem – –“

Než mohl říci více, obrátil se Zebulon Enters s dotazem k rudochovi:

„Jsou zde již Siouxové?“

„Kteří Siouxové?“ ptal se náš nový vůdce.

„Ti, které vede náčelník Kiktahan šonka. Jsou zde také Utahové s Tusagha saričem?“

Obličej Indiána se zachmuřil. Jeho hlas zněl drsněji:

„Znáte oba ty náčelníky?“

„Ano,“ řekl Enters.

„Slyšel jsem, že jste bratři?“

„Jsme.“

„Kiktahan šonka vás pozval k Viconte-mini?“

„Ano.“

„Pospěšte si tedy, abyste tam dojeli brzy. Očekávají vás. Hlaste se u Pidy, náčelníka Kiowů, syna starého Tanguy. Ten vás zavede k náčelníkům Siouxů a Utahů.“

„Proč si máme pospíšit?“

„Nevím. Bylo mi to řečeno.“

„A co vy zatím?“ obrátil se na mne Zebulon. „Kdy a kde vás najdeme?“

Odpověděl jsem:

„O to nemějte starost! Slibuji vám, že se uvidíme v pravý čas, a svému slibu dostojím tak, jako jsem nezmeškal dostaveníčko na Ďáblově kazatelně. Slovům tohoto Kiowy můžete směle věřit.“

„Je opravdu Viconte-mini tím jezerem, kde zahynul náš otec?“

„Ano. Četli jste jeho popis a poznáte je hned.“

„Ale neznáme cestu. Jak je to daleko?“

Kiowa odpověděl místo mne:

„Od této hodiny pojedete sami, zatím co my zabočíme na jinou cestu. Tak to chce Kiktahan šonka, kterého musíte poslechnout. O cestu starost nemějte! Jeďte rovně kupředu. U jezera najdete stráže, které vás zavedou k Pidovi.“

Hovořil hlasem, který nesnesl odpor. Entersové poslechli; zdálo se však, že nás opouštějí jen z donucení a neradi, ačkoliv museli být připraveni, že se s námi jednou musí rozloučit, jestliže nás chtějí zradit našim nepřátelům.

Když sedli na koně a odjeli, řekl Kiowa Mladému Orlovi:

„Zná můj bratr ty dva muže?“

„Znám je dobře. Víme, že jsou naši nepřátelé.“

„A přece s nimi jedete! Ufff! Tak to dělal Vinnetou a Old Shatterhand. Raději uprostřed nebezpečí, než na jeho okraji!“

Při těch slovech na mně kradmo spočinul jeho pohled. Hovořil dál:

„Proč s nimi jedete k jezeru, kde vám hrozí zkáza? Snad jen proto, abyste odhalili jejich úmysly a potrestali je? Ne? Máte ještě jiné důvody. Smím je uhodnout?“

„Udělej to!“

„Chcete vyslechnout porady Kiowů, Komančů, Utahů a Siouxů. Mám pravdu?“

„Můj rudý bratr umí dobře myslet.“

Kiowa se usmál a řekl:

„Pida, Old Shatterhandův přítel, myslí ještě mnohem lépe!“

„Jsi snad jeho vyslancem?“

Kiowa upřel své upřímné oči na mne a řekl:

„Ne! Pida neví nic o tom, co dělám. Je náčelníkem svého kmene a synem svého otce. Proto musí být vaším nepřítelem. On však miluje Old Shatterhanda a ctí ho více než všechny jiné lidi. Přeje si, aby Old Shatterhand zvítězil i tentokrát, jako kdysi vítězil, ne však zbraněmi, nýbrž láskou a smířlivostí. Doprovodím vás na místo, jež se pro vás a vaše úmysly nejlépe hodí.“

„Ne tedy k Vodě smrti?“

„Ano, ale oklikou, aby vás nikdo nespatřil. Uvidíte nejen Vodu smrti, nýbrž také Dóm smrti. Bojíte se duchů?“

„Jen živých je možno se bát, nikoliv mrtvých. Neslyšel jsem nikdy o Dómu smrti. Kde je?“

„U jezera. Nikdo o něm dosud nevěděl. Objevili jej teprve před dvěma lety. Je tam plno kostí z pradávných časů, nesčíslné totemy, wampumy a jiné posvátné věci rudých mužů. Nálezci je rovnali několik týdnů, pak vykouřili kalumet tajemství. Kdo by se teď přiblížil k cestě vedoucí k Dómu smrti, byl by usmrcen duchy zemřelých.“

„A ty se tam chceš odvážit?“

„Ano.“

„Jaká je to odvaha!“

Nemohl jsem rozeznat, mínil-li Apač tato slova opravdově. Kiowa se díval k zemi, náhle však zvedl hlavu a řekl s úsměvem:

„Sám bych tam nešel. Ale jsem-li s vámi, nemůže se mi nic zlého stát; to vím tak jistě, jako by mi to řekl sám Mannitou. Neznáte mne sice a nemůžete mít ke mně důvěru, já vás však přece prosím, abyste se mnou šli. Znáte jméno Kolma puši?“

„Ano.“

„Je to má přítelkyně. A znáte Aštu, squaw nejslavnějšího muže kmene Dakotů?“

„Známe ji.“

„Bydlíme sice daleko od sebe, často si však posíláme zprávy. Doufám, že uvidím brzy obě, ačkoli mezi našimi kmeny je nepřátelství na život a na smrt. Důvěřujete mi nyní?“

Bylo až dojemné, jak se ten Indián snažil získat naši důvěru. Kdo ví, jakého nebezpečí se odvažoval, nabízeje nám své služby. A ani netušil, že když prohlásil ony dvě ženy za své přítelkyně, prozradil, že sám není mužem. Odpověděl jsem:

„Důvěřujeme ti. Nepochyboval jsem ani na okamžik o tvé upřímnosti. Veď nás; pojedeme za tebou.“

Entersové byli již velmi daleko. Jeli jsme zpočátku pomalu po jejich stopě, aby neviděli, kam odbočíme. Když zmizeli za obzorem, zahnuli jsme vpravo, protože jsme museli objet jezero, abychom nepozorovaně dorazili k Dómu smrti. Kiowa jel napřed a Dick se k němu přitočil, aby se ho na něco vyptal a blíže ho poznal. Slyšel jsem jeho otázku, odkud náš nový vůdce zná bratry Entersy.

„Neznám je, přišel k nám však posel Kiktahan šonky a vyřídil nám, že přijdou dvě bledé tváře, které slíbily vydat Siouxům Old Shatterhanda, jeho squaw, dva staré bílé lovce a Mladého Orla, Apače. Ti čtyři jsou prý zasvěceni smrti. Tak jsem se hned vzchopil k cestě na jejich záchranu. Jel jsem půl dne cesty od jezera a pak jsem se skryl na místě, kudy jste museli jet. Čekal jsem včera i dnes, až jsem vás viděl přijíždět. Pak jsem vám jel vstříc a odstranil nejdříve nebezpečné bratry.“

„Jak jsi to řekl? Ty myslíš, že Mr Burton je Old Shatterhand?“

„Ano. Copak to není pravda?“

„Zeptej se ho sám!“

„Není třeba. Kdyby jím nebyl, byl bys mi to zkrátka řekl.“

Pak jsem už neslyšel nic, protože oba pobídli koně k rychlejšímu klusu. Má žena poznamenala:

„Myslím, že se již nemůžeš vydávat za Burtona.“

„I mohu,“ odpověděl jsem. „Myslíš, že tento Kiowa bude mlčet?“

„Budu-li chtít, bude.“

„Mně se ten Indián líbí. Je tak upřímný, a všimla jsem si, že se mu z očí dívá jakýsi stesk. Skoro každý Indián se dívá žalostně, ale tento dvojnásob. Zdá se, jako by ho něco tížilo a trvale zarmucovalo. Nemohli bychom mu pomoci? Co myslíš?“

„Hm! Ráda bys každému pomohla, ale vyléčit lidský žal není tak snadné. Nejdříve bychom museli vědět, co ho trápí, a ty přece víš, že Indiáni jsou mlčenliví.“

„A přece bych tak ráda věděla – – –“

Se smíchem jsem ji přerušil.

„Ručím ti za to, že s lidmi Divokého západu učiníš docela jiné zkušenosti, čímž nevylučuji, že zrovna tento Indián není výjimkou z pravidla.“

Pohlédla na mne ze strany. Nedivil jsem se. Nevěděla o našem Indiánovi to, co jsem věděl já, nebo co jsem spíš dosud jen tušil. Šlo jí jen o to, abych nyní odvolal Dicka od Indiána.

„Smím nebo ne?“ řekla konečně, trochu váhajíc.

„Prosím! Dokonce ti pomohu.“

Zavolal jsem Dicka k sobě, aby se mohla s Indiánem nerušeně bavit.

Krajina se stále zvedala. Blížili jsme se k horám, mezi nimiž je Tmavá voda. K večeru jsme spatřili na obzoru temnou čáru lesa, onoho lesa, v němž jsme tehdy večer tábořili, než jsme dorazili k jezeru. Dnes jsme však zabočili dalekým obloukem kolem lesa i jezera, přebrodili široký, ale mělký potok, který je odtokem oné vodní nádrže, napojili jsme koně a vedli je vzhůru zalesněnou strání mezi příkrými skalisky k Dómu smrti.

Dojít až k němu nebylo ovšem dnes možné. Stmívalo se tak, že jsme museli posledního světla dohasínajícího dne využít k rozbití tábora. Postavili jsme stan a zřídili ohniště tak, aby nebyl oheň z dalekého okolí vidět. Kiowa nás ujišťoval, že jsme v bezpečí před vyzvědači, tábor je prý již v oblasti, kam nesmí vkročit noha obyčejného rudého smrtelníka. Stačilo vystoupit jen kousek cesty a byli bychom u Dómu smrti.

Ale ten výstup byl tak příkrý, že jsme se ho rozhodně nemohli za večerního šera odvážit. U jezera tábořili prý odděleně Kiowové a Komančové, a Siouxové a Utahové mohli přijít co chvíli.

Mladý Orel se postaral o koně a o mezky, a já s oběma lovci jsme postavili stan. Dick Hammerdull byl nějak rozmrzen. Odkašlával a broukal si do vousů, jako by chtěl něco říci, ale nevěděl, jak do toho. Ptal jsem se ho tedy přímo, co mu přeletělo přes nos.

„Nic mi nepřeletělo,“ řekl tiše a nevrle. „Mám vztek!“

„Proč?“

„Nedůvěřuji tomu Kiowovi ani za nehet!“

„Pročpak?“

„Ještě se ptejte! Nemáte oči?“

„Oči? Pro co?“

„To je otázka! Jak dlouho s námi ten rudoch jede?“

„Ten? Myslím asi šest hodin.“

„Tak! A co těch šest hodin dělal?“

„Vedl nás.“

„Vedl nebo nevedl, to je konečně jedno. Ale udělal ještě něco jiného, co nebylo jeho povinností. Copak vás ani dost málo nemrzí, že ten rudoch celých šest hodin jede s vaši ženou a tak do ní hučí, že kromě něho nic neslyší a nevidí? Nemám pravdu, Pitte, starý coone?“

„Myslíš-li, že Mrs Burtonová tě musí prosit o dovolení, chce-li s někým mluvit, tedy ti nemohu dát za pravdu, milý Dicku.“

„Hloupost! Mluvit! Jako by šlo jen o to! Jsi přece jen pořád ještě greenhorn, starý ucháči! Co kdyby ten chlap si zamanul zrovna z Mrs Burtonové vytahat všechny rozumy a potom to vypravovat dole našim přítelíčkům?“

„To se nestane. Věnuje-li mu Old Shatterhand svou důvěru, jistě ví, co dělá.“

„Pitt má pravdu,“ řekl jsem. „Pokládám toho Kiowu za našeho přítele.“

„Poslyšte, buďte opatrný! Jsem starý zkušený westman a než někoho nazvu přítelem, zkouším ho celé měsíce! A vy jako byste dnes nebyl ve své kůži. Varuji vás!“

„Pshaw! Zbytečně se jen rozčilujete, Mr Hammerdulle! Vzpomeňte si, že jste také nedůvěřoval Aště, mladé Siouxce. A jak jste se v ní zmýlil! Věřte, milý Dicku, že není důvod k obavám. Ten rudoch nás vede dobře a nezamýšlí s námi nic zlého.“

„Hrome! Jak vy tomu rudochovi důvěřujete! Neřekl jsem teda nic, ale dám si pozor!“

Tím jsme hovor skončili. Rozuměl jsem dobrákovi Hammerdullovi velmi dobře. Žárlil na Kiowu. Vážil si mé ženy, a poněvadž byl celý život pořád odkázán jenom na bručouna Pitta, byl celý šťastný, když s ním čtvrthodinku semtam promluvila. O toto štěstí se teď cítil zkrácen. Odtud jeho rozmrzelost.

Brzy po jídle se má žena uchýlila k odpočinku do stanu a také my jsme brzy ulehli, ovšem pod širým nebem. Kdybych měl důvody k podezření, byli bychom se střídali na stráži, ale věděl jsem téměř najisto, kdo je ten Kiowa a nebyly tedy důvody k mimořádným bezpečnostním opatřením. Dick Hammerdull byl však jiného mínění. Ulehl poblíž Indiána, aby na něj mohl dohlížet. Nebránil jsem tomu.

Ráno jsem byl probuzen proti své vůli. Dick stál nade mnou celý rozrušený, zarudlý v tváři a s planoucíma očima. Řekl:

„Odpusťte, Mr Burtone, že vás vyrušuji! Staly se hrozné věci! Musel jsem vás hned vzbudit.“

„Co se děje?“ zvolal jsem, a vyskočil.

„Hrozné věci, povídám!“

„Copak? Mluvte, člověče!“

„To nejde tak rychle, jak byste chtěl. Musíte se nejdřív pořádně připravit.“

„Eh co! Jen s tím ven!“

Byl jsem ovšem starostlivý, ale nevěděl jsem, oč jde. Dick se však nedal zviklat.

„Nepřipravím-li vás na to, padnete k zemi jako podťatý strom,“ tvrdil.

„Já? Myslíte, že mám už tak slabé nervy? Nejde snad o mou ženu?“

„Ovšem, o ni jde!“

„Co se jí stalo? Mluvte už konečně!“

Starý přítel skutečně vypadal, jako by pro mne měl nadobro zničující zprávu. Byl jsem namouvěru připraven na všechno možné.

„Stalo se jí něco?“ dotíral jsem na tlouštíka, stojícího přede mnou jako sloup.

„Hm! Přijde na to! Snad ani ne jí, ale spíš vám. Poslyšte!“

Nepokročil blíž, jak to bývá při sděleních důvěrného rázu, ale odstoupil ještě o dva kroky dál, a teprve po chvíli zoufale vyprskl:

„Je vám nevěrná!“

Tušil jsem už, že teď zažiji povedenou taškařinu a smál jsem se pod kůží již předem. Chudák Dick utrpí se svým upřímným rozhořčením blamáž. Měl jsem, bohužel, dost zlomyslnosti, že jsem ho nepoučil, nýbrž nechal ho mluvit dále:

„Nesmírně jsem si vážil vaší paní. Pokládal jsem ji za nejlepší na světě. Byl bych pro ni do ohně skočil. Nebo i do vody. Ale po dnešku je to všechno jiné. Ani mi nenapadne, abych jen prstem hnul kvůli ní. Nestojí za to! Bože, jak jsem se zklamal! Takového muže má a přece se mu zpronevěří! A ještě k tomu s kým!“

„A kdopak je ten – onen?“

„Neuhodnete?“

„Opravdu ne!“

„Ovšem, nelze to uhodnout! Kdyby to byl, řekněme, aspoň Dick Hammerdull! Nebo Pitt Holbers, ten starý coon! Ale kvůli rudochovi se zapomenout, to je příliš silný tabák.“

„Indián, povídáte? Mladý Orel přece ještě spí. Ale Kiowa je pryč! Že by – – –?“

„Ano, ano, ten! A vaše paní je také pryč!“

„A dál?“

„Dál? Jen poslouchejte! Je toho dost! Chcete to skutečně slyšet?“

„Ovšem!“

„Tak tedy! Už včera jsem na toho chlapa měl zlost, že se s ní bavil celé odpoledne. Nespal jsem celou noc. Dnes byl Kiowa na nohou velmi časně. Brzy nato vyšla vaše paní ze stanu, aby podnikla svou obvyklou ranní procházku táborem. Sotva trochu poodešla, už si to ten chlapík metl za ní. To mi ovšem bylo nápadné. A když se ani po delší chvíli nevrátili, šel jsem velmi tiše za nimi. A co jsem viděl?“

„Copak?“

„Seděli spolu na balvanu a objímali se!“

„A potom?“

Dick na mne hleděl jako strnulý. Má klidná otázka ho vyhodila z rovnováhy. Nebyl schopen řeči.

„Myslím si,“ vysvětloval jsem mu, „že to není celkem nic zlého, když se tak dobře ti dva spřátelili.“

„Tady to máme!“ zalomil rukama, „teď je neštěstí nadobro hotovo! Neupadl jako strom, ale přišel o rozum! Mluví z cesty! To prý nic není, když se ty dvě osoby spřátelily!“

Položil jsem mu ruku na rameno a řekl jsem:

„Milý Dicku, už mne neznáte? Myslíte, že jsem ztratil zrak i sluch a teď i rozum? Víte co? Pojďme tam a podívejme se na ně zblízka! Předem vás upozorňuji, že s tím Kiowou nebudu zacházet tak přísně, jak si myslíte. Mluvili jsme v posledních dnech často o tom kmeni. Víte, co jsem tam naposledy prožil?“

„Vím. Chtěli vás usmažit na kůlu a zachránila vás vlastně dcera vynikajícího bojovníka, který se jmenoval Jedno Péro.“

„Přesně tak. Jeho dcera se nazývala Kakho-oto, Tmavý Vlas. Jí vděčím za život.“

„A chcete snad kvůli ní Kiowovi odpustit, Mr Burtone?“

„Ano, právě tak si to představuji.“

„Poslyšte! To nepůjde. To by byla chyba. Musím vám říci, že bych v tomto případě měl – měl – k vám prosbu.“

„Jakou?“

„Dovolte, abych toho rudého darebáka sám vzal za límec a dal mu několik kopanců!“

„Co z toho budete mít?“

„Nesmírné potěšení, ďábelskou radost! Nemáte nic proti tomu?“

„Ne. Dejte mu, co se do něho vejde.“

„Chválabohu! To budou kopance! Pojďte honem!“

Běžel napřed houštinou k malé mýtině. Za posledním keřem se zastavil. Ukázal dopředu a řekl:

„Podívejte se, ještě tam jsou. Jak se vám to zamlouvá?“

Má žena seděla na nízkém balvanu s Kiowou, pravou rukou objímala jeho šíji a levou ho držela za ruku. On opíral hlavu o její rámě. Dick se díval, jak vybuchnu zlostí, já se však jen usmíval. To ho strašlivě popudilo.

„Vy se smějete?“ ptal se tiše, ale nedůtklivě. „Ptám se vás podruhé, co tomu říkáte?“

„Hm! Počínají si trochu důvěrně, víc nic.“

„Trochu důvěrně – – –? Já myslím, že to je daleko víc než důvěrné! A vy, vy jste mi dovolil chlapa nakopnout, a to se hned stane. Dejte pozor!“

Prodíral se křovím a utíkal k nim, já za nimi. Oba přistižení vstali, sotva nás spatřili. Viděl jsem, že Dick by provedl svůj úkol mstitele bez výstrahy; již chytil Kiowu za šat na prsou a zvedl nohu k ráně. Rychle jsem ho zadržel.

„Počkejte, milý příteli! Vzpomeňte si na předpisy, jež platí pro každého gentlemana, který chce udělat něco podobného!“

„Předpisy?“ řekl, snaže se mi vymknout z ruky.

„Když si dva gentlemani chtějí vzájemně nakopat, musí se nejdříve jeden druhému představit.“

„Jak to představit? Co to znamená?“

„Nu, říci si jména, poznat se navzájem.“

„To není třeba, protože se už známe. Tento rudý darebák, kterého nazýváte gentlemanem, ví, že jsem Dick Hammerdull, a já vím, že on není gentleman, nýbrž jenom rudý lump. To stačí, abych – – –“

„Ale nevíte přesně, jak se váš protivník jmenuje. Povím vám to. Tento rudý gentleman je vlastně squaw a jmenuje se Kakho-oto.“

Pustil jsem Dicka, který se ani nehnul. Díval se na mne, jako by byl ztratil řeč.

„Ka – kho – oto?“ šeptal konečně jako náměsíčník.

„Ovšem!“ přikývl jsem.

„Ne gentleman – nýbrž lady?“

„Tak, tak!“

„Dcera Jednoho Péra, která vám zachránila život?“

„Právě ta.“

Zatvářil se náramně ztrápeně a řekl:

„Dobří duchové! To se může stát jen mně! Kdo kdy slyšel o někom, který chtěl druhého nakopat a pak poznal, že je to ženská. Jsem navěky znemožněn! Odcházím! Zmizím!“

Otočil se a běžel pryč. Ale u křovin se ještě zastavil a zavolal na mne:

„Víte, Mr Burtone, hezké to od vás nebylo! Měl jste mi říci, že ta ženská není muž, nýbrž squaw!“

„To jsem nemohl. Řekl jsem vám však, že Kiowa zasluhuje naši důvěru. Proč jste tomu nevěřil?“

„Protože jsem osel!“

Zmizel. Otočil jsem se – Kakho-oto stála přede mnou se sklopenýma očima. Rozpaky jí vehnaly všechnu krev do tváří. Podal jsem jí pravici a řekl řečí Kiowů:

„Děkuji ti! Nezapomněl jsem na tebe. Chceš být naší sestrou?“

„Tvou i její!“ řekla, zřejmě pohnuta. Pak náhle odběhla na druhou stranu než Dick.

Má žena se nejdřív ptala, proč si Hammerdull počínal tak podivně; několika slovy jsem jí vysvětlil jeho omyl. Smála se a děkovala mně, že jsem jí neřekl pravé jméno domnělého Kiowy – bylo by jí ušlo dnešní překvapení. Vrátili jsme se do tábora, kde už Pitt Holbers zažehl oheň, na němž byla uvařena káva. Hammerdull i Kakho-oto, kteří se zase vrátili, pili s námi. Snažili se oba zachovat lhostejnou tvář, avšak starý westman se zřejmě příliš zlobil na omyl, který se mu stal. Díval se poočku na Indiánku, konečně ji popadl prudce za ruku a zabručel lítostivě:

„Tak hodnou ženu jsem chtěl nakopat? Já sám zasloužím za uši!“

Tím byla věc vyřízena, a od té chvíle byli Dick Hammerdull a Tmavý Vlas dobrými přáteli.

KAPITOLA DEVÁTÁ Dóm smrti

Posnídali jsme a složili pak stan. Stanové tyče jsme naložili podélně na sedlo, protože Kakho-oto nám řekla, že cesta je úzká. Pak jsme jeli k Dómu smrti. Sestupovali jsme přes půl hodiny dolů příkrou cestou, vedouce koně za uzdy. Pak jsme spatřili vysokou hromadu kamenů a balvanů, vypadající tak, jako by se zde byl před staletími zřítil kus hory.

„Jsme u Dómu smrti,“ řekla Tmavý Vlas, ukazujíc na hromadu skalních trosek.

„Zde? Copak jsou ty skály duté?“

„Ano. Nespadly shora, nýbrž byly sem úmyslně nakupeny.“

Vedla nás kolem skalisk, za nimiž se objevila spíše široká než vysoká skalní brána. Oba sloupy, které ji tvořily, byly široké přes dva metry. Viděl jsem na nich zachovalé reliéfy náčelníků, vcházejících bránou dovnitř. V účesech měli zastrčena dvě až tři orlí péra, náčelnické odznaky. Horní balvan tvořící strop brány byl vysoký několik metrů. Byl na něm obraz poradního kamene, na němž náčelníci obětují své medicíny.

„Toto není Dóm smrti,“ řekl jsem, „nýbrž Dům porady, v němž se uchovávaly medicíny, dokud nebylo provedeno, na čem se náčelníci usnesli.“

Tmavý Vlas se usmála.

„Vím to! Ale to nelze říci obyčejným lidem, protože pak by toto místo nebylo již tak svaté, jak si to náčelníci přejí. A je zde tolik mrtvých, že jméno Dóm smrti je zcela případné.“

„Jak daleko je k jezeru?“

„Dvě stě kroků až k vodě.“

„Nuže, musíme být opatrní. Přicházejí sem, myslím, také cizí Indiáni, a ti sotva budou ctít zákaz. Musíme nejdříve ukrýt koně a dbát na to, abychom nezanechali stopy. Teprve pak půjdeme do chrámu.“

„O skrýši pro koně vím. Než jsem vám jela naproti, hledala jsem ji a našla.“

Vedla nás kus cesty zpět a pak do postranního kaňonu. Z té se oddělovala třetí roklina, která byla dobrou skrýší pro všechna naše zvířata. Vody i trávy tam bylo hojnost. Odsedlali jsme, přivázali zvířata ke kůlům, a požádali starého Pitta, aby jim byl strážcem. Ochotně souhlasil, a byl rád, že nemusí všechno všude s námi prolézat.

Pak jsme se vrátili k Dómu smrti, jehož okolí jsme nejdříve prozkoumali. Nenašli jsme ani koňské, ani lidské stopy. Své vlastní stopy jsme za sebou ničili listnatými větvemi. Sestoupili jsme z výšiny, kde jsme večer tábořili a přišli jsme k zadní stěně stavby. Byla tam, jak jsem už řekl, brána kdysi neviditelná, zakrytá stromy a křovím. Později snad opuštěný, nevyhaslý táborový oheň zničil křoviny kolem, pak byla brána odkryta a její tajemství prozrazeno. Dosud lpěly saze na kamenech. Když jsme došli k přední straně zmíněného kamenného valu, spatřili jsme v nevelké vzdálenosti jezero. Balvany a kameny byly tedy od jezera dobře viditelné, vypadaly však tak přirozeně, že by nikdo nebyl tušil v této skalní spoustě práci lidských rukou. Val byl tak příkrý, že nebylo možné jej překonat. Jen tu a tam v mezerách, v nichž se časem nahromadil prach, se uchytilo něco trávy. Jinak byl celý val pustý a mrtvý – holý hladký kámen.

Když jsme to všechno zjistili, vešli jsme dovnitř. Prostor, v němž jsme se octli, byl úzký a velmi vysoký. Představte si polovici homole cukru shora dolů rozříznutou, která se opírá svou rovnou, svislou stranou o skálu, a jejíž druhá strana, poloviční kužel, tvoří stěnu a zároveň strop. Tak byl Dóm smrti postaven z velkých balvanů. Svislé i šikmé stěny nebyly však hladké, naopak, byly plné četných výklenků, poněvadž vždy jeden balvan vyčníval a druhý byl na něm položen dozadu.

Uprostřed na zemi byl kamenný oltář, jenž, jak jsme později seznali, byl dutý. Nahoře ležela těžká deska zakrývající dutinu. Strany oltáře byly vyzdobeny čtyřiadvaceti reliéfy, dvanácti orlími péry a dvanácti pravicemi sevřenými v pěst. Péro se střídalo s pěstí. Zavřená ruka je znakem mlčení; reliéfy tedy pravily, že jen náčelníci mohou přistoupit k oltáři a že musí zachovat v tajnosti vše, co se zde dozvědí. Deska byla uprostřed zčernalá, nepochybně při každé poradě na ní hořel oheň. Sedadla zde nebyla.

Osvětlení tohoto podivného chrámu působilo opravdu magicky. Bylo zde soumračné pološero, trochu světla vnikalo kamennou zdí, v níž tu i tam byl vynechán balvan, a vzniklé otvory zastupovaly okna této katedrály. Stěna však byla tak silná, že okna tvořila spíše chodby. Jejich vnějšího ústí jsem si dříve nepovšiml, bylo asi pečlivě maskováno, aby okna od jezera nebylo vidět. Většina denního světla se tím ztrácela ještě v chodbičkách. Podobné tajemné osvětlení jsem viděl v egyptských královských hrobech, které jsou však velmi nízké, zatímco tento chrám u Vody smrti byl tak vysoký, že se tajemnost polosvitu ještě víc zesilovala. V každém výklenku byla tmavá skrčená mumie, sotva v šeru viditelná, nebo světlejší sedící kostra či hromádka kostí, lebek a hnátů. Zbytky dávných lidí… Nad každým výklenkem bylo ve skále vytesáno náčelnické orlí péro na znamení, že zde odpočívá náčelník, přední muž svého lidu. Vzduch se dal dobře dýchat, neboť otvory byly četné a šly až k vrcholu zdí. A co mi bylo hned nápadné a co se mi jevilo důležité: že bylo možné jít nebo lézt od okna k oknu, od výklenku k výklenku, tvořícímu stupně dosahující až nahoru.

Nejnižší schody však nebyly; byly odtesány. Stalo se tak asi nedávno, protože místa, kde bývaly stupně, byla světlejší než ostatní stěna.

„Škoda, že zde nejsou schody,“ povzdechla si má žena. „Vystoupili bychom nahoru.“

„Vystoupit k některému oknu bude, myslím, nutné,“ odpověděl jsem. „Musím vědět, jaký je shora výhled na jezero.“

„A jak vylezeš na schody, když zde nejsou nejnižší stupně?“

„Uděláme si žebřík.“

Vyšel jsem ven a vyhledal dva vhodné stromky. Nařezal jsem příčky a pomocí řemenů byl žebřík brzy sestrojen. Dosahoval právě k nejnižšímu ze zbylých stupňů. Z toho jsme stoupali výš bez zábradlí, volně po kamenech vyčnívajících ze zdi. Nebylo to příliš bezpečné; každý kámen musel být napřed vyzkoušen, nežli jsem si dovolil na něj stoupnout. Lezli jsme mimo výklenky a viděli jsme zblízka, co obsahovaly: mumie a kostry, pochmurné zbytky lidí…

Vystoupili jsme dost vysoko a dostali jsme se do jednoho z oken. Bylo vyšší než člověk, takže jsme v něm mohli pohodlně stát. Devět kroků jsme museli udělat, než jsme se octli u jeho ústí. Stojíce pak na umělém horském srázu, přehlédli jsme velkou část jezera. Protože opatrnosti nikdy nezbývá, usedli jsme, aby nás žádný rudoch nemohl zezdola spatřit. Ne jeden, nýbrž mnoho jich bylo nedaleko! Dvě stě kroků od nás, po břehu jezera přijíždělo mnoho Indiánů, pomalu a tiše, husím pochodem. Zdálo se, že jsou velmi unaveni a zemdleni.

„Siouxové starého Kiktahan šonky,“ řekl jsem tiše „Utahové je buď předjeli, nebo přijedou za nimi.“

„Přišli jsme zrovna včas!“ podotkla má žena.

Mladý Orel mlčel, zato promluvila Kakho-oto:

„Půjdu k nim. Důvěřujete mi? Nebojíte se, že udělám něco, co by vám mohlo uškodit?“

„Věříme ti,“ řekl jsem její mateřštinou, „proto jdi. Kdy se vrátíš?“

„Nevím. Jdu vyzvědět, co se děje, abych vám podala zprávu. Stalo-li se něco důležitého, přijdu brzy; nebudu-li pro vás mít zprávu, nevrátím se. Kde vás však naleznu?“

„Kde chceš.“

„Tedy u koní! Nevydávejte se zbytečně do nebezpečí, nesnažte se vyslechnout naše porady! Budu za vás bdít! Mé oči jsou vaše oči, a dozvíte se vše, co sama budu vědět.“

Slíbil jsem, že k jezeru nepůjdeme; pak Tmavý Vlas sklouzla po stěně do šera.

Zůstali jsme nahoře a pozorovali rudochy jedoucí pod námi podél břehů. Trvalo dlouho, než přijeli. Pak se objevili Utahové. Pohled na jejich postavy, plné nenávisti a ploužící se jako stíny, mi téměř působil bolest.

„Kdo zvítězí?“ ptala se mne žena. „Oni nebo my?“

Tázala se tak, poněvadž sama nežila v oněch dávných dobách, plných úkladného nebezpečí, které jsem v těchto končinách před lety prožíval se starými kamarády.

„Doufám, že my,“ řekl jsem stručně. Mladý Orel však dodal:

„Nemají zásoby ani pro sebe, ani pro koně. V tom je záruka našeho vítězství.“

Má žena na mne tázavě pohlédla. Vysvětlil jsem jí tedy:

„Tito Indiáni jednají tak, že by to před padesáti, ano před třiceti lety bylo nepochopitelné. Pozbyli bojovnické ctnosti svého plemene, poněvadž je nemohli pěstovat. To je následek mírumilovné doby. Jejich nervy jsou vyčerpány. Dříve šli do boje v malých oddílech, které si snadno opatřily vše nutné. Bylo dost bizonů. Táhli nejšťavnatějšími prériemi, aby koně netrpěli hladem. Opatřili si zjara zásoby masa na půl roku a na podzim na další pololetí. Bylo vždy dost sušeného masa, aby se tlupy zásobily na cestu a do boje. Kde jsou teď bizoni? Kde jiná zvířata, antilopy, jeleni, ptáci? Kde je Indián, který má zásoby masa na měsíc? Kde jsou stáda divokých koní? Bývaly, ale už nejsou. Kdo myslí, že může jezdit prérií jako tenkrát a nadto ještě v tlupách po tisíci mužích, je ztracen. Moje medvědobijka zůstala doma. Opakovačka také ztratila téměř nadobro svůj význam. Co však činí Kiktahan šonka i Tusagha sarič? Vytáhli s tisícem bojovníků, s lidmi, kteří nemají nejmenší válečné zkušenosti. Jejich koně nejsou zvyklí nesnázím dlouhých pochodů. Nemají ani nutné zásoby; budou o ně žebrat u Kiowů a Komančů. Kde však ti mají své zásoby? Nemají nic. Těch jsou také dva tisíce, tedy celkem čtyři tisíce bojovníků, čtyři tisíce koní bez zásobovací služby. Kde vezmou ti lidé tolik potravin, vody a píce pro denní potřebu? Vždyť zahynou všichni hladem a žízní! Když se tak na ně dívám, připadá mi, že to nejsou těla, nýbrž duše zmořené žízní, které táhnou do záhrobí, aby tam ve svých prázdných věčných lovištích zahynuly hladem.“

„Uff, uff!“ zvolal Mladý Orel, který hned přiznal pravdivost mého výkladu.

Má žena mlčela. I ona uznala, že mám pravdu. Nepotěšilo ji to, nýbrž sklíčilo. Snad v duchu viděla čtyři tisíce umírajících a bylo jí líto, že částečně budeme nuceni ještě hlouběji je vrhnout do těchto útrap a zkázy.

Když poslední z Utahů zmizel, sestoupili jsme, ukryli žebřík a vrátili se k Holbersovi. Volal nám vstříc:

„Byla tu Kakho-oto, osedlala koně a odjela. Prý víte, kam.“

Vysvětlil jsem mu vše, pak jsme upravili stan a odpočívali. Bylo opravdu nejlépe zůstat v táboře, kde jsem nyní měl dost času prohlédnout Vinnetouův odkaz. Otevřel jsem svitky jeho rukopisu a celý den jsem pak byl zahloubán do jejich obsahu. Uveřejním ten rukopis jinde (Než k tomu došlo, Karel May zemřel). Nikdy jsem nic podobného nečetl, ale to, co jsem četl, bylo větším pokladem než zlato, které hledal Zebulon.

K večeru přišla Tmavý Vlas a potvrdila mou domněnku o počtu Indiánů. Bylo jich něco přes tisíc z každého kmene. Dopoledne jeli a odpoledne konali přípravné porady. Po dlouhých sporech bylo dosaženo dohody. Hlavní porada měla být už jen slavnostním závěrečným prohlášením a měla se konat o půlnoci.

„Kdybych je tak mohl vyslechnout!“ řekl jsem.

„To by bylo příliš nebezpečné,“ prohlásila má žena.

„Jak to?“

„Najdou-li tě je po tobě veta. Ale mám nápad, jak se vyhnout nebezpečí.“

„Jsem zvědav!“

„Kakho-oto bude přece na poradě a poví nám, o čem se jednalo.“

Rozesmál jsem se:

„To, myslíš, že je dobrý nápad? Ještě nikdy žádná žena nesměla být při poradě náčelníků.“

„Jistě ne?“

„To se rozumí,“ zasmál jsem se.

„To je ale pěkná ostuda! Jak se teď dozvíme, o čem se tam budou radit?“

Tmavý Vlas se usmála a řekla:

„Budete přece jen přítomni poradě.“

Tázavě jsme na ni pohlédli.

„Musí se to ovšem stát potají a nikdo vás nesmí spatřit. Náčelníci půjdou do Dómu smrti, neboť medicinmani tak chtějí. Tvrdí, že již před tisíci lety se tam konaly důležité porady a že dnes má být tak jako kdysi. Zároveň je Dóm smrti pohřebištěm náčelníků. Obyčejní bojovníci a ženy do něho nesmějí vstoupit pod trestem smrti s výjimkou případu, že provázejí náčelníka.“

„Půjdou tam asi o půlnoci?“ ptala se má žena vzrušeně.

„Krátce před půlnocí. Obřady započnou přesně o půlnoci.“

„A my tam půjdeme v jedenáct.“

„Ty ne,“ řekl jsem.

„Proč?“

„Slyšela jsi, doufám, že ženám není přístup k poradám dovolen pod trestem smrti. Je to příliš nebezpečné! A já, jako tvůj muž, musím dbát o to, abys nepřišla o život.“

„Oho! Vypovídám poslušnost! Neodvoláš-li své prohlášení, půjdu do Dómu smrti tajně napřed a skryji se tam. Vyslechnu vás pak všechny, Indiány, i tebe a ostatní!“

Na to jsem ovšem nemohl říci: „Nikoliv.“

„Musíme se tam skrýt, ale najít dobré místo vyžaduje rozmysl, který nesmí přijít pozdě. Nevíme dosud o tom, kolik bojovníků tam přijde – – –“

„Vím to,“ řekla Kakho-oto. „Budou tam čtyři náčelníci, medicinmani Kiowů a Komančů a po pěti podnáčelnících čtyř kmenů. Několik mužů ponese dříví na oheň a jiní náčelníka Tanguu, který nemůže chodit. Každý kmen zapálí svůj oheň. Kromě toho bude hořet za všechny rudé muže ještě hranice na oltáři, kam náčelníci uloží své medicíny. Vezmou si je teprve pak, až bude provedeno všechno, na čem se usnesli.“

„Hm! Bude tam tedy nejméně třicet lidí,“ řekl jsem, „jak se tam usadí a umístí, to nevíme. Na zemi a na podlaze chrámu není místečko, kde bychom se ukryli před jejich zraky. Není tam vůbec nic, za čím bychom se mohli skrýt.“

„Vylezeme tedy nahoru,“ řekla má žena. „Po žebříku se dostaneme do výklenků a do oken.“

„Ano, ale nezapomeň na ohně!“

„Proč?“

„Chceš se zadusit kouřem, nebo se prozradit kýcháním a kašlem? Bude hořet pět ohňů, živených smolným a snad vlhkým dřívím! Bude tam tolik kouře, že nahoře nevydržíme, nenajdeme-li si místo, kam kouř nevnikne. Nesmíme ostatně vylézt příliš vysoko, protože bychom nic neslyšeli. Nutno nejprve zjistit směr větru a skrýt se na té straně, kam kouř nepotáhne.“

„A budete při tom dopadeni!“ varoval Hammerdull.

„Nebudeme, protože tam dříve nikdo nepřijde!“ mínila Kakho-oto. „Ukryjeme se a vyslechneme poradu.“

Návrh byl proveden. Šli jsme – kromě Pitta – hned k Dómu smrti, cestou jsme nasbírali suché dříví a uvnitř stavby jsme je zapálili, abychom zjistili, kam potáhne kouř. Po žebříku jsme pak vystoupili nahoru, zatímco Dick rozhrabával oheň, aby hodně plál. Shora jsme viděli, kudy kouř a teplem způsobený proud vzduchu prchá, určili jsme nejvhodnější místo, a když jsme sestoupili, uhasili jsme hraničku a pečlivě odstranili zbytky dřeva i popel. Pak jsme se klidně vrátili do tábora.

Kakho-oto se s námi rozloučila a šla ke Kiowům, ale slíbila, že přijde časně zrána. Má žena připravovala večeři na táborovém ohni, a my muži jsme z medvědího sádla lili jakési svíčky. Místo knotu jsme užili rozcupované bavlněné šňůry. Potřebovali jsme nutně světlo pro náš noční podnik, neboť sebemenší uklouznutí na volných stupních, neopatřených zábradlím, by pro nás vzápětí znamenalo smrt na kamenné podlaze vysokého Dómu smrti. Chtěl jsem ostatně vylézt na pozorovací stanici sám s Mladým Orlem, neboť má žena tam byla zbytečná; neporozuměla by stejně indiánské poradě.

Ale právě proto, že o nebezpečí věděla, nedala se Drahoušek za nic na světě přinutit, aby zůstala v táboře. Tvrdila neústupně, že má právo sdílet se mnou každé nebezpečí.

K jedenácté hodině jsme se tedy vydali na cestu. Kdybychom se do úsvitu nevrátili, měli se ráno oba westmani opatrně podívat, co nás v Dómě smrti zadrželo.

Když jsme vešli do chrámu, rozsvítili jsme tři svíčky. Výstup byl ještě obtížnější, než jsem myslel; nesnáze působil žebřík. Bez něho nebylo možné vylézt na první schod, a nechat jej dole jsme nesměli; museli jsme jej tedy vléct s sebou. Stoupal jsem napřed, pak má žena a za ní Mladý Orel. Žebřík jsem držel za jeden konec, Apač za druhý, a v případě nutnosti se ho mohla žena zachytit. Šťastně jsme po dlouhé, velmi dlouhé době dospěli k cíli. Vsunuli jsme žebřík do stínu jednoho z oken, uhasili jsme svá malá světla a vystoupili chodbičkou až k zevnímu otvoru nad strmou stěnou, na volný vzduch. Nad námi se klenulo jasné nebe. Světlo hvězd stačilo, abychom uviděli hladinu jezera jako mdle stříbrnou skvrnu uprostřed stínů pobřežních křovin.

Nečekali jsme dlouho. Dole se začalo cosi pohybovat, a brzy od jezera přicházely postavy, tiše, jednou řadou, husím indiánským pochodem. Nemohli jsme rozeznat určitě jejich obrysy, tím spíš ne tváře, čím blíže však byli, tím méně bylo pochybností, že to jsou opravdu očekávaní rudoši. Spatřili jsme i nosítka, na nichž seděl náčelník Kiowů. Byla velmi jednoduchá: pokrývka, napjatá na dvě tyče. Jiní muži nesli veliké otepi dříví a klestí. Napočítali jsme třicet čtyři muže. Když vešel poslední, vplížili jsme se zase do chodbičky a sedli si opatrně co nejblíže k jejímu ústí. Kolem nás byla úplná tma.

Z hloubi bylo slyšet tajemný šelest, pak zase nastalo ticho. Nikdo nepromluvil, neozval se ani jediný výkřik, ani jediný povel či rozkaz. Jako by vše bylo dávno uchystáno, dávno připraveno. Najednou vyskočila ze tmy jiskra, pak druhá a třetí. Jiskry se spojily v plaménky a za chvíli hořely ohně. Byly čtyři a tvořily čtverec, v jehož středu stál oltář. Kolem nich se míhaly fantastické skupiny Indiánů, každý kmen u svého ohně. Kouř stoupal, ale nedusil nás; unikal otvory v protější stěně. I záře ohňů stoupala vzhůru; čím výše však, tím víc se měnila v polosvit. Plameny se mihotaly a v jejich záři dole i šerém svitu kolem nás se zdálo, že se vše pohybuje: výklenky, mumie, kostry i ztrouchnivělé hromady prachu. Má žena mne uchopila křečovitě za ruku a zašeptala:

„To je příšerné! Bojím se.“

„Chceš se vrátit?“ ptal jsem se tiše.

„Ne, ne! Něco takového už nikdy neuvidím. Představ si, že jsme v pekle.“

To přirovnání nebylo tak zcela nepřípadné; byl bych však spíše řekl: v očistci. Co se mělo stát dole pod námi, bylo zlo; nemuselo však vést k zatracení; my sami jsme tu byli proto, abychom je obrátili v něco lepšího a šťastnějšího. Postavy dole shromážděné mně nepřipadaly jako synové zaniklých věků, nýbrž jako duše dávných lidí, čekajících na vykoupení, jako duše, které se sešly k poslednímu zločinu, z jehož lůna se však rodí vysvobození.

Co jsem tak uvažoval, rozlehlo se tmou první pronesené slovo:

„Jsem Avat-to-vah, Velký Had, medicinman Komančů. Je půlnoc!“

A druhý hlas zazněl vzápětí:

„Jsem Onto-tapa, Pět Hor, medicinman Kiowů. Započněte poradu!“

„Začněme!“ zvolal Tangua.

„Začněme!“ ozval se To-kej-chun.

„Začněme!“ opakoval Tusagha sarič.

„Začněme!“ řekl i Kiktahan šonka.

Ani teď jsme nerozeznali jejich tváře. Jen postavy jsme viděli a slyšeli jejich hlasy, znějící k nám jako z podsvětí.

Medicinman Komančů přistoupil k oltáři a pravil:

„Stojím u posvátné schránky medicín. V domě našeho starého bratra Tattelah sataha visí obrovská kůže dávno vymřelého stříbrného lva, na níž je psáno: ‚Střežte své medicíny!‘ Bledá tvář přijde přes velikou vodu a širou prérii, aby uloupila vaše medicíny. Bude-li bílý muž dobrý, přinese požehnání. Bude-li zlý, rozlehne se pláč a nářek po všech stanech a u všech táborových ohňů.“

Potom přistoupil k oltáři medicinman Kiowů a řekl:

„Vedle kůže stříbrného lva visí však kůže velikého bojovného orla, a na té je psáno: ‚Pak přijde hrdina nazvaný Svědomí Národa, ten obletí třikrát horu medicín, než se snese k zemi a vrátí vše, co vám bledá tvář uloupila.‘ Ptám se ván, náčelníci čtyř spojených kmenů: chcete zůstat věrni tomu, na čem jste se dnes usnesli?“

„Chceme,“ řekli všichni čtyři.

„Jste ochotni položit své mediciny na tento kámen jako zástavu toho, že vykonáte vše, co jste slíbili?“

Hlasité, čtyřnásobné: „Ano.“

„Složte je tedy zde!“

Učinili tak. I Tangua se dal donést k oltáři, aby mohl odevzdat svou medicínu. Kiktahan šonka řekl:

„Zde je má medicína. Není celá, polovina chybí. Mannitou odvrátil svůj zrak ode mne, a já polovici na pochodu ztratil. Kéž na mne pohlédne zase vlídným zrakem a střeží mi tuto druhou! Tíha zim mne již tíží a sklání k hrobu. Měl bych snad přijít do věčných lovišť bez mediciny a navěky být ztracen? Ne! Učiním vše, abych dostál slovu, které jsem dal!“

Zvedli desku, vložili medicíny náčelníků do dutiny pod ní, a pak desku znovu přiložili. Nato na ni snesli dříví a zapálili oheň živený indiánským způsobem, takže hořel jen malými plameny na konci dřev srovnaných do kruhu. Teprve když konce ohořely, byla dřeva přistrkována blíže do středu, aby je oheň pozvolna strávil. To byl oheň porady. Porada sama byla zahájena obřadným vykouřením dýmky míru. Přesto, že se již dříve důkladně poradili, mluvili Indiáni u oltáře znovu. Bylo by velmi zajímavé opakovat ty řeči, z nichž některé byly mistrovskými kusy indiánského řečnění, avšak stačily by vyplnit celou tuto knihu. Celkem jsme se dozvěděli asi toto:

Čtyři kmeny se chystaly přepadnout tábor Apačů a jejich spřátelených kmenů, shromážděných na Mount Vinnetou, a tak zmařit zamýšlenou Vinnetouovu oslavu. Doufali, že se zmocní veliké kořisti a všech pokladů složených v táboře, zvláště nuggetů, které tam darem přinesly kmeny i klany. U Tmavé vody si chtěli na několik dní po dlouhých pochodech odpočinout a pak zamířit do jeskyně v údolí pod Mount Vinnetou, který prý je dobrým úkrytem i pro několik set bojovníků. Odtud v pravou chvíli povedou útok na Apače a jejich spojence.

Nejzajímavější bylo, že čtyři spojené kmeny měly u Apačů člověka, který jim všechno prozrazoval a čekal na vhodnou chvíli, chtěje jim dát poslední znamení. Tento slídič a zrádce byl tím nebezpečnější, poněvadž nepatřil k bezvýznamným osobám, nýbrž zasedal ve výboru a byl tedy o všem dobře informován. Byl to – Mr Anthony Paper, Indiány zvaný Okih-čin-ča, muž s plouživou chůzí. Ta zpráva byla pro nás ovšem velmi důležitá. Za zradu mu Indiáni slíbili značný podíl z kořisti; kolik, o tom se nemluvilo. Zdálo se, jako by se náčelníci před svými podnáčelníky vyhýbali hovoru o tom. Kdosi vyslovil také jména bratří Entersů. Ti však prý nedostanou nic, rozhodně ani část toho, co jim bylo slíbeno, protože to všechno má být pro Okih-čin-ču. Avšak ani tomu nevydají jeho odměnu, protože pak by se musela vyplatit i oběma Entersům. Tušil jsem, že zde šlo opět o ničemnost. Domníval jsem se, že všichni tři, Entersové i Paper, nedostanou nic a pak potichu někde zmizí – navěky.

Když byly obřady skončeny, zhasili medicinmani oheň na poradním oltáři. Pečlivě setřeli popel z desky a odstoupili několik kroků od kamene. Pak medicinman Komančů prohlásil:

„Kdykoliv uhasíná oheň nad medicinami, nutno opakovat slova stříbrného lva: střežte své mediciny! Neboť přes velikou vodu a širou prérii přijde bledá tvář, aby vám je uloupila!“

A medicinman Kiowů volal:

„Kdykoliv uhasíná oheň nad medicinami, opakujte slova velikého bojovného orla: přijde hrdina, zvaný Svědomí Národa. Obletí třikrát horu, než se snese k zemi a vrátí vám uloupené mediciny. Pak ožije duše rudého národa, tisíciletým spánkem oslabená, a co bylo rozděleno, zase se spojí v jeden veliký národ!“

Umlkli, tiše sedíce, a nehybně zírali do uhasínajících ohňů, až poslední svítící jiskérka ztemněla a zhasla. Pak se zvedli a odcházeli. Tak, jak přišly, tak nyní mizely postavy Indiánů, tiše, v řadě, indiánským pochodem. Sledovali jsme je zrakem až k jezeru, než se postavy ztratily v blízkých křovinách. Pak si má žena zhluboka oddychla:

„To byla noc! Nikdy na ni nezapomenu!“ Po chvíli dodala: „Co teď?“

„Sestoupíme a vezmeme si ty mediciny,“ odpověděl jsem.

„Nebezpečný podnik!“

„Opravdu nebezpečný! Je to zakázáno pod trestem smrti. Žádný Indián by se toho neodvážil. Pro nás je to však příkazem opatrnosti.“

Mladý Orel to slyšel a neřekl na to nic. Rozsvítili jsme své tři svíčky, spustili žebřík a sestoupili zvolna a opatrně dolů. Teprve když jsme došli k oltáři, řekl Mladý Orel apačsky:

„Chceš si opravdu vzít medicíny?“

„Ano, vezmu je,“ odpověděl jsem. „V mé ruce jsou mocí, které užiji blahodárně a užitečně.“

„Vím to. Jsem však rudý muž a znám význam a nedotknutelnost medicín, uložených na tomto místě. Víš, co je mou povinností?“

„Vím. Měl bys zabránit, abych se jich dotkl, měl bys mi v tom zabránit i násilím. Uvaž však, zdali mám úmysl je znesvětit či potupit?“

„Ne. Vím, že tvé úmysly jsou dobré. Ty jsi Old Shatterhand a kdo jsem já? K boji nesmí dojít. Ale prosím tě přece, dovol mi podmínku.“

„Jakou?“

„Budeš-li ty tou bledou tváří stříbrného lva, která přichází vzít rudým náčelníkům medicíny, pak ať já jsem mladým Indiánem bojovného orla, který se snese z Mount Vinnetou a vrátí mediciny svým bratřím!“

„Dokážeš to?“

„Chceš-li, ano!“

„Dokážeš létat?“

„Ano.“

„Třikrát kolem hory?“

„Zajisté!“

Byla to divná chvíle. Kolem nás byla tma, hrůzné strašidelné místo. Bledá tvář ve věku starce a nadaný, smělý, mladý Indián. Oba u oltáře proti sobě s malými, nepatrnými plamínky, jejichž záře dva, tři kroky dále mizela v temnotě. Indián mluvil o létání. Tvrdil, že to umí a říkal to hlasem, který vylučoval pochybnost. Mínil ovšem let aeroplánem, já však myslel zároveň na duchovní vzlet, který bude nutno podstoupit za ztracenými medicínami, jestliže se tím opravdu obrodí duše jeho lidu, tisíciletým spánkem znavená. A důvěřoval jsem tomu mladému muži.

„Věřím ti!“ odpověděl jsem. „Mediciny si nyní vezmu, dám ti je však, jakmile mne o to požádáš.“

„Podej mi na to ruku.“

„Zde je!“

„Vezmi je tedy!“ řekl a chopil se desky, aby mně ji pomohl odsunout. Byla ještě horká. Vyňal jsem mediciny z otvoru, pak jsme spustili desku na původní místo a vraceli se, když jsme zhasli světla, do tábora. Žebřík jsme vzali s sebou, aby nás snad dodatečně neprozradil. Tím byl náš pobyt u Tmavé vody skončen. Byl krátký; s událostmi však, které se během něho přihodily, jsem mohl být spokojen.

Při zpáteční cestě se pod námi leskla hladina jezera. Za vodou se tyčila k nebi rozlomená kupa skal tmavým, pochmurným obrysem. Ukázal jsem na ni a řekl jsem:

„Tam to bylo. Tam zapálil Santer podkop sám pod sebou.“

Ze zadumání, ponořeni do dávných vzpomínek, hleděli jsme k tajemné skále, kde kdysi Vinnetou uložil nuggety – deadly dust. Potom řekla má žena:

„Najdou synové Santera i bez tvé pomoci, ač jsi jim ji slíbil, ono místo, kde zahynul jejich otec?“

Neváhal jsem odpovědět zcela odměřeně:

„Nechť se o to starají sami. Dali se najmout za zrádce naší věci a nemusím si dělat výčitky, nechám-li je v této věci trochu na holičkách!“

Mladý Orel, stojící u nás, mlčel. Potichu jsme se vrátili do tábora.

KAPITOLA DESÁTÁ Touha rudých národů

Bylo to asi o týden později.

Jeli jsme od Tmavé vody k východu za svým vlastním cílem, utábořili jsme se poslední noci u dolního Klekí Toli a jeli časně zrána po jeho břehu proti proudu. Klekí Toli je apačské slovo a znamená tolik co Bílá řeka. Její spád je značný; přes nesčetné kaskády se řítí z Mount Vinnetou. Bílá pěna vodopádů dala řece jméno. Její koryto je hluboké a břehy velmi srázné. Nahoře je les, dole u vody houštiny. Tam, kde říčka opouští rozložitou skupinu Vinnetouovy hory, tvoří několik mohutných vodopádů.

Kakho-oto přišla k nám onoho rána po indiánské poradě a řekla nám, že v táboře Indiánů se nic nového neudalo. Neptala se na to, co jsme vyslechli, proto jsme i my mlčeli, nechtějíce ji uvést zbytečně do rozporu s povinnostmi, které měla jako příslušnice kmene. Zvláště o vypůjčených náčelnických medicínách jsem se varoval promluvit. Bylo jí líto, že chceme tak rychle odjet. Ráda by nás provázela, uznala však, že nám může víc prospět, zůstane-li u svého kmene. Slíbili jsme jí však, že se na Mount Vinnetou uvidíme stůj co stůj.

A k té hoře jsme se tedy blížili. Dosud ji nebylo vidět, protože jsme jeli hlubokým údolím řeky. Byla zde sice jiná, pohodlnější cesta směrem od Tmavé vody, tu jsme však nezvolili, neboť jsem na ní vytušil nebezpečí střetnutí s jinými účastníky setkání. Pro nás bylo důležitým příkazem vyhnout se všem lidem, pokud to jen bude možné, a objevit se na Mount Vinnetou náhle, nečekáni. Přesto jsme museli konečně přece jen zabočit do údolí Klekí Toli, abychom neminuli cíl. Tam jsme našli stopy mnoha lidí i koní a brzy nato jsme spatřili i několik Indiánů, kteří seděli za křovím u cesty, kudy musel každý jet. Rudoši byli čtyři a jejich koně se pásli u vody. Indiáni nebyli pomalováni; ozbrojeni byli jen kopím, poznali jsme však přes to okamžitě, že to jsou Komančové kmene Pohonymů. Když nás spatřili, vstali a hleděli nám vstříc. Byla to asi stráž postavená zde proto, aby prohlížela příchozí a nepovolané hned vracela.

Mladý Orel jel vpředu. Mlčky je pozdravil a oni ho pustili dál bez odporu. Nás však zastavili.

„Kam jedou moji bílí bratři?“ ptal se nejstarší z nich.

„Na Mount Vinnetou,“ odpověděl jsem.

„Co tam chtějí bledé tváře?“

„Jedeme k Old Surehandovi.“

„Není tam, neboť odjel.“

„Tedy k Apanačkovi, náčelníkovi pohonymských Komančů.“

„I ten odjel.“

„Počkáme tedy, až se vrátí.“

„To není možné. Bledá tvář nyní nesmí na Mount Vinnetou.“

„Kdo to řekl?“

„Výbor.“

„Jaký výbor? Mount Vinnetou mu náleží?“

„Ne,“ řekl Indián rozpačitě.

„Výbor nemá co zakazovat ani rozkazovat!“

Pobídl jsem koně k další jízdě. V tom se Indián chopil uzdy mého koně a zvolal:

„Musím vás poslat zpět. Nemohu jinak.“

„Učiň tak!“

Pobídl jsem koně, který se vztyčil na zadní nohy a Indiána rázem odhodil. Ostatní tři chtěli zadržet oba lovce a mou ženu; skočil jsem s koněm mezi ně a rozehnal je. Dick se smál:

„Nás poslat zpátky! Kdo to kdy viděl? Propíchnu každého, kdo se mne dotkne.“

Několika skoky se jeho mezek octl u čtyř kopí zaražených do země. Okamžitě jsem tam rovněž byl. Dva hmaty, a už jsme měli kopí v hrsti. Jedno si Dick pověsil na rameno za koženou smyčku, druhé sklonil k ráně. Učinil jsem podobně.

„Tak!“ smál se Dick, „kdo nechce být probodnut, ať se odklidí! A teď kupředu!“

Komančové byli ještě mladí lidé. Nejstaršímu nebylo ani třicet let. Nepamatovali dávné válečné časy a rozpaky teď nevěděli, co udělat. Trvalo hezkou chvilku, než se vzpamatovali; vyskočili na koně, a jeli za námi. Prosili nás velmi dojemně, abychom jim vrátili kopí a počkali, až nás ohlásí vpředu. Neměl jsem nikterak v úmyslu je zahanbit před jejich soukmenovci a zbraně jsem jim ochotně vrátil. Ovšemže jsme se ani pak nezastavili, a Indiánům, kteří se neodvážili nás zadržet, nezbylo, než aby jeli klidně za námi. Zřejmě se rozhodli nepustit nás z očí.

Po nějaké době jsme dojeli k další stráži, která už zdálky jevila chuť nás zadržet. Naši čtyři průvodci, jak se zdálo, nabyli odvahy. Nečekal jsem na nic, vzal jsem z vaku revolvery a náboje, a ze vzdálenosti asi pětadvaceti kroků jsem prostřílel všem čtyřem Indiánům kopí dříve, než si uvědomili, co dělám. Pak jsem nabil zbraň, vysedl na koně a řekl překvapeným rudochům:

„Mířil jsem na kopí – pro výstrahu. Pamatujte, že od této chvíle střílím po mužích.“

Jeli jsme dál. Chvíli za námi zmateně pohlíželi, pak se s hlasitým mručením rozjeli za námi – všech osm. Přiblížit se však neodvážili.

Asi po stejné době jsme najeli na třetí stráž, opět čtyři muže ozbrojené kopími. Chtěli se nám postavit do cesty, ale když viděli náš průvod, ustoupili, a když jsme je předjeli, přidali se, hlasitým hovorem se dorozumívajíce, k svým osmi přátelům. Žena se smála.

„Už je jich dvanáct!“ řekla vesele. „A vy jste jen dva muži, a já, žena, jsem třetí ‚nepřítel‘. To jsou Indiáni, o kterých se píše a vypravuje? To jsou ti Komančové, kteří jsou líčeni jako nejzběsilejší ze všech rudých mužů?“

„Nepleť se!“ varoval jsem ji. „Jsou to mladí, necvičení hoši. Dej jim však příležitost a uvidíš, že budou brzy právě takoví, jako jejich předkové. Jsou trochu zmámení; nejsou však jiní, než byli kdysi.“

K další stráži jsme jeli přes půl hodiny. Dorazili jsme k ní, a uviděli jsme dost velkou kamennou chatu, před níž se válely dřevěné špalky, které byly patrně židlemi. Před chatou pobíhalo více lidí: osm Indiánů a dva běloši. Těm druhým se asi zdálo, že společnost Indiánů pro ně není dost dobrá, neboť seděli stranou. Snídali a zapíjeli kořalkou. Právě se tahali o láhev, jak bylo vidět už zdálky. Když jsme se dostatečně přiblížili, poznali jsme svůj omyl. Nebyli to běloši, nýbrž jeden Indián a jeden míšenec, byli však oblečeni bělošsky, zatímco ostatní měli oděv svého kmene. A ti dva byli naši dobří známí: Mr Anthony Paper zvaný Okih-čin-ča, a Mr Evening, agent pro všechno. Vedle nich na zemi ležely pušky a několik zastřelených ptáků. Panstvo si dopřálo patrně malé lovecké povyražení.

Sotva nás poznali, vyskočili.

„Haló, haló!“ křičel Anthony Paper. „To je ten Burton se svou společností. Proto jel Mladý Orel tak rychle před nimi. Chce je propašovat! Haló! Zadržte je! Nesmějí dál! Chopte se jich!“

Ta výzva platila Indiánům.

Nedbali jsme jejich pokřiku, naopak jsme sestoupili a napájeli jsme koně u vody. Už to svrchovaně potřebovali. Zatím našich dvanáct průvodců o nás podávalo zprávu. Neslyšel jsem, co říkají, že nás však nechválili, bylo více než jisté.

„Snad nebude ten Paper zase pošetile začínat hádku?“ řekla manželka starostlivě.

„Zdá se, že má k tomu dost chuti,“ odpověděl jsem.

Sotva jsem dořekl, přikýval se míšenec k nám, postavil se nadutě přede mne, a řekl:

„Už jste nám zase vlezl do cesty, Mr Burtone! Zatýkám vás!“

Neodpověděl jsem mu.

„Slyšel jste? Kdybychom tu měli řetízky, dal bych vám je na ruce. Takoví darebáci – –“

„Darebáci? – – –“ přerušil jsem ho.

„Ano. Protože jen da – – –“

Více neřekl, neboť jsem ho chytil v bocích, přistoupil jsem k vodě, a hodil jsem ho co nejdále do řeky.

„Pomoc, pomoc!“ křičel.

Na chvíli zmizel pod hladinou, hned se však zase vynořil, plácal rukama do vody, hrabal jako pes, byl však přes to všechno dravým proudem unášen po řece.

„Pomoc, pomoc!“ křičel zase.

„Vytáhněte ho! Vytáhněte ho hned!“ křičel William Evening, agent pro všechno. „Utopí se!“

Indiáni ho běželi vytáhnout kopími z vody. Šel jsem zatím k agentovi, uklonil se mu právě tak obřadně, jak to učinil on mně na Nugget-tsilu, a řekl jsem co nejzdvořileji:

„Přišli jsme sem za velmi důležitým účelem. Doufali jsme, že tu nikoho nenajdeme. Mám-li být upřímný, musím říci, že vaše přítomnost nás ruší.“

Podíval se na mne neobyčejně hloupě.

„Nerozumíte mi?“ tázal jsem se ho právě tak, jako on tehdy mne.

Teď se mu rozbřesklo. Vzpomněl si na onen výjev a začal tušit, že se karta obrátila.

„Ano. Mluvil jste dost jasně.“

„Nuže?“

„Chcete, abychom odešli?“

„Ano, a to hned, jinak vám pomohu!“

Vytáhl jsem revolver. I Dick vytáhl zbraň.

„Už jdeme! Už jdeme!“ ujišťoval velmi důrazně Mr Evening. „Hle, tam přinášejí Mr Papera. Snad ho leknutí neochromilo tak, aby nemohl jet na koni!“ dodal úzkostlivě.

„Posílím ho, bude-li třeba. Čí klobouk visí tam na větvi?“

„Mr Papera.“

„Dejte pozor, co udělám!“

Indiáni vytáhli Okih-čin-ču z vody. Zdálo se, že se napil dost, neboť honem spěchal do chaty. Než tam vešel, střelil jsem z revolveru do klobouku a prostřelil jej. Mr Paper se rány tak lekl, že nemohl udělat krok. Ukázal jsem na děravou pokrývku jeho hlavy a zvolal na něho:

„To byl klobouk! Teď přijde na řadu muž, který mne chtěl zatknout. Mr Anthonymu Paperovi dávám přesně pět minut času. Nezmizí-li do té doby, dostane kuli do hlavy. Farewell, Mr Eveningu! Odkliďte se i vy co nejrychleji!“

Také Dick Hammerdull zvedl revolver a hlasitě zvolal:

„Odklidí-li se nebo ne, je celkem jedno. Po pěti minutách odstřelíte jednoho a já druhého. Well!“

Mr Okih-čin-ča se hnal pro děravý klobouk jako divý, narazil si jej na hlavu a běžel ke koni. Agent sebral všechno, co si rozložil k snídani, než jsme přišli, sebral i obě pušky – neboť Paper na svou zbraň v úzkosti zapomněl – a než uplynulo pět minut, ujížděli oba výtečníci tryskem od chaty.

Indiánům nic neimponuje tolik, jako statečnost a odvaha. Událost, která se tu odehrála, v nich vzbudila úctu. Výsledek se brzy dostavil. Nejstarší z Komančů k nám přišel a ptal se:

„Znají opravdu moji bílí bratři Old Surehanda a Apanačku, našeho náčelníka?“

„Znám je. Znám dokonce i Young Surehanda i Young Apanačku. Oba, otcové i synové, mne jmenují svým přítelem.“

„Řekli ti, co se bude dít na Vinnetouově hoře?“

„Ano. Psali mi o tom a pozvali mne na Mount Vinnetou.“

„Máš jejich psaní s sebou?“

„Mám je.“

„Ukaž, abych si je mohl přečíst.“

„Velmi rád.“

Musel jsem sice znovu otevřít své zavazadlo, nemrzelo mne to však. Má žena mi pomohla. Bývají chvíle, kdy ji náhle napadne provést žert, a právě teď nastala taková chvíle. Neotevřela mou brašnu, nýbrž vyňala ze své kabelky čtyři zaplacené hotelové účty z Lipska, Bremenhavenu, New Yorku a z Albany, podala je Komančovi a řekla:

„Zde jsou dopisy Old Surehanda, Apanačky i jejich synů.“

Indián učinil rukou uctivý pohyb a vzal papíry. Díval se na ně velmi důkladně a tvářil se neobyčejně znalecky. Pak řekl svým lidem:

„Je to pravda; všechno souhlasí! Zde je dopis Old Surehanda, zde Young Surehanda, a zde je dopis Apanačkův a Young Apanačky. Ve všech je psáno, že bledé tváře jsou přátelé a že mají přijít na Mount Vinnetou.“

Jeho přátelé asi věděli, jaká je jeho čtenářská pohotovost, neboť jeden z nich zvolal:

„Copak to umíš číst?“

„Ne!“ odpověděl. „Ale vidím to! Howgh!“

A podal papíry tazateli. Ten si je prohlédl stejně důkladně a řekl, podávaje listiny dále:

„I já to vidím. Howgh!“

Účty putovaly z ruky do ruky, a Indiáni říkali: „I já to vidím, howgh!“ pak nám papíry vrátili a vůdce rozhodl:

„Moji bratři mohou se svou squaw jet dál. Bojovníci Komančů kmene Pohonymů musí své náčelníky poslechnout spíše než výbor rudých mužů.“

Schoval jsem účty. Manželka usoudila z chování Indiánů, jak se věci mají, podala statečnému vykladači písma ruku a řekla:

„Můj rudý bratr není jen chytrý a rozumný, nýbrž i velmi obratný znalec a vykladač totemů. Má také dobré srdce. Děkuji mu a ráda budu vždy na něho vzpomínat!“

I my druzí jsme podali Indiánovi ruku. Pak jsme jeli dál. Žena soudila, že Mladý Orel na nás někde čeká, já však byl jiného mínění. Jel napřed z důvodů jistě důležitých. Netušil ovšem, že cestou zažijeme tyto drobné komické výstupy.

Míjeli jsme ještě několik dalších stráží; tito Indiáni nás však už nezdržovali, ačkoliv jejich pohledy nám naznačovaly, že o nás jsou poučeni nepříliš příznivě. Nedalo se konečně ani čekat, že nám Mr Okih-čin-ča připraví příjemné uvítání.

Ukazovaly se již známky, z nichž jsme poznali, že nemáme daleko k cíli své cesty. Zahlédli jsme občas v zatáčkách obrovskou horu zvláštního tvaru, která čněla tím výše, čím blíže jsme přijížděli, až přesahovala sousední vrchy. Zde jsme spatřili u cesty stan, jinde druhý, třetí, čtvrtý. Pak už byly stany blíže u sebe, a posléze se zdálo, jako když jedeme nejvzdálenější ulicí do středu tábora. Před stany seděly Indiánky, které nás pozorovaly se zvláštním zájmem. I ony byly jistě poučeny o našem příchodu. Děti jsme neviděli nikde. Také muži zde nebyli. Byli patrně někde dál, aby jim neušel výjev, který se tam na nás chystal.

Údolí řeky se nyní rozevřelo, vysoké břehy po obou stranách se rázem rozestoupily, takže jsme mohli přehlédnout náhorní pláň před sebou. Obraz byl tak mohutný, že jsme koně a mezky zastavili jako na povel.

„Jak nádherné, jaká je to krása!“ zvolal jsem.

„Můj Bože!“ zašeptala žena. „Je to opravdu možné?“

Představme si obrovský dóm, snad tisíc metrů vysoký, před nímž se prostírá obrovská, volná planina, rozdělená řadami stupňů v dolní a horní polovinu. Dóm stojí v západní části planiny a přechází do dálky v moře věží, které se ztrácejí a mizí v tajemné šedi západního obzoru. Ostatní tři strany planiny jsou ohraničeny nižšími horami, v nichž zbývá jen jediná brána, údolí řeky na východě, kterým jsme přijeli. Ten dóm je Mount Vinnetou – Vinnetouova hora. Hlavní její vrchol se tyčí jako obrovská gotická stavba, boží rukou zde postavená, vysoko do mračen. Rozeklané temeno je holý, hladký kámen. V roklinách se lesknou bílé pásy sněhu, líbané sluncem tak dlouho, až se změní z vodního prachu a třpytivých sněhových vloček v drobounký potůček, který skáče po kamenech z rokle a řítí se do hlubiny. Tam, kde se vrchol hory rozšiřuje ve vlastní dóm, se tyto vody sbírají a spojeny s vodami okolních hor tvoří jezero. Z něho se řítí dva vodopády, přes šedesát metrů vysoké, na jih a na sever. Voda padající z jezera obtéká volnou planinu před dómem a spojuje se, a vytváří řeku Klekí Toli, podél níž jsme přijeli. Pod zelenými pastvinami na horských svazích začíná les, nejprve světlý, pak tmavší a hustý, a nejtemnější tam, kde vroubí jezero a po stranách dómu sestupuje až na pláň. Dole přechází v houštinu, řídne a snižuje se, až pojednou přejde v rovnou prérii, porostlou bujnou trávou. Jezero se jmenuje Nahtova-pa-apu (Jezero mediciny = Jezero tajemství).

Na východě zalesněné hory jako portál se otvírá široké údolí vedoucí na výšinu, která přechází v dlouhý, vysoký horský hřeben a svažuje se k Jezeru tajemství. Nad portálem se zvedá druhý štít Vinnetouovy hory, ne tak vysoký a mohutný jako hlavní štít, ačkoliv jinde, například v Tyrolích, by byl nejvyšší z dolomitových štítů. I ten je hustě zalesněn. Asi v polovici jeho výšky stojí staroindiánská strážní věž, z níž možno přehlédnout celou rovinu a horní zákoutí řeky. O něco níž již les není. Na široké náhorní planině se bělá několik budov, pocházejících snad ze staré doby Toltéků a Aztéků, z doby, jejíž památky jsou velmi vzácné. Tam nahoře bydlí Tatellah satah, Ochránce Velké Mediciny. Cesta k němu vede přední částí hlavního údolí, později odbočí do postranního údolí. Bez zvláštního dovolení však po ní nikdo nesmí jít.

Hlavním vrcholem obrovského skalního domu je Mount Vinnetou; vedlejším vrcholem je Hora medicín, ta, kterou, jak praví pověst, třikrát obletí hrdina, až ponese rudým mužům jejich ztracené mediciny.

Prérie před Vinnetouovou horou bývala tak veliká, že ji bylo možno přejet koňmo teprve za hodinu. Když jsme ji však my spatřili, byla pokryta tolika stany a chatami, že tvořily skutečné město. A protože polovina planiny byla výš a druhá níž, bylo i „město“ rozděleno v horní a dolní podle polohy. Zdali byly i jiné rozdíly mezi oběma polovinami jsme zatím nemohli vědět. Jisté však bylo, že dolní město bylo četněji obydleno než horní. Před stany byla zaražena kopí, za nimi se pásli koně. Hořelo tu všude mnoho ohňů, na nichž se peklo a smažilo. Bylo právě po poledni, a mezi chatami a stany panoval čilý ruch. Bělocha jsem neviděl ani jediného. Jen rudoši se procházeli nebo seděli mezi stany, většina jich byla oblečena indiánsky. Část volného místa byla ohraničena kůly a určena patrně za závodiště; podobné místo bylo určeno i k poradám. Viděl jsem asi dvacet sedadel, nejspíše určených pro výbor a významnější účastníky sjezdu. Prostranství se hemžilo zástupy, které nejspíše mluvily – o nás, protože na nás přítomní ukazovali prstem a hlasitě se rozhlučeli, jakmile nás spatřili.

Přes řeku vedl prastarý kamenný most, jehož první polovina byla stavěna do výše, zatímco druhá se svažovala příkře dolů, což mělo význam při obraně přechodu před nepřáteli. Toto místo již v pradávných dobách bylo považováno za takticky důležité. Za mostem stál houfec pěších Indiánů. Hleděli na nás upřeně, jako by nás očekávali. Nepospíchali jsme k nim. Zadívali jsme se na velkolepé, nevyrovnatelně krásné horské panoráma, na zajímavou směsici lidských bytostí pod ním, na pestrý tábor, který se zdál tak nepatrný v rámci obrovitých linií narýsovaných přírodou. Byli snad lidé dávnověku větší než nynější pokolení? Vzpomněl jsem na Enochovy syny, kteří jezdili na koních ve výšce slona, na knížata, jejichž trůny sahaly prý do oblak! Slunce stálo vysoko, zdánlivě kolmo nad námi; naše stíny se krátily. Na nebi nebylo mráčku; nezavál ani větřík. Dech síly i radosti osvěžoval oči i srdce. Ano, to bylo místo, na němž se mohly zrodit nové, dobré a šťastné myšlenky o budoucnosti lidstva.

Pobídli jsme koně na most a – co jsem čekal, stalo se: na druhém břehu nás rudoši rázem obklopili. Ano, čekali na nás, majíce rozkaz vzít nás do zajetí. Všichni měli na ramenou barevnou stuhu; byl to – jak jsem se domníval – odznak místní policie. Když jsme byli zcela obklíčeni, otázal se nás vůdce anglicky:

„Jste bledé tváře, které hodily Mr Anthonyho Papera do vody?“

„Ano, to jsme my,“ řekl Dick Hammerdull a vesele se zašklebil.

„Za to vás výbor potrestá.“

„Pshaw! Kde je ten znamenitý výbor?“

„Tam!“

Muž ukázal na už zmíněné shromaždiště.

„Jděte jim tedy říci, že k nim brzy přijdeme. Sám bych si ty lidi rád zblízka prohlédl.“

„Nejdříve si oni prohlédnou vás. Půjdete s námi! Zatýkáme vás.“

„Vy?“ zasmál se Dick. „Prosím, poslužte si!“

Stiskl své zvíře, aby kolem sebe vyhazovalo kopyty. Učinili jsme podle jeho příkladu.

Indiáni se s hrozným křikem rozběhli. Nečekali jsme, nýbrž jsme se hned tryskem rozjeli k shromaždišti sami. Skákali, křičeli a hnali se za námi. Dorazili jsme na místo, zabočili jsme s koňmi rovnou mezi pořadatelstvo, rozehnali je a seskočili pak ze sedel.

„To je dobré místo!“ řekl jsem. „Zůstaneme zde. Složte zavazadla.“

„Hleďme!“ zvolal kdosi za mnou. „Ten muž si počíná, jako by ani nebyl zatčen, nýbrž jako by tu mohl rozkazovat!“

Ohlédl jsem se, a uviděl jsem nepřekonatelného Mr Okih-čin-ču. Vedle něho stál William Evening, agent pro všechno.

„Zatčen?“ řekl jsem, přistoupiv k nim s napřaženýma rukama. Oba hned zmizeli mezi ostatními. Místo nich se důstojně objevili Simon Bell a Edward Summer, profesoři. První mi pokynul velitelsky rukou a řekl:

„Nezapomeňte na napjatý poměr mezi námi a vámi! Jste zatčeni! Už na Nugget-tsilu jsme vám řekli, že vaše přítomnost nás obtěžuje.“

„Hm! To by člověk ani neuvěřil! Slyšel jsem, že nás chcete zatknout a snad dokonce zavřít?“

„To se rozumí!“

„Ah! Vy tedy zatýkáte každého, kdo je vám nepohodlný? Skutečně, takovou logiku bych od profesora filozofie nečekal.“

„Mlčte! Zatýkáme vás proto, poněvadž jste ohrožoval člena výboru, a ne proto, že jste nám nepohodlný!“

„Nařezat mu! A pořádně!“ křičel Paper, umlkl však hned, neboť Dick zaťal ruce v pěsti a hnal se za ním. V davu vznikla ulička, a spatřili jsme dva muže, kteří přišli k shluku lidí a pozorovali výjev. Neměli evropský oděv, nosili indiánský oblek, přes to však, nebo snad právě proto, jsem je hned poznal. Byli to Athabaska a Algongka, náčelníci z hotelu u Niagary.

„Co se zde děje?“ ptali se profesora Bella.

„Zatýkáme nebezpečné trampy a jejich squaw. Zbili Mr Okih-čin-ču a hodili ho do vody, za to musí být potrestáni. Bude nad nimi vynesen prérijní soud. Prosím, abyste se zúčastnili jury.“

Profesor Bell mluvil k náčelníkům nadmíru uctivě.

„Ukažte mi ty lidi!“ rozkázal Algongka.

Rudoši se hned rozestoupili, aby nás viděl. Ano, to byli náčelníci starých dob každým coulem. Neučinili ani nejmenší pohyb překvapení, jejich tváře se nepohnuly. Jako bychom se byli rozešli včera večer, přistoupili oba k nám, podali nám ruce a obrátili se potom k profesorům:

„O trampech tu nelze mluvit,“ řekl Athabaska, „jsou to Mrs a Mr Burtonovi a my je dobře známe. Kdo je uráží, uráží i nás! Howgh!“

„Ale hodili mne do vody, prosím!“ vyhrkl Mr Anthony Paper.

Athabaska, který míšence asi už znal, řekl zpola ironicky, zpola opovržlivě:

„Bránil jste se?“

„Jen málo,“ řekl tázaný.

„Utopil jste se?“

„Ne!“

„Měl jste se bránit důkladněji. Buďte rád, že se vám nic nestalo.“

Okih-čin-ča byl vyřízen. Ale místopředseda Summer se tvářil poněkud uraženě. Nemohl se samozřejmě ubránit vlivu, jímž na něho působily osobnosti náčelníků, prošlých těžkou školou života, působily na něj, a to ho asi mrzelo. Pokusil se uhájit svou autoritu.

„Upozorňuji vás, meššúrs, že podle ujednání nesmí běloch vstoupit na Mount Vinnetou. A tito lidé jsou běloši!“

Řekl to dost ostře, takže jsem měl hned dojem, jako by se byl již dříve s náčelníky nepříjemně střetl.

„A kdo vydal ona nařízení?“ ptal se Athabaska, otočiv se k profesorovi. Shovívavý úsměv se objevil na jeho tváři.

„My, pořadatelé a svolavatelé! Výbor měl důvody, proč tak rozhodl!“

„A kdo ustanovil výbor? Kdo mu dal moc a právo? Jste snad výborem z boží milosti nebo z vůle prezidenta Spojených států amerických? Jste výborem z milosti Old Surehanda a Apanačky. Sami jste se zvolili. Vaši volbu bude však nutno ještě zkoumat!“

Teď mluvil vážně, úsměv zmizel z jeho tváře. Profesoři tím byli ovšem pramálo nadšeni. Athabaska se rozhlédl a pokračoval:

„Stojíme na místě, kde se má rozhodnout o osudu rudého národa. Kdo však o něm bude rozhodovat? Vidím zde dvacet stolic. Pět vysokých a ostatní nízké. Pro koho je těch pět?“

„Pro – ovšemže pro členy výboru.“

„A ty ostatní?“

„Pro náčelníky.“

„Jmenujte je!“

Profesor to učinil. Jmenoval Athabasku i Algongku, pak všechny ty, kteří mi psali. Nato řekl Athabaska:

„Chybí jeden, a to právě ten, kterého bych zde nejraději viděl. Old Shatterhand.“

„To je běloch.“

„Nebyl proto pozván?“

„Byl. Dostal pokyn, aby si své číslo vyzvedl u jednatele.“

„Hm. Myslíte, že to udělá? Nevím! Nevím! Přijde-li Old Shatterhand, posadí se asi, kam se mu zlíbí, a ne kam ho vy pošlete. A také my dva se zříkáme těchto míst, protože nesouhlasíme s tím, aby váš výbor rozhodoval o náčelnících pozvaných kmenů. Kdo vám dal právo vystavět si trůny nad našimi hlavami? Z cesty!“

Vzal mne i mou ženu za ruku a vedl nás pryč. Indiáni nám ustupovali. Ještě jednou se však náčelník zastavil a obrátiv se k profesorům, řekl:

„To je největší chyba, že vylučujete z porad na Mount Vinnetou právě ony bělochy, kteří nás milují. Nikdo se nepovznese bez pomoci druhých, ani národ, ani plemeno, ani kmen. Pomalujte sebe i svého kamenného Vinnetoua seberuději, přece jim nikdy nezakryjete červeň své hanby!“

Pak se obrátil ke mně:

„Mr Burtone, vím, co soudíte o rudém národu, vím, že jej milujete. A přece jsem překvapen, že se tu s vámi setkávám. Víte, oč běží?“

„Myslím, že toto shromáždění chce postavit Vinnetouovi kamenný nebo hliněný pomník.“

„Ano. Vymysleli si to Apanačka s Old Surehandem, kteří chtějí vidět slávu svých synů, navrhovatelů pomníku. Byl ustaven výbor a sezvány kmeny, celá věc však začala tak tajemně a vychytrale, jako by se zakládala železniční nebo petrolejářská společnost. Už dávno začali v tichosti pracovat. Nejdříve se zmocnili této nádherné krajiny a nazvali horu Mount Vinnetou. Chtějí zde založit Vinnetou City, Vinnetouovo město, osídlené jen rudým obyvatelstvem. Nablízku vrtají a čerpají petrolej. Jednoho vodopádu využili k zřízení malé elektrárny, a počátek zkázy nádherného přírodního koutu, počátek znesvěcení ideí velikého Tatellah sataha tím byl zahájen. Kácejí les. Ničí horské stráně otvíráním lomů, aby měli stavivo na obrovskou sochu a své příbytky. A aby rozšířili stavební místo, chtějí zničit i přírodní zázrak tohoto kraje, Závojový vodopád, nejkrásnější ze všech vodopádů. To všechno jste asi neviděli, ale víte to teď, a dozvíte se brzy mnoho jiných věcí.“

Odmlčel se, Algongka se však ujal slova po něm:

„Domnívají se, že touto národní slavností spojí rudé kmeny v pevný celek, dosáhnou však právě opaku. Tříští nás tím ještě více. Podívejte, i toto místo; zde vidíte horní, tam dolní město. Dole se usadili ti, kteří chtějí postavit pomník, nahoře jejich odpůrci. K nim patříme i my. A tam nahoře, nade všemi, sídlí Tatellah satah a nedává se spatřit. Od doby, co se staví na Vinnetouově hoře, nesešel dolů a nedovolil nikomu, aby k němu vystoupil. Stýká se jen s Vinnetouy; ti ho spojují se světem. Ani my jsme ho ještě nespatřili. Ohlásili jsme mu sice svůj příchod, vzkázal nám však, abychom trpělivě čekali, dokud nepřijde ten, jehož s úzkostí očekává. Pak prý přijde čas, aby vyšel z domu a ukázal se lidem, kteří s ním stejně cítí a myslí.“

„Víte, koho očekává?“ ptala se má žena.

„Nevíme. Vinnetou, který nám přinesl toto poselství, to sám nevěděl. Ale přejeme si, aby ten, který je očekáván, brzy přišel. Nevíme, kam cestujete, Mr Burtone. Přivedla vás sem náhoda?“

„Nikoliv. Přišel jsem úmyslně. Zůstanu zde, dokud se všechny zápletky nerozuzlí.“

„Kde budete bydlet? V dolním či v horním městě?“

„Nahoře u vás.“

„Pak by nás těšilo, kdybyste svůj stan postavil vedle našeho. Snad se také dozvíme, co vás, bělocha, přivedlo na Mount Vinnetou?“

„Můžete to uslyšet hned. Byl jsem pozván. Kdybych však i pozvání nedostal, byl bych se vydal na cestu hned potom, když jsem vás slyšel mluvit o chystaném podniku v Clifton-house u Niagary.“

„Tam že jsme o něm mluvili?“ ptal se udiveně Athabaska.

„Ano, ovšem ne se mnou, vy dva sami mezi sebou. Seděl jsem tehdy vedle vašeho stolu a slyšel jsem vás.“

„Uff! Uff!“ vykřikl Algongka.

„Uff!“ volal Athabaska. „Hovořili jsme apačsky. Mysleli jsme, že nám nikdo nerozumí. Vy jste nám rozuměl?“

Chtěl jsem přisvědčit, když vtom zazněly shora četné výkřiky, a vlna pohybu se začala šířit mezi stany. Lidé pobíhali sem tam, aby roznesli jakousi zvěst. Brzy jsme rozuměli, co křičeli.

„Tatellah satah přijíždí! Tatellah satah!“

„Cože?“ zvolal Algongka.

„Snad tedy onen očekávaný muž již přijel!“ poznamenal Athabaska. „Kdo to je? Kdo ho viděl?“

Z horního města přijížděly tryskem na koních dvě ženy. Očima už zdaleka někoho hledaly, a když spatřily naši skupinu, zabočily k nám. Byla to Ašta se svou vnučkou.

Dojely. Seskočily z koní a pozdravily nás, na nikoho se neohlížejíce, se zvláštní až dojemnou radostí, která mi byla opravdu nesrozumitelná. Porozuměl jsem jim teprve tehdy, když Wakonova squaw k svému pozdravu připojila slova:

„Jsme zachráněni! Konečně, konečně! Vámi, Mr Burtone!“

„Mnou?“ podivil jsem se.

„Ano! Čekání je u konce. Teď začne Tatellah satah jednat. Mladý Orel vás ohlásil, a ze strážní věže vás vyhlíželi. Největší medicinman rudého lidu vyšel po dlouhé době ze svého domu, aby vám vyjel vstříc. Ach, jak jsme šťastné!“

Opětně mi tiskla ruku a srdečně pozdravila mou ženu, Dicka, a hlavně ovšem Pitta Holberse. Ačkoliv oba náčelníci uměli znamenitě ovládat svůj výraz, nemohli přece jen zakrýt údiv. Neměli však kdy projevit jej slovy, neboť shora se blížil průvod, který nás dokonale zaujal.

Vpředu jel Mladý Orel, pak dva oddíly tělesné medicinmanovy stráže na černých koních, zdobených čabrakami z kůží stříbrných lvů. Jezdci byli vybraní mladí muži, vesměs oblečení tak, jako kdysi Vinnetou. Nebyli ozbrojeni kopími ani puškami, nýbrž jen revolvery a noži. Z ramene k bokům jim visela lasa svinutá do několika smyček, a všichni měli na hrudi hvězdu Vinnetouova klanu. Mladý Orel je přivedl téměř až k nám, zastavil svého koně, a druzí ho v tom následovali. Jejich řady se pak rozestoupily, aby mohl dojet ten, který jel uprostřed.

Seděl na překrásném bílém mezku, jehož hříva, spletená do dlouhých copů, visela skoro až k zemi. Čabraka byla vzácné staroindiánské práce, onoho druhu, jehož čtvereční stopa stojí celé jmění. Třmeny byly z ryzího zlata a peruánsky vytepány. Jezdec byl zahalen do prostého pláště, takže nebylo vidět oděv pod ním. Plášť byl modrý, jeho modř však měla zvláštní odstín, jaký sotvakdy ještě spatřím. Látka, z níž byl vyroben, byla jemná jako indické hedvábí; nebylo to však hedvábí, nýbrž ona pověstná tkanina, o níž se vypravuje, že jen ženy dávných jihoamerických vládců ji uměly tkát. Na hlavě neměl nic a přece byla pokryta – stříbrnými vlasy, spletenými ve dva dlouhé pletence, které splývaly starci až k třmenům.

„Mara Durimeh!“ zašeptala skoro neslyšitelně má žena.

Ano, právě takové pletence splývaly z hlavy stařičké, mým čtenářům známé Mary Durimeh! I rysy starcovy tváře byly podobny jejím rysům, takže jsem až užasl. Oči veliké, zvídavé a pronikavé, ale s výrazem neúprosné přísnosti, a zase posvátné dobrotivosti, oči všemu rozumějící a vše toužící usmířit! A jeho hlas? Skoro jsem se ulekl, když promluvil; zamrazilo mne. Byl to hlas Mary Durimeh, hlas plný, hluboký a působivý; znějící sice mužsky, ale přece stejný, přece nezaměnitelný.

„Kdo z vás je Old Shatterhand?“ ptal se stařec, zrakem nás zkoumavě přehlížeje.

Když se objevil, všichni ztichli, tak mocně působil jeho zjev.

Po těch slovech zahučelo davem:

„Old Shatterhand? Ten zde není. Ani zde nemůže být! Nebo přece?“

„Zde jsem,“ řekl jsem, kráčeje přímo k němu.

Na okamžik se zdálo, jako by mne chtěl očima probodnout, dokonce spálit. Potom seskočil ze sedla mladicky lehce, pokročil mi vstříc a chopil se mých rukou. Stáli jsme proti sobě, hledíce na sebe vážně a přece s upřímnou radostí. V té chvíli jsem plně procítil důležitost tohoto okamžiku. Nakrátko bylo ticho, pak stařec promluvil:

„Řekli mi, že jsi zestárl, není to však pravda. Utrpením může člověk zestárnout, avšak láska, která nás spojuje, nedá zestárnout. Buď mi vítán!“

Uchopil mou ruku, obrátil se k zástupu a pravil:

„Jsem Tatellah satah a zde je Old Shatterhand. Nezapomeňte však, že nejsem jen to. Já jsem touha rudého národa, který čeká na spásu od východu. A on je probouzejícím se dnem, který kráčí přes prérii a moře a přináší budoucnost. Tak je třeba, abyste vy všichni byli v sobě vším lidstvem, neboť co učiníte na Vinnetouově hoře, ať právem, ať neprávem, nečiníte pro sebe a pro dnešek, nýbrž pro tisíciletí a pro celý národ!“

Obraceje se ke mně, řekl:

„Vyskoč na koně a pojď se mnou! Jsi mým hostem, nejmilejším ze všech. Co je mé, je i tvoje!“

„Nejsem sám,“ řekl jsem.

„Vím to, dostal jsem zprávu z Nugget-tsilu. Přiveď mi svou squaw, o jejíž tváři moji strážci pravili, že je jako sluneční zář. A přiveď také oba staré věrné lovce i vaše koně!“

Přivedl jsem k němu svou ženu, která by před ním byla snad poklekla, kdyby ji nezadržel. Uchopil ji za ruce, a řekl:

„Kdo jsi? Snad Nšo-či, snad naděje Apačů, která odešla do měst bledých tváří a nevrátila se? Nebo se konečně nyní vrací v tobě? Chceš být naší Nšo-či? Naší sestrou? Buď vítána z celého srdce, mně i mému národu!“

Drahoušek nebyla schopna slova. Tak mocně na ni působila jeho osobnost. Pustil její ruce.

„Následuj mne!“ pravil jí.

Dick již zatím přivedl jejího koně. Vysedla na něho.

Pak stiskl Strážce Velké Mediciny i oběma westmanům ruku a vybídl je, aby jeli se zavazadly s námi. Než medicinman vylezl na svého mezka, představil jsem mu ještě obě naše přítelkyně Ašty a náčelníka Athabasku i Algongku. Pak jsme odjížděli tak, jak pro nás přijeli: vpředu Mladý Orel, za ním polovina Vinnetouů, Tatellah satah a my, na konci ostatní Vinnetouové. Jeli jsme z dolního města do horního a dál k údolí, které jsem nazval bránou k Vinnetouově hoře. Cestou se shromažďovali vpravo i vlevo Indiáni, vzdávající poctu svému největšímu medicinmanovi. Bylo to, jako by městem projížděl král nebo světec; snad obojí zároveň.

Za rovinou pokrytou stany se před námi otevřela vysoká a široká brána v pevném srázu předhoří. Projeli jsme jí do údolí, vedoucího do nitra horské skupiny. Stěny údolí byly zalesněny a čněly, jak se zdálo, až do oblak.

„Než zamíříme k mému domu, povedu vás k své pohádce,“ řekl Tatellah satah. „Je to Závojový vodopád; něco takového nespatříte nikde jinde na světě. Ale ještě dříve uvidíte pověstné Ďáblovy uši, jejichž pravý účel neznám, a model Vinnetouovy sochy, který staví Young Surehand a Young Apanačka.“

Neodpověděl jsem mu; tvářil jsem se, jako by mne Ďáblovy uši ani nezajímaly. Čtenář ví, že jsem vyslechl Kiktahan šonku a Tusagha sariče v skalní elipse zvané Ča Mannitou, Ucho Boží. Slyšeli jsme tam, že je i druhá podobná elipsa, které se říká Ča kehtikeh, Ďáblovo ucho. Bylo to snad ono místo, o němž právě mluvil Tatellah satah? Má žena se na mne podívala, snad myslela, že bych měl říct, co vím; zavrtěl jsem však hlavou.

Když nám před časem vypravoval Mladý Orel o obou Uších, řekl, že chce poznat jejich tajemství od Tatellah sataha. Tehdy jsem vyslovil domněnku, že sám Tatellah satah všechno o nich neví. Proto jsem uznal za vhodné mlčet, pokud se nedozvím, co již z obou tajemství zná.

Cesta, kterou jsme jeli, nebyla cestou Divokého západu; podobala se spíše starému, vozy rozjezděnému vesnickému úvozu někde ve střední Evropě. Byly v ní vyryty hluboké koleje, a koňské stopy napovídaly, že doprava břemen po ní musí být pořádným týráním zvířat. Má žena cosi takového poznamenala a já jí odpověděl. Tatellah satah mlčel, viděl jsem však, že jeho brvy se svraštily a tvář nabyla přísného výrazu.

Úvoz stoupal tak zvolna, že jsme to sotva pozorovali. Brzy jsme přijeli k široké jízdní cestě odbočující vlevo a rychle stoupající do výše.

„To je cesta k mému domu,“ řekl stařec. „Pojedeme však zatím dále úvozem.“

Asi po čtvrthodině jsme přijeli na místo, kde údolí ústilo do volné planiny, zpočátku dost úzké, avšak stále víc se rozšiřující. Čím širší bylo údolí, tím sráznější byly skály, které je obklopovaly.

Cestou jsem si všiml, že ve skalách, z obou stran kruhovitých zářezů, které byly vždy umístěny proti sobě, byly jakési obrovské výklenky. Oba protějšky byly vždy stejně prostorné, což ve mně vzbudilo myšlenku, že byly lidským dílem, snad prací prapřírodních lidí z dob počátků lidstva. Jistě však tato lidská práce měla svůj účel a snad i hlubší smysl. A mnohé jiné myšlenky mi ještě prošly hlavou. Jistá okolnost mne rázem upamatovala na Devils pulpit v Coloradu. V přední části obou výklenků byla totiž půda vydlážděna kamennými deskami, které bránily vzrůstu vegetace, a nad dlažbou se zvedala skála, podobná kazatelně, opět slovo, upomínající na Devils pulpit. Ke kazatelnám vedly stupně, po nichž bylo možno vystoupit na skálu. Komu by při tom nenapadla myšlenka na kazatelnu, na jejíchž schodech jsem našel část mediciny Kiktahan šonky! Zadní části výklenků byly zarostlé křovím a stromy.

Opravdu, naproti v houští a stromoví bylo možné domyslet si kazatelnu zcela podobnou té, na níž jsme ulovili medvěda. Kdo nemyslel hlouběji, mohl prostě pokládat skalní zářezy za obdobné kotlině Devils pulpitu. Cosi mne však lákalo nepokládat tuto shodu a podobnost za jen povrchní úkaz. Ale nebylo kdy uvažovat o věci, zatímco Tatellah satah nyní ukázal vpravo i vlevo a řekl:

„To jsou Ďáblovy uši, zde jedno a tam druhé. Později ti snad o nich povím více.“

Dosud jsme klusali pod prastarými listnatými stromy, které nám bránily v rozhledu. Když jsme pak minuli poslední z nich a rozevřel se před námi volný obzor, zastavili jsme koně překonáni úžasem. Co jsme spatřili, nás opět upoutalo nevídanou krásou.

„To je div, o němž jsem mluvil,“ řekl medicinman, ukazuje před sebe. „Závojový vodopád.“

Nic nám nebránilo v rozhledu na vysokou, zadní stěnu širokého prostranství, na němž jsme stáli. Nad ním bylo našim očím teď neviditelné jezero Tajemství, jezero medicín. Od něho spadaly stěny po celé šířce údolí svisle dolů, přesně k nám. Řekl jsem už dříve, že z onoho jezera jsou napájeny dva vodopády, které se řítí po obou stranách Vinnetouovy hory a tvoří pak níže Bílou řeku, neřekl jsem však, že tyto vodopády neodvádějí všechnu přebytečnou vodu jezera. Je ještě jedna cesta, kterou se přebytek vody vrhá do hloubky, a tou je právě Závojový vodopád. Ony dva vodopády byly úzké, tento však široký. Celou šíří jezera se přelévá voda přes skalní okraj, od jedné strany místa, kde jsme byli, k druhé. Hrana, přes niž se voda přelévá, je úplně rovná, takže padající voda je rovnoměrně rozdělena. Lesknoucí se jako hladce vyleštěné zrcadlo, řítí se ustavičně do údolí. Její zrcadlo bylo vysoké asi padesát metrů, a jeho hladkost nebyla ani v nejmenším zkalena, souvislost vodní plochy nebyla nikde porušena ani na centimetr. A tento vodopád zabíral před našima očima celou šířku údolí! Je možné učinit si o něm představu a posoudit na nás jeho účinek?

Bylo po poledni. Slunce stálo vysoko na nebi, jeho paprsky padaly šikmo na hladinu vodopádu. Odrážely se tak, že se až zdálo, že to nepadá voda, nýbrž spousty tekutého zlata, mědi a stříbra, nebo že padají spousty diamantů, rubínů, safírů, smaragdů, topasů a jiných lesklých drahokamů neustále shora dolů. Ano, to bylo pohádkové. Ale ještě zázračnější bylo, že vodopád se dole nerozléval v jezero, ani se nesbíral v řeku, nýbrž beze stopy mizel v zemi.

„Kde vytéká ze země tato voda?“ ptal jsem se Tatellah sataha.

„V Údolí Jeskyně, čtyři hodiny jízdy odtud,“ řekl mi.

Zajímalo mne to ovšem, neboť pravděpodobně tam se chtěl ukrýt Kiktahan šonka se svými spojenci. Tatellah satah ještě dodal:

„Vodopád vypadá nyní jako setkaný ze zlata a diamantů, a přece to není ještě ten pravý Závojový vodopád. Avšak dočkáme se. Večer nebo v noci ve tmě, v polostínu, v záři měsíce nebo ve světle hvězd – pak bude na vás tento pohled působit, jako byste byli na jiné planetě a nikoliv na této zemi, kde již nic lidským očím není posvátné.“

Vztáhl ruku směrem k stavbě, která byla poblíž vodopádu a zvedala se hrubě k nebi, jako by svou ohromností úmyslně chtěla znesvětit ten přírodní div a ukázat, jak je malý. Stála tu zatím jen obrovská těžká základna s deseti schody, tak vysokými a širokými, že vážily jistě tisíce tun; ty schody byly jistě určeny, aby nesly obrovské břímě. Na základně se zvedala dvě dřevěná lešení, umožňující stavbu vlastní sochy. S prací již bylo započato, jedna noha byla vystavěna po kolena, druhá do polovice stehna. Viděl jsem skrze lešení, že postava bude mít mokasíny a indiánské jízdní legginy.

„Je hříchem skoro neodpustitelným postavit před tento boží zázrak pouhou práci lidské ruky,“ požalovala si mně má žena, „kdo přišel na ten neblahý nápad?“

„Jsou čtyři, kteří s ním přišli,“ řekl Tatellah satah. „Old Surehand, Apanačka a jejich synové.“

„Cože?“ zvolal jsem. „To že má být Vinnetouova socha?“

Medicinman přikývl.

„To není možné! Vždyť měla stát na vrcholku hory!“

Za jízdy údolím jsme se dostali do čela průvodu, proto byl u nás i Mladý Orel. Ten nyní řekl:

„Máte pravdu. Socha bude stát na výběžku hory, který vám hned ukážu. Její model uvidíte v dolním městě ve zvláštní budově; to, co zde vidíte, je pouze zkouška. Zdaří-li se, bude plán proveden. K tak obrovskému podniku je ovšem třeba nesmírných prostředků. Byly uspořádány sbírky, a teď je třeba dárce pro věc nadchnout, aby lidé nelitovali peněz. Proto bylo vybráno ke zkoušce toto místo, kde Young Surehand i Young Apanačka stavějí pokusnou sochu za peníze svých otců. Ovšem peníze na stavbu sochy na hoře musí dát veřejnost. Aby ji k tomu přiměli, zvolili místo dobře. Až tu bude socha postavena, osvětlí ji elektrickými žárovkami a ozáří světly reflektorů. Spoléhají patrně i na velkolepý pohled na vodopád.“

„A vy to dovolíte?“ zvolala má žena, která je ve věcech vkusu velmi citlivá.

„Já ne!“ odpověděl Tatellah satah a zvedl ruku jako k přísaze. „Jsem však sám a mohl jsem jen konat přípravy a čekat. Teď, když je zde Old Shatterhand, ptám se ho tak jako vy mne: a ty to dovolíš?“

Podíval se na mne, proto jsem odpověděl:

„Mám snad já vliv na rudý lid, na tvůj národ? Nemám!“

„Že ne?“ ptal se. „A kdybys i neměl, přece jsi tím, čím jsi. Potřebuji tvůj zrak, tvůj sluch i tvou ruku. Potřebuji tvé srdce. Dáš-li mi je, zvítězím!“

Podal jsem mu ruku, se slovy:

„Zde je můj zrak a sluch, zde je má ruka i srdce. Jsem s tebou.“

Stiskl mi dlaň, až mne zabolela a pravil:

„Tedy tě vítám podruhé tak, jak už nikoho nebudu vítat. Jsi mým hostem – – –“

Přerušil jsem ho:

„Dovol, abych byl tvým hostem tak, jak si přeji sám.“

„A jak jim chceš být?“

„Chci být volný, chci chodit, odejít a přijít tak, aby mi nikdo nepřekážel. Chci mít tvou důvěru, chci, abys mi důvěřoval jako sám sobě.“

„Staň se. Jsi svým pánem, a všechno co mám, je tvé!“

Cosi mne nutilo promluvit. Ukázal jsem na těžkou stavbu Vinnetouovy sochy, a řekl jsem:

„Říkám ti: dříve se tyto kvádry propadnou do země, než bude Vinnetou zneuctěn ohňostrojem a lampiony. Pokusme se však nejdříve urovnat věc po dobrém.“

„Ano, pokus se nejdříve zvítězit láskou,“ řekl. „Ale teď již pojď! Toužím vás přivítat ve svém domě.“

Vrátili jsme se až tam, kde jízdní cesta odbočovala k domu na hoře, a po ní jsme pak jeli dál. Cestou jsme se dozvěděli od Mladého Orla, že místo u vodopádu se vždy hemží dělníky, dnes výjimečně tam byl klid, protože všichni odešli do lomů pro nové kvádry.

Brzy jsme dojeli na místo, odkud bylo vidět na vrchol předhoří. Tatellah satah zastavil mezka, ukázal vzhůru a řekl:

„Vidíte tam na nejjižnějším útesu obrovské orlí hnízdo, k němuž, jak se zdá, nikdo nemůže vylézt?“

Viděli jsme je. Velký medicinman pokračoval:

„Tam na ten útes vylezl jako chlapec Mladý Orel, chtěl si přinést své jméno a medicínu z hnízda bojovného orla. Ale řemen, na němž visel, se přetrhl; hoch spadl do hnízda, odkud nebylo návratu. Tak zabil dvě mláďata, a když přiletěla stará orlice, bojoval s ní a donutil ji, aby ho snesla z té strašlivé výšky dolů do údolí. Její peří, drápy a zobák jsou teď jeho ozdobou, a drápy a zobáky mladých jeho medicínou. Nazývají ho od té doby Mladým Orlem, neboť tak jsem ho nazval já. Když orlice přiletěla, seděl jsem u svých dveří a on s ní spadl na zem právě přede mnou.“

Udiveně jsem naslouchal. Znělo to jako pohádka nebo nápadné přehánění, a přece to byla pravda. Mladý Orel to neslyšel, neboť jel vpředu, zatím co my jsme se na chvíli zastavili. Pobídl jsem teď koně, aniž jsem starce požádal, aby mi příběh vyprávěl podrobněji. Byl jsem přesvědčen, že sám poví všechno, až bude třeba.

Cesta vedla serpentinami po vnitřním boku hory až k domu. Pak se náhle obrátila na přední, východní úbočí Vinnetouovy hory, z něhož jsme spatřili celé horní i dolní město. Vysoko nad námi čněla k nebi strážní věž. Ochránce Velké Mediciny na ni ukázal a řekl Mladému Orlovi:

„Tam teď budeš bydlet. Nejdříve však půjdeš s námi, abys s námi vykouřil dýmku míru a pohostinství.“

Zámek neměl jen jednu či několik budov, nýbrž tvořil celé skalní město, stavěné po staletí, snad po tisíciletí. Byl to hotový zámek, který jevil známky všech indiánských slohů – počínaje praobydlím, jeskyní a první kordillerskou chatou až k staroperuánskému opevnění, k staromexikánskému parlamentu a kamennému wigwamu Severní Ameriky. Byly zde i ony mohutné skalní i hliněné stavby, postavené po způsobu kmenů sídlících v pueblech. Těch se zde užívalo, jak nám řekli, jako zásobáren. Trčely zde zdi stavěné z kvádrů ještě větších, než jsem viděl například v Baalbeku a jinde v Orientě. Jeli jsme vedle míst, kde stály všemožné indiánské stany, kivy, chaty a puebla, které se rozpínaly nahoru jako dlouhá, pevná zeď, a vzhlížely jako kamenné pozdravy dávných dob dolů na planinu, kde v horním i dolním městě nešťastný nárůdek dneška se snažil ze všech sil stát se velikým.

Ačkoliv velice miluji rudý národ a ačkoliv bych o něm rád psal jen dobré, přece musím popravdě říct, že všechny ty stavby a stavbičky se mi zdály tak bezduché a nízké, že mi i přes svou částečnou monumentalitu neimponovaly a nemohly mne potěšit.

Působily na mne tak – tak – indiánsky. Nic na nich nebylo, co by směřovalo k nebi. Málo, velmi málo oken jsem zde viděl. Nebylo touhy po volném, zdravém vzduchu, po světle a slunečním jasu, nebylo stavby, která by se tyčila vzhůru jako mešita nebo kostel. V této ploché přízemní tendenci byla jedinou výjimkou strážní věž. Ale i ta svým účelem směřovala dolů. Byla postavena, aby ovládala planinu, a nikoliv aby byla rukou ukazující vzhůru k výšinám.

To pozorování mi působilo žal a mé ženě též. Viděl jsem na ní zřetelně, že je sklíčena.

Měli jsme před očima celé to nezměrné utrpení kdysi velikého, dnes téměř zaniklého plemene. Ani strážnice neměla obvyklý tvar věže, byl to jen nízký čtyřboký hranol, se střechou – úplně plochou. Indiáni nestavějí věže, neznají minarety. Zdá se, jako by neporozuměli mluvě stromových velikánů své vlasti. Nestavěli vysoké domy a snad proto zůstali i duševně při zemi. Viděli sice létat ptáky a uctívali orla. Jejich nejpyšnější ozdobou bylo orlí péro. Ale napodobit orla a povznést se nad zemi – to neuměli. Učit se a naučit se létat! Myslím, že kdo tak nechce učinit, zakrní při zemi, ať už jedinec nebo národ. Bude se po zemi plazit dál, ale zmizí v ní jednou tak, že po něm zůstane sotva vzdálená vzpomínka.

Takový bude snad i osud rudých mužů – – –

Zámek měl četné obyvatelstvo; tím byl zmírněn jeho pustý vzhled. Všude stáli lidé, na ochozech, na plochých střechách, na vnějších schodech, přede dveřmi i na nádvořích, muži, ženy i děti.

Všichni muži byli oblečeni tak, jak býval Vinnetou. Všichni měli na prsou hvězdu jeho klanu. Překvapilo mne, že ženy a děti jsou čistě a pečlivě oblečeny; všem čišela z očí inteligence. Neviděl jsem tu netečné, hloupé a přihlouplé tváře, nezachytil jsem ani jednou, výraz oné němé žaloby a národní trudnomyslnosti, která se zříká všeho štěstí a každé radosti, viděl jsem naopak vesměs inteligentní obličeje a veselé tváře. Lid se bavil a smál. Tatellah sataha pozdravovali hlučným voláním a radostnými pokyny. Bylo zřejmé, že jejich úcta je upřímná – milovali ho. Velmi zvědavě si prohlíželi mne a mou ženu. Vědělo se, pro koho Ochránce Velké Mediciny osobně jel, neboť slyšel jsem tu a tam pronášet své jméno. Někteří Indiáni dokonce na mne jásavě volali; snad proto, že konečně bude přikročeno k tak dlouho odkládanému činu.

„To je jeho squaw!“ slyšel jsem kradmý šepot.

Chci zde podotknout, že slovo squaw nemá u Indiánů znehodnocující význam. Jsou autoři, kteří líčí indiánské ženy jako bezprávné bytosti, jako otrokyně mužů. To není zcela správné. Postavení ženy je naopak u Indiánů pevnější, než se obecně ví, protože se dědí v ženině linii. Po zesnulém nenastupuje syn, nýbrž syn jeho sestry. Nebylo tedy naprosto nic zvláštního na tom, že Indiáni věnovali mé ženě stejnou pozornost, dokonce snad i větší než mně.

Projeli jsme širokou, dlouhou bránou rozsáhlé budovy. Přední zeď měla úzké, avšak vysoké otvory, podobné střílnám. Otvory vedly na kamenné ochozy, z nichž bylo možno dodaleka přehlédnout celou rovinu před Vinnetouovou horou.

Bránou jsme vjeli do prostorného nádvoří; proti nám stála budova podobná té, jakou jsem právě popsal. I ta měla bránu vedoucí do dalšího dvora, k třetí budově. Za ní opět dvůr, a opět budovy a zase dvory, stále užší a výše položené, jak stoupala a zužovala se horská průrva, do níž byly vestavěny. Ze stran byly dvory uzavřeny skalními stěnami, po nichž místy vedly úzké stezky, do skal vtesané, vzhůru k lesu, kde se na paloučcích pásli koně.

V nejnižším a největším dvoře jsme sestoupili. Tatellah satah nás vedl do domu. Po schodech jsme vystoupili do prvního patra, kde byla veliká a vysoká místnost. V jejím středu stál rozložitý stůl. Místo nohou drželo stolní desku šest ohromných šedých medvědů. Na stole bylo více než tucet kalumetů se všemi potřebami. Zde, jak nám bylo řečeno, přijímal Tatellah satah své obyčejné hosty. Nás však vedl řadou síní až ke koženému, jemně vydělanému a figurkami pomalovanému závěsu; odhrnul jej a vyzval nás:

„Vejděte a posaďte se. Vrátím se brzy.“

Rozhlédl jsem se, a poznal jsem hned, že jsme ve svatyni starého medicinmana, vybavené s velikou péčí a láskou. Dvěma zasklenými okny sem vnikalo hojně světla. Místnost byla zařízena jako stan v míru, vyzdobený vzácnými kůžemi bílých bobrů a bílých prérijních lišek. Čtyři kůže bizonů, rovněž bílých, byly rozloženy na zemi tak, že tvořily měkká sedadla, hlavy zvířat se silnými rohy zastupovaly lenochy. Mezi nimi čtyři jaguáří hlavy nesly velikou lesknoucí se mísu, vyřezanou z posvátné hlíny severních lomů. Na míse ležel kalumet. Nebyl veliký, nebyl také nijak neobyčejně zdobený, byl spíše malý a zcela prosté úpravy. Ničím mně nebyl nápadný, a přece jsem poznal, že ta prostá, hnědá a ohmataná věc je pro mne něčím hrozně vzácným, milým a – bolestným.

Byla to Vinnetouova dýmka. Skoro jsem to vykřikl, hluboce pohnut a pocítil jsem znovu nesmírný stesk ze ztráty svého přítele. Byla to dýmka, kterou měl, když jsem ho poprvé viděl. Dýmka Vinnetouova přátelství, jeho bratrství na celý život!

„Je to opravdu ona?“ ptala se mne žena ostýchavě. „Uplynulo přece už tolik let!“

„Ano! Nemýlím se.“

„Smím si ji prohlédnout?“ – a chtěla přistoupit k míse.

„Ne!“ řekl jsem. „Nesahej na ni! Toto je posvátné místo Tatellah sataha. I přátelé, jako jsme my, ať se zde chovají šetrně a s úctou.“

Vedl jsem ji k oknům. Vyhlédli jsme, a spatřili jsme rovinu se stany a domy. Právě se tam cosi dělo, jako by byly opět přijely důležité osoby. V té chvíli se však vrátil stařec, a nebylo nám umožněno výjev dále pozorovat. Tatellah satah svlékl plášť, a viděli jsme, že je ustrojený do prostého indiánského oděvu z měkce vydělané kůže, bez ozdob.

Uchopil mou ženu za ruku, a vedl ji k jejímu místu. Sám usedl naproti ní, po jeho pravici jsem usedl já a po levici Mladý Orel. Dick a Pitt s námi nebyli; zůstali u koní. Starý medicinman usedl a rozhovořil se:

„Mé srdce je velmi dojato a má duše bojuje s žalem minulých dob. Když jsem naposledy kouřil v této síni kalumet, byl to kalumet hořkého loučení. Tam, kde sedí teď má bílá sestra, tam seděla Nšoči, nejkrásnější z dcer Apačů, naděje kmene. Kde je dnes Old Shatterhand, tam tehdy seděl Vinnetou, můj miláček. Nikdo ho neznal tak jako já. Na místě Mladého Orla stál Inču-čuna, statečný otec apačských dětí. Přišli se se mnou rozloučit; Nšo-či chtěla jet do měst bledých tváří, aby se stala běloškou. Mé oči potají hořce plakaly. Ta, k níž se upírala všechna má naděje, odcházela, protože její láska nám již nepatřila. Byl chmurný den. Venku vyla bouře, v mé duši bylo temno. Odešli. Nikdy se už Nšo-či nevrátila. Zabili ji i jejího otce. Jen Vinnetou přišel. Musel jsem se s ním přít. Můj hněv se snesl jako bouře na toho, kvůli němuž se dcera našeho kmene od nás odvrátila. Tu položil Vinnetou svůj kalumet do této mísy a přísahal, že se ho nedotkne, pokud nedovolím, aby jeho bratr Old Shatterhand se posadil s námi sem a vykouřil se mnou dýmku pozdravu a míru. Nedovolil jsem to. Často pak býval Vinnetou u mne, celé měsíce bydlel a pracoval na této hoře, avšak do této síně nikdy nevkročil a nikomu také nedovolil vejít. Jen jeho přísaha se vznášela nad miskou s kalumetem a čekala dlouho, dlouho. Vinnetou později zemřel na srdci Old Shatterhanda, a můj hněv ještě vzrostl. Zdálo se mi, že s Vinnetouem zapadlo slunce rudých kmenů. Byl jsem Strážcem Velké Mediciny a tušil jsem osud a tajemství svého národa. Chtěl jsem jej zachránit, vyrvat jej zkáze a smrti. Duše plemene měla oživnout ve Vinnetouovi, v nejušlechtilejším a nejpřemýšlivějším Indiánovi. A náhle – on byl mrtev! Duše jeho národa zemřela s ním – tak jsem věřil! Já bláhový!“

Přestal, zahleděl se oknem ven a po chvíli pokračoval:

„Nastaly nové, jasné a slunečné dny. Hlas života pronikal znovu až sem nahoru ke mně. Mluvilo se opět o Vinnetouovi. Žil! Přišel zpět z hory Hancock, kde byl zastřelen, přes prérie, údolí a hory – se vrátil domů. Nebyl mrtev. Copak vůbec nezemřel? Jeho činy oživly. Jeho slova šla od stanu k stanu; jeho duše z nich mluvila. Začala volat a probouzet se. Kráčela údolími, stoupala na hory, přišla ke mně. Byla to Vinnetouova duše, duše jeho kmene, jeho národa, jeho plemene – a zůstala už se mnou. Slyšel jsem ji denně; všemi dveřmi, všemi okny, všemi otvory pronikalo ke mně jméno Vinnetou. Bylo v ústech všech rudých kmenů, stalo se pochodní, světlem svítícím přes hory a přes savany. Kdo chtěl mít na světě dobro, ušlechtilost a pravdu, mluvil o Vinnetouovi. Těm, kteří svou duší mířili do výšin, se stal Vinnetou ideálem. On je první láskou duše rudého plemene! Naučil jsem se rozumět mnohému, co mi dříve bylo cizí. Zůstal jsem už tichý a klidný, když jsem jméno Old Shatterhand slyšel vedle Vinnetouova jména. Pochopil jsem konečně vaše bratrství, vaše nerozlučné přátelství ve službách lidství. A když jsem pak po chvílích vnitřního boje vstoupil do této síně, kde k vám nyní mluvím, viděl jsem v duchu Vinnetoua, jak klade kalumet do misky a jak zvedá ruku k přísaze, že se jí bez svého bratra Old Shatterhanda nikdy nedotkne.“

Opět se odmlčel. Otevřeným oknem jsme slyšeli vzdálené hlasy z města. Byly to pozdravné výkřiky. Tatellah satah přistoupil k oknu, pohlédl dolů a oznámil nám, že přijeli náčelníci. Kteří, to se brzy prý dozvíme. Poznal je podle orlích pér.

Vrátil se opět k nám, a promluvil:

„Teď cítím určitě, že Vinnetou žije, jako doposud nikdy. Old Shatterhand přijel přes moře a daleké země, které ho od nás dělily, a vydá teď svědectví o tom, že pro jeho rudého bratra nejsou stará, lživá věčná loviště nýbrž věčný život. Psal jsem Old Shatterhandovi, prosil jsem ho, aby přijel zachránit svého bratra. Myslím, že víš, od koho ta prosba vyšla. Ne od Tatellah sataha, nýbrž od Vinnetoua, z duše rudého plemene, potlačené a rdoušené svými vlastními syny. Chce však vstát, chce vzhůru do výšky! Nechce jen jíst a pít a pak zahynout, chce víc! Chce to, co Mannitou dal všem lidem, nejen několika velkým národům. Nechce zůstat dítětem, neboť běda národu, který se vzpírá stát se mužem! Chce růst. Avšak hle, znenadání se objeví pošetilost nerozumných, kteří namluvili dítěti, že je mužem, hrdinou, dokonce obrem, a chtějí tu lež zvěčnit kovem a mramorem. To je hřích, a protože jej páchají vlastní lidé, je to hřích na vlastní duši. Tatellah satah to nemůže strpět, a nesmí to strpět ani Old Shatterhand! Jsem rád, že jsi nám přišel pomoci. Sedíš teď po mé pravici jako kdysi Vinnetou. Nutká mne něco si myslet, že jsi opravdu Vinnetou. A tak budiž i bílá sestra naší Nšo-či, Krásným Dnem, miláčkem rudého lidu. Já, Tatellah satah, Strážce Velké Mediciny, cítím blízkost toho, který odešel a kterého jsem miloval jako nikoho předtím, ani potom. Dnes se vyplnila jeho přísaha – Old Shatterhand je zde! Nenáviděl jsem ho, teď ho však miluji. Buď mým bratrem a Vinnetouův kalumet nechť potvrdí naše bratrství.“

Vzal dýmku, nacpal ji, zapálil, učinil šest prvních tahů, vydechl kouř vzhůru, dolů a do čtyř úhlů světa, promluvil předepsaná slova a pak mi dýmku podal. Vstal jsem.

„Pozdravuji svého bratra Vinnetoua a zvěstuji mu, že slyším jeho probouzející se lid. Byl jsem vždy jím a on byl mnou. Tak budiž i dnes. Dost již slov. Je čas, aby začaly činy!“

Pak jsem učinil šest tahů a vrátil mu dýmku. Podal ji mé ženě a řekl:

„Vezmi a učiň jako Nšo-či. Ať mluví k nám tvými ústy ona!“

Pro ni to byla veliká čest, pro mne však okamžik úzkosti. Měla mluvit – co asi řekne? A kouřit! Ostrý, sumachem promíšený tabák je neobyčejně dráždivý. Vykouřila v celém svém životě kdysi ze žertu půl cigarety, jiné kuřácké zkušenosti neměla. Ale důvěřivě se usmála, vstala, a když vzala dýmku, řekla:

„Miluji Nšo-či, dceru Apačů. Modlila jsem se na jejím hrobě, cítila jsem tam, že to není hrob ani smrt. Jen zbytečné odumírá, potřebné zůstane. Jako ona, tak umíral rudý národ; jeho duše však zůstala. Budete-li dost silní, stvoří si vaše duše nové, krásné tělo, které jí dávno bylo určeno.“

Učinila odvážně všech šest tahů a vrátila dýmku. Když usedla, měla vlhké oči.

Pak dostal kalumet Mladý Orel. Promluvil takto:

„Zemí jde veliká doba, která se však dosud nenaplnila. Teprve se rodí, neboť i ona musí zrát tak jako my. Lidstvo stoupá za svými ideály, stoupejme i my! Orel rudého národa již mává perutěmi, a potom, až přeletí třikrát kolem hory, procitne rudý muž ze zdánlivé smrti a nastane mu nový den.“

Po provedení šesti tahů, vrátil kalumet Strážci Mediciny.

Teď musel Tatellah satah kalumet zvolna dokouřit, aniž se hovořilo. Tím byl obřad ukončen. Stařec nás pak doprovodil do veliké místnosti s mnoha dýmkami. Čekal tam obrovský Indián.

Stařec řekl:

„Zde je Inču-inta (Dobré Oko), váš průvodce a pomocník. Dovede vás do vašeho bytu a poví vám vše, co potřebujete vědět. Byl Vinnetouovým miláčkem, nechť je nyní vaším! Prosím, abyste byli jen jednou, dnes, první den, mými hosty také při jídle. Pak budete volní, samostatní a můžete činit, co se vám zachce, ke mně však můžete přijít, kdykoliv vám bude libo.“

Podal nám ruku a odešel. Šli jsme pomalu do dvora, ke koním, tam však byl už jen hřebec Mladého Orla a jeho nákladní mezek. Vyskočil do sedla, a odjel do svého obydlí ve věži. Inču-inta nám zatím řekl, že oba staří westmani odvezli naše zvířata do stájí.

Šli jsme si tedy prohlédnout obydlí nám určené.

Už jsem řekl, že Inču-inta byl postavou obr. Bylo mu asi šedesát let, byl však ještě silný a statný. Upřímný, věrný, smělý, chlapsky tvrdý muž. Naším „průvodcem a pomocníkem“ byl skutečně dobrovolně. U Indiánů nelze mluvit o poměru podřízenosti nebo dokonce poslušnosti, Indián je ve všem svým pánem. Vedl nás bránami do druhého, třetího, čtvrtého, pátého a šestého nádvoří a tam řekl, že celá budova v šestém dvoře je určena pro nás.

„Je to Vinnetouův dům,“ vysvětloval nám Inču-inta.

„Bydlíval tu jistě zřídka,“ řekl jsem.

„Vždy, když k nám přijel. Old Shatterhand bude bydlet ve Vinnetouových světnicích; jsou v onom stavu, jak je Vinnetou opustil. Když přišel Inču-čuna, bydlel vždy u svého slavného syna, stejně i Nšo-či. Naše bílá sestra bude bydlet v místnostech krásné a dobré Vinnetouovy sestry.“

I tato budova měla v přední zdi úzké střílny. Rozhled do dálky byl ještě rozlehlejší než z medicinmanova bytu, protože náš byl mnohem výš. Koně a mezci byli umístěni v stáji vedle obytného domu.

Vystoupili jsme po schodech do první světnice. Byla to veliká místnost, zařízená zcela po indiánsku, s vysokými hliněnými nádobami k mytí. Stála v ní četná sedadla a stůl s dýmkami míru.

„To je patrně přijímací místnost,“ uhodl jsem hned.

Na stěnách visely zbraně. Poznal jsem některé nože, pistole a staré pušky; bývaly majetkem našich přátel. Inču-inta nás prováděl celou budovou. Bylo v ní dost místa pro třicet i čtyřicet hostů. Popis jen poněkud podrobný by vyžadoval mnoho místa.

Je možné si domyslet, s jakými asi pocity jsem vstupoval do tří sousedících místností, které bývaly Vinnetouovým bytem. Největší byla asi pracovnou. Z každé místnosti bylo možno vyjít na ochoz a zadívat se na rozkošný pohled do dáli. V ložnici bylo vysoké, velmi čisté lože z kožešin a přikrývek. Vedle stálo několik nádob s vodou, nic víc. Obytná místnost měla zařízení zčásti evropské, zčásti indiánské; byly v ní vysoké i nízké stoly, vysoké i nízké stolice. Na stolech i stěnách jsem spatřil předměty, které jsem Vinnetouovi daroval, například dvě podobenky, o nichž jsem se v mládí domníval, že jsou zdařilé. Již vybledly. V kterýchsi deskách jsem našel několik listů – náčrtků. Vinnetou se pokoušel podle podobenek nakreslit mou tvář.

„Jak tě miloval!“ řekla mi žena, prohlížejíc podrobně kresby. „Z těchto kreseb je vidět, že měl nadání, neměl však návod a zručnost.“

V pracovně byl – – – psací stůl, skutečný psací stůl se zásuvkami, pery, inkoustem a mnoha papíry. Inkoust byl vyschlý. Zde tedy mladý náčelník, nevyrovnatelný jezdec a stopař, se učil psát. Sem chodil na lov pravopisných pravidel, on, krotitel nejdivočejších koní a mistr všech zbraní! Můj milý, dobrý Vinnetou! Zde napsal nejdůležitější kapitoly svého odkazu, jehož vyplnění mně svěřil.

Pracoval i jinak: nožem i dláty, kladivem a pilníkem, dokonce i jehlou a nití. Žádná práce pro něho nebyla bezvýznamná a nepatrná. I pouzdro na spisy se pokusil vyrobit z kůže. Otevřel jsem je, a nalezl jsem v něm jediný list, na němž bylo psáno jeho velikým písmem: „Šarlí!“ Byl to začátek dopisu? Nebo jeho duše v té chvíli na dálku rozmlouvala s mou? Zbytečné se ptát po tolika letech.

Inču-inta stál u mne a viděl, že se má žena tiše rozplakala. I mně se vkradla slza do oka. On, silák, se obrátil a přejel si dlaní tvář.

„Jak je tu čisto! Jako by byl Vinnetou před hodinou odešel. Kdo tu dbal o pořádek? Kdo zde uklízel?“ ptala se po chvíli má žena.

„Já,“ odpověděl Indián, „mé nitro mne k tomu nutilo.“

„Od kdy jsi tak činil?“

„Denně od doby, kdy tu byl naposledy.“

„Tak dlouhou dobu? Přesto že se nemohl už nikdy vrátit?“

Potřásl hlavou, usmál se lehce a řekl:

„Vinnetou říkal, že není smrt. Old Shatterhand, jeho bratr, ho o tom přesvědčil. A já oběma dodnes věřím.“

Přejel rukou po koženém obleku na stěně a pravil:

„Tyto legginy a tuto kazajku nosil vždy, když měl v úmyslu nevycházet z bytu. Když zde bývám sám, někdy se mi zdá, že slyším šelestit záhyby jeho oděvu. Je to Vinnetou, je to on? Jde neviditelně světnicí? Když vstoupím, často se mi zdá, jako by stál na balkoně s rukama zkříženýma, pohroužen v přemýšlení jako vždy, kdykoliv ho sevřela touha nebo žal. Nazýval mne svým přítelem, a já na to byl hrdý. Ano, tisíckrát bych byl za něho podstoupil smrt. Hle – a přece musel zemřít. Pamatujte však, že ne jeho život, nýbrž jeho smrt zděsila Apače a všechny rudé kmeny tak, že konečně poznali, jak cenný je život národa, který on v sobě zosobňoval. Byli jsme slepí, avšak prohlédli jsme. Jeho vlivem!“

Náhle přistoupil ke mně, vzal mne za ruku a řekl:

„Vstup ty na jeho místo! Nejen v tomto domě, nýbrž i v nás, ve mně.“

Dotkl se své hrudi. Pak vzal za ruku mou ženu a prosil ji:

„A tebe prosím, buď naší Nšo-či, Krásným Dnem! Mluv k ženám, které se zde sejdou! Neveď je však k slovům, nýbrž k činům! Tatellah satah je kněz, není však bojovník. Rozumíte mi? Proto bylo Vinnetouovým vroucím přáním, aby směl svého bílého bratra přivést do tohoto domu. Duše, která se probouzí na této hoře, má zapotřebí oporu a ochranu před nepřítelem ve vlastním lidu. Víte, že doufá ve vás?“

KAPITOLA JEDENÁCTÁ Nové objevy

Mount Vinnetou se zvedá v jihovýchodním cípu Arizony na hranicích Nového Mexika. Místní Indiáni neuznávají nad sebou žádnou vládu. Výbor pro stavbu Vinnetouova pomníku si vyžádal opatrně od Kongresu Spojených států svolení, aby mohl na úpatí hor Vinnetouovi vystavět Vinnetou City, město náčelníka Apačů, a pak zbudovat na hoře libovolně veliký pomník a vůbec provést všechny potřebné přípravy a stavby. Tak znělo usnesení, které jim příslušný senátor vymohl v Kongresu.

Pak se dali do práce, neohlížejíce se napravo ani nalevo a nedbajíce tradic. Apačské kmeny byly pro podnik rychle získány v domněnce, že běží o uctění jejich milovaného náčelníka. I některé kmeny Komančů se připojily – vždyť Apanačka byl náčelníkem Komančů kmene Pohonymů. Od Vinnetouovy doby nebylo vůbec náčelníka, kterého by byly poslouchaly všechny apačské kmeny. Starý Tatellah satah měl sice veliký vliv na všechny rudé kmeny, nebylo však možné ho přinutit, aby podnik schválil. Podnikatelé doufali, že se jim to podaří později, kdy hotovým událostem ani on neodolá. Tak se domnívali a hned začali stavět. Každá námitka by v tomto období asi byla odbyta poznámkou, že je zde svolení Kongresu. Old Surehand ani Apanačka již nebyli ovšem westmany, jak jsem je kdysi před lety poznal. Jejich finanční postavení se upevnilo, měli rozsáhlá obchodní spojení a své staré názory nyní docela změnili. Myslím, že se vnitřně už dávno odcizili Indiánům a přiklonili se k „bledým tvářím“. Ztratili při tom, bohužel, onen cit, jenž Indiána činí schopným zemřít za svou rudou barvu pleti. Oba tito kdysi dobří lidé učinili teď asi svým pánem „business“ a své syny chtěli vidět slavné, bohaté a obdivované.

Tatellah satah však nebyl člověkem, jenž může zradit a opustit to, co uznal za správné. Ustoupil zdánlivě jejich vůli a čekal. Nemohl jim zabránit, aby nespoutali vodopád elektrickými dráty, aby nepřivedli množství rudých dělníků. Ti se dali snadno získat, neboť jim kynula práce, výdělek. Starý medicinman pak poslal pro náčelníky všech apačských kmenů, které jej ctily jako nejlepšího muže rudého plemene, a pro Indiány měděných dolů. Chtěl jim vysvětlit, že nejde o úctu a čest Vinnetouovi, nýbrž o slávu Young Surehanda a Young Apanačky, chtěl dokázat, že celý plán je jen obyčejným obchodem. Byl by rád prokázal nedůstojnost projektu a jeho nesmyslnost poukazem na Vinnetouovu památku. Jej, skromného, chtěli povznést na tak křiklavý podstavec! Byla tu i chyba taktická, která byla schopna urychlit pád rudochů, protože pomník mohl vzbudit závist ostatních kmenů. Náčelníky, jimž sdělil své námitky, poslal pak Tatellah satah ke kmenům, aby je poučili. Vinnetouův klan byl mezitím založen a působil dobře. Veřejný boj proti pomníkovému a městskému výboru však stařec odložil na dobu velikého meetingu, jenž se měl konat u Mount Vinnetou. Čas se blížil, stařec však musel ještě zkoumat, kteří náčelníci jsou pro podnik a kteří proti němu, proto se až dosud nikomu neukázal. Skrýval se ve svém sídle až do chvíle, kdy poprvé přijel dolů, aby mne uvítal.

To všechno nám vyprávěl u oběda, na který nás pozval. Nestěžoval si na obtíže. Byl velmi prozíravý a správně odhadoval budoucnost. Věděl, že jeho povinností a prací je, aby ze současných poměrů vyrostl základ k příštímu nadějnému životu. Takový meeting všech indiánských kmenů, jaký se měl teď sejít, je možné uskutečnit jen jednou za sto let, nehledě ani k tomu, že rudé plemeno se roztříští úplně, nezdaří-li se vdechnout mu teď nový vnitřní život. Proto se rozhodl využít příležitost ze všech sil a určit duši národa nové cesty. Měl k tomu nutné vlastnosti, kromě jediné – podnikavost a vůle k otevřenému činu. Ty Indián dnes nemá. Jistě ji kdysi míval, ztratil ji však stykem s bělochy. Byl donucen se uchylovat k tajnostem a lstem, aby v boji odolal, a ta plíživost se vžila do té míry, že se stala charakterem, národním příznakem Indiánů. Jen Indiáni neobyčejně šlechetní a vynikající, jako byl Vinnetou, se nerozpakovali, když bylo třeba, poctivě a přímo zaútočit, nebo dokonce vyhlásit boj předem. Indián zpravidla nepokládá takový postup za příliš chytrý. Proto Tatellah satah čekal na mne; já jsem měl začít boj. Proto mu záleželo na tom, s kým půjdu, zdali s ním nebo s jeho odpůrci. Dozvěděl se po naší návštěvě na Nugget-tsilu, že jsem při něm; to utišilo jeho největší starost. Den ze dne doufal, že přijedu, a když jsem konečně dojel, ptal se mne, chci-li být opět starým „Shatterhandem“, rukou, která by mu pomohla porazit odpůrce.

„Souhlasím s tebou ve všem,“ prohlásil jsem. „A navrhuji, abychom začali hned, ještě dnes. Zkusíme to nejdříve po dobrém, láskou a dobrotou, nebude-li to účinkovat, pak přiložíme k dílu pěst!“

To ho uspokojilo. Dal mi plnou moc, abych učinil a nařídil vše, co budu pokládat za vhodné. Té moci jsem chtěl využít okamžitě.

Nejprve jsem ovšem musel vidět model sochy, a proto jsme se po jídle vydali do města, má žena, Inču-inta a já. Inču-inta chtěl s sebou vzít šest mladých udatných Vinnetouů, neboť si to prý přeje Tatellah satah. Souhlasil jsem s tím, neboť jsem měl určité plány, při nichž mi několik mladých mužů mohlo velmi prospět.

Nejeli jsme rovnou do města, nýbrž jsme zabočili nejdříve k vodopádu. Prozkoumal jsem jeho okolí a také obě kazatelny po obou stranách volného prostranství. Učinil jsem to nenápadně a nedal jsem ani slůvkem najevo, co si myslím. Ale Inču-inta byl dobrý pozorovatel, čemuž jsem se ostatně nedivil, neboť ho vychoval Vinnetou. Sledoval každý můj pohled, přemýšlel, dohadoval se, kombinoval. A brzy svou cvičenou bystrostí našel stopu. Když jsme jeli rozjezděnou cestou do města, pobídl svého koně na chvilku ke mně a řekl:

„Old Shatterhand nechtěl vidět vodopád ani Vinnetouovu sochu.“

„Ne,“ odpověděl jsem.

„Chtěl vidět obě Ďáblovy uši, pravé i falešné.“

Soudil správně. Kazatelny byly pro mne důležitější než nádherný vodopád.

Tentokrát jsem mu neodpověděl a to ho přinutilo, aby se vyjádřil určitěji.

„Znám je dobře,“ ujišťoval. „Není pravda, co se o nich vypravuje. Není slyšet nic, ať stojíme kdekoli.“

„Zkoušel jsi to všude?“

„Ano. Dokonce i tam vzadu, kam je zakázán přístup. Ani tam není nic slyšet.“

„Slib mi, že budeš mlčet!“

Položil ruku na srdce a řekl:

„Slibuji ti to stejně rád jako kdysi Vinnetouovi.“

„Dozvíš se brzy tajemství obou Uší! Znáš Údolí Jeskyň u Mount Vinnetou?“

„Znám.“

„A jeskyni?“

„I tu.“

„Je veliká?“

„Velmi veliká a velmi dlouhá. Čtyři hodiny se odtud jede ke vchodu, a přece je tak dlouhá, že sahá až sem k vodopádu.“

„Zítra časně ráno si ji půjdeme prohlédnout. Připrav se na cestu! Nikomu však o tom neříkej!“

Dojeli jsme na konec vnitřního údolí, projeli skalní bránou, a před námi se zahemžilo stanové město. Bylo ještě živější než při našem příjezdu. Zástup jezdců jel proti nám; zdálo se, že jedou nahoru k zámku. Když nás spatřili, zastavili koně a jen dva dojeli až k nám. Byli to Athabaska a Algongka. Pozdravili jsme se indiánským způsobem, a dali jsme se do řeči. Athabaska řekl:

„Jedeme nahoru pozdravit Old Shatterhanda, hosta rudých mužů. Milovali jsme ho dříve, než jsme ho spatřili. Ctili jsme ho, když jsme ho poznali, neznajíce jeho jméno. A teď, když přijel a dal se nám poznat, nečekáme, až přijde k našim stanům, nýbrž jedeme k němu sami. Je větší nežli my.“

„Je mezi bratry jeden větší než druhý?“ ptal jsem se. „Jsme dětmi jediného otce, jsme si rovni. Také já jedu navštívit své bratry. Dovolte, abych s vámi mohl vykouřit kalumet uvítání u vašich stanů.“

Algongka mi odpověděl zřejmě potěšen:

„Jsme rádi tomuto přání svého bílého bratra. Ať jede s námi; najde přátele. Najde známé z dávných dob, kteří sem přijeli. Když uslyšeli, že je zde Old Shatterhand, prosili nás, abychom je vzali s sebou k němu, neboť se chtějí potěšit pohledem na jeho tvář. Tam čekají.“

Ukázal na skupinu jezdců stojící opodál, a já k ní pobídl koně. Koho jsem tam poznal po dlouhé, dlouhé době, která uplynula mezi dneškem a chvílí našeho rozloučení? Byl to Wagare tey, náčelník Šošonů, Matto šahko, náčelník Osagů, a bylo tu několik jeho podnáčelníků, byl tu též Avaht niah-Stoletý. Bylo takové stáří vůbec možné? Ten opravdu nemohl jet, nýbrž zůstal sedět před svým stanem. Toho jsem chtěl především navštívit a pozdravit. Dozvěděl jsem se, že v dolním městě chtěli tyto náčelníky přinutit, aby tam postavili své stany, oni se však chytře vyptali na poměry a jeli pak do horního města, kde se přidružili k Athabaskovi a Algongkovi.

Jeli jsme tedy k Wagare teyovu stanu, jenž bydlel se svým starým otcem. Sotva jsme však pobídli koně do kroku, přijeli k nám dva Komančové-Kaneanové, poslaní do zámku, aby mne pozvali k Young Surehandovi a Young Apanačkovi. Přijeli před hodinou, a když zjistili, že jsem zde, chtěli mi hned ukázat Vinnetouovu sochu. Poslové mi měli vyřídit jejich vzkaz. Chtěl jsem jim odpovědět, avšak Athabaska mi pokynul, abych mlčel, a promluvil za mne:

„Jsme Athabaska i Algongka, náčelníci nejvzdálenějších severních kmenů. Zde je Matto šahko, náčelník Osagů, i Wagare tey, náčelník Šošonů. Vraťte se k svým pánům a řekněte jim, že s nimi chceme promluvit. Ať přijdou ihned. Jde o velmi důležitou věc!“

Athabaska mluvil tak důrazně, že oba poslové se neodvážili nic namítat, a obrátivše koně, hned odjeli. Jeli jsme dále k stanům, které si přátelé postavili velmi blízko sebe. Už zdaleka jsem viděl Stoletého, jak sedí před stanovým vchodem. Jeho bílé, vzadu svázané vlasy mu splývaly po zádech. Nebyl pouhá kost a kůže jako Kiktahan šonka, mohl se pohybovat dost snadno. Jeho oči byly jasné a zvuk jeho hlasu měl i určitou svěžest jako hlas šedesátiletého.

Když nás viděl přijíždět, vstal Avaht niah sám bez pomoci jiných. Jeho syn, Wagare tey, mu asi už řekl, že se tlupa vrací, protože potkala Old Shatterhanda a jeho squaw.

Obličej starého muže byl plný drobných vrásek, které jej však nikterak nehyzdily. Nebyly na něm skvrny, nehezké rysy nebo ošklivá místa, která často starce hyzdí, rozrušují a ničí jejich pohled. Byl to skutečně krásný stařec! Jeho staré oči zářily radostí.

Přistoupil ke mně, objal mne a zvolal:

„Ó Mannitou, veliký a dobrotivý, jak ti děkuji za tuto radost a štěstí! Jak jsem toužil, aby mé oči spatřily ještě jednou upřímného přítele rudých mužů, dříve než budu svými pažemi rozrážet vody smrti. Má touha je splněna. Když jsem slyšel, že Old Shatterhand přijede, rozhodl jsem se jet také. Stáří po mně vztahovalo ruku, aby mne zadrželo, já se však cítil zdráv a vytrhl jsem se jeho ruce. V mém srdci zněl hlas, že musím spěchat k svému bílému bratru, neboť on nám přináší dobrotu a jednotu, kdysi ztracenou. A sotva jsem přijel, je tu i on! Old Shatterhand usedl po mé pravici, jeho squaw po levici. Zapalte oheň radosti!“

Jeho přání bylo hned splněno. Nastalo vzájemné vítání, při němž dýmka ustavičně kolovala. Tisíce vzpomínek se vynořilo v úzké souvislosti s milým a všemi vzpomínaným Vinnetouovým jménem. Bohužel nadlouho jsme se nemohli jim oddat. Sotva jsme se rozhovořili, přijeli oba mladí sochaři, kterých jsem si zpočátku, zabrán do rozmluvy, ani nevšiml. Nevšiml si jich ani nikdo druhý. Stáli dlouhou chvíli opodál a pak šli zpátky ke svým koním, jako by chtěli odjet. Vtom byli zpozorováni, a Athabaska na ně zavolal:

„Synové Apanačky a Old Surehanda, přistupte k nám!“

Obrátili se. Náčelník mluvil hlasem, v němž jsem vycítil něco zlověstného. Nastalo ticho, z něhož vynikalo jen tiché praskání ohně. Když oba mladí muži přistoupili, otázal se jich zachmuřený náčelník:

„Jsou Young Surehand nebo Apanačka náčelníky?“

„Nejsme,“ řekli oba.

„Je náčelníkem Old Shatterhand?“

„Je.“

„Skoro sedmdesát těžkých zim prožil, a vy ještě nemáte za sebou ani třicet lehkých jar. A přece jste nešli k němu, nýbrž vyzvali jste ho, aby k vám přišel. Od které doby je zvykem rudých mužů, aby starci poslouchali mladíky a zkušení nezkušené? Jsme zde proto, aby náš národ poznal svá práva i své povinnosti. Jak toho dosáhneme, když vy své povinnosti nezachováváte, když neznáte ani starý zákon, že mládí má ctít stáří?“

„Velký náčelník zapomíná, že jsme umělci, pro něž neplatí zákony a tradice společenských řádů,“ namítl Young Surehand.

„Uff! Uff!“ zvolal Athabaska. „Co to slyším? Jste umělci, a proto jste snad lepší než člověk starý a zkušený? Nemyslím! Pamatujte na Vinnetoua! Byl především prostý a skromný. Sloužil lidem a ctil stáří i v nejmenším člověku. Jeho radostí bylo pomáhat, usmiřovat a obšťastňovat. Vidím, že jste Vinnetouovi neporozuměli, že jste ho nepochopili. Jak nám pak chcete podat jeho pravý obraz? Kde jsou vaši otcové?“

„Ještě nepřijeli. Odjeli časně ráno a vrátí se až večer.“

„Řekněte jim, že shromáždění náčelníků si přeje, aby přišli k Old Shatterhandovi a požádali ho za prominutí za své syny. Za hodinu přijdeme prohlédnout vaši sochu, abychom zkoumali, zda jste nebo nejste umělci. Nyní můžete jít.“

Odjeli beze slova omluvy nebo obhajoby. Za hodinu se zvedl Athabaska, a odjeli jsme všichni k vysoké budově, kde mladí umělci pracovali. Stáli u dveří a přijali nás se zdvořilostí lidí, kteří by rádi láteřili, ale nesmějí.

Ne, ti hoši nebyli zlí, byli to celkem dobří druhové, a na své ženě jsem viděl, že je ochotná je hájit. Potají jim dodávala odvahu úsměvy a pohledy. Já však na ně směl pohlédnout jen letmo na pozdrav, abych si „nezadal“ před náčelníky.

V budově jsme našli celý výbor, který se dostavil asi proto, aby působil na náčelníky ve prospěch pomníku. Ti se však tvářili, jako by zde byli sami, takže se nikdo neodvážil přiblížit se k nim, nebo dokonce je oslovit.

Ateliér byl kruhovitý jako cirkus a měl jen jedinou velikou místnost zbudovanou z dřevěných trámů. Viselo v ní zdařilé panoráma kraje s Vinnetouovou horou, malované na plátně. Mohutné věže obou štítů hory byly věrně zobrazeny, první, menší, s Tatellah satahovým sídlem, a větší s Vinnetouovou postavou, shora se pyšně rozhlížející. To byl plán. Dokončený model stál uprostřed ateliéru. Byl vysoký asi dva metry a ozářen světlem padajícím shora. Elektrický proud pro tmavé večerní hodiny byl zde vyráběn velmi lacino, protože vodopád měl nevyčerpatelnou sílu. Bylo vypočteno, že postačí pro celé Vinnetouovo město.

Můj první pohled padl na Vinnetouovu tvář. Podoba byla věrná, neobyčejně věrná, a přece byl výraz cizí. Ano, byly to rysy jeho tváře, neměly však přívětivost, vážnost a dobrotivost a nebyly tak milé, jak jsem je znal; tkvělo v nich cosi cizího, něco, co nebylo Vinnetouovo. Výraz tváře sochy souhlasil spíše s útočným postojem, který dali postavě tvůrci. Oblek byl proveden s úzkostlivou svědomitostí; mokasíny zdobené ostny dikobraza, vyšívané legginy, těsně přiléhající kožený lovecký kabátec, přes ramena přehozená saltillská pokrývka, pod níž bylo stočeno laso od pravého ramene k levému boku. U pasu visel váček na střelivo, prach a kule, jak se kdysi nosíval. Mimo to bylo zavěšeno u opasku pouzdro s nožem a zasunut vyčnívající revolver. Vykračující pravou nohou jakoby ve skoku, opírala se postava levou rukou o stříbrnou pušku, kdežto v pravici držela napolo pozdvižený revolver. Tato kompozice dodávala postavě cosi útočného, hadovitého, úhořovitého a kluzkého. Vzbuzovala představu pardála, chystajícího se ke skoku na důvěřivou oběť. Přispíval k tomu i výraz tváře, jenž měl být hrozivý, byl však skoro dravčí a chtivý. Působilo to tím trapněji, že onou dravostí přece jen jasně pronikala krása tváře.

„Škoda, přeškoda,“ šeptala mi žena.

„Bohužel,“ odpověděl jsem. „Ale jsou skutečně kumštýři!“

„Ovšem, ale pojetí je špatné. Je to omyl. Jak mohli Vinnetoua udělat útočníkem, věru nechápu! Toto má stát na hoře?“

„Učiním vše, aby se to nestalo. A neuposlechnou-li, sáhnu i k poslednímu prostředku, který zbude.“

Náčelníci zatím mlčeli. Chodili kolem a pozorovali sochu ze všech stran. Young Surehand i Young Apanačka stáli stranou. Jejich obličeje nejevily žádné napětí. Snad byli pevně přesvědčeni, že dojem jejich sochy musí být na každého ohromující, snad tak smýšlel i slavnostní výbor. Minuta prchala za minutou, a všichni stále ještě mlčeli. Pak náhle výbor začal dohánět, co zameškal. Zprvu šeptem, pak nahlas pronášeli slova chvály a údivu.

Účinek však byl zcela jiný, než očekávali. Náčelníci vyšli, já za nimi, a výbor s umělci v čele spěchal za námi. Chtěli vyjádření. Athabaska byl první v sedle, čekal, až jsme se všichni připravili k odjezdu, a pak řekl:

„Váš Vinnetou je obrovská lež. Zničte tuto sochu, neboť na horu ji nikdy nepostavíte!“

A ukázal na vrchol, kde měla stát socha.

„Nikdy!“ souhlasil Algongka.

„Ne – nikdy –!“ znělo z úst ostatních náčelníků.

„A přece tam bude stát!“ vykřikl Young Surehand. „Postavíme ji navzdory všem!“

„To je nespravedlivý posudek!“ zvolal Young Apanačka.

„Znevažujete pravé umění!“ dodal Young Surehand.

A výtečný Mr Anthony Paper, vždy náramně horkokrevný, se přiklátil až k nám a vyprskl:

„Výbor pro postavení Vinnetouova pomníku určuje, co se stane. Socha na hoře stát bude!“

A rozháněl se rukama před koněm náčelníka Osagů. Ten pobídl svého hřebce, srazil Papera jakoby mimochodem k zemi a odpověděl:

„Vy jste výbor? Tedy vás sesadíme a zvolíme jiný!“

„Nutno zvolit jiný výbor!“ zvolali náčelníci.

Anthony Paper se zatím sbíral ze země, a když se mu to podařilo, hledal ochranu za ostatními členy.

Tehdy asi napadlo předsedu, profesora Bella, že jejich věc přece jen nemá tak pevný základ, jak se domníval a že tato chvíle je snad rozhodující. Pokročil ke mně a ptal se:

„Co myslíte vy, Mr Shatterhande? Prosím, řekněte to veřejně!“

„Myslím, že právě vám na mém úsudku příliš nezáleží,“ odpověděl jsem.

„O, právě naopak!“ bránil se. „Jsem přesvědčen, že se stane to, co vy navrhnete. Prosím, abyste řekl, co navrhujete!“

„K tomu zde není vhodná doba ani místo. Neznám ostatně postavení, které mně bude v poradním sboru přiděleno. Budu a mohu mluvit teprve pak, až dostanu poukaz na své místo. Snad mně je váš jednatel laskavě pošle do mého bytu.“

Pobídl jsem koně a vyrazil, ostatní za mnou. V horním městě se pak vykonala krátká porada. Všichni uznali, že nelze nic podniknout, dokud nepromluvíme s Old Surehandem a s Apanačkou.

Rozloučili jsme se s náčelníky, a jeli jsme navštívit siouxské ženy a obě naše známé Ašty. Pozvali jsme je k sobě na večer, a ony s radostí pozvání přijaly.

Nato jsme jeli zpět k sídlu Tatellah sataha, odevzdali tam koně a pěšky stoupali lesem k strážní věži, abychom pozvali i Mladého Orla. Před věží bylo několik lidí zaměstnáno lehkou tesařskou prací, někteří se zabývali montáží strojů. Neptal jsem se, proč a k čemu je Mladý Orel potřebuje.

Tatellah satah se již neukázal. Chtěl, abych se cítil zcela volný, a já si zase umínil, že ho navštívím jen v nutném případě. Byli jsme tedy večer sami se svými milými třemi hosty, a s tajnou radostí jsme pozorovali, jak jemně se sbližovala srdce dvou mladých lidí. Později se dostavili i oba staří zálesáci a zúčastnili se večeře; jeden kořenil zábavu svými vtipy; druhý, Pitt, zadumaně hleděl před sebe.

Domníval jsem se, že Old Surehand s Apanačkou přijdou k nám ještě toho dne, zmýlil jsem se však. Až ráno se dostavil jejich posel se vzkazem, že jistě prý vím, jak velká je jejich láska ke mně, ale že pro ně není možné, aby mne navštívili v sídle jejich odpůrce, Tatellah sataha. Mám prý volit buď je, nebo jeho, třetí možnost není. Ostatně, že jsou ochotni mne u sebe uvítat, kdykoli přijedu do dolního města. Pro jejich syny, kteří by se sami rádi omluvili, je prý nemožné vykonat návštěvu v domě starého medicinmana.

Tyto vzkazy jsem si příliš nebral k srdci, vycítil jsem, že při nich působily i neznámé důvody. Bolelo mne ovšem, že oba přátelé se nyní zachovali vůči mně tak chladně. Nepřál jsem si nijak – a oni jistě také ne – aby mezi námi vypukl přímý spor. Umínil jsem si, že se touto věcí budu zabývat ihned, jakmile budu mít kdy. Především jsem však musel jet do Údolí Jeskyní, abych poznal místo, kam se přijdou skrýt nepřátelé.

Inču-inta, obrovský muž, byl již od svítání připraven na cestu se svou tělesnou stráží. Obstaral všemožné potřeby, nutné k prozkoumání jeskyně: pochodně, provazy i nářadí. Také zásobu potravin a vody jsme s sebou vzali. Znát tu jeskyni jsem pokládal za věc velmi důležitou. Od chvíle, co jsem viděl, jak náhle mizí vodopád v zemi, že podzemní jeskyně sahá až skoro k němu, mi bylo, jako by tato jeskyně mohla mít velký význam v událostech, které se připravovaly.

Aby čtenář lépe porozuměl tomu, co budu dále vyprávět, musím vzpomenout na pověstné Mamutí jeskyně v Kentucky. Tyto jeskyně mají i se svými pobočnými chodbami délku přes tři sta kilometrů. Hlavní chodba se táhne pod zemí v délce šestnácti kilometrů a rozvětvuje se v nesčetné štoly, rokle, sály, propasti, síně, jeskyně, dómy, rybníky, jezera, potoky, řeky i vodopády. Podobně jsem si představoval jeskyni u Mount Vinnetou a později jsem se přesvědčil, že její rozměry nebyly sice tak obrovské, ale divů v ní bylo dost. Zvláště jsme se podivili spoustě podivuhodných stalaktitů.

Nejeli jsme městem a podél Bílé vody, nýbrž druhou stranou podél potoka, který, jak se zdálo, se snažil zavést toho, kdo se svěřil jeho vedení, zpět, odkud vyšel. Mnoha záhyby se vinul kolem hory, a my, jedoucí po břehu, jsme spatřili její menší vrchol, kde bydlel Tatellah satah, ze všech stran. Z jednoho místa jsme zvláště dobře viděli orlí hnízdo, kam vylezl Mladý Orel. To mi poskytlo příležitost vyptat se Inču-inty na dobrodružství mladého Indiána. Jeli s námi teď oba staří lovci, nikoliv však Mladý Orel, takže jsme mohli nerušeně o události hovořit.

„Vím všechno,“ řekl starý Indián. „Byl jsem u Tatellah sataha, když Mladý Orel přiletěl a u našich nohou se dotkl půdy. Pomáhal jsem mu zabít samici bojovného orla, která byla neobyčejně veliká. Jak byla stará, již nikdo nevěděl, avšak všichni ji znali. Samce u sebe nestrpěla. Kousala a vyhnala každého. Říkalo se o ní, že vynese do hnízda dospělého stepního vlka.

Tenkrát bylo Mladému Orlovi dvanáct let. Bydlel u nás. Byl miláčkem všech, kdo ho znali. V té době se již vydal na sever, aby si přinesl hlínu na dýmku míru z posvátných lomů. Vrátil se, vyřezal si z hlíny dýmku a prohlásil, že si nyní dobude medicínu. Odešel do samoty, aby se tam postil; a tu se mu zdálo o orlu a o tom, že z orlího hnízda vybral mláďata. Jejich zobáky a drápy se měly stát jeho medicinou. Postem zeslábl, vážil sotva polovinu své bývalé váhy. Přesto se odvážil provést, o čem se mu zdálo, a nečekal ani, až se zotaví. Vzal laso, nůž a řemeny a vyškrábal se k hnízdu, o němž věděl. Nahoře však uviděl, že do hnízda nemůže, musel by vylézt nad ně a pak se do něho spustit. Učinil to. Uvázal laso na vyčnívající balvan a slézal k hnízdu dolů. Laso však bylo krátké; spustil se a visel nad hnízdem. Pak ho opouštěly síly, a on se pustil řemenu, a skočil do hnízda. Laso nad ním viselo a nebylo možné na něho sáhnout.“

„To je hrozné!“ zvolala má žena. „A z hnízda prý nebyla jiná cesta.“

„Nebyla,“ usmál se stařec. „Orli nehnízdívají u cest. Když hoch dopadl do hnízda, nebyla tam orlice, nýbrž jen dva mladí orli. Křičeli a rozevírali zobáky na vetřelce. Zabil je, uřízl jim zobáky a drápy, a těla shodil do hlubiny. Pak hledal prostředek, jak se z hnízda dostat. Vysoko nad ním se klátilo laso, pod ním byla hrozivá hloubka a on sám byl na místě, odkud by ani myš nenašla cestu po stěnách skal. Sotva to domyslel, přiletěla orlice. Nesla v drápech kořist, avšak když spatřila nepřítele, pustila ji a s pronikavým křikem se vrhla na hocha. Chtěl se zpočátku bránit nožem, v tom ho však napadlo: ‚Nezabíjej ji! Nezraň ji, nebo jsi sám ztracen. Je to tvá jediná záchrana!‘“

„Ach! Chtěl, aby ho snesla dolů,“ poznamenal jsem.

„Ano. Jiná záchrana nebyla.“

„Nuže, a jak to udělal ubožák?“

„Proč ubožák? Odvážný a smělý hoch! Nelze ho litovat, spíš mu náleží obdiv. Hnízdo je na malém skalním výběžku a za ním je ve skále trhlina. Bylo tam mnoho prutů a větví ze starých hnízd. Orli stavějí totiž každý rok hnízdo znovu, takže se staré zvyšuje. Hochovi se podařilo vlézt do trhliny dříve, než křičící pták dosáhl hnízda a začal útočit. Zalezl zvolna celý pod pruty a většími větvemi se bránil. Při tom přemýšlel, jak by se zachránil. Pochopil, že jen orel ho může snést dolů, bál se však, že je příliš těžký a pak, že se pták bude bránit. Orlice zatím přestala útočit a hledala mladé.“

„Ale byl příliš těžký?“ ptala se úzkostlivě má žena.

„Jistě byl! Volným, pravidelným letem nemůže žádný pták snést dolů člověka, ale odpor jeho křídel může aspoň zmírnit prudkost pádu. Hoch tedy musel orla spoutat tak, aby nemohl drápat ani klovat, ale přitom aby měl křídla volná. Vhodnou smyčku si umí zhotovit každý Indián, třebaže by byl jen chlapec. Hned se dal do práce. Ze tří řemenů a vhodné větve zhotovil roubík, který měl orla přinutit, aby stále natahoval hlavu dopředu a nemohl se ohánět nebezpečným zobákem. Na drápy zhotovil pětinásobnou smyčku, kterou pak ještě musel zesílit. Pro tělo smyčku, která měla připoutat orlovi křídla k tělu až do chvíle, kdy měl vzlétnout. Do rozsedliny vzepřel hoch několik tyčí na způsob mříže. Doufal, že až ho orel bude chtít popadnout, prostrčí hlavu mříží, a pak bude snadno chycen.“

Poslouchali jsme velmi napjatě. Dick a Pitt slova takřka chytali vypravěči od úst. Inču-inta pokračoval:

„Sotva chlapec skončil přípravy, orlice se vrátila. Našla asi těla svých mláďat, neboť dorážela teď na hocha dvojnásob zuřivě. Bez rozvahy vrazila hlavu mezi dřeva mříže, a hoch jí hodil smyčku na krk. Bránila se, avšak za několik minut měla na sobě pouto, které jí napínalo krk. Přesto, že bila drápy a křídly, jí svázal hoch nohy smyčkami. Pak ji musel napolo vtáhnout k sobě, aby jí mohl svázat nohy. Přitlačil ptákovi perutě k tělu, přetáhl přes ně smyčku a pevně svázal. Pták byl přemožen. Vítěz neutrpěl poranění. Nejtěžší bylo hotovo a nejsmělejší mohlo začít – skok do hlubiny.“

„Jen dál!“ volal Dick.

„Rychle, příteli,“ žádal i málomluvný Pitt.

„Hoch si ovinul nejlepší řemeny kolem těla a přivázal se k orlím drápům tak, aby ho křídla, až jimi pták bude mávat, nezranila. Pak přeřízl smyčku poutající orlova křídla, zavřel oči a zvolna sklouzl přes okraj balvanu a táhl orla za sebou. Padal dolů? Ne. Byl by býval dopadl za několik vteřin a roztříštil se na skalách. Ale vteřiny ubíhaly, a on žil. Nad ním šelestila křídla a hoch se houpal sem a tam. Orel vydával skřeky, které zněly horou a údolími. Lidé na skalách hleděli překvapeně vzhůru. Tu chlapec otevřel oči a viděl, že pomalu padá šroubovitou křivkou. Orel se pádu bránil. Pracoval křídly ze všech sil, nesl však příliš těžké břemeno, které ho táhlo k zemi. Oba padli přesně na nádvoří, ovšem chlapec tím nebyl ještě zachráněn. Neměl již nůž, nemohl přeříznout řemen, jímž se k orlovi připoutal. Nastal boj, v němž byl orel silnější. Bil perutěmi a vláčel hocha sem tam. Lidé přispěchali, a strach před nimi zdvojnásobil síly ptáka. Vznesl se znovu do vzduchu, daleko však nedoletěl. Padl právě u Tatellah satahova příbytku. On a já jsme stáli přede dveřmi. Uchopil jsem kámen a utloukl jsem orla; hoch byl zachráněn. Krvácel na mnoha místech, ale přece se usmíval. Dosáhl, čeho si předsevzal – své mediciny. Od té doby mu říkají Mladý Orel. Nejraději mluví o létání. Později šel do měst a osad bledých tváří, aby se učil létat na strojích.“

„A už to umí?“ zeptala se má žena.

„Nevím. Od včerejška však staví letadlo, jehož součástky sem byly poslány. Zdá se, že létat umí.“

Hovoříce, ujeli jsme velký kus cesty a dorazili jsme do krajiny, kde se rokle střídaly s údolími úzce souvisícími, než přece tak různými směry rozloženými, že bylo těžko říci, kterým směrem jedeme, zda k severu či k jihu, na východ nebo na západ. Byli jsme na cestě již přes tři hodiny, když jsme dosáhli břehů říčky, jejíž jasná voda dokazovala, že proudí z půdy skalnaté, nikoliv hlinité.

„To je voda z jeskyň,“ řekl Inču-inta. „Dovede nás k cíli, neboť vytéká z jeskyně.“

Zabočili jsme údolím proti toku říčky. Když jsme dojeli k vodě, dosáhli jsme nejvyššího místa naší jízdy. Pak jsme zase jeli vzhůru k Mount Vinnetou, ovšem z opačné strany, neboť jsme učinili velkou zajížďku. Vzdušnou čarou jsme byli hoře mnohem blíž.

Říční údolí bylo úzké a hodně zarostlé jehličnatým podrostem. Místy jsme mezi stromy a křovím stěží našli sjízdnou dráhu. Tato obtížná cesta trvala asi půl hodiny. Pak se zase boky údolí zvyšovaly.

Náhle však stěny ustoupily a téměř půl hodiny se táhly přímou čarou. Tím se vytvořila prohlubenina podobná pánvi, kterou protínala řeka. Po obou stranách rostly obrovské stromy; pod nimi byl hustý podrost. I ostatní nezalesněná část údolí měla hojně křovin. Tu i tam se pak tyčila koruna listnatého nebo jehličnatého stromu.

Trávy bylo v kotlině dost, tedy dostatek píce pro mnoho koní. Kdyby sem ovšem přišly tisíce lidí na delší dobu, nebylo by stačilo ani toto množství píce jejich koním.

„To je Údolí Jeskyně,“ řekl Inču-inta.

„A kde je jeskyně?“ ptal se Dick.

„Až docela vzadu, tam, kde se údolí dotýká Vinnetouovy hory. Jeďme dál!“

Pobídli jsme koně.

Zde se tedy chtěli ukrýt spojení Siouxové, Utahové, Kiowové a Komančové. Nu, vybrali si hezký úkryt! Jenže byl od nás příliš daleko. Jestliže nás chtěli přepadnout, museli nejdříve vykonat namáhavou jízdu, trvající čtyři hodiny. Nebo snad znali kratší cestu? Tyto myšlenky mne napadaly cestou k jeskyni a zdálo se mi, že bude nutno o nich uvažovat. Bylo zvláštní, že právě teď, kdy mne napadly, jsem spatřil na zemi stopu. Zadržel jsem koně a pokynul přátelům, aby také zastavili. Sestoupil jsem, prohlédl jsem stopu a zjistil, že tudy jeli dva lidé na koních, nikoliv však naším směrem, nýbrž zleva, z hory, a to před hodinou. Měli jsme je tedy před sebou; proto jsem usoudil, že jsou to Indiáni a připravil jsem si revolver. Jeli jsme pomalu a opatrně dál, abychom nepůsobili hluk. Sledovali jsme stopy, které v měkké naplavené půdě byly velmi znatelné. Vedly podél vody křovím do zadní části údolí.

„Jeli k jeskyni,“ řekl Inču-inta. „Znají ji.“

„Znají ji velmi dobře,“ dodal jsem. „Přijeli divokým předhořím a přece ji našli. Znají tedy jeskyni velmi dobře.“

Dojeli jsme na konec údolí. Tam, kde přestávalo, vytékala řeka přímo z hory. Otvor byl třikrát širší než řeka, ale jen tak vysoký, co by jezdec projel, aniž by se shýbl. To byl vchod do obrovské jeskyně, kterou jsme si chtěli prohlédnout. Před vchodem byla malá světlina bez křoví a stromů. Padající kusy zvětralých balvanů nedovolovaly rostlinstvu, aby se na něm uchytilo. Dojeli jsme na okraj toho místa a rychle jsme zastavili, neboť jsme spatřili dva muže. Leželi na břiše na zemi a pohlíželi na něco bílého, snad to byl papír. Jejich koně okusovali letošní větévky keřů. Sedla ležela nedaleko na zemi, u nich několik brašen, balíků a dvě pušky.

Sestoupili jsme a odvedli jsme koně dál, aby nás neprozradili. Pak jsme se vrátili na kraj křoví.

„Znáš ty Indiány?“ ptal jsem se mé ženy.

„Ne,“ odpověděla.

„A přece jsi je viděla několik hodin v Dómu smrti, při poradě náčelníků. Jsou to medicinmani, kiowský a komančský, ti, kteří otevřeli oltář.“

„Máš bystřejší zrak než já. Viděla jsem je jen v záři malého plápolajícího ohně.“

„Já také. Ale westman se vždy snaží co nejlépe si zapamatovat obličeje všech lidí. Nejsi v tom vycvičena. Papír je asi velmi důležitý; vypadá jako nějaká mapa. Ukazují si v ní tak horlivě, jako by se hádali. A pronášejí své názory nahlas, že to je slyšet skoro až sem. Připlížím se k nim a vyslechnu je.“

„Já také.“

„Uslyšeli by tě hned. A myslíš snad, že hovoří anglicky?“

„Škoda! Ale co mám dělat, kdyby ti chtěli ublížit?“

„Přijdeš mi na pomoc,“ usmál jsem se.

Řekl jsem několik slov westmanům a Inču-intovi. Pak jsem vstoupil do křoví a plížil se k Indiánům. Nebylo to těžké, protože byli svým papírem tak zaujati, že neviděli ani neslyšeli. Zvolna jsem dolezl tak blízko, že jsem mohl popadnout na břiše ležícího Kiowu za nohu. Chlapíci se zabývali tématem velmi důležitým, pro ně i pro mne.

Co jsem pokládal za papír, byla tenoučká pergamenová kůže, popsaná, dokonce snad i pomalovaná po obou stranách. Za minutu jsem věděl, že na jedné straně je přesný nákres Vinnetouovy hory i plán sídla strážce Velké Mediciny, na druhé mapa jeskyně, do níž jsme chtěli jít. Rozprávka byla velmi živá. Indiáni všemožně obraceli a otáčeli mapu. Jmenovali, hledali a ukazovali na nejrůznější jména, místa a body. To vše jsem slyšel a dobře si pamatoval. Dozvěděl jsem se, že nákres patří medicinmanovi Komančů. Mapa byla prastarým dědictvím jeho rodiny, děděným z pokolení na pokolení. Jen důležitý důvod, který je sem vedl, přinutil Komanče k tomu, aby své tajemství prozradil. Medicinman Kiowů byl velmi rozčilen, a zdálo se, že se usilovně snaží poznat obsah plánu a co nejlépe si jej vštípit do paměti.

„A všechno je zcela tak, jako na této kůži?“ ptal se. „Teď jsme zde?“ ukázal na příslušné místo mapy.

„Ano.“

„A odtud se může pod zemí dojít až na Mount Vinnetou, dokonce i jet koňmo?“

„Zajisté.“

„A ty nás chceš dovést na horu a přepadnout Tatellah sataha? Uff! To je neobyčejný, zvláštní plán! A vykonal můj bratr už tuto cestu? Byl v jeskyni?“

„Ne, ale kterýsi můj předek to zkusil a zdařilo se mu to. Cesta končí na několika místech. On však dosáhl jen jednoho konce, toho, kam i já chci dojet.“

„Za vodopádem?“

„Ano, jinam s koňmi nemůžeme. Ostatní konce cesty jsou přístupné jen pěšky.“

„A nezdaří-li se to? Pak čtyři tisíce lidí bude v jeskyni a nedostane se vpřed ani vzad! Ať můj bratr uváží, co potravin potřebuje tolik lidí!“

„Rozvážil jsem všechno. Proto jsem jel napřed, abych si jeskyni prohlédl. A vzal jsem k tomu jen tebe, protože i ty jsi ochránce medicín, jako já a Tatellah satah. Vím, že ti mohu důvěřovat.“

„Nezahálejme tedy, začněme hned!“

Vstal.

Opravdu, chlapíci se nehádali; zdálo se nám to jen proto, že si počínali příliš živě. I Komanč povstal. Složil velice pečlivě kůži a chtěl ji uschovat. V té chvíli jsem vystoupil z křoví a řekl:

„Moji rudí bratři se ještě chvíli zdrží!“

„Uff!“ ulekl se Kiowa. „Bledá tvář!“

„Uff! Běloch!“ zvolal Komanč.

Vytrhl jsem mu mapku z ruky, zastrčil ji do kapsy a postavil se tak, aby nemohli ke svým puškám. Pak jsem pokračoval:

„Vezmu si na chvíli tuto mapu, neboť vám chci pomoci najít cestu do jeskyně.“

Teprve teď se vzpamatovali a vzpřímili se jako k boji.

„Kdo jsi, že se odvažuješ brát mně moje věci?“ ptal se Komanč.

A podíval se směrem ke své pušce. Namířil jsem na něj revolver a odpověděl jsem:

„Nevezmu ti nic. Je-li mapa opravdu tvoje, dostaneš ji zpět. Nedotýkej se zbraní, nebo střelím! Nejsem zde sám!“

Na můj pokyn přišli oba westmani, Inču-inta, oddíl Vinnetouů a za nimi zvolna i má žena.

„Uff!“ ulekl se Kiowa.

„Bílá squaw,“ dodal Komanč.

„Slyšeli jste o bílé squaw?“

„Co je nám po bílé squaw!“ řekl pohrdavě Komanč.

„A přece se vaši náčelníci namáhají, aby ji i mne chytili.“

„Tebe – a – ji – –?“ koktal Komanč. „Jsi tedy – – Old Shatterhand?“

„Náš nejhorší nepřítel!“ zvolal Kiowa.

„Ne! Nejsem nikomu nepřítelem. Ptejte se svých náčelníků! Ptejte se starých bojovníků kmene, kdy ode mne slyšeli slova nenávisti, nebo zda mohou vyprávět o jediné pomstě, kterou jsem provedl. Mám rád všechny lidi a také vás. A proto zabráním každému vašemu činu, který by vás uvrhl do neštěstí. Přišli jste dnes na toto místo vykonat takový čin. Nedovolím, abyste jej provedli. Posaďte se a dejte sem své nože. Jste zajati!“

„Ještě ne – – –“

A skočil na mne. Vyhnul jsem se mu vpravo, chytil ho za bok a porazil na zem. Hned za ním klečel Inču-inta, a podobně oba zálesáci naložili s Kiowou. Za chvíli byli svázáni tak, že se nemohli ani hnout. Sedli jsme si k nim, a zatím co Vinnetouové přiváděli naše koně, vytáhl jsem z kapsy mapu a prohlížel ji. Brzy jsem poznal, na čem jsem, a řekl jsem Komančovi:

„Avat to-vah, medicinman Komančů ať mi poví, má-li velikou sbírku knih!“

„Nemám. U Komančů ji nikdo nemá,“ odvětil.

„Ví snad Avat to-vah, kdo má knihy?“

„Jsou na Mount Vinnetou,“ odpověděl. „Má je Tatellah satah.“

„Jinde nejsou?“

„Nevím.“

„Pak tuto mapu už nikdy nedostaneš. Dám ji pravému majiteli, kterým je Tatellah satah. Byla mu ukradena.“

„To není pravda!“ vybuchl Indián.

„Tvrdím to,“ odpověděl jsem.

„Dokaž to!“

„Velmi snadno, myslím však, že mi ani pak nebudeš rozumět. Tato mapa je číslována, a to starým nářečím pokonči z řeči Mayů. V rohu jsou stovky: jo-tuc, pětkrát dvacet, tedy sto. A v druhém rohu jsou desítky a jednotky: wuk-laj. To je sedm a deset, tedy sedmnáct. Tato mapa má číslo sto sedmnáct. Ukáži ji Tatellah satahovi, a dozvíš se, že mu náleží.“

„Nesmíš ji nikomu ukazovat, neboť ti nepatří. Ano, tato mapa je ukradena, ale nyní tebou. Jsi zloděj!“

„Mlč, nebo ti dám pohlavek, který mne už dlouho svrbí v dlani,“ přerušil ho Dick Hammerdull zuřivě. „Mluv, kde jsou bratři Entersové?“

Nebyl to nešikovný uskok. Indiáni tak rázem poznali, že víme víc, než se domnívají. Nemohli skrýt své překvapení, přece se však rychle ovládli, a Komanč se ptal napohled lhostejně:

„Kdo jsou muži, na něž se ptáš?“

„Jsou to bratři, kteří slíbili, že nás vydají vašim lidem. Teď víte dost, abyste byli přesvědčeni, že nemáme proč zacházet s vámi v rukavičkách. Řekněte ještě slovo, které se mi nebude líbit, a dostanete, co vám patří!“

Byl bych opravdu raději hovořil sám. Ale starý lovec po dlouhých letech měl konečně zase před sebou zajatce, a proto musel vychutnat laciné potěšení a trochu si zakřičet. Medicinmani mlčeli. Jméno Entersů je opravdu sklíčilo.

Pak jsme jedli. Má žena vybalila pokrmy a předložila nám je. Koně jsme odsedlali a napojili. Poté jsme je nechali dosyta se napást. Pro mne ovšem byla mapa důležitější než jídlo. Prostudoval jsem ji důkladně s Inču-intou, který tvrdil, že jeskyni dobře zná. Brzy se objevily rozpory mezi mapou a jeho vědomostmi. Podle mapy měla jeskyně skutečně jen jediný vchod zde dole – u toho jsme byli – ale další tři východy byly nahoře, dva úzké a jeden široký. Široký východ byl někde poblíž sjízdné cesty za vodopádem. Na jednom místě té cesty se oddělovala pěšina, která se brzy opět dělila ve dvě. Jedna končila v zámku, jenže nebylo možné vyčíst z mapy, na kterém místě. Nákres byl příliš malý. Druhá nevedla tak vysoko. Ústila ve vnitřním údolí, které se zdálo, blízko započaté Vinnetouovy sochy nebo u některé kazatelny. Inču-inta o žádném z těch tří východů nevěděl.

Bylo mu známo jen tolik, že tam východy bývaly, ale že jsou již dávno zasypány. Proč, to nevěděl. Dále tvrdil, že cesta je sjízdná, že uvnitř jeskyně stoupá, avšak náhle ke konci se úží a končí u skupiny krápníků. Dále prý nevede. Na jejím konci je prý možno již slyšet hučení vodopádů, ovšem, má-li člověk dobrý sluch.

Kdo měl pravdu? Inču-inta? Mapa? Nejspíš mapa. Rozhodl jsem se spoléhat více na ni, zvláště v horní části jeskyně, pokud šlo o ony tři východy. V ostatním jsem mohl důvěřovat znalostem našeho pomocníka. Proto jsem rozhodl, že vezmeme koně s sebou. Domníval jsem se, že se budeme muset vrátit opět jeskyní, byl-li však nahoře opravdu tak široký a pohodlný východ, jak bylo zřejmé z mapy, budeme doma dříve a pohodlněji, použijeme-li ho. Zbytečně bychom se jeskyní vraceli a pak ještě pět hodin jeli neschůdnou cestou domů. Inču-inta sice neupustil od svého mínění, že se budeme muset vrátit, zvláště s koňmi, ale já zase tvrdil, že rozumného člověka by nikdy nenapadlo zasypat tři východy veliké jeskyně. Spíše jsem se domníval, že jsou zakryty, maskovány, aby je každý nenašel. Musel jsem se spolehnout na své dobré oči a na svou prozíravost.

Hned po jídle jsme se vypravili prohlédnout podzemí. Měli jsme slušnou zásobu pochodní a svíček. Otevřeli jsme sedlové brašny zajatých medicinmanů a objevili jsme, že i oni se zásobili pochodněmi. Abychom se uchránili před vlhkostí a chladnem, zabalili jsme se do velkých, tenkých, ale nepromokavých indiánských přikrývek jako do plášťů. Osedlali jsme koně a zajaté Indiány přivázali na jejich zvířata. Zapálili jsme pak několik pochodní a zahájili jsme jízdu podzemím. První jel Inču-inta s tím Vinnetouem, který nesl pochodeň. Potom já se ženou, za námi oba lovci v zástupu za sebou, společně se zajatci, a konečně ostatní muži, z nichž někteří svítili pochodněmi.

Cesta stoupala místy dost příkře. Jeskyně byla všude tak vysoká, že jsme zatím mohli pohodlně sedět na koních. Podzemní prostory, jimiž jsme projížděli, byly neobyčejně rozmanité. Změna stíhala změnu, překvapení následovalo za překvapením. Často jsme nemohli zadržet hlasitý výkřik údivu nad podivuhodnými útvary stěn a stropů. Byli jsme v nádherném světě krápníkové pohádky.

Nejodvážnější myšlenky proměněné v živec, aragonit a zkamenělou pěnu rostly jako stalaktity dolů ze stropů. Skvělé stalagmity jim stoupaly zdola vstříc, spojujíce se s nimi v sloupy, pilíře, báječné clony, mřížoví a mohutné útvary podobné obrovským varhanám, o nichž by stěží člověk uvěřil, že jsou pozemskými zjevy. Podrobnou prohlídkou jsme se nemohli, bohužel zdržovat. Hnalo nás to kupředu, nahoru k místu, kde se mělo rozhodnout, projedeme-li či ne. Tak jsme jeli chodbami a tunely, komnatami a rozlehlými sály, refektáři a kostelními loděmi, předsíněmi a širokými sloupovými síněmi, verandami a koridory. V propastech podél cesty šuměla řeka. Někdy jsme proklouzli mezi tenounkými vodními pramínky, které jako z ukrytých zahradních stříkaček zkrápěly cestu. Přijeli jsme na místa, kde jsme mysleli, že prší. Viděli jsme stříkat a řítit se kaskády a vyhýbali jsme se vodním pramenům, padajícím z neviditelných okapů. Ale nezdržovali jsme se. Dál jsme poháněli koně, dál a dál, až tam, kde končila široká cesta. Zůstala jen úzká pěšinka, která byla schůdná pouze pěším.

„Podívej, že jsem měl pravdu,“ řekl Inču-inta. „Jízda je dále nemožná. Není zde východ, jenž by vedl k vodopádu.“

Zdálo se, že má pravdu. Stáli jsme v široké chodbě, zakončené skupinou stalaktitů a stalagmitů. Vpravo podél skupiny sloupů vedla úzká pěšina. Na mapě však nekončila. Vedla bez překážky dál, jen pěšina od ní odbočovala. Zde bylo nutno se zamyslet. Nadešla chvíle, kdy se mělo ukázat, zdali se mohu ještě spolehnout na své oči a své stopařské schopnosti. Prohlížel jsem skupiny krápníků a brzy jsem poznal, že i bez velikého důvtipu je možné najít ztracenou cestu.

Stalaktity jsou krápníky, které se tvoří shora, ze stropu dolů, stalagmity rostou z půdy nahoru. Když se uprostřed setkají, utvoří sloupy a skupiny sloupů. Stalagmity vypadají jinak než stalaktity. Lze je snadno rozeznat, protože mají odlišnou strukturu, odlišné složení i stavbu. Viděl jsem, že krápníky, visící shora, jsou pravé. Ale dolní krápníky byly nepravé, byly to stalaktity, nikoliv stalagmity. Nevytvořily se na tomto místě, nýbrž sem byly dopraveny lidmi. Proč?

Odpověď byla nasnadě; aby byla široká cesta uzavřena, aby byl skryt východ, docela tak, jak jsem tušil.

Zatřásl jsem krajním kamenem. Pohnul se. Odvalil jsem jej stranou. Ostatní mi pomáhali. Tak jsme odstranili několik dalších stalaktitů, až jsme se přesvědčili o volném prostoru za nimi. Otvor byl dost rozsáhlý, aby prolezl muž. Pak jsem řekl Dickovi a muži s pochodní, aby vlezli do díry za mnou. Chtěl jsem vidět, co je dál. Ostatní zatím měli odklidit tolik kamenů, aby mohli projít s koňmi.

Zapálili jsme ještě jednu pochodeň a šli jsme chodbou za krápníkovou hradbou. Nyní jsme byli nuceni stoupat nahoru ještě příkřeji než dosud. Pak jsme slyšeli šumot, hluk a konečně hřmění jako u Niagary. Hřmění tak vzrostlo, že jsme neslyšeli vlastní slova. Pravá stěna spadala kamsi do hlubiny. Levá nikoliv. Zepředu nahoře se začalo šeřit, jako by tam pronikalo světlo tlustým, mléčným sklem. A náhle jsme za ohybem chodby spatřili závojový vodopád, řítící se do hlubiny; jeho vody tvořily říčku. To tedy byla ona řeka, která nás dovedla k jeskyni. Z vodních spoust, valících se dolů, vál vítr tak silný, že jsme si museli přidržet klobouky, aby nám neulétly. Šli jsme dál tak pohodlně jako po evropské horské silnici. Na jedné straně skalní stěna, na druhé zející propast, v níž mizely vody jezera. Nebylo tu zábradlí, cesta však byla tak široká, že čtyři koně mohli jet vedle sebe. Tak jsme šli podél celého vodopádu, až světlo shora zmizelo a my se octli opět jen ve svitu pochodní v stoupající štole. Nebyla rovná, nýbrž prudce zahýbala. I tam jsme slyšeli hukot, který nás skoro ohlušoval. A pak – pak jsme uviděli denní světlo, pronikající zepředu k nám. Šli jsme za ním a vyšli z jeskyně přímo na čerstvý vzduch. Nebyl to vlastně ještě východ z jeskyně, nýbrž prostor mezi hučící vodní spoustou a vysokou skalní stěnou, přes niž se řítil vodopád. Stáli jsme těsně u propasti, do které padaly vody jezera.

Stačilo pak projít mezi skálou a vodou na konec vodopádu a proniknout křovím na bílý den. Věděl jsem dost a vrátili jsme se k přátelům do jeskyně. Došel jsem k nim a viděli jsme, že nejsou ještě hotoví s prací. Kameny byly těžké, a bylo třeba mnoho času i síly, aby byly odklizeny. Než byli hotovi, vykonal jsem ještě jednu výzkumnou cestu, totiž po pěšině. Chtěl jsem zjistit, kde ta vychází na světlo boží. Místo Dicka jsem s sebou vzal Inču-intu a jednoho Vinnetoua s pochodní. Svolil jsem, aby nás provázela i má žena, ačkoliv její přítomnost mi mohla pátrání znesnadnit.

Soudil jsem, že jsme asi pod místem, kde stavěli obrovskou sochu, nebo nedaleko něho. K místu, kde se na mapě dělila stezka ve dvě pěšiny, nebylo daleko. Došli jsme tam, a já hned poznal, že i zde jsou stalaktity místo stalagmitů. Stezka byla rovněž maskována. Inču-inta nic netušil a kráčel se světlonošem dál, já za nimi, neříkaje slova. Stezka, kterou minuli, vedla jistě ke kazatelnám; chtěl jsem však tento objev zatím utajit pro sebe. Druhá cesta na mapě vedla do hradu. I tu bych byl rád poznal. Kráčeli jsme po ní až tam, kde zdánlivě končila.

„Zde je konec,“ řekl Inču-inta a zastavil se.

„Ano, jako dříve. Teď odstraníme kameny a uvidíme, co je za nimi.“

Stalaktity nebyly příliš těžké. Odvalil jsem jich několik stranou, a Inču-inta mi pomáhal. Nemuseli jsme odnášet všechny krápníky. Stačilo, abychom jen prolezli otvorem. Učinili jsme tak a brzy jsme stoupali novou skalní dutinou, až jsme došli k umělým schodům. Stěny chodby zde měly omítku, vzduch byl čistý a suchý. Nedíval jsem se sice na hodinky a nepočítal jsem stupně, zdálo se mi však, že jdeme alespoň čtvrt hodiny. Pojednou stupně končily. Nemohli jsme dál. Byli jsme na úzkém kamenném schodišti – pod námi stupně, vpravo i vlevo zeď, před námi zeď. Okna, dveře, otvory zde nebyly. Co teď?

Vzhlédl jsem. Nad posledním stupněm tvořila část stropu kamenná kulatá deska. Nemohla být těžká, protože její polovina měla sotva tři pídě. Chtěl jsem ji zvednout, nehnula se však. Tu jsem si všiml dvou jamek, které v ní jistě nebyly vydlabány bez úmyslu. Vstrčil jsem do jedné rukojeť nože, a získal tak oporu, otočil jí kupředu, dozadu, vpravo – marně. Ale vlevo – konečně! – vlevo se dala odsunout.

Měl jsem pocit, jako by běžela na válci. Nade mnou zel čtyřhranný otvor, kterým jsem mohl vystoupit. Opatrně jsem vystrčil hlavu až po oči a – co jsem spatřil?

Vysokou osmibokou místnost, v ní dvoje dveře. Stěny byly porostlé mučenkou, jejíž úponky dosahovaly až ke stropu. V něm byly četné otvory, osvětlující vnitřní prostor. Rostliny byly tak husté, že zdivo pod nimi nebylo vidět. Byly zelené a klonily se pod květy. V této pokročilé roční době bylo nemožné, aby tato mučenka kvetla tak bohatě, kdyby byla rostla ve volné přírodě. Mezi růžovými květy byly vedeny květy bílé do podoby kříže, vysokého asi čtyři metry. Toto znamení křesťanství na neznámém a tajemném místě mi bylo tím nápadnější. Právě naproti mně byly zavřené dveře. Za mnou asi také. Spatřil jsem je teprve tehdy, když jsem úplně vystoupil z otvoru. Dveře však nebyly ve stejné výši s půdou, nýbrž mnohem výše; vedlo k nim několik stupňů. Vystoupil jsem po nich, odstrčil závoru a otevřel. Stál jsem pod širým nebem. Nezdržoval jsem se určováním místa a vstoupil jsem zase dovnitř, zavřel a vyzval Inču-intu, aby vystoupil z podzemí a řekl mi, zdali ví, kde jsme. Sotva stanul vedle mne, udiveně zvolal:

„Uff! To je květinová kaple, kde se modlívá Tatellah satah!“

„Ke komu se modlí?“

„K velkému, dobrému Mannitouovi. Ke komu jinému?“

„Vidím zde kříž, symbol křesťanství – – –“

„To je Vinnetouovo dílo. Vypěstoval jej a říkal, že to je znamení jeho bratra Old Shatterhanda. Prý mu nerozumí, že však tím lépe porozumí, čím znamení vyroste výše.“

Byl jsem těmi prostými slovy dojat. Nebyl však čas oddat se dojmům. Tázal jsem se dále:

„Kam vedou tyto dveře naproti nám?“

„Do Tatellah satahovy ložnice.“

„A tyto, k nimž vedou schody?“

„Ven, na horu. Nikdo z nás netušil, že jsou zde padací dveře, jimiž jsme teď přišli.“

Otvor byl zakryt deskou, kterou jsem odstrčil pod nejnižší stupeň schodiště, které vedlo k druhým dveřím. Stačilo jen desku posunout do původní polohy, aby se otvor do podzemí uzavřel.

Má žena a jeden Vinnetou s pochodní teď vystoupili k nám. Neslyšeli dole, co mi Inču-inta říkal; má žena však ihned uhodla účel místnosti:

„To je modlitebna!“

Postoupila doprostřed, kde stála stolice pokrytá kožešinou, usedla do ní naproti kříži a mluvila dále:

„Zde jistě sedává Tatellah satah a má před sebou kříž, znak utrpení, který vykupuje lidí i národy. Zde se modlívá za vykoupení svého lidu. Zde bych také jednou byla ráda samotná s Bohem a s tebou!“

„Teď hned je k tomu příležitost,“ řekl jsem jí, „avšak přijdeme sem zase.“

„Kdy?“

„Asi za půl hodiny. Vrátím se pro oba zajatce, které dopravíme do zámku touto cestou, aby o nich nikdo nevěděl. Chci jejich přítomnost úplně zatajit. Nemělo by smysl, aby ses vracela s námi, počkej zde!“

„Dobrá, zůstanu tady. A co když sem někdo přijde?“

„Nepřítel jistě ne. Ostatně dveře ven jsou jen přivřeny. Vyjdi, a nikoho ani nenapadne, aby zkoumal, zda jsou otevřeny či ne.“

Opět usedla a my jsme sestoupili do chodby. Desku jsem přesunul na její místo. Pak jsme se vrátili k svým druhům, kteří již kameny skoro odklidili. Posadil jsem se, abych počkal několik minut, než budou odklizeny poslední. A teď, když jsem tak klidně seděl, cítil jsem, že ze stropu na mne něco padá. Nebyla to voda, nýbrž drobné kamínky. Padal na mne prach, písek, dokonce chvílemi kousky velikosti hrachu, bobu i ořechu. Pohlédl jsem vzhůru. Světlo pochodně sice nestačilo, přece však jsem nad sebou uviděl úzkou trhlinu, z níž se ty kousky ulamovaly a drobily. V krápníkové jeskyni na tom nebylo nic divného, proto mne nenapadlo, abych pátral po příčinách.

Když byla cesta uvolněna, řekl jsem svým průvodcům, že se rozejdeme. Oba medicinmani, já, Inču-inta a jeden muž se světlem se vydáme pěšky vzhůru, a ostatní pojedou s koňmi pod Hammerdullovým vedením k vodopádu a vyjdou východem, který objevili. Pak pojedou dále hned do zámku.

Počkali jsme, až odjeli, pak jsem medicinmanům zavázal oči, aniž projevili jakýkoliv odpor. Komanče jsem vedl já, Kiowu Inču-inta, světlonoš kráčel napřed. Protože zajatci neviděli na cestu, netrvala cesta jen půl hodiny, nýbrž přes hodinu. Do místnosti, kde kvetly mučenky, jsme nevstoupili však hned. Ve chvíli, kdy jsem se chystal odsunout desku, uslyšel jsem nahoře hlasy; má žena tam s někým hovořila. Odsunul jsem velmi tiše desku a opatrně jsem se podíval do modlitebny. Svou ženu jsem však nespatřil; na lavici naproti kříži seděl Tatellah satah a kolem něho stálo dvanáct apačských náčelníků, vesměs mužů středního věku, z nichž jsem neznal ani jediného. Nejmladšímu bylo snad asi třicet let. Starý strážce Velké Mediciny k nim velmi živě mluvil. Slyšel jsem konec věty a pak:

„– – náš dobrý Mannitou je větší, mnohem větší, než si dosud rudí mužové mysleli. Domnívali se, že je jen jejich Bohem, nikoliv Bohem všech lidí. Kdyby to byla pravda, jak malý by byl! Bůh několika hloučků rudých mužů, které mohou být bledými tvářemi rozdrceny, rozdupány a zničeny! A jak veliký pak by byl Bůh bělochů! Jak bychom si museli přát, aby velký Bůh bělochů byl raději naším Bohem. Hle, toto přání nám bylo splněno dříve, než jsme na ně pomysleli. Pohleďte na kříž! Kvete, aby nás vykoupil. Praví nám, že je jen jediný, Všemocný, Nejmoudřejší, Nejsilnější, Nejdobrotivější Mannitou. Praví, že my jej olupujeme o jeho velikost a největší lásku, když jej chceme mít jen pro sebe, pro malý národ a slabé plemeno. Kříž tkví v zemi a tyčí se vzhůru k nebi. Rozpíná svoje ramena, aby všechny objal stejnou láskou. Nikdo z nás to nevěděl! Kdysi, je tomu už dávno, bílí muži přinesli toto znamení, my je však nepřijali. Jen jediný z nás měl poznání ve svém srdci, byl to Vinnetou. On pozoroval a zkoušel, a začal věřit. A čím pevnější bylo jeho poznání, tím častěji přišel a prosil mne, aby směl pěstovat tyto květy a tento kříž na místě, kde se modlím. Přál si, aby směl ke mně přivést Old Shatterhanda; jeho bílý bratr měl vidět, jak pevně se v srdci jeho rudého bratra zakořenila myšlenka kříže a přesvědčení o jediném, velikém Mannitouovi, a jak se rozvinula do listu i květu. Ale já tehdy nesvolil, neboť jsem nenáviděl Old Shatterhanda. Pak Vinnetou, váš nevyrovnatelný náčelník, odešel a nevrátil se. Jen to, co žilo v jeho srdci, se vrátilo. Přišlo sem, pudilo mne denně do této místnosti, učilo mne přemýšlet. Jeho poznání mne osvítilo. Naučilo mne modlit se k mohutnému, nekonečnému a vznešenému Mannitouovi, který je Bohem nás všech, který jediný má moc nám, svým rudým dětem, dát novou duši a nový život. Dnes je Old Shatterhand v mém domě, který mu patří jako mé srdce. Dnes ho miluji, dnes vím, že bez něho nic nezmohu, stejně jako rudé plemeno nic nezmůže bez bílého. Old Shatterhand bude bledou tváří, která nám vrátí ztracené mediciny. Vědí moji bratři, co to znamená? On bude tím, kdo nás spojí láskou, nás, kteří jsme se chtěli roztříštit v nenávist. A zatím – –“

Přerušil se. Neuhasili jsme dosud pochodeň, která teď zapraskala, jiskry z ní vyletěly a ostrý kouř vnikl otvorem do modlitebny. Indiáni jej rázem ucítili, ohlédli se a spatřili mne. Tatellah satah překvapením povstal. Nezbylo mi než vystoupit z otvoru.

„Old Shatterhand! Ten, o němž mluvím!“ zvolal starý medicinman.

„Old Shatterhand?“ ptali se náčelníci.

„Ano, on!“ odpověděl stařec. „Jaký je to otvor? Odkud přicházíš? Jak ses dostal sem?“

Přistoupil jsem k němu, podal jsem mu mapu, odňatou medinmanovi Komančů, a řekl jsem:

„Pohleď! Odtud přicházím.“

Podíval se na mapu. Viděl nadpis, viděl číslo a již také vykřikl:

„To je naše mapa. To je onen důležitý nákres, ukradený mému předkovi! Marně jej hledali a domnívali se, že jej odcizil medicinman Komančů, jenž byl několik neděl hostem v tomto domě. A teď jej má Old Shatterhand! Odkud?“

„Od pravnuka zloděje. Ukáži ti ho.“

Zavolal jsem, a hned přišel Inču-inta a Indián s oběma zajatci. Náčelníci je poznali a chtěli svůj údiv projevit výkřiky, pokynul jsem jim však, aby mlčeli, a řekl jsem tiše:

„Mlčte! Tito muži nesmějí vidět ani slyšet, kde jsou a kdo zde je. Budu vám vše vyprávět později. Je zde místo, kam bychom je mohli bezpečně uzavřít?“

„Ano,“ řekl Tatellah satah. „Inču-inta o něm ví.“

„Ať je tam tedy dopraví a hned se vrátí. Potřebuji ho ještě.“

Tiše udělil Tatellah satah rozkazy Inču-intovi, a zajatí byli odvedeni. Právě v té chvíli se otevřely protější dveře a vstoupila moje žena. Podařilo se jí prve nepozorovaně z modlitebny odejít, a teď, když mne pootevřenými dveřmi spatřila, domyslela si, že se může také ukázat. Údiv náčelníků se tím ovšem nijak nezmenšil.

Pak jsem shromáždění vyprávěl, co jsem uznal za vhodné. Vše jsem jim ovšem neřekl, neboť jsem nechtěl nikoho zasvětit dopodrobna do svých úmyslů a poznatků. Když jsem dokončil, vrátil se Inču-inta a oznamoval, že zajatci jsou dobře opatřeni a že právě přijeli bílí lovci s družinou od vodopádu. Požádal jsem ho, aby přinesl dvě nové pochodně, a když se tak stalo, sestoupili jsme do jeskyně znovu. Má žena zůstala nahoře, neboť Tatellah satah si přál, abych mu ji svěřil. Přijde prý na návštěvu Kolma puši a rád by obě ženy seznámil. Je pochopitelné, že jsem proti tomu nic nenamítal. Budiž zde ještě poznamenáno, že oněch dvanáct náčelníků přišlo na Mount Vinnetou teprve dnes. Rozbili své stany v horním městě a tvořili štáb všech spolehlivých apačských kmenů.

Měl jsem důvody, proč jsem chtěl jednou sestoupit do jeskyně. Když jsem tam už jednou byl, chtěl jsem ji poznat celou. A znal jsem zatím jen její malou část. Připomněl jsem si, že se od široké chodby oddělovala úzká chodba, která se kus dále zase rozvětvovala. Jedna větev vedla do modlitebny s mučenkami, druhá byla, jak vím, maskována stalaktity právě tam, kde se oddělovala od první větve. Moji průvodci ji dříve nezpozorovali, mně však nebylo nesnadné poznat, že místo stalagmitů jsou tam zdánlivě zcela přirozeně nastavěny stalaktity. Vrátili jsme se až na ono místo, kam jsem vzal s sebou jen Inču-intu. Domníval jsem se totiž, že nyní učiním objev, o němž nikdo nespolehlivý nesmí vědět. Když jsem podrobně promyslel polohu všech podzemních vrstev a míst v jeskyni i nad ní, dospěl jsem k tomuto závěru: široká chodba ústila venku do údolí za vodopádem. Úzká končila nejvýše, nahoře v sídle Tatellah sataha. Mezi nimi vedoucí poboční chodba musela vést na denní světlo mezi vchodem a vodopádem. Nejvhodnějším místem byla Ďáblova kazatelna, či jak ji na tomto místě jmenovali, Ďáblovo ucho, podél něhož jsme jeli, když nám starý medicinman ukazoval vodopád. Nepřekvapilo by nijak, kdyby kazatelna byla spojena s tajemnou jeskyní. Kdo ví, jak důležité události se zde před pradávnými časy odehrávaly a v jaké dějové souvislosti byla ta místa. Proto, když jsem se rozhodl jít po jejich stopách, uznal jsem za dobré učinit tak co možná tajně a zasvětit do svých objevů co nejméně lidí. To byl důvod, proč jsem s sebou vzal jen Inču-intu.

Prohlíželi jsme nejprve místo, kde se stezky domněle rozvětvovaly. Bylo nesporné, že dolní stalaktity zde nevyrostly, nýbrž byly sem přivlečeny úmyslně. Podařilo se nám některé z nich snadno porazit a poznali jsme, že stezka za nimi pokračovala. Zbývalo zjistit, kde končí.

Odpočinuli jsme si na chvíli, protože nás trmácení jeskyněmi už oba hodně unavilo. V té chvíli bylo kolem nás úplné ticho a v tom tichu jsme uslyšeli zvláštní sypký praskot z končiny, kde se úzká chodba oddělovala od široké. Co to bylo, nebo kdo to byl? Naše bezpečnost vyžadovala, abychom to hned zjistili. Chopili jsme se pochodní, zvedli jsme je vysoko nad hlavy a šli směrem, odkud k nám přicházel zvuk. Zjistil jsem brzy, že hluk nepůsobil člověk, nýbrž hornina padající shora; bylo to na stejném místě, kde jsem dříve seděl a pozoroval trhlinu ve stropě. Zdálo se mi, že trhlina je teď širší a větší. Na zemi spadlé úlomky horniny byly dost veliké. Strop asi nebyl v těch místech dost pevný a nahoře se cosi uvolňovalo. Skutečně, kdo těmi místy půjde, musí se mít velmi na pozoru. Celkem mi však byl ten zjev i nyní lhostejný; neměl jsem ani tušení o jeho příčině.

Vrátili jsme se tam, kde jsme před chvílí pracovali, a šli přímo nově objevenou chodbou, jejíž východ jsme dosud neznali. Obrovský Inču-inta se podivil.

„Jsi jako sám Vinnetou,“ řekl. „Vše slyšíš, vše vidíš a vše vypátráš! My, kteří tu dávno bydlíme, neslyšíme nic, nevidíme nic, nenalézáme nic! Jsi jako on, a on byl jako ty!“

Stezka vedla do výše ještě příkřeji než první. Konečně jsme ucítili pod nohama schody, vytesané do skály. Ty nás dovedly na konec chodby. Konec však netvořila zeď, dveře ani kameny; skládal se z nesčetných kořenů a vláken, vyrůstajících ze země ze všech stran. Chodba již ke konci nevedla skalami, nýbrž zemí. Kořeny byly takřka neproniknutelné. Razili jsme si cestu noži. Ořezávali jsme jemnější kořeny, které nám překážely a pronikali jsme krok za krokem kupředu, až jsme byli ne již mezi kořeny a v úponcích štítících se světla, nýbrž v hustém křoví, jehož větvemi nás pozdravilo denní světlo. Zhasli jsme pochodně.

Křoví vyrůstalo z hromady kamení, zde byla vystavěna, aby kryla vchod do chodby, z níž jsme přišli. Prolezli jsme houštím tak, abychom větve poškodili co nejméně. A byli jsme – u levého Ďáblova ucha, přesně podle mého dohadu. Pravé Ucho bylo na druhé straně za cestou.

„Uff! Uff! Dějí se divy!“ řekl Inču-inta.

„Objev věcí tak starých není div. Jsme na Devils pulpitu,“ odpověděl jsem.

„Jehož tajemství nemůže nikdo poznat.“

„Nikdo?“

„Ani Vinnetou je neznal.“

„Počkej tedy! Možná, že je objevíš ty.“

„Já?“ podivil se Inču-inta.

„Proč ne? Možná, že je objevíš velmi brzy. Ale slib mi, že budeš mlčet. Ani Tatellah satah se nesmí zatím nic o tom dozvědět.“

„Budu mlčet!“ ujišťoval, a v jeho tváři jsem viděl očekávání.

„Dobře! Podívejme se tedy po okolí a vystupme na Ďáblovo ucho!“

Nahoře jsem poznal poměry velmi podobné těm, které nás překvapily na Ďáblově kazatelně, kde Mladý Orel zastřelil medvěda. I zde byly dvě kazatelny. A za cestou také dvě, stejných rozměrů. Povrchní pozorovatel by se byl domníval, že zde běží o dvě elipsy, v jejichž ohniskách lze slyšet i tiše promluvená slova. Jedna elipsa, že je na této straně, druhá za cestou. Bystřejší by však poznal, že elipsa vznikne teprve pak, když se přes cestu doplní spojovacími oblouky. Tím vznikla jediná, veliká, ovšem dvojitá elipsa o čtyřech ohniskách, dvou zde a dvou za cestou. Zasvěcenému to pak umožňovalo různé zvukové experimenty, které se skutečně jevily nevědomému jako div, zázrak.

Bylo to zřejmé na první pohled. Vzápětí byl můj zrak upoután ještě něčím jiným. Od naší poslední návštěvy se stala velmi nápadná změna. Vinnetouova socha totiž netušeně vyrostla. Byla již hotova do poloviny těla. Podivil jsem se, když jsem spatřil veliký počet potahů, které z lomů přivážely hotové stavební kameny, a množství dělníků, kteří je dopravovali pomocí jeřábů a lan, vřeteny, skobami a železnými tyčemi nahoru. Také obrovskou skálu, o niž se měla socha opírat, již budovali. Podle lešení, na nichž se pracovalo, se daly tušit obrovské rozměry té práce. Inču-inta viděl, co pozoruji, a řekl:

„Pracují jako v horečce. Nejsou si už jistí svou věcí. Denně poznávají, že mnozí s nimi nesouhlasí. Proto má být socha hotova co nejdříve, aby její účinek na lid, který přijde na slavnost, podepřel úmysly stavitelů. Když jsem byl pro pochodně, slyšel jsem, že dělníci mají pracovat ve dvou směnách ve dne i v noci. Výbor je hrozně rozmrzený, že jsi proti němu. Předtím mysleli, že tě mohou přehlížet.“

„Ach! To jen Okih-čin-ča! Jen ho nech, ať přehlíží, co a koho chce. Nuže, přemýšlej! Máš objevit tajemství této Ďáblovy kazatelny. Zde jsou dvě, za cestou také dvě. Já zde zůstanu. Ty jdi tam naproti také na první. Tam se postav a řekni obyčejným hlasem deset čísel. Já je nemohu slyšet a přece ti čísla hned zopakuji.“

„Uff! A já že je uslyším?“

„Uslyšíš.“

„To je nemožné!“

„Jdi a přesvědčíš se! Jdi! Nikomu však neříkej, kam jdeš a proč!“

Zatvářil se náramně pochybovačně, přece však odešel. Díval jsem se za ním, tak, aby mne nespatřili povozníci a dělníci, kterými se to na cestě jen hemžilo. Inču-inty si nevšímali. Přešel cestu a vystoupil na první kazatelnu. Byl jsem velmi zvědav, zdali se pokus podaří. Naslouchal jsem. Tu – bohudík! – zaznělo deset čísel: všechna sudá od dvou do dvaceti. Čekal jsem jen okamžik a opakoval jsem stejná čísla, tak jasně a zřetelně, jak jsem je slyšel.

„Uff! Uff!“ slyšel jsem, jak se diví. „Jsi to opravdu ty?“

„Jsem,“ odpověděl jsem.

„Slyšel jsi mne?“

„Tak jasně, jako slyšíš ty mne. Teď přejdi na druhou kazatelnu a pověz něco, třeba se mne zeptej a já ti odpovím.“

„Jdu.“

I já jsem sestoupil a přešel na druhou kazatelnu. Tam nebyly houštiny. Byl jsem nahoře velmi rychle. Slyšel jsem šustot a praskání větví, když vystupoval. Když byl nahoře, ptal se:

„Old Shatterhand je dosud tam? Slyší mne?“

„Ano, slyším,“ odpověděl jsem, aniž bych prozradil změnu svého místa.

„Mám zase počítat?“

„Ano. Deset čísel!“

Řekl lichá čísla od jedenatřiceti do čtyřiceti devíti a já je opakoval. Pak jsem ho vyzval, aby se vrátil na první kazatelnu a řekl ještě deset čísel. Viděl jsem, že k ní jde a vystupuje nahoru. Naslouchal jsem, ale neslyšel jsem nic. Tu sestoupil z kazatelny a já vstoupil na cestu. Spatřil mne a přišel také.

„Teď jsi mi neodpověděl,“ řekl. „Nebo jsem tě neslyšel? Jaký je to div? Uff, uff! Z takové dálky je slyšet a rozumět každému slovu! To člověk jinde nedokáže! Nerozumím tomu.“

„Přemýšlej; vždyť máš tajemství rozluštit!“

„Nežertuj! Proč mám namáhavě luštit a hádat, co ty už víš? Kdybys to nevěděl, nebyl bys mne poslal hned na správná místa. Dozvím se, jak je to možné?“

„Později, až u toho bude Tatellah satah. Teď půjdeme domů. Slunce již zapadá.“

Pokud jsme v údolí viděli nebe, bylo celé pokryté zlatými, průsvitnými, jakoby jemně nadechnutými obláčky. Na západě se chvěla diamantově třpytná kmitající se záře. Blýskala se a leskla v odrazu nádherného zrcadla vodopádu. Proti vodopádu však stála temná kamenná postava. Zastavil jsem se v záhybu cesty a údolí, odkud příchozí z horního města poprvé spatří vodopád, a s rozkoší jsem se zahleděl na vodní zrcadlo. Jak tísnivě a chmurně působila osudná Vinnetouova postava, rýsující se proti lehkému, vzdušnému závoji, utkanému z par. Dřevěná lešení, zvedající se před závojem vodopádu, urážela oči, ačkoliv je snad postavili bez olovnice. Zdálo se mi, že stojí šikmo. Jeden nosič stál znatelně šikmo. Povšiml jsem si toho jen mimochodem.

KAPITOLA DVANÁCTÁ Pravý Vinnetou

Šli jsme do zámku a Inču-inta byl cestou velmi zamlklý. Nedivil jsem se tomu, že výsledek našeho pátrání zcela zaměstnal jeho mysl.

Když jsme došli do dvora, rozloučili jsme se. On šel k Tatellah satahovi, já zamířil k svému bytu, kde jsem tušil svou čekající ženu. Byla tam, avšak ne sama – Kolma puši seděla vedle ní ruku v ruce. Když jsem vstoupil, vstala a vyšla mi vstříc. Z její tváře jsem vyčetl, že je dojatá.

Jméno Kolma puši pochází z nářečí kmene Moquiů a znamená Černé Oko. Podle jejích tmavých očí jsem ji poznal hned, ačkoliv se jinak velmi změnila (K. May – „Old Surehand“). Byla ovšem mnohem starší než já. Její kdysi pružná postava se sklonila, šedé, lesklé vlasy teď měla spleteny kolem hlavy, jinak nepokryté, v tenkých copech. Na jejím zestárlém obličeji byla vráska vedle vrásky. A přece byla krásná. Její krása byla vnitřní, byla to krása stáří. Taková tvář mívá stopy mnohého žalu a mnohého přemýšlení. Teď se Kolma puši ovšem již neoblékala jako muž. Stanula vedle mne, pohlížela na mne dlouho, a pak řekla s úsměvem:

„Ano. Je to on! Takový, jakým byl, ačkoliv uplynula mnohá léta od doby, kdy jsme se viděli naposledy. Smím pozdravit Old Shatterhanda?“

Odpověděl jsem:

„A proč bys nesměla?“

„Je nepřátelství mezi námi kvůli mým synům a vnukům?“

„Ne. Jsem snad jejich protivníkem, nejsem však nepřítelem. Ctil jsem a miloval Kolmu puši vždy, a své přátelství jí zachovám do smrti. Prosím o její ruku, která bývala tak smělá a udatná a přece mírná a šlechetná.“

Vrásčitý obličej Kolmy puši se vyjasnil. Podali jsme si ruce, usedli jsme a pokračovali v rozmluvě, přerušené mým příchodem. Za hovoru jsem poznal, že v uplynulých desítkách let se Kolma puši naučila mnoho nového. Učila se a duševně vyrůstala se svými vnuky Young Surehandem a Young Apanačkou, avšak, bohužel, nad jejich názory a rozhled se nepovznesla. Byla oslněna zamýšlenou bezduchou oslavou, a nechápala její citové a myšlenkové prázdnoty. Byla donedávna přesvědčena, že i já budu nadšen tak jako ona. Když vznikly spory, myslela si, že mým příchodem budou okamžitě vyřízeny. V posledních dnech nebyla v táboře; vrátila se teprve s Old Surehandem a s Apanačkou a pak se dozvěděla, jak jsme přijeli, i jak nás výbor uvítal, jak nám pak Tatellah satah dal zadostiučinění, když pro nás osobně přijel, aby nás odvedl jako hosty do svého sídla. To rozšířilo propast mezi horním a dolním městem ještě víc. Tam dole se teď obávali, že Old Shatterhand bude v pomníkovém sporu zcela nevítaným činitelem. Old Surehand a Apanačka pokládali za nemožné a nevhodné, aby mne u Tatellah sataha navštívili. Jen Kolma puši nedovedla být tak příkrá. Požádala starého Strážce Mediciny o dovolení, aby k nám směla přijít, a on ihned svolil. Tak se stalo, že za mé nepřítomnosti seděly obě ženy již dvě hodiny v důvěrném hovoru a jedna si zamilovala druhou. Těch několik hodin stačilo, aby se Kolma puši dozvěděla vše, co od mé ženy čekala. Čtenář si pamatuje, že dopis, který nám poslala Kolma puši, končil takto: „ – – přijď a přines mi svou lásku a víru v spravedlivého, velikého Mannitoua. Tu víru bych cítila tak ráda, jak ty ji cítíš, má dobrá sestro.“

Nuže – co bych byl musel Kolmě puši říct jako muž, to jí pověděla má žena stejně důrazně, ale přátelsky. Když jsem vešel, byla již Kolma puši pro nás napůl získána, a stačilo jen několik slov, aby porozuměla mým názorům. Žádala mne, abych navštívil Old Surehanda i Apanačku, a já jí odpověděl:

„Rád bych to učinil, ale nemohu, neboť jsem hostem Tatellah sataha. Kdo se vyhýbá jemu, tomu se musím vyhnout i já.“

„Nemůže to tedy být?“ ptala se starostlivě.

„Ne. Podle zákona rudých mužů je dům mého hostitele mým domem, a kdo jím pohrdá, pohrdá i mnou.“

„Odpusť, ale takto nesmíš mluvit! Mýlíš se. Nikdo se neodváží tebou pohrdat!“

„Toto tvrzení nemá zatím podklad, ale ukáže se brzy, kdo má pravdu. Pozvali mne sem a já přijel. Zprvu se nevědělo, že jsem v Americe. Nyní už vědí, že jsem zde i kde jsem. Sluší se, aby mne přivítali. Učiní to?“

Má žena mi tajně kynula, abych nemluvil tak příkře, nedbal jsem však toho, protože jsem věděl, čeho chci dosáhnout. Mluvil jsem dál:

„Prosím, aby Kolma puši řekla Old Surehandovi a Apanačkovi, že je zvu k sobě zítra na oběd, sem, do svého obydlí. Bude pozváno ještě více lidí – netřeba to však zatím říkat.“

Její obličej zvážněl ještě víc.

„Myslíš, že moji synové přijdou?“ ptala se.

„Doufám. Vyřiď jim, že je o to prosím.“

„A nepřijdou-li?“

Při té otázce se objevilo v jejím obličeji velké napětí. Odpověděl jsem:

„Pak to ovšem budu pokládat za urážku.“

„I mezi přáteli, jakými jste?“

„Přítel, který mne uráží, je horší než nepřítel! Řekni jim to a pověz jim, že jsem teď sice starý muž, ale jinak že jsem dosud ten, kterého znali. Nepřijdou-li, budu bezohledný. Vyženeme pak celý výbor a zvolíme jiný, důstojnější. Vinnetou byl náčelníkem Apačů. Jak bude uctěn, o tom rozhodnou jeho nejbližší, a to jsou především Apačové.“

„Když hrozí Old Shatterhand, je to vážné, to vím.“

„Ano, vážné. Proč žil Vinnetou a proč zemřel? Snad proto, aby učinil slavným jednoho malíře a jednoho sochaře? Ne! A jak jej ti dva zobrazili? Kde je náčelníkova duše, kde je jeho duch? Každý pastevec, tulák nebo tramp se může postavit tak, jako ona socha tam dole, o které nám řekli, že je to Vinnetou. Prosím, ukaž Kolmě puši pravého Vinnetoua!“ dodal jsem, když jsem se obrátil ke své ženě.

Přinesla fotografie, které jsme s sebou vzali. Když jsem k ní přistoupil a pomáhal jí vyhledat potřebný obraz, zašeptala:

„Nebuď tak krutý! Vidíš přece, že je jí do pláče! Vždyť sama za nic nemůže.“

„Víc než myslíš,“ řekl jsem stejně tiše. „Buď klidná a nech mne jednat. Příliš zbožňuje své vnuky.“

Čtenář ví, že na cestu na Západ jsem vzal s sebou obraz Saši Schneidra „Vinnetou vznášející se k nebi“. Připevnil jsem jej teď na stěnu a rozžehl světlo, neboť se zatím setmělo. Obraz byl ozářen z obou stran a zdálo se, jako by kříž, k němuž se Vinnetou vznáší, zářil.

„To je Vinnetou!“ řekl jsem.

Kolma puši se na obraz dívala mlčky. Přistoupila blíž beze slova. Pak ustupovala krok za krokem a nepromluvila. Došla až k protější zdi, skrčila se tam, dívala se na obraz vytrvale, stále mlčící. Její tváří se však kmitl záblesk radosti. Něco krásného a šťastného ji uchvátilo, čemu nerozuměla a co neuměla vysvětlit. Vtom se pohnul závěs ve dveřích a vstoupil kdosi nejméně očekávaný – Tatellah satah. Před nedávnem mi dal úplnou volnost a řekl, že mne bude vyrušovat co nejméně, avšak po zprávách, které mu vyprávěl Inču-inta, pocítil patrně potřebu mne navštívit, aby se dozvěděl víc. Zahlédl obraz hned, když vstoupil, stanul a zadíval se na něj. Pak pokročil a šel k obrazu, zatímco v jeho tváři se zračily chvatné myšlenky. Jeho oči zazářily jako by se v něm zrodilo radostné poznání.

„Uff!“ zvolal konečně. „To je Vinnetou! To je opravdu náš Vinnetou!“

Přikývl jsem.

„Nikoliv člověk, nikoliv lidské tělo, nýbrž duše člověka!“ pokračoval. „Poznával jsem ji v nezapomenutelných hodinách. Stával zde na balkoně vedle mne a naše duše spolu hovořily. Jeho zrak bloudíval v dálce, míjel hloubku širé nížiny a hledal vznešenost a krásu nejvyšších vrcholů. Je vykoupen, je volný!“

Stál jako u vytržení, jeho rty se pohybovaly, slova však slyšet nebylo. Teprve po chvíli promluvil:

„Kéž bychom jej takto mohli ukázat svému rudému lidu! Kéž bychom mu mohli postavit takový pomník, jak jej vidím v této chvíli. Pomník jeho duši!“

„Můžeme!“ řekl jsem.

„Co říkáš?“

„Můžeme a učiníme to!“

„Nemožné!“

„Proč?“

„Jak chceš ukázat lidu duši jeho národního hrdiny? Jak ji chceš postavit z kovu nebo z kamene?“

„Z kovu ne – ani z kamene. A přece to může být obraz působivější než mrtvý kámen na Mount Vinnetou!“

„Nerozumím ti!“

„Porozumíš brzy, snad již zítra. Pojď a usedni zde! Ukáži ti ještě víc!“

Učinil tak. Zatím Kolma puši vstala, a když se vytrhla z mlčení, řekla:

„Old Shatterhand se svým bratrem Vinnetouem zvítězili jako vždy.“

Ukázala na obraz a mluvila dál:

„Takového Vinnetoua Young Surehand ani Young Apanačka nevytvoří. Tak oduševnělý nežije v jejich srdcích. Jdu. Vyřídím jim tvoje pozvání a doufám, že přijdou. Ukážeš jim pak tohoto Vinnetoua?“

„Jistě, budou-li si to přát.“

„Buď zdráv! Nevěděla jsem, že jsou obrazy výmluvnější než mnohá řeč.“

Odešla.

Ano, ona dosud netušila, co vlastně bylo nejcennějšího na nejlepším synovi rudého plemene. Já to věděl, proto jsem jí obraz ukázal, aby v jejím srdci vyvolal mohutný dojem. Kolma puši znala osobně toho, koho obraz představoval. Ctila a milovala ho, jemu děkovala za to, že její život, kdysi tak bezútěšný, byl ozářen blahem a štěstím. Nebylo snad ani možné, aby ten obraz na ni nepůsobil. Jeho vliv si nyní odnášela v duši. Má přísnost k ní byla úmyslná a doufal jsem, že se dostaví zamýšlený účinek.

Když odešla, pravil Tatellah satah:

„Přišel jsem, abych se dozvěděl o tvých objevech v jeskyni. Chci ti pak ukázat knihovnu, z níž byl nákres ukraden. Ale mluvme napřed o tomto obrazu. Máš jen ten jeden?“

„Mám jich několik.“

„Prosím tě tedy, abys mi jeden daroval.“

„Vezmi si jej! Je tvůj!“

„Děkuji ti! Není to podivné, že vždycky je to Old Shatterhand, který dává, kdykoliv přijde k svým rudým bratřím? Co od nich dostane, je nepatrné, protože jsou chudí, on však rozdává jen vnitřní bohatství, které se penězi ani čímkoliv jiným nedá nahradit ani zaplatit. Mluvím-li tak o Old Shatterhandovi, minim tím bledé tváře vůbec, neboť věřím, že jim od nynějška budeme povinni jen vděčností za dobré; nic jiného se nám nebude již od nich dostávat. Myslíš, že tímto obrazem přemůžeš naše protivníky?“

„Ne obrazem, nýbrž samým Vinnetouem. Jeho obraz bude jen klíčem k uzavřeným zámkům jejich srdcí a porozumění. Tam u vodopádu se staví náčelníkova socha, nuže, také já dám vytvořit Vinnetouův pomník.“

„Co to slyším?“

„Vinnetouův pomník, ale krásnější a ušlechtilejší, než jak by jej mohl udělat kterýkoliv umělec.“

„A kdo jej postaví? Ty?“

„Já? Ne! Co neumí výtvarný umělec, tím méně dokáži já. Svým stavitelem a básníkem bude sám Vinnetou. Jeho dílo je již hotovo a je to mistrovské dílo. Učiním je pouze přístupné všem lidem.“

„Kde je máš?“

„Ve vedlejší místnosti. Vykopal jsem je na Nugget-tsilu – je to náčelníkova závěť, jeho rukopisy. Jen ať Surehandové a Apanačkové stavějí u vodopádu, my budeme také stavět! Čí stavba bude mít pravou cenu, to se ukáže. Prosím tě, dovol, abych směl zítra pohostit své přátele. Pozval jsem již na polední dobu Old Surehanda a Apanačku prostřednictvím Kolmy puši.“

„Uff! Ti nepřijdou!“

„Zvu i všechny tvé náčelníky. Také Athabasku, Algongku, Wagare teye, Avath niaha, Matto šahka a jiné. Jen tebe ne. Neboť ty jsi nade všemi, které jsem jmenoval.“

„Víš, že jsi tu pánem. Učiň, co chceš, Inču-inta ti poví a obstará, co potřebuješ, zvláště pokrmy k hostině. Jen ještě otázku: k čemu ten oběd pro pozvané hosty?“

„Za prvé: chci přinutit Old Surehanda i Apanačku, aby sem přišli. Za druhé, a hlavně proto: chci náčelníkům učinit důležité sdělení, lépe řečeno návrh. Chci, aby sem denně večer přicházeli, a ty jim budeš předsedat. Já pak přečtu vše, co Vinnetou napsal a odkázal rudým, bílým i jiným lidem.“

„Uff! Uff! Máš pravdu!“ zvolal strážce Velké Mediciny.

„V těchto papírech bydlí Vinnetouův duch a jeho duše. Četbou jeho slov vystoupí před nás on sám v čistém, jasném, ušlechtilém a pravém světle. V duši jeho posluchačů se vytvoří jeho pravý a věrný obraz. A kdo jej pocítí sám v sobě, kdo jej pochopí, ten nikdy nepůjde s výborem a Mr Okih-čin-čou. Souhlasíš se mnou?“

Podal mi ruku a řekl:

„Souhlasím z celého srdce? Znám mnohé z toho, co Vinnetou napsal; neboť mi často dal nahlédnout do svých myšlenek, a myslím, že jsi zvolil dobrou cestu, která nás dovede k míru bez boje.“

„Vezmi si tedy obraz a dovol, abych ti ukázal jiný!“

Podal jsem mu jej a připevnil místo něho na stěnu obraz Mary Durimeh. Sotva ji spatřil, zvolal:

„Kdo je to? Jsem to já? Je to má sestra? Je to má matka nebo některý můj děd?“

„Je to Mara Durimeh, o níž ti budu ještě mnoho vyprávět.“

„Říkáš Mara Durimeh! Není to snad naše Marimeh, královská dcera?“

„Snad. O tom však později. Když již prohlížíme obrazy, ukáži ti ještě jeden.“

Místo Mary Durimeh jsem na stěnu zavěsil obraz Abu Kitála. Účinek tohoto obrazu na Tatellah sataha byl zvláštní. Strnule se díval na stěnu, zavřel oči, přemýšlel a pak řekl, neotvíraje oči:

„Znám jej. Vinnetou mi ho popsal. To je muž násilí a pouhý pohled na něho působí srdci bolest! Jmenuje se Abukal, jak jsi mu kdysi řekl.“

„Ano. Jen to jméno není správné. Jmenuje se Abu Kitál. Často jsem s Vinnetouem o něm hovořil.“

„Nechci teď tento obraz prohlížet. Dovolíš mi to později?“

„Vezmi si jej, vezmi i Maru Durimeh. Mám těch obrazů více.“

„Tedy mi je dej!“

Teprve když jsem to učinil, otevřel oči a řekl:

„Vezmu je s sebou. Upoutaly mne a zaměstnaly moje myšlenky. Jsem jejich vězněm. Teď již nemám kdy, abych ti ukázal svou knihovnu. Uvidíš ji později. Pamatuj, že Inču-inta ti opatří vše, co budeš zítra potřebovat.“

Když odešel, měl jsem podivný pocit. Fotografie jsme nepřinesli na Mount Vinnetou úmyslně a teď náhle jsme objevili jejich velikou důležitost. Ženu však nyní trápily naléhavější myšlenky na zítřejší návštěvu. Pozval jsem hosty a ona se cítila hostitelkou, musela se tedy radit s Inču-intou o jídelním lístku. Přišel a ujistil ji, že všechno potřebné mají, maso, mouku, zkrátka všechno. Znělo to velice nadějně a má žena hned sestavila jídelní lístek. Neříkal jsem nic, věděl jsem, že to nakonec dopadne úplně jinak. Inču-inta jí nábožně naslouchal a horlivě přikyvoval. Znal všechno, věděl všechno, měl všechno a slíbil všechno – při tom se mu však tvář stále protahovala. Žena se ptala také na koření a potřebovala ovšem i mlýnek, Indián ji ujišťoval, že jej jistě mají.

„Slyšíš! Mají i mlýnek,“ radovala se. „Bude to skvostná hostina!“

„Nechtěla by sis všechny ty krásné věci napřed raději prohlédnout?“ tázal jsem se.

„Ano, prohlédnu si je hned. Ty u toho být nemusíš.“

„Proč ne?“

„Nepotřebuji tě. Nahlížel bys mi zbytečně pod pokličky.“

„Tak jen jdi a vař! Mnoho zdaru v kuchyni!“

„Sbohem! Přijdu brzy.“

Vesele odešla s Inču-intou. Indián se mezi dveřmi ještě obrátil a podíval se na mne tak bezútěšně a zoufale, že jsem se div nezasmál. Za hodinu mi přinesli večeři a žena mi vzkázala, abych jedl sám, že prý přijde později. Za hodinu vyřizoval Inču-inta, že bude hotova asi za dvě hodiny. Chtěl jsem se ptát proč, on však neobyčejně rychle zmizel. Četl jsem Vinnetouovy rukopisy nejméně tři hodiny, pak ve dveřích zazněl hlas mé ženy:

„Jdi spát, jsi-li unaven! Mám ještě mnoho práce.“

Otočil jsem se za ní, ale již zmizela. Jen opona u vchodu se pohybovala. Čekal jsem další hodinu, pak jsem vstoupil do Vinnetouovy ložnice a ulehl. Jak dlouho jsem spal, nevím. Probudil mne dojem, že někdo stojí u dveří. Zakašlal jsem a uslyšel vzápětí hlas své ženy:

„Nespíš?“

„Ne, právě jsem se probudil. Kolik je hodin?“

„Skoro tři.“

„Tak dlouho jsi byla v kuchyni?“

„Ano. Ona to vlastně není kuchyně, nýbrž něco docela jiného. Musím ti to ve dne ukázat. Je tu všechno příliš monumentální – – –“

Zarazila se. Nemohl jsem si odepřít, abych ji trochu nepoškádlil:

„– – – ale docela jiné než sis myslela?“

„Ale co myslíš?“

„Nemusím se tedy bát?“

„Jak to? Čeho?“

„Myslel jsem, že sis předsevzala víc, než je tady vůbec možné i potřebné.“

„Jsi strašný člověk!“ vyčítala zdánlivě docela vážně. „Ale ukáži ti, že se tak snadno nedám. Ostatně bys mi mohl být vděčný místo posměchu. Dělám to přece kvůli tobě.“

Teď jsem uznal za dobré poučit ji o jistém omylu:

„Dovol! Tvá námaha svědčí o tom, jak vážně ses ujala povinností hostitelky, ale věř, že je to tady docela zbytečné. Náčelníci ke mně nepřijdou na hodokvas, nýbrž na důležitou schůzku.“

„Nechceš mi dopřát radost, abych tvé hosty náležitě uctila?“

„To ne! Ale nepřepínej význam pohostinství v tomto prostředí. Předlož jim, co je možné sehnat, a uvidíš, jak budou spokojeni.“

„Snad bych jim měla předložit boby, kukuřičný koláč a pečeni nabodnutou na hrot kopí, ne? Jsou na to sice zvyklí, ale co by si pomysleli?“

„V Evropě bys měla pravdu, ale ne zde mezi Indiány. Konečně, co a jak jim předložíš, je tvá věc, chtěl jsem tě jen varovat před zbytečnými starostmi.“

„To už je jiná řeč,“ usmála se smířlivě. „Rozumím a zařídím se podle toho. A teď dobrou noc!“

Vešla do svého bytu, a já zase usnul. Když jsem se probudil, bylo již dost pozdě. Na mé pokrývce ležel lístek tohoto obsahu:

Vstala jsem v pět hodin. Vše se výborně daří. Můžeš spát až do půl dvanácté, pak přijdu a vzbudím tě. Jídelna je už připravena. Vzbudíš-li se dříve, jdi si ji prohlédnout, nechybí-li tam něco. O hostech jsi nic určitého neříkal, proto jsem pozvala ještě jiné náčelníky – bude jich dost. Neměla jsem to snad dělat? Dala jsem připravit čínský čaj ze sušených jahodových listů a salát z lociky. Drahoušek.

Vstal jsem a zavolal Inču-intu. Přišel a řekl mi, že již hodinu na mne čekají dvě bledé tváře.

„Běloši? Myslel jsem, že ti sem vůbec nesmějí!“

„Jsou to přátelé Okih-čin-či, který jim dovolil přijít na Mount Vinnetou.“

„Hleďme! Jakpak se jmenují ti lidé?“

„Bratři Entersové.“

„Ah! Znám je. Kde jsou?“

„Venku na dvoře. Mám je přivést?“

„Ne, sejdu k nim sám. Co dělá má žena?“

„Je v kuchyni. Vládne tam jako královna a pracuje ze všech sil. Ráno dostala velmi dobrou pomocnici, z níž má velkou radost, je to Ašta, žena Wakona, medicinmana. Ona slyšela, že squaw Old Shatterhanda bude hostitelkou a přišla k ní a žádala, aby jí směla pomoci. Teď máme, dvě hostitelky, bílou a rudou, které se budou společně starat o obsluhu náčelníků. Pohleď však tam!“

Stáli jsme u okna, a Inču-inta ukázal na dolní město. Viděl jsem asi sto Indiánů oblečených v kožených kabátcích; jeli na dobrých koních. Na tu vzdálenost jsem ovšem nemohl poznat, ke kterému kmeni přísluší. Nezůstali v dolním městě, ale jeli výš; vedl je vysoký muž, hrdě sedící v sedle. Nebylo kdy prohlížet je déle. Šel jsem do dvora k čekajícím bratřím Entersům. Stáli v ústraní, aby si jich lidé co nejméně všímali. Hariman se viditelně zaradoval, když mne spatřil, Zebulon byl, jako vždy, zdrženlivější.

„Jistě vás naše návštěva překvapuje, Mr Burtone,“ řekl Hariman, když jsme se pozdravili. „Nesmíme zde dlouho řečnit, neboť nikdo nepotřebuje vědět, že se s vámi stýkáme. Proč jste se nám neukázal u Tmavé vody?“

„Museli jsme, bohužel, odjet dříve, než jsem původně měl v úmyslu. Bojovníci oněch čtyř kmenů tam dosud jsou?“

„Dnes už ne. Jsou na cestě sem. Za tři dny zde budou.“

„Kolik jich je?“

„Přes čtyři tisíce jezdců.“

„Kde se skryjí?“

„V údolí hodně daleko odtud. Říká se mu Údolí Jeskyň.“

„Znáte to údolí?“

„Ne. Ale pojedeme tam ještě dnes, abychom se v něm vyznali. Záleželo nám na tom, abychom se především ohlásili vám.“

„Jak vás sem pustili? Pokud vím, výbor zde nechce bělochy strpět.“

„Kiktahan šonka nám řekl, abychom vyhledali Mr Anthonyho Papera. Ten nás sem pustil.“

„Kde jste se usadili?“

„Právě u toho mizery Papera.“

„Pročpak mu tak říkáte?“

„Protože je darebák! Přišli jsme sem poctivě a otevřeně a vyřídili jsme správně vše, co mu vzkázal Kiktahan šonka. Pan Paper se tvářil jako náš nejlepší přítel a pozval nás, abychom u něho zůstali. Vidíte, a pak jsme náhodou tajně vyslechli jeho rozmluvu s nějakým Eveningem a dozvěděli jsme se, že ten chlap je nejhorší darebák pod sluncem. On, Evening a Kiktahan šonka nás chtějí využít, aniž za to co dostaneme. Až prý nás nebudou potřebovat, postarají se, abychom nadobro zmizeli. Uvěřil byste, že je něco podobného možné?“

„Hm. Vím to již dávno. A vím ještě víc. Ti dva – Paper i Evening – jsou starým Kiktahan šonkou právě tak podváděni jako vy. I oni mají zmizet, až se zdaří chystaný kousek. Náčelníci nikomu nic nedají a sami si všechno nechají.“

„The devil! Zdá se, že jediný poctivý člověk jste vy! Vězíme tu mezi samými zrádci a podvodníky. Poraďte nám Mr Burtone, co máme dělat.“

Poradil jsem jim, aby zůstali u Papera a řekli mi pak vše, co zpozorují. Co bude dál, uvidí sami. Když odcházeli, byl jsem si jimi jist víc než dosud.

Zebulon se na odchodu ještě váhavě zeptal:

„Smím se zeptat, jak se daří Mrs Burtonové?“

„Děkuji. Má se velmi dobře. Často o vás hovoří.“

„Opravdu? Není to jen zdvořilůstka?“

„Nikdy jsem nebyl tímto způsobem zdvořilý. Je to pravda.“

Jeho tvář nabyla teď takového výrazu, že jsem skoro mohl zapomenout na všechno zlé, co jsem o něm věděl. Jeho rty se pohybovaly, jako by chtěl něco říci, ale slyšet nebylo nic.

Když Entersové odjížděli, museli před bránou ustoupit. Kdosi přijížděl. Poznal jsem vysokého hrdého muže, který vedl už zmíněný zástup Indiánů. Na muže stojící u brány nedbal. Přijel až ke mně a řekl krátce:

„Nikdy jsem tě dosud neviděl. Jsi Old Shatterhand?“

„Jsem,“ odpověděl jsem.

„Slyšel jsem, že bydlíš zde nahoře a že má squaw je u tvé squaw. Jsem Wakon a přivádím vám vybranou mládež svého kmene.“

Z očí mu zírala upřímná radost, když seskočil z koně a pozdravil mne. Pozdravil jsem ho jako starého přítele.

„Jsem tvým přítelem,“ řekl, „a dovol, abych byl tvým bratrem. Doveď mne k našim squaw, abych je pozdravil!“

Dosud jsem nevěděl, kde je tak zvaná kuchyně, naštěstí se objevil na dvoře Inču-inta a dovedl nás tam. Byla v přízemí ve veliké otevřené síni. Ženy viděly, že přicházíme a vyšly nám vstříc, má žena s rukávy vykasanými, ruce mající až po lokty obaleny těstem, starší Ašta, s rukama pomazanýma mastnotou. Smály se, neboť jsme se jich nemohli dotknout. Pozdrav se proto odbyl méně důvěrně, pak jsme zase ženy poslali, aby pokračovaly ve svém bohumilém zaměstnání.

Inču-inta se postaral o medicinmanova koně, a já cítil povinnost dovést Wakona nejdříve k Tatellah satahovi. Když jsme došli do jeho domu, dozvěděli jsme se, že je v knihovně, ve druhé budově. Pomlčím o tom, jak se oba tito rudí muži pozdravili, rovněž tak o jejich dlouhém rozhovoru. Po ní nás Tatellah satah provedl třetí i čtvrtou budovou, kde jsme spatřili chrám a prostorné místnosti, v nichž byly uloženy medicinmanovy sbírky tajemných svědků minulých století, dokonce snad tisíciletí. Byl bych si všechny ty věci velmi rád prohlédl, nebylo však kdy. Jen letmý pohled jsem mohl věnovat množství zde nahromaděných památek, o jejichž existenci příslušníci jiných plemen nemají snad ani tušení. V chrámu jsem viděl obrovskou kůži dávno vymřelého stříbrného lva, o němž medicinman Komančů hovořil v Dómu smrti. Zdálo se mi, že tento lev býval větší, než jsou nynější pumy. I písmo na kůži ještě bylo. Vedle ní viselo peří bojovného orla, na něž tehdy vzpomněl medicinman Kiowů.

Dávno jsme ještě nebyli hotovi s prohlídkou a musel jsem Tatellah sataha prosit, abychom ji skončili, protože za několik minut měli přijít naši hosté. Na dvě věci jsem myslel s napětím – zda přijde Old Surehand a Apanačka. Mnoho na tom záviselo. A pak, jaké bude uspořádání tohoto důležitého shromáždění. V té věci jsem spoléhal především na Inču-intu, který byl asi poučen Tatellah satahem. Méně mne zajímal výsledek kuchařského umění bílé a rudé kuchařky.

Požádal jsem nyní Wakona, aby mi pomohl uvítat hosty, z nichž většinu jsem neznal. Byl k tomu ochoten a tak jsme šli do místnosti s dýmkami míru. Sotva jsme vešli, objevili se na prahu první hosté, za nimi hned další; úplně nakonec přišli – Old Surehand a Apanačka. Když vstoupili, hledali mne zrakem, spatřili mne a – minulost zvítězila. Jako by rozepře byla rázem zapomenuta, vrhli se ke mně, objímali mne a pak mi usedli po pravici a levici. V té chvíli jsem poznal, že vítězství je naše.

Nacpali jsme dýmky, neboť bylo mou povinností hosty pozdravit. Učinil jsem to stručně, ale upřímně. Kuřácké ceremonie nemusím popisovat.

Hosté odpovídali – jeden po druhém. Pak už bylo nutno přihlédnout k vlastnímu jádru schůze. Již jsem chtěl vstát, abych o tom promluvil, když se otevřely dveře a vstoupil – – strážce Velké Mediciny! Všichni vstali. Zapálil jsem dýmku a podal ji příchozímu. Učinil šest tahů na pozdrav všem, vrátil mi ji a promluvil výrazně jako muž, zvyklý vynutit si pozornost.

„Jsem Tatellah satah a vy jste hlasy mého národa nadevše milovaného. Promluvte, a já jsem připraven vás slyšet. Dříve však povím, proč jsem zde. Vy všichni víte, že nejušlechtilejším ze všech mužů rudého národa byl Vinnetou, náčelník Apačů. Jemu má být postaven pomník – tedy myšlence jeho života se má dostat vnějšího výrazu. Někteří z vás si onen výraz představují ve tvaru kovu či kamene postaveného na osamělé horské výšiny. Jiní – a já jsem mezi nimi – chtějí, aby onen tvar byl živý, z masa a krve. Říkám vám: každý příslušník rudého plemene je kapkou teplé a ušlechtilé krve. Vinnetou prvních je tesán, sléván a sestavován z balvanů, Vinnetou druhých roste z nitra, roste v duši. Chci, aby všechno rudé plemeno bylo jediným Vinnetouem, jenž bude stát nade vším nízkým, na světlých výšinách života. Chci, aby náš národ byl naší pýchou a radostí Mannitoua, největšího a jediného!“

Obrátil se k Old Surehandovi a Apanačkovi, a pokračoval:

„Vy a vaši synové jste pro Vinnetoua kamenného. Zda vaše mínění je správné, o tom budete rozhodovat vy sami se mnou i s jinými. Stavíte svého Vinnetoua u vodopádu, abychom jej mohli spatřit, dovolte však, abychom i my směli postavit svého Vinnetoua. Uvidíte Vinnetoua, který nevyroste před vašima očima z hmoty, nýbrž jen ve vás vyroste. Poznáte ho citem, nikoliv zrakem. Pak porovnáte tu i onu myšlenku. Až se to stane, pak se dozvíme, pro kterou se máme rozhodnout. Souhlasí se mnou moji bratři?“

„Howgh!“ odpověděli náčelníci.

„Howgh!“ zvolali i Old Surehand s Apanačkou, zčásti snad pod vlivem starcovy výmluvnosti, zčásti však proto, že mu nerozuměli a pokládali svůj projekt za lepší. Když nastal klid, mluvil Tatellah satah dál:

„Zvu vás všechny, abyste ke mně přišli dnes večer, až se setmí. Nechť přijdou i Young Surehand a Young Apanačka, ti dva, kteří znají jen kamenného Vinnetoua. Přiveďte je, aby poznali pravdu, která není v tom, namaluje-li se či z kamene postaví věc pozemská, nýbrž tvoří-li se myšlenka a ideál v lidských bytostech. Dnes večer u mne uslyšíte mluvit toho, kterého chcete postavit z kamene. Dozvíte se, co od vás žádá. I Young Surehand a Young Apanačka se to musí dozvědět. A pak se jich zeptáme, zdali chtějí setrvat na obrazu, který nám zamýšlejí dát místo života, ducha a duše. Očekávám vás všechny, howgh!“

Pokynul rukou, obrátil se, a odešel z místnosti. Dojem jeho řeči byl tak mocný, že chvíli nikdo ani nepromluvil. Pak vešel Inču-inta, aby pozval muže k jídlu. Náčelníkům se opět vrátila řeč a život, všichni vstali, aby poslechli hlas rudé a bílé kuchařky.

Má žena mne překvapila jednak tím, že se ustrojila do indiánského oděvu, zhotoveného z jemné kůže a zdobeného prastarými třásněmi, a pak jídlem, které připravila. Hostina v horách západních států! Zpozoroval jsem, že četné ruce pracovaly, aby i místnost byla indiánsky slavnostně vyzdobena. Jídla sama byla sestavena velmi vypočítavě, třeba by nad některými evropský kuchař zděšeně spráskl ruce.

Při jídle se rozpředla živá zábava. Nebylo divu, vzpomeneme-li, jak byla složena naše společnost. Co různých osob a různých povah se tu sešlo! O minulých časech, o farmě, kterou nyní měli, a o ukradených koních i mezcích jsem hovořil s Old Surehandem i s Apanačkou jen zběžně, spíše jsme se obírali problémy, které nám nyní ležely nejvíce na srdci. Záleželo mi nejvíc na tom, abych je brzy získal pro Tatellah sataha. Nepřel jsem se s nimi, raději jsem vypravoval o vykopávce na Nugget-tsilu. Sám jsem se dozvěděl, že Old Surehand i Apanačka byli zúčastněni na zásobování Mount Vinnetou a okolí potravinami a potřebami všeho druhu. Ze stanic bylo zboží dopravováno vozy a soumary. I to byl obchod, který jim mohl vynést značný obnos.

Odpoledne se všichni rozešli do svých stanů, jen Wakon se svou ženou zůstali u nás. Seznámili jsme se velmi brzy. Vypravovali nám, že jejich vnučka je nyní zaměstnána u Mladého Orla. Navrhl jsem, abychom se k němu prošli, a Ašta hned svolila, vzpomněla si však, že musíme s sebou vzít starého, dobrého Pitta Holberse. Wakon by naproti tomu raději pročítal Vinnetouův testament. Ochotně jsem mu rukopisy zapůjčil, pak jsme zavolali Holberse a šli do lesa k Mladému Orlovi.

Těšil se velice z naší návštěvy a dovedl nás na plochou střechu svého domu. Tam měl uloženy přístroje, o nichž zatím nikdo nesměl vědět. Poznal jsem, že sestavuje letadlo, jehož typ jsem dosud neznal. Viděli jsme jen dvě lehká křídla a dvě stěny dovedně pletené ze sítin tvrdých jako ocel a lehkých jako peří. Také motor jsem spatřil, malý, ale silný. Kostra letadla ještě nebyla hotová.

Shora byl překrásný rozhled, proto jsme tam zůstali velmi dlouho. Zbytek odpoledne však uplynul a museli jsme se vrátit do svého bytu. Wakon byl dosud pohroužen do četby rukopisů. Když jsme přišli, odložil sešit, v němž právě četl, a řekl:

„Ano, v těchto listech je Vinnetou! Přečteme-li jeho slova dnes večer, vyroste v nás do obří výše a porazí všechny protivníky. Cítím jej z těch listů, mírného, vážného, čistého, střízlivého a ušlechtilého, muže, který roste k největší dokonalosti. Budou to svaté chvíle, které prožijeme nad jeho odkazem. Ašta, má squaw, půjde večer se mnou!“

„A já také!“ zvolala má žena. „Nebo snad i nejsem také já Vinnetouovou dědičkou?“

„Nikdo se to neodváží popírat. Nebude to ostatně shromáždění náčelníků, protože jsou pozváni také dva mladí muži, Surehandův a Apanačkův hoch. Kde jsou ti, můžete být i vy.“

V té chvíli vešla Kolma puši. Její synové i oba vnuci již byli u Tatellah sataha, a ona se přišla ptát, zdali se mohou ženy zúčastnit shromáždění. Když se dozvěděla, že půjdou obě její přítelkyně, připojila se k nim. Vzal jsem s sebou jen první dva sešity Vinnetouových listů.

U Tatellah sataha, v síni porostlé mučenkami, jsme našli již celé shromáždění. Bylo tu připraveno mnoho sedadel z kožešin, vysoké svíce z vosku divokých včel osvěcovaly prostor. Dveře nad schody byly otevřeny, aby se kouř četných plamenů nemísil s vůní květů. Pro předčitatele, totiž pro mne, bylo připraveno zvýšené sedadlo, u něhož bylo více světel.

Přítomní vstali na pozdrav, když jsme vstoupili. Nikdo nejevil údiv nad tím, že jsme přivedli ženy. Tatellah satah pokynul, aby usedli, sám zůstal stát, a uvítal shromáždění. Vysvětlil jeho účel a vyzval přítomné, aby uvážili slova toho, jemuž byl večer věnován. Pak jsem začal číst. První slova zněla:

Já, Vinnetou, náčelník Apačů, píši tento list pro svůj lid a pro všechny lidi na zemi. Nechť Mannitou, velký a nejvýš dobrý, rozestře své ruce nad mým lidem a nade všemi, kteří s ním dobře smýšlejí.

Po těch slovech nastalo v shromáždění veliké ticho. Pak zástupem zašumělo:

„Vinnetou! Vinnetou! Vinnetou!“

Četl jsem dál. Slova, která můj rudý přítel napsal, zněla jako kov, byl v nich rytmus i patos. Před zrakem posluchačů vyvstávala duše chlapce Vinnetoua, duše mladého rudého plemene, vyvíjející se a vzrůstající. Vinnetouovy osudy byly osudy jeho národa. V prvním listu popsal své dětství, v druhém své chlapectví. Seděl jsem proti otevřeným dveřím a četl – a při čtení můj zrak občas zaletěl mezi posluchače.

Najednou jsem spatřil postavu, která přišla, usedla a naslouchala. Nepoznal jsem, kdo to je. Rozeznal jsem jen, že ten muž je mladý. Dlouhé vlasy mu visely volně po zádech. Byl to snad Vinnetou, který se vrátil z onoho světa k nám, aby byl přítomen, když jeho odkaz začal plnit své poslání?

Oči posluchačů lpěly na mých rtech. Tu a tam zazněl vzdech nebo tlumené „uff!“ Postava u dveří se nehýbala. Četl jsem do půlnoci, ale ani pak nikdo nesvolil, abych přestal.

„Pokračuj, pokračuj!“ žádali všichni.

Zvedl se Wakon, aby mne vystřídal. Četl ještě hodiny, až se venku tak rozednilo, že jsem v postavě u dveří poznal Mladého Orla. Tehdy jsem vstal a hlasitě žádal, aby se čtení skončilo a odložilo na večer. Náčelníci mlčky vstali. Tatellah satah pokynul rukou k obzoru a řekl:

„Moji bratři vidí na východě nový, probouzející se den. Lidé jej jmenují jitrem. I ve mně, a z Mannitouovy vůle snad i ve vás, se teď objevil nový den, krásný, dokonce krásnější než všechny uplynulé dny. Nový den rudého plemene se rodí v těch hodinách zasvěcených velikému Vinnetouovi. Cítíte ve svém nitru duši toho, kolem jehož odkazu jsme se shromáždili, abychom vykonali jeho vůli a jeho zaslíbení? Cítíte v sobě vyrůstat jeho obraz?“

„Já ano!“ odpověděl Athabaska.

„Cítíme jej všichni!“ zvolala Ašta a po ní ostatní. I starý Surehand a Apanačka se ozvali, jejich synové však mlčeli. Nemohli uniknout účinku čtených rukopisů, ani jej zmírnit. Snad si uvědomili, že provedení jejich plánu bude tím obtížnější, čím více tento účinek pronikne do duší lidí. Proto v sobě potlačovali, co se jim dralo na rty.

„Přijdou moji bratři dnes večer? Očekávám je v tutéž hodinu jako včera,“ zvolal Tatellah satah.

„Přijdeme,“ ujistil ho Athabaska.

„Ano,“ řekla Kolma puši, která již byla získána zcela pro nás.

„Přijdu také!“ znělo z ostatních úst. A tenkrát promluvili i oba mladí muži.

KAPITOLA TŘINÁCTÁ Poslední souboj

V četbě Vinnetouových listů jsme pokračovali denně. Působila přímo divy. Snad největší její účinek byl ten, že Young Surehand i Young Apanačka přicházeli na schůzky vždy první, jako by se ani nemohli dočkat. Jakkoliv mi to působilo potěšení, tvářil jsem se, jako bych si toho nevšímal. A oni zase, přes svůj velký zájem projevený duševnímu Vinnetouovi, nezapomínali urychlovat stavbu jeho kamenného obrazu u Závojového vodopádu. Socha rostla, neboť se stavělo z kamenů již přitesaných a připravených k stavbě. Zdálo se, jako by mezi námi a jimi nastal teď závod s cílem: který obraz bude dříve dokončen, zda jejich, kamenný, nebo náš duševní, vyvíjející se v hodinách předčítání do stále větší výše a krásy.

Večer třetího dne po tom, kdy byli u mne bratři Entersové, přišel opět jeden z nich: Hariman. Aby nebyl spatřen, zvolil si k návštěvě dobu noci.

Krátce před večerem přišli do Vinnetou City noví příchozí, kteří zůstali v dolním městě. Z rozechvění, které tam zavládlo, bylo možné soudit, že jsou to důležité osobnosti, jejich jména jsem se však nedozvěděl. Nyní přišel Hariman nejspíše proto, aby mi to pověděl. Přijal jsem ho v přítomnosti své ženy.

„Víte už, Mr Shatterhande, kdo k večeru přijel do města?“ tázal se mladý muž.

„Nevím,“ odpověděl jsem.

„Vaši čtyři úhlavní nepřátelé, náčelníci.“

„Ah? Přijeli sami?“

„V průvodu asi třiceti mužů.“

„Jsou s nimi podnáčelníci kmenů?“

„Ne.“

„Hm! Jaká neopatrnost! Lze z toho přece usuzovat na nějaký zvláštní úmysl. Podnáčelníci patří nevyhnutelně k nim. Nejsou-li tu, tedy to značí nebezpečí. Zůstali patrně u oné čtyřtisícové armády, která byla poslána do Údolí Jeskyň.“

„Jistě tam zůstali. Avšak to je teď vedlejší, hlavní je, že náčelníci vás chtějí vyzvat k souboji.“

„To je zajímavé!“

Má žena vykřikla:

„Zajímavé? Výzva na souboj, a zajímavá? Kdo si to umínil, že mého muže zabije?“

Hariman odpověděl:

„Všichni čtyři!“

„Cože? Kteří čtyři?“

„Inu, Kiktahan šonka, Tusagha sarič, Tangua a To-kej-chun.“

„Jakže? A všichni čtyři chtějí na mého muže střílet, po něm bodat nebo sekat?“

„Jen střílet. Víc nic.“

„Víc nic! Podívejme se! Jako by toho nebylo dost! A najednou snad budou střílet?“

„Ne. Jeden za druhým.“

Chvíli stála jako zkamenělá. Potom sebou škubla:

„Střílet do něho jako do terče! Netrefí-li jeden, trefí druhý, trefí třetí nebo čtvrtý. To nedovolím, z toho by můj muž nevyšel živ.“

„To si oni také myslí. Old Shatterhand prý musí padnout stůj co stůj. Čtyři náčelníci mají v úmyslu na něm provést svou starou mstu, neboť pokládají Old Shatterhanda stále za jediného nebezpečného nepřítele rudých mužů. Až bude mrtev, přijdou čtyři tisíce jezdců – –“

„Ale on nebude mrtev, povídám vám!“ přerušila ho zoufale. „Než bych ho dala zastřelit, zabiji čtyři tisíce – – –“

Teď si teprve uvědomila, co vlastně chce říci, a dala se z pláče do smíchu. Ani já jsem nemohl zůstat vážný, když jsem slyšel, jakého hrdinství by byla pro mne schopna. Její vzrušení se trochu uklidnilo, mohli jsme hovořit dál.

Bylo jisté, že náčelníci určí takové podmínky souboje, abych padl za každou cenu. Ty podmínky jsem dosud neznal, proto jsem nemohl zatím nic dělat. Vyzvání mi měl donést Tanguův syn, Pida. Ten, jak moji čtenáři vědí, byl mým přítelem. A doufal jsem, že s jeho pomocí bude možné odvrátit nebezpečí.

Vysvětlil jsem to své ženě, která se trochu upokojila, přece však ještě namítla:

„Víš, podmínky jsou podmínky, i když myslíš, že Pida je spolehlivý člověk – –“

„Prosím tě,“ přerušil jsem ji, „uvaž, že něčeho se člověk v souboji odvážit musí –“

„Musí?“

„Ovšem.“

„I když bys řekl, že jsi nepřítelem soubojů?“

Zasmál jsem se.

„Představ si to, má milá! Old Shatterhand, který se kdysi jako mladík postavil Metan-akvovi, přemohl Inču-čunu, neuhnul v žádném sti-i-poka, se zbraní v ruce odrážel nepřátele, kdekoliv ho k tomu donutili: a ten najednou prohlásí, že je nepřítelem soubojů a vyhne se mu? Co by tomu řekl svět?“

Svěsila hlavu. Rozpor citů se zjevně odrážel v její tváři. Strach o mne zápasil s přesvědčením, že nesmím pošpinit svou čest.

Konečně na mne pohlédla a chtěla již otevřít ústa k otázce, ale já jsem ji však předešel:

„Buď bez starosti! Staří náčelníci to míní velmi vážně, ale já je definitivně porazím.“

„Myslíš, že to nebude nebezpečné?“

„Ani dost málo.“

„A nic se ti nestane?“

„Nic.“

„Na to náčelníci také mysleli,“ řekl Hariman. „Nedůvěřují vaší bystrosti a lsti, proto zavolali mne a mého bratra a řekli nám, že vás chtějí v souboji zabít. Kdyby se to snad nezdařilo, tedy vás máme odstranit my, já a můj bratr.“

„A mne také, že?“ přerušila ho má žena. „A vy jste k tomu svolil?“

„Ovšem.“

„Ale jen zdánlivě?“

„To se rozumí!“ přikývl. „Není ve mně ani stín myšlenky, nějak se na vás prohřešit. My dva jsme vám věrní, můj bratr i já. Budeme vás chránit a ne ohrožovat.“

„Věřím vám!“ ujišťovala ho rychle, a viděl jsem, že je dojatá.

„Opravdu? Věříte mi?“ zvolal a tvář se mu vyjasnila.

„Věřím,“ odpověděla. ¨

„A vy, Mr Shatterhande?“

„Věřím vám,“ potvrdil jsem.

„To mne těší, to mne ohromně těší! Mohu vám ostatně dokázat, že jsme vám věrní. Postaral jsem se o důkaz. Zde –“

Sáhl do náprsní kapsy a vytáhl papír.

„Smlouva? Hm! Snad dokonce písemná?“ ptal jsem se.

„Ano.“

„Neuvěřitelné. Kdo ji zhotovil?“

„Čtyři náčelníci. Za svědky se podepsali Evening a Paper. Zde je.“

Nebyla to vlastně smlouva, nýbrž slib odměny, možný jen proto, že všichni čtyři běloši, Entersové i oba svědci, byli Indiány podváděni. Indiáni asi pokládali za nemožné, že by se papír mohl dostat do nepovolaných rukou a vydali jej bratřím asi jen proto, aby jim jej brzy zase vzali. Přečetl jsem list a chtěl mu jej zase vrátit, on však řekl:

„Ponechte si jej, může-li vám ta věc prospět.“

„Může. Děkuji vám! Tím, že mi ji dáváte, je nezvratně dokázáno, že s námi smýšlíte dobře. Proč jste nepřišel s bratrem?“

„Nikdo nesmí o mé návštěvě nic vědět, a dva se spíš mohou prozradit než jeden. Až se zase dozvím něco nového, přijdu vám to říct. Teď odejdu.“

„Je vskutku věrný,“ řekla má žena, když odešel.

„On jistě,“ podotkl jsem. „Ale jeho bratr?“

„Nevím, že ten by mi udělal něco zlého.“

„Tobě ne. Ale mně? Nemá mne rád. Jsem teď v bezpečí jen proto, že všechno zlé, co mi chystají, by muselo stihnout i tebe. Jsem vlastně v tvé ochraně!“

„Té je ti také třeba!“ smála se. „Zvláště zítra, až budou náčelníci na tebe střílet, pěkně po řadě, jeden za druhým. Ale prosím tě, nebuď lehkomyslný!“

Ráno ke mně přišli dva Kiowové a ohlásili mi, že jejich náčelník Pida chce se mnou mluvit, abych řekl, kdy ho mohu vyslechnout. Odkázal jsem je na poledne, a když poslové odešli, vzkázal jsem po Inču-intovi všem, kteří chodívali večer poslouchat, aby ke mně přišli čtvrt hodiny před polednem. Přišli a já jim krátce řekl, oč běží. Chtěl jsem, aby při vyzvání bylo co nejvíce svědků.

Pak přijel Pida s velkým průvodem, byl však ke mně vpuštěn jen sám. Byl velmi překvapen, že u mne vidí tolik lidí; snažil se však zůstat klidný. Ašta i Kolma puši zde byly také. Když vstoupil, vstal jsem, šel mu několik kroků vstříc a řekl:

„Vítám Pidu, náčelníka Kiowů! Získal si kdysi mé srdce; náleží mu ještě dnes. Nevím však, zda s ním mohu hovořit řečí srdce. Nechť mi poví, proč přichází. Jako host nebo jako posel svého otce, který by mi odepřel pozdrav?“

Pida měl již za sebou padesátku. Rysy jeho tváře byly ostřejší, přece však stále sympatické. Jeho zrak na mně přátelsky utkvěl, a jeho hlas zněl velmi vážně, když odpovídal:

„Old Shatterhand ví, zdali ho Pida miluje či nenávidí. Dnes přicházím jako posel svého otce a jeho spojenců.“

„Nechť tedy Pida usedne a mluví!“

Když jsem to vyslovil, vrátil jsem se na své místo a rukou jsem mu naznačil, aby usedl naproti mně. Nepřijal tu nabídku.

„Pida musí stát. Jen posel míru smí usednout a odpočívat ve wigwamu bojovníka. Já však k Old Shatterhandovi přicházím jako posel čtyř slavných bojovníků, kteří zvedají svůj štít k boji. Slyš jejich jména: Tangua, náčelník Kiowů, To-kej-chun, náčelník Komančů-Racurrohů, Tusagha sarič, náčelník Kapote-Utahů a Kiktahan šonka, nejstarší náčelník Siouxů. Před dávnými lety donutil Old Shatterhand tyto náčelníky, jak se domnívali, aby se snažili vyhladit ho z počtu živých. Unikl jim. Žije, avšak jeho vina není usmířena. Old Shatterhand zapomněl a věřil, že i jeho nepřátelé zapomněli. Odvážil se přijít do jejich země, na stezku, která mu je zakázána. Tím se svým protivníkům vydal a musí zemřít. Časy mučednických kůlů zmizely, proto náčelníci chtějí jednat dobrotivě. Chtějí mu dát příležitost, aby se mohl vyhnout zasloužené smrti, chtějí svěřit rozhodnutí souboji. Přišel jsem, abych Old Shatterhanda vyzval, co mi odpoví?“

Vstal jsem a odpověděl:

„Již minuly časy mučednických kůlů, minul i čas soubojů a msty. Vždy jsem byl přítelem rudých mužů, nezasloužil jsem si jejich nenávist. Ani dnes nejdu po zakázaných cestách a také nejsem v moci náčelníků. Jsem starý a rozvážný. Zatracuji prolévání krve. Jsem nepřítelem soubojů – –“

Má žena stála těsně za mnou a rýpla mne něžně do boku na znamení uznání.

Nikdo to nezpozoroval. Pokračoval jsem:

„– – protože však znám proslulost náčelníků a ctím jejich stáří, nechci je urazit odmítnutím. Jsem ochoten s nimi bojovat.“

„Zbláznil ses?“ šeptala mi žena zděšeně do ucha.

Teď promluvil Pida:

„Vidím, že Old Shatterhand se nezměnil. Neznal strach a nezná jej dodnes. Ať je však rozvážný! Podmínky náčelníků jsou přísné. Old Shatterhand jistě oznámí i své podmínky, nelze však očekávat – –“

„Nemám podmínky,“ přerušil jsem ho. „Svoluji ke všemu, co náčelníci sami rozhodnou.“

Podíval se na mne nejisté a ptal se:

„Old Shatterhand asi žertuje?“

„Mluvím jako vždy, a co řeknu, platí.“

„Pak ať mi opakuje, co řekl. Dříve však nechť pozná, co náčelníci žádají! Zbraní bude puška. Old Shatterhand bude bojovat s každým ze čtyř náčelníků; o pořadí rozhodne los. Střílet se bude vsedě. Každý muž má jednu ránu. Vzdálenost protivníků: šest kroků. První ránu má vždy starší. Druhá rána padne za minutu po první. Bude-li Old Shatterhand živ ještě potom, až se vystřídají čtyři náčelníci, začne se znovu. Old Shatterhand ať to vše dobře uváží!“

Pida nemluvil souvisle. Za každou větou se odmlčel, jako by ji chtěl zvlášť zdůraznit. Díval se na mne zkoumavě, dokonce starostlivě. Odpověděl jsem:

„Již jsem to uvážil. Kdo bude počítat?“

„Předseda výboru.“

„Jak dlouho musí střelec čekat s výstřelem, když protivník nevystřelí?“

„Když protivník nevystřelí? Náčelníci jsou starší než Old Shatterhand, kterému není ještě sedmdesát zim. Nebudou váhat a střelí hned, jak zazní povel.“

„Kdo to může tvrdit? Viděl jsem, že se stalo již mnohé, co bylo pokládáno za nemožnost. Ptám se: kdy smí střelec střílet, nebylo-li po něm vůbec vystřeleno?“

„Za minutu potom, kdy mělo být střeleno poprvé.“

„Dobře. Ještě něco ustanovili?“

„Střílí se jen do srdce.“

„Ach tak! Do paží, nohou, hlavy se střílet nesmí?“

„Ne.“

„Kde je místo utkání?“

„Na hranici dolního a horního města, hodinu před západem slunce.“

„Kdo bude dbát, aby podmínky byly přesně dodrženy?“

„Dva lidé z každé strany. Náčelníci jmenovali agenta Williama Eveninga a bankéře Anthonyho Papera. Old Shatterhand si zvolí také dva.“

„Volím svého přítele a bratra Matto šahka, náčelníka Osagů, a svého přítele Wagare teye, náčelníka Šošonů. Budou stát vedle mne a zastřelí každého, kdo poruší podmínky, které jsi vyslovil. Pida, posel mých nepřátel, souhlasí?“

„Ano. A Old Shatterhand?“

„Přijímám boj za těchto podmínek.“

„Ne, ne! To nedovolím!“ zvolala má žena skoro nahlas. Naštěstí mluvila svou mateřštinou, takže jí nikdo nerozuměl.

„Chce mi Old Shatterhand ještě něco říci?“ ptal se Pida.

„Jen to, že přijdu včas. Pida, náčelník Kiowů, může odejít.“

Rozloučil se pokynem ruky, pozdravil náčelníky a obrátil se ke dveřím. Tam se zastavil, chvíli nerozhodně stál a pak, se rychle vrátil, chopil se obou mých rukou a řekl:

„Pida miluje Old Shatterhanda. Nechce, aby zemřel. Rád by viděl, kdyby žil a byl šťasten. Nemůže Old Shatterhand nic změnit na podmínkách boje, v němž musí zemřít?“

„Mohl bych, ale není to třeba. Pida je mým bratrem, vím to. Říkám mu, že tento boj mi nepřinese smrt. Old Shatterhand věděl vždy, co mluví, proto nechť mu Pida věří, jako věřil dosud. Mne neusmrtí Kiowa ani Utah, Sioux ani syn Komančů. Zakrátko budete všichni našimi přáteli. Prosím tě, abys tomu věřil.“

„Nevím, smím-li ti věřit, ale přeji si to! Old Shatterhand mluví velmi tajemně, on však věděl vždy mnoho, o čem jiní neměli tušení, proto mnohdy může říci i to, čemu jiní nerozumějí. Howgh!“

Hrdě pozdravil všechny přítomné a se vztyčenou hlavou odcházel.

Je možné si představit, jak jsem byl po jeho odchodu zasypán otázkami. Ale nechtěl-li jsem se opravdu vydat do nebezpečí, musel jsem mlčet. Jediná bytost měla právo znát mé myšlenky – má žena. Abych ji uklidnil, pověděl jsem jí, že máme čtyři štíty, jimiž kule náčelníků neproniknou, čtyři mediciny, které jsem vzal v Dómu smrti. Žádný Indián nevystřelí na své mediciny; než by to učinil, raději zemře. Medicína Kiktahan šonky se skládala z koženého pásku, na němž byly psí tlapky, které jsem našel na schodech kazatelny. Mediciny ostatních byly ukryty v kožených váčcích. Rozváži-li řemínky, jimiž jsou ovázány, tak, aby zakrývaly mé srdce, pověsím-li si je na krk, budu před střelbou v bezpečí. To byla má jediná příprava k souboji, který měl být tak nebezpečný.

Zpráva o souboji se rozlétla po celém městě. Lidé se zastavovali, aby hovořili o „posledním souboji“ Old Shatterhanda se čtyřmi pověstnými náčelníky. Říkali si, že od staré „bledé tváře“ je šílenstvím přistoupit na tak kruté podmínky a mnozí pochybovali o mém zdravém rozumu. Jiní tvrdili, že Old Shatterhand často jinak smýšlí a jinak jedná. I Tatellah satah se brzy dozvěděl o boji, já sám mu o něm však nepověděl. Hned po obědě přišel ke mně, když jsem byl v bytě sám. Neusedl ani, jsa hotov hned zas odejít.

„Budeš se střílet s náčelníky?“ ptal se.

„Ne,“ odpověděl jsem.

Úsměv mu přelétl obličejem a řekl:

„Myslel jsem si to. Old Shatterhand není sebevrah. Ale půjdeš tam?“

„Ovšem.“

„Tedy se neptám, co zamýšlíš, půjdu tam však také. Mám s sebou vzít mladé muže?“

„Přijď sám. Nechci, aby si někdo pomyslel, že vítězíme jen pomocí zástupů.“

„Budeš i dnes předčítat Vinnetouovy listy?“

„Je den jako každý jiný. Souboj je pouhý žert, třebaže měl vážné pozadí.“

„Přeji si, aby ten žert skončil podle tvého přání!“

Odešel. Za chvíli jsem ho viděl dole v táboře a zdálo se mi, že udílí rozkazy. Někteří náčelníci ho provázeli. Nevěnoval jsem tomu již žádnou pozornost a šel jsem na procházku do údolí k vodopádu. I tam bylo velmi živo, jenže z jiného důvodu. Dělníci zaráželi vysoké sloupy a napínali množství provazů a drátů. Viděl jsem elektrický kabel, žárovky, koule a jiná osvětlovací tělesa. Tu a tam stáli a přecházeli lidé s fotografickými aparáty. Jeden z inženýrů, Indián, chtěl na skále Ďáblovy kazatelny umístit velký projekční přístroj. Mou ženu to zajímalo, opustila mne a spěchala k němu. Sedl jsem zatím na balvan a pozoroval ruch kolem sebe.

Co se zde mělo dít? Samozřejmě jsem věděl, že stavitelé chtějí kamenného Vinnetoua osvětlit, aby získali diváky pro svůj plán, ale když jsem to tehdy slyšel, řekl jsem, že se spíše socha propadne do země, než bych připustil tak dryáčnickou hloupost. Konaly se snad už přípravy k iluminaci? Jistě ne, vždyť socha byla postavena teprve po plece, krk a hlava dosud chyběly. Jak podivné! Co to bylo? Zdálo se mi to? Jako by ten kolos nestál rovně, nýbrž šikmo! Ohlédl jsem se na okolní předměty, a dojem zůstal. Vstal jsem, abych se podíval na sochu ze záhybu cesty, odkud se mi zdálo, že jeden sloup lešení stojí trochu šikmo. Zašel jsem do záhybu dál – a opravdu! Lešení i socha se klonily k jedné straně, propadaly se. I když ještě ne mnoho, přece tolik, abych to zpozoroval. Nebylo možné o tom pochybovat: socha se zvolna nakláněla vpravo, aniž to stavitelé tušili.

Když jsem to poznal, skoro jsem se ulekl. Vzpomněl jsem si na trhliny a praskot dole v jeskyni, na sypající se písek a kamení. Byla snad socha příliš těžká, aby ji unesl strop jeskyně? Jaká katastrofa mohla brzy nastat! Když jsem o tom s obavami přemýšlel, vrátila se má žena. Řekla mi, že jde jen o zkušební osvětlení, které má být provedeno nazítří večer. Ke zkoušce prý bude pozváno celé město.

„A k čemu ten obrovský projekční aparát?“ tázal jsem se.

„Chtějí promítnout obrazy stavitelů pomníku na vodopád po obou stranách sochy.“

„To je také šikovná reklama. Snad se tomu dá zabránit!“ řekl jsem.

„Myslíš, že tě poslechnou? Umíš sice dodat svým slovům důraz, ale –! To bude zatím jen zkouška. Nebylo by lépe zkoušku nerušit a počkat, až dojde k vlastnímu odhalení?“

„Možná, že by to bylo lepší. Ale zdá se mi, že vývoj událostí již nemáme v moci. Zasahuje zde jiná síla, proti níž jsou asi lidské ruce slabé.“

„Co tím myslíš?“

„Pohleď! Stojí socha rovně nebo šikmo?“

Dívala se chvíli, a pak řekla:

„Stojí rovně. Přece nebudou takového obra stavět šikmo!“

„Ovšem že ne. Přece však je nakloněn. Ty to nevidíš, neboť tvůj zrak není nacvičen na takové pozorování, a odchylka od svislého směru je dosud nepatrná, srovnej však směr padající vody s polohou sochy a pověz mi – – –“

Nedala mi už domluvit.

„Je nakloněna! Bože! Myslíš, že se propadne?“

„Nevím. Nutno vyčkat, nezvětší-li se sklon. Dnes nemáme na to kdy, ale zítra ráno půjdu do jeskyně zjistit, propadává-li se strop.“

„Není to nebezpečné?“

„Nemyslím.“

„Soudíš, že se to všechno propadne?“

„Zdá se, že je to skoro jisté. Nepůjde to však tak rychle, abychom už zítra mohli čekat katastrofu, proto se neboj. Sklon té sochy je dosud nepatrný. Není třeba o tom někomu něco povídat.“

„Ani Tatellah satahovi?“

„Ne. Chci tu zvláštní situaci ovládnout docela sám. Nechci, aby se mi do ní někdo pletl.“

„Uvaž to dobře. Budeš-li o tom mlčet, přejímáš velkou odpovědnost.“

„Pravda, je to odpovědnost, myslím však, že na ni stačím. Teď pojď! Musíme domů, abych přišel včas k souboji.“

„Ale já mám přece jen starost!“ povzdechla si.

„Zbytečně. Buď spíš veselá, než abys měla starost.“

Došli jsme do zámku. Tatellah satah nám vzkázal, že pro nás přijde; a také náčelníci mi zanechali vzkaz, že mne k boji doprovodí. Řekl jsem si, že celá věc nestojí za tu námahu, přece však jsem uznal, že je mou povinností obléct náčelnický oděv. Také opakovačku jsem nabil, ačkoliv jsem byl přesvědčen, že nevystřelím ani jednou. Čtyři mediciny jsem si ovšem hned na krk pověsit nesměl; uložil jsem je do ruční kabely. Když přišel čas k odjezdu, sešli jsme do dvora, kde už Inču-inta připravil koně. Také Mladý Orel a oba moji lovci tam čekali; chtěli rozhodně jet s námi. Zároveň se objevil Tatellah satah na svém mezku. Byl sám. Vyjeli jsme; medicinman a já napřed. Mladý Orel s Dickem a Pittem za námi.

Již zdaleka jsme viděli, že u místa souboje se shromáždilo množství lidí z obou částí Vinnetou City. Nebylo tu však ani stopy zmatku, jaký při podobných shromážděních u takzvaných „civilizovaných“ lidí panuje. Přijížděli jsme poslední.

Moji čtyři soupeři už seděli připraveni k boji, a tvářili se nesmírně vážně. Když jsme vstoupili do kruhu, vstali; jen Tangua, který chodit nemohl, zůstal sedět. Tatellah satah mne následoval tak, že mohl náčelníky pozorovat. Jeden z našich lidí nám přišel oznámit, že předseda výboru bude mít řeč, pak prý promluví každý z náčelníků a nakonec já. Když jsem to slyšel, poodstoupil jsem a nevyčkal jsem začátku řečnění, zvolal jsem, aby mne slyšelo co nejvíce lidí:

„Old Shatterhand sem nepřišel mluvit, neboť před nebezpečím jen zbabělost rozvírá ústa. O řečích jsem s Pidou nic neprojednával.“

Předseda „výboru“ mávl vznešeně rukou a zvolal:

„Výbor shromáždění rudých mužů se usnesl, že před tímto soubojem mám promluvit. Plním to, co výbor uznal za vhodné – – –“

„Mlčte!“ zahřměl jsem na něho. „Jednáno bylo jen mezi mnou a Pidou. Na výbor zde vůbec nedbám. Co se týče vás, zde jsem svolil, abyste velel náčelníkům ke střelbě a za minutu po nich mně. Více není dovoleno!“

„Nestojím na tomto místě proto, abych – –“

„Nuže, sedněte si!“ přerušil jsem ho, a přistoupil k němu. Stlačil jsem ho prudce na zem, kde ulekaně zůstal sedět. Pak jsem pokračoval:

„Před Pidou jsem zvolil své slavné bratry Matto šahka a Wagare teye, aby dbali na pravidla souboje. Ať zopakují podmínky.“

Vstali ze svých míst a řekli, co jsem chtěl. Moji protivníci vybrali ke stejnému účelu svého Mr Eveninga i Mr Papera, mne však ani nenapadlo dopustit, aby ti dva se vůbec dostali ke slovu. Proto jsem vyzval oba své přátele, aby hned oznámili své podmínky a zároveň obstarali losy. Moji čtyři nepřátelé se na to dívali s tajnou spokojeností, byli asi přesvědčeni, že naposled uplatňuji svou vůli a moc. Los rozhodl, aby protivníci na mne stříleli v tomto pořadí: Tusagha sarič, To-kej-chun, Kiktahan šonka, Tangua. Posadili se tak hned v půlkruhu proti mně. Všichni měli dvouhlavňové pušky a v očích jim zářila jistota vítězství. Než jsem zaujal své místo, šel jsem ještě k Avaht niahovi, stoletému Šošonovi. Sklonil jsem se k němu, stiskl jsem jeho starou věrnou ruku a řekl:

„Ty jsi nejstarší ze všech, kteří zde dýchají, na tvé hlavě spočívá požehnání a láska Velkého Ducha. Nepřivedli tě sem, abys viděl téct krev těch, kteří jsou ti milí. Ty jsi nejmoudřejší a nejzkušenější, proto první poznáš z boje, k němuž jsem donucen, že každý boj mezi lidskými syny je pošetilost, které bychom se mohli smát, kdyby její následky nebyly tak smutné!“

I on stiskl mou ruku a odpověděl:

„Old Shatterhand nechť nám ukáže tu pošetilost, aby ti, co přijdou po nás, už nikdy neopakovali chyby svých předků. Vítězství nechť je tvoje!“

Šel jsem klidně na své místo a usedl, má žena vedle mne. Když ji spatřil, vybuchl Kiktahan šonka:

„Co chce squaw mezi náčelníky? Pryč s ní!“

„Bojíš se této squaw?“ zvolal jsem. „Ona se nebojí. Zůstane, ty však můžeš jít!“

„Stal se Old Shatterhand ženou, že necítí pohanu, dává-li se provázet ženou mezi bojovníky?“ ptal se.

„Mezi bojovníky? Pshaw! Myslíš, že vy jste bojovníci? Jste dětinští starci! Jen proto jsem vaše podmínky přijal, aniž jsem je zkoumal. Old Shatterhand se stydí s vámi bojovat, proto přivedl svou squaw. Stačí jediný pohyb její ruky a budete zničeni. Bojíte-li se jí, odejděte.“

„Ať zde zůstane!“ křičel zuřivě Kiktahan šonka. „Má první kule stihne tebe a druhá ji!“

„Ať zůstane a padne s ním! Ať začne boj!“ ozvali se ostatní náčelníci.

Nás pět bojujících sedělo uprostřed ohraničeného místa; kolem stáli diváci, ovšem tak, aby nebyli zasaženi kulemi. Naši svědci stáli u nás co nejblíž. Dále v první řadě byli náčelníci, i oněch dvanáct apačských náčelníků zde bylo. Za nimi stáli podnáčelníci a jiné osoby stejné hodnosti. Ostatní diváci se tísnili v dalších řadách. I dělníci z lomů; někteří se chovali jako praví rowdies. Před náčelníky se nikdo neodvážil působit neklid. Poblíž náčelníků stály také Kolma puši, Ašta se svou vnučkou a Pidova squaw se sestrou. Kakho-oto dnes měla ženský oděv. Její přítomnost mi zaručovala, že čtyři tisíce Kiowů a Komančů již dojelo do Údolí Jeskyň.

Oči přítomných teď byly upřeny na mne. Diváci v prvních řadách seděli, aby také zadní mohli vidět. Předseda výboru se zatím vzpamatoval a připravil se velet. Matto šahko a Wagare tey vzali do rukou revolvery a prohlásili, že budou střílet na každého z protivníků, který učiní něco proti úmluvě. Tehdy se ujal slova Tatellah satah:

„Tento souboj začne, až zvednu ruku, dříve ne. Kdo velí k výstřelu, nesmí tak učinit dříve, dokud nespatří mé znamení. Je Tusagha sarič připraven?“

Starý náčelník natáhl kohoutek své pušky a řekl:

„Jsem připraven. Nyní nechť Old Shatterhand řekne své squaw, aby mne zničila pohybem ruky!“

Pokynul jsem ženě, která vyňala z kabely náčelníkovu medicínu a pověsila mi ji na krk tak, aby mi kryla hruď. Pak jsem řekl ochránci Velké Mediciny:

„I já jsem připraven. Ať začne boj!“

Vše ztichlo. Kdekdo se díval na váček na mé hrudi a nikdo nevěděl, proč jsem si jej dal pověsit. Vtom řekl Tatellah satah:

„Je čas. Ať se začne!“

Vzápětí zazněl povel předsedy. Ale Tusagha sarič – nestřílel. Pušku měl v ruce, ale nemířil. Jeho oči se úzkostlivě dívaly na mou hruď.

„Má medicína! Má medicína!“ šeptal.

„Nuže, vystřel!“ zvolal jsem na něho.

„Mám střílet na svou medicínu?“ zabědoval hlasitě. „Odkud ji máš? Kdo ti ji dal?“

„Neptej se a střílej!“ řekl jsem mu. Ve shromáždění diváků se ozval hlasitý vzdech. Nikdo ještě nevěděl, co se děje, ale všichni chápali, že nejsem zcela bez obrany, jak se zprvu domnívali. Tváře mých přátel, dosud zachmuřené, se vyjasnily. Tatellah satah zvedaje ruku, zvolal:

„Proč nestřílí Tusagha sarič? Proč nebylo veleno Old Shatterhandovi? Minuta uplynula, nechť střílí Old Shatterhand!“

Zvedl jsem pušku. Povel pro mého nepřítele zazněl podruhé. Ten však křičel:

„Nemohu střílet na muže, který má mou medicínu! Nesmím střílet na Old Shatterhanda!“

„Minuta uplynula!“ zvolal znovu Tatellah satah. „Střílí Old Shatterhand!“

„Tusagha sariči – odejdi do věčných lovišť,“ řekl jsem a zamířil na náčelníkova prsa.

„Uff! Uff!“ zaječel indián, vyskočil přes své stáří velmi čile a prchal, co mu nohy stačily.

„Už je mi dobře,“ zašeptala mi žena. „Věřila jsem ti a přece mi bylo úzko.“

Bylo to až směšné, když starý náčelník prchal, nikdo se však nesmál. Podle starých prérijních zákonů byl od té doby zbaven náčelnické hodnosti a vyvržen z kmene. Měl se raději dát zastřelit.

Mým druhým protivníkem byl To-kej-chun. Výraz jeho obličeje byl nepopsatelný. Věděl, kde byly mediciny uschovány, věděl i to, že mám-li jednu, mám i druhé, tedy i jeho. Pověsil jsem si na krk jeho medicínu, a řekl jsem:

„To-kej-chun, náčelník Racurrohů, ať střílí. Jsem připraven!“

Viděl jsem, že úzkostí mu došel dech. Jeho oči se zmenšily a zvlhly.

„Je To-kej-chun připraven?“ ptal se Tatellah satah.

„Ne! Nejsem připraven!“ zvolal náčelník, zvedl se a prchal jako jeho předchůdce.

Někteří diváci se začali usmívat.

„Na řadě je Kiktahan šonka,“ zvolal jsem.

Sioux vzhlédl a posupně řekl:

„Old Shatterhand je slídivý pes a zloděj. Krade mediciny! Má i mou?“

„Ano.“

A pověsil jsem si přes obě prvé mediciny jeho talisman. Viděl to a zašklebil se.

„Old Shatterhand myslí, že uteču i já? Mýlí se, neboť má kule ho trefí. Poloviční medicína nemá účinek, a má není celá.“

„Tvá medicína je celá!“ tvrdil jsem.

„Není!“ odvětil. „Polovina chybí!“

„Nuže, nechť se Kiktahan šonka podívá, co zde mám!“

Ukázal jsem mu psí tlapky a pověsil je tam, kam patřily, totiž na medicinový pás.

Sioux strnul. Pak nenávistně zasyčel:

„Copak je ten prérijní kojot všemohoucí? Kdo ti dal, co jsem ztratil?“

„Nikdo. Našel jsem to.“

„Kde?“

„Na stupních Ďáblovy kazatelny. Tam se náčelníci Siouxů a Utahů radili o tažení na Mount Vinnetou. Pojednou zazněl hlas Velkého Ducha, prchli jste, a ty jsi ztratil svůj skalp a půl mediciny. Já ji našel a schoval, abych ji později přidal k druhé polovině.“

„Uff! Ty jsi nás vyslechl?“

„Ano.“

Zdálo se, že starého Kiktahan šonku raní mrtvice. Zhroutil se tak, že se jeho tvář dotýkala kolenou.

„Jsem připraven k boji!“ řekl jsem.

„Je připraven i Kiktahan šonka?“ ptal se Tatellah satah.

Indián zvedl hlavu a pokynem zavolal své lidi. Přišli.

„Odveďte mne!“ poručil jim.

Pozvedli ho, odnesli ke koni, pomohli mu do sedla a šli pak vedle něho a přidržovali ho.

Zůstal zde jen Tangua, Pidův otec, můj nejstarší a nejnesmiřitelnější nepřítel. Seděl, chromý, na zemi a měl oči zamženy. Svou pušku držel v ruce. Jeho obličej neprozrazoval vůbec myšlenky. Řekl jsem:

„Tangua, nejstarší náčelník Kiowů, mi dal napsat: ‚Máš-li odvahu, přijď na Mount Vinnetou! Poslední má kule touží po tobě.‘ Přišel jsem. Kde je kule?“

Pověsil jsem si na krk jeho medicínu. Otevřel oči a řekl:

„Myslel jsem si to, máš ji. Nebudu na ni střílet; zříkám se své rány. Od tebe však chci: za minutu mi pošli kuli do srdce. Mou medicínu vlož do mého hrobu. Učiníš to?“

„Ne!“ odpověděl jsem.

„Mýlil jsem se v tobě. Ano! Nenávidím tě a byl bych učinil všechno, abys zemřel. Měl jsem tě však za poctivého nepřítele.“

„Jsem poctivý, ale nikoliv nepřítel. Nestřelím na tebe. Nechci, abys zemřel a nechci tedy také dát nic do tvého hrobu.“

„Co tedy uděláš s mou medicínou? Zničíš ji?“

„Ne. Tvá medicína mi nepatří. Neponechám si ji. Komu ji však dám, ještě nevím. O tom rozhodnete vy čtyři.“

„My čtyři?“

„Ano. Budete-li toho hodni, dostanete opět své mediciny. Nebudete-li toho hodni, dám je Tatellah satahovi. On je ochráncem medicin a rozmnoží jimi svou sbírku, aby se děti vašich dětí dozvěděly, jak nemoudří byli jejich praotcové. Daroval jsem ti život, nedaruji ti však medicínu. Zasluž si ji. Howgh!“

Vstal jsem. Tatellah satah prohlásil:

„Boj je skončen. Old Shatterhand zvítězil bez výstřelu a proto dobyl desateronásobného vítězství!“

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ Modla padá

Odjížděli jsme tak, jak jsme přijeli. Naši přátelé ze všech stran na nás jásavě volali. Když jsme však jeli vedle skupiny stavitelů sochy, zaslechl jsem slova, která vzbudila mou pozornost:

„Old Shatterhand! Vetřelec! Kojot! Chce nás zničit!“ – taková slova se tu ozývala.

Podivil jsem se, neboť jsem nechápal tu nenávist. Nebylo k ní důvodu. Dick Hammerdull mi řekl na mou otázku:

„Dělníci vás nemají rádi, Mr Shatterhande, a nijak se tím netají. Vědí, že jste proti stavbě pomníku a tvrdí, že je chcete připravit o práci a živobytí. Před několika dny se radili, jak by se vás zbavili. Byli u toho i členové výboru.“

„Tak? To je pro mne ovšem velice důležité!“ řekl jsem. „Kdo vám to řekl?“

„Zebulon Enters.“

„Ne Hariman?“

„Ne. Vím, že mu důvěřujete méně než tomu druhému, řekl mi to však přece Zebulon. Myslím, že od té doby, co jste jim prozradil záměr Indiánů, je vám Zebulon věrnější než kdo jiný. Bratři k nám někdy večer přicházejí, a mluvíme s nimi, Pitt a já.“

„Aniž jsem o tom věděl?“ přerušil jsem ho.

„Věděl nebo ne, to je celkem jedno, jisté však je, že nemusíte mít strach. Jde jen o to, abych s nimi udržel styky. Až se dozvím něco určitého nebo důležitého, přijdu vám to říci. Nejčastěji se o vás mluví v jídelně u lomů, kde se dělníci stravují.“

„Znáte tu místnost?“

„Ano.“

„Já ne. Jeďme tam spolu!“

„Teď hned?“

„Ano. Nemám kdy se převlékat. Jen pérovou ozdobu odevzdám ženě, aby ji odnesla domů.“

„Pojedu s tebou,“ řekla žena, když jsem jí oznámil svůj úmysl.

„To není možné. Ostatně je to jen krátká a rychlá výzvědná jízda.“

Odevzdal jsem jí náčelnickou ozdobu, Mladý Orel odnesl mou pušku. Rozloučil jsem se s Tatellah satahem, a odbočil jsem s Dickem a Pittem k vodopádu, kudy vedla pustá cesta do lomů.

Slunce již zmizelo za Vinnetouovou horou, bylo však dosud světlo. Jeli jsme tryskem vedlejším údolíčkem z hlavního kaňonu po severním svahu Mount Vinnetou k lomům, které vypadaly jako nezhojitelné rány, bezohledně zasazené nádherné, neporušené přírodě. Ošklivé lešení, zdi, dráty, lana a trámy, jimiž spoutali panenskou krásu vodopádu, aby jeho sílu proměnili v elektřinu, vzbuzovaly soustrast. U lomů byly koňské stáje a před nimi řady těžkých vozů; kdesi bzučela pila.

Tu a tam se krčily nízké stany. Opodál postavili nízké baráky. Hammerdull mi ukázal dlouhý srub.

„To je krčma,“ řekl. „Hostinský je chlap jako hora, říkají mu ‚nigger‘.“

„To je přece pro Indiána krutá urážka!“ poznamenal jsem.

„Urážka nebo ne, to je celkem jedno, ale zvykl si na to. Nemá to nikomu za zlé, jinak je to však drsný hoch. Není čistokrevný Indián: jeho matka asi byla černoška. Bratři Entersové k němu chodí velmi často.“

„Běda! Proč?“

„Aby ho vyslechli. Je důvěrníkem zdejšího dělnictva. I někteří náčelníci mu důvěřují. Evening a Paper u něho celé noci pijí a hrají. Chcete ho vidět?“

„Je-li to možné, ano. Ale chtěl bych, aby on mne neviděl!“

„Počkejme tedy několik minut. Až se setmí, zavedu vás k oknu zvláštní místnosti, kam mohou jen důvěrní hosté. Tam nás nikdo nespatří. Pojďte se mnou.“

Dosud jsme stáli za křovím, které nás zakrývalo. Teď jsme popohnali koně dál, ne proto, abychom viděli něco nového, nýbrž abychom se dočkali temnoty. Netrvalo to dlouho; soumrak rychle pominul. Bylo před novým měsícem a hvězdy brzy po setmění mdle svítily. Jeli jsme k domu.

Za posledními keři jsme seskočili a Pitt zůstal u koní. My dva jsme šli opatrně k zadní stěně. Dostat se tam nebylo těžké. U srubu se povalovaly bedny a sudy, které nás mohly dobře krýt; naštěstí toho nebylo vůbec třeba. V domě svítili. Viděl jsem, že uvnitř je veliká místnost a několik malých – k jedné z nich mne Dick zavedl. Měla jediné otevřené okno a u zdi pod oknem ležela těžká bedna. V místnosti byli lidé, jejichž hlasy k nám doléhaly.

„To je ‚niggerova‘ jizba; Entersové mi ji popsali. Slyšíte, že se tam hovoří?“ šeptal Dick Hammerdull.

„Ano. Vylezu na bednu a podívám se dovnitř.“

„Dobrá. Budu zatím na stráži.“

Z bedny jsem mohl přehlédnout celou místnost. Byly v ní dva hrubé prkenné stoly a hrubé židle, na nichž seděli muži. Čtyři jsem poznal hned, oba Enterse, pak Tusagha sariče a To-kej-chuna. Přítomnost dvou Indiánů mne překvapila. Pátý muž byl nejspíše onen „nigger“. Obr postavou, indiánských rysů, s tupým černošským nosem a kůží pravého mouřenína. Brutálnější lidský typ si bylo těžké představit. Hovořili velmi vzrušeně. Když jsem poprvé pohleděl oknem, mluvil právě ‚nigger‘:

„Myslím, že tam nahoře ještě ani nevědí o útěku medicinmanů. Proklatá náhoda, že jim Old Shatterhand sebral mapu jeskyně. Ještě štěstí, že ji nepotřebujeme, medicinmani se už v jeskyni vyznají i bez ní. Váš Old Shatterhand je přece jen osel, netuší, že plán je na zítřek hotov, že jeho zajatci jsou na svobodě. Získal den, nic víc! Zítra večer může být mrtev i se svou squaw. A vy dostojíte slovu?“

„Co jsme slíbili, vykonáme,“ řekl Hariman.

„Víte, že máme s tím člověkem svůj vlastní účet,“ podotkl Zebulon. „Ani nás nenapadá jej škrtnout.“

„Také by vám to nic neprospělo,“ řekl, nigger‘. „Zítra zemřou dvě osoby zcela jistě, buď tam ti dva, nebo bratři Entersové. O tom nepochybujte! Říkám vám upřímně, že vám ještě docela nevěřím. Jde o naši práci, o naše živobytí, o mnoho peněz, které zde můžeme a chceme vydělat. Proto jsem náčelníkům slíbil všechny své dělníky a proto chci, aby se všechno vykonalo přesně tak, jak bylo smluveno. Kdo nedostojí slovu, s tím je konec!“

Nyní vstal To-kej-chun a pravil:

„Jsme pozváni na slavnost, půjdeme tam, a zatím přivedou medicinmani naše bojovníky jeskyní. Půjdou pěšky, protože ještě nevíme, je-li možné jet koňmo až k vodopádu a vyjet pak z jeskyně.“

„A já zde rozestavím dělníky!“ řekl ‚nigger‘. „Entersové půjdou přímo k Old Shatterhandovi a jeho squaw a usmrtí je noži, jakmile jim bojovníci z jeskyně výstřelem oznámí, že dorazili. Pak si vezmu já se svými lidmi na starost nádvoří a vyčistím vám cestu.“

Ozval se Tusagha sarič:

„Tak se stane! Kdyby bylo třeba ještě něco změnit, pošleme ti posla. Pojďme.“

‚Nigger‘ je vyprovázel přede dveře a Entersové osaměli. Dívali se na sebe chvíli mlčky, pak, než se hostinský vrátil, řekl Zebulon:

„To je zlé!“

„Proč? Víme, co potřebujeme a zítra ráno to řekneme Old Shatterhandovi. Co je na tom zlého?“

„Oh, nejde o nás dva. Ale to krveprolití tady! Takový útok neodrazí bez boje ani starý Shatterhand. Vzpomínám na našeho otce a jeho osud.“

Víc jsem neposlouchal. Seskočil jsem z bedny, a řekl jsem Dickovi:

„Musíme rychle domů. Dozvěděl jsem se ohromně důležité věci, cestou vám je budu vypravovat. Je to úplný zázrak, že jsme přišli v této chvíli. Medicinmani nám utekli, vyhledali náčelníky a smluvili s nimi nový plán.“

„Nemožné! Kdy utekli?“

„Nejspíš dnes ráno. A my nic nevěděli!“

Došli jsme ke koním, odvázali je a odjeli. Cestou jsem kamarádům vyprávěl, co jsem vyslechl. Věděli, že zajaté medicinmany měl střežit spolehlivý Indián, který bydlel v přízemí velikého domu Tatellah sataha, v němž bylo i vězení. Uvázali jsme koně, a šli jsme hned do strážcova bytu. Nenašli jsme ho doma. Bydlel v domě sám, a nikdo nám tedy nemohl říct, kam odešel. Šli jsme do vězení v zadní odlehlé části budovy. Dveře byly zavřeny závorou, chtěli jsme je otevřít, když tu se zevnitř ozval žadonící hlas, abychom co nejrychleji odstrčili závoru. Učinili jsme tak a z vězení se vypotácel – žalářník. Ráno, když vězňům přinesl potravu, vrhli se na něho a omráčili ho. Když se vzpamatoval, viděl, že je zavřen ve sklepě a zajatci že zmizeli. Křičel a tloukl do dveří, ale marně. Bál se přísného trestu a úpěnlivě mne prosil, abych se za něho u Tatellah sataha přimluvil. Slíbil jsem to a propustil ho.

Pak jsem šel do svého bytu, kde jsem našel na stole lísteček od své ženy, že šla k Tatellah satahovi a vzala s sebou rukopisy. Wakon bude předčítat sám a já mám prý přijít za ní. Šel jsem hned.

Medicinmanovým obydlím bylo třeba projít až do ložnice, vedle níž byla síň s mučenkami. Bylo v ní ticho. Otevřel jsem tiše dveře a uslyšel jsem hlas Old Surehanda:

„Ano, on byl větší, mnohem větší než my všichni!“

„A vzrostl ještě výš, aniž jsme to tušili!“ řekl Apanačka.

„Nu, a váš obraz?“ ptal se Athabaska.

„Teď vidím, že je malý, ať jej postavíme jakkoliv vysoko!“ šeptala Kolma puši.

Ašta pak pravila:

„Socha z kamene! Vinnetou patří spíše do našich srdcí! Jeho slova by měla znít navěky v duši celého našeho plemene!“

Nyní mne spatřili ve dveřích.

„Přicházíš právě včas!“ řekl mi Tatellah satah. „Učinili jsme přestávku, neboť jsme nemohli číst a poslouchat dál. Četli jsme o vítězství tvé mírumilovnosti nad ním a pak o jeho vítězství nade všemi apačskými náčelníky. O velikém přerodu z myšlenky boje k myšlence míru, od nenávisti k lásce, od pomsty k odpuštění. Vidíme nízkost a ubohost většiny lidských skutků. Ten pohled otřásl i Old Surehandem, Apanačkou a jejich syny – – –“

„Neotřásl, nýbrž nám pouze otevřel oči!“ vpadl mu do řeči Young Apanačka. „Jedna clona byla sňata. Zda padne i druhá, nevíme. Říkají nám, že naše umění je pouze hmotné, bez duše a myšlenky, pouhý obraz. Zveme vás na zítřejší večer k vodopádu. Tam zkusíme oživit kámen světlem. Nezdaří-li se – – –“

„Zdaří se!“ přerušil ho Young Surehand hlasem, který prozrazoval jistotu vítězství.

Viděl jsem, že někteří mu chtějí odporovat, proto jsem řekl:

„Má pravdu! Čekejme!“

„Ano, vyčkáme!“ souhlasil Athabaska. „Ale i když se zdaří, bude to jen oživený rowdy s revolverem v ruce. Zde však máme pravého Vinnetoua, jeho ducha, srdce a ušlechtilost, které od nás žádají totéž: ducha, srdce, ušlechtilost. Jako on, i my musíme mířit vzhůru, my, jeho národ; on nás k sobě pozvedá.“

To řekl a ukázal na obraz, který jsme darovali Tatellah satahovi. Visel na bílém kříži z mučenkových květů a po jeho stranách byly obrazy Mary Durimeh a Abu Kitála, otce násilí. Ty obrazy působily jistým dojmem na přítomné a jimi se také vysvětloval účin z četby toho dne; byli by pokračovali v četbě, nikdo však dosud nenabyl potřebný vnitřní klid. Old Surehand navrhl, abychom skončili, má prý dnes ještě mnoho práce s přípravami na příští den. Ostatní souhlasili. Když náčelníci odešli, zůstal jsem u Tatellah sataha sám se ženou.

„Dnes jsme zvítězili,“ řekl stařec. „Když Old Surehand a Apanačka spatřili Vinnetoua, vznášejícího se k nebi, byl osud jejich sochy zpečetěn. Ani jejich synové se nemohli ubránit tak silnému dojmu. Jsou to poctiví lidé. Nezapírají svůj omyl. Zítra u vodopádu se ještě pokusí zachránit svou myšlenku. Cítili však již dnes, že to bude marné. Ty jsi se dnes vrátil velmi pozdě. Byl jsi v lomech. Myslím, že nikoliv nadarmo?“

„Výsledek je uspokojivý, i když neradostný. Dozvěděl jsem se mnoho nového. Například to, že naši zajatci uprchli.“

„Uff, uff!“ ulekl se.

„To není vše. Usedněme! Musím ti něco vyprávět.“

Když jsem skončil, řekl Tatellah satah:

„Byl bych velmi rozčilen, kdybych tebe neviděl tak klidného. Proč jsi to všechno nepověděl dřív, dokud zde byli náčelníci?“

„Potřebujeme je? Co mohu udělat sám, nesvěřuji druhému.“

„Ty si chceš sám pomoci? Proti čtyřem tisícům bojovníků?“

„Ano.“

Díval se na mne chvíli zkoumavě, pak potřásl hlavou a odpověděl:

„Teď rozumím, čemu jsem dříve nerozuměl, Vinnetouově důvěře v tebe. Cítím ji nyní sám. Ale vážně, co chceš učinit?“

„Věc zcela prostou. Zatarasím jim cestu z jeskyně a na druhé straně je zaskočím v Údolí Jeskyň, takže budou prosit o milost, až je přemůže hlad. Zajmu jejich náčelníky a udělám z nich rukojmí. Kolik máš ozbrojených Vinnetouů?“

„Dnes tři sta. Do zítřejšího večera jich zde může být pět set, a pak třeba ještě víc.“

„To je víc než dost. Teď jich potřebuji dvacet a s nimi věrného Inču-intu. Jdu se převléct, abych nemusel do jeskyně v tomto oděvu. Pak sestoupíme dolů a postavíme stalaktity tak, jak původně byly. Až tam medicinmani přijdou se svými zástupy, nebudou vědět, kudy kam.“

„A najdou-li přece cestu? Odnesou-li kameny, jako jsi to učinil ty?“

„Mohli by to učinit nanejvýš na široké cestě, tu však obsadíme tak, že se po ní ven stejně nedostanou. Tím bude připraveno všechno pro dnešek a zítřek. V údolí je zaskočíme až pozítří.“

Chystal jsem se odejít, má žena však měla ještě něco na srdci. Požádala strážce Velké Mediciny o dovolení, aby ho směla zítra fotografovat. Byla to odvaha, jaké bych se sám neodvážil, stařec se však dobrotivě usmál a ptal se mé ženy:

„Proč?“

„To je tajemství,“ řekla rozpačitě. „Ale tajemství dobré a užitečné, které mnohým způsobí radost.“

„Nemohu nic odepřít milé squaw svého bratra Old Shatterhanda. Ať přijde, kdy se jí zlíbí, budu vždy připraven.“

Když jsme se vraceli domů, ptal jsem se jí, na co potřebuje tu fotografii.

„Chci ji pro projekční přístroj.“

„Aha, už rozumím!“

„Zítra se budou na vodopád promítat obrazy obou tvůrců pomníku. Raději bych tam viděla Vinnetoua, vznášejícího se k nebi, Tatellah sataha a Maru Durimeh. Co tomu říkáš?“

„Dobrý nápad, ale těžko proveditelný. Potřebovala bys různá skla, čočky, silné světlo – – –“

„To všechno mám!“

„Kde?“

„Má to inženýr, s nímž jsem již mluvila!“

„A udělá to?“

„Inu, ovšem.“

„Získala jsi ho?“

„Ano. Ručím za něj.“

„Pak souhlasím.“

„A vezmeš mne s sebou do jeskyně?“

„Myslím, že teď jsem povinen udělat, cokoliv poručíš,“ řekl jsem s úsměvem.

Za chvíli jsme šli k Tatellah satahovi, kde již čekal Inču-inta s dvaceti muži, opatřenými pochodněmi a nářadím. Sestoupili jsme padacími dveřmi z modlitebny do chodby. Nejdříve jsem našel místo, kde se pěšina oddělovala od hlavní cesty. Odhozené stalaktity Indiáni posunuli na původní místo a přinesli ještě jiné. Brzy byl otvor dokonale maskován, takže jej nezasvěcený nemohl objevit. Prohlédl jsem si zároveň strop. Místo jedné trhliny jich vzniklo několik. Na zemi se kupila hromada spadlé horniny. Z rozevřených trhlin padal jemný déšť prachu a drobného písku. Po chvíli bylo slyšet praskání a rezavý zvuk, jako když skřípe sklo o sklo. Byl to příšerný zvuk. A kamkoliv jsme se obrátili, všude šel za námi divný, chvějivý zvuk, jako by skály pukaly a kameny se uvolňovaly ze svých tisíciletých ložisk. Ty zvuky působily tísnivě a budily úzkost. Musel jsem se přemáhat, abych zůstal klidný a zachoval chladnou krev. Tížil mne ustavičný pocit, že budu náhle rozdrcen, a byl jsem opravdu rád, když jsme práci dokončili a mohli odejít.

„Bohudík, že jsme venku!“ řekla mi žena. „Bylo mi tam dole velmi úzko. Zdálo se mi, že se chce všechno zřítit. Co to je tam nahoře?“

„Nejspíš Vinnetouova těžká socha. Nevím to přesně, ale myslím si to.“

„Proto tedy stojí šikmo?“

„Asi. A bude se naklánět ještě víc. Zdá se mi, že katastrofa je neodvratná.“

„Kdy?“

„Nelze to určit; to by mohl odhadnout jen znalec, který by měl možnost přesně prostudovat složení půdy a podklad stavby. Doufám, že katastrofa nenastane v nejbližších dnech.“

Kdybych byl tehdy věděl, jak rychle se ona děsná událost blíží, byl bych čtyři tisíce Indiánů okamžitě varoval. Byli jsme teď na pěšině na rozcestí, jejíž otvor, vedoucí k Ďáblově kazatelně, jsme rovněž náležitě zamaskovali. Zbývala chodba do zámku. Tu jsme zastavěli shora, abychom se mohli vrátit do zámku. Konečně i to bylo skončeno. Rozednívalo se, když jsme se vrátili. Zavřeli jsme schodiště a rozloučili se s Indiány. Pak jsme ale ihned ulehli, abychom se konečně vyspali.

Když jsem se probudil, čekal již na nás Inču-inta se zprávou, že přišli bratři Entersové a chtějí s námi mluvit. Přijal jsem je přátelsky, a aniž jsem čekal na jejich zprávy, začal jsem sám:

„Jdete nám říci, že dnes večer máme zemřít, že?“

Vykřikli překvapením. Řekl jsem klidně:

„Medicinmani utekli. Dnes večer chtějí provést čtyři tisíce mužů jeskyní, aby nás přepadli. ‚Nigger‘ se svými dělníky jim pomůže. Indiáni vypálí na znamení z pušky, že jsou u vodopádu. Jakmile se ozve výstřel, mají nás bratři Entersové zabít. Dělníci se pak vrhnou na náčelníky a na naše přátele. Je tomu tak?“

Dívali se na mne bez hlesu. Jejich údiv byl tentokrát tak veliký, že nebyli s to promluvit.

„Nu?“ řekla má žena. „Snad nechcete zapírat?“

Zebulon první nabyl řeči:

„To nechceme. Přišli jsme naopak jen proto, abychom vám to všechno řekli, a jsme překvapeni, že to již víte úplně přesně! Vždyť je to ohromné tajemství!“

„Ano, tajemství, o němž víme dříve než vy,“ řekl jsem. „Víme i tohle: včera jste se radili v jídelně. Byl tam i Tusagha sarič a To-kej-chun. Když odešli, rozhodli jste se, že nám dnes ráno všechno povíte.“

„Jak to víte? Není přece možné, abyste byl schován pod stoly nebo pod lavicemi!“

„To ne, to by bylo trochu nepohodlné. Lidé, kteří chtějí být našimi nepřáteli, nám bezděky povídají všechno sami. Buďte rádi, že jste se rozhodli jednat s námi poctivě, jinak byste byli dnes večer padli našimi kulemi jako první.“

„Co se toho týče, nedělali bychom si z toho nic i tehdy, kdybychom věděli, že do rána budeme mrtví. Pro nás už není klid ani štěstí. Stíhá nás kletba, která se dědí z otce na syny.“

„Ne kletba, nýbrž požehnání spočívá v tom, můžete-li odčinit skutky dávných let a vykoupit svého otce.“

„Vy tomu věříte, Mr Shatterhande?“

„Ano, povídám vám to zcela upřímně, že každý čin, dokonce už i vůle k činu, v sobě skrývá požehnání nebo kletbu již předem.“

„Tedy snad ještě nejsme zbyteční, náš život ještě může mít svůj účel! Své poslání chceme naplnit. Víte tedy, že dnes večer se máme dostat nenápadně k vám?“

„Ano.“

„Dovolíte nám to?“

„Proč ne! Jsem přesvědčen o vaší poctivosti.“

„Bůh vám žehnej za ta slova! Máte pro nás ještě nějaký pokyn?“

„Teď ne, snad až večer. Ostatně, zdá se mi, že k boji ani nedojde, a pak ovšem selže i atentát.“

„Děj se co děj, mějte se na pozoru před ‚niggerem‘. Nenávidí vás na smrt a svaluje na vás všechnu vinu. Raději by vás zastřelil dvěma kulemi než jednou. Nuže, odcházíme. Pamatujte, prosím, že ani dnes se nesmí nikdo dozvědět, že jsme u vás byli!“

Odešli.

„Je mi jich líto!“ řekla má žena. „Jsou teď docela jiní, než bývali. Byla bych ráda, kdyby před sebou měli lepší život!“

Později, když jsme snídali, navštívili nás dva milí hosté. Byla to squaw náčelníka Pidy a její sestra Tmavý Vlas. Žena jim uvařila kávu, a Indiánky s námi musely jíst. Dozvěděli jsme se od nich, že večer přijely komančské a kiowské ženy, které se hned spojily s ženami Siouxů, vedenými Aštou, aby při poradách s nimi uplatnily svůj hlas. Časně zrána si šly prohlédnout model Vinnetouovy sochy, ale to, co viděly, nebylo podobné jejich představě o Vinnetouovi. A hned mi to přišly říci.

A ještě něco jiného měly na srdci. Dlouho nevěděly, jak o tom začít, jak mne varovat a při tom nezradit své soukmenovce.

Pomohl jsem jim a vyložil jsem jim plán náčelníků sám. Dodalo jim to odvahy, aniž mi řekly, že Pida již odejel do Údolí Jeskyně, neboť on velel výpravě a měl řídit útok. Ženy se chvěly úzkostí. Zvítězí-li Pida, padnu já, zvítězíme-li my, padne Pida. Nevěděly si rady, a proto vlastně přišly. Ujistil jsem je, že budu mlčet a že se ani Pidovi, ani mně nic zlého nestane. Odešly aspoň zdánlivě upokojeny.

Potom má žena fotografovala Tatellah sataha a odešla s negativem hned k inženýrovi; my pak šli na procházku ke strážnici, a chtěli jsme navštívit Mladého Orla. Viděl nás, že přicházíme, a volal již ze střechy:

„Pojďte sem nahoru! Můj ‚orel‘ je hotov!“

Vystoupili jsme po schodech na plochou střechu, kde rozpínalo svá křídla letadlo. U něho stál Mladý Orel, Dick a Pitt s mladší Aštou.

„Doopravdy to létá,“ ujišťoval mne Dick Hammerdull. „Ráno, když se rozednívalo a lidé ještě spali, přišli jsme sem s Mladým Orlem. Usedl do stroje a spustil motor. Vrtule se roztočila a stroj vzlétl. Vznášel se výš a výš, letěl daleko obloukem a pak přistál – tady na střeše.“

„Je to pravda?“ ptal jsem se mladého Indiána, udiven zvláštní schopností stroje, který, jak se zdálo, mohl vzlétnout skoro z místa bez dlouhého startu.

S úsměvem přikývl. Tatellah satah se díval do dálky. Jeho tvář byla jasná jako den. Za dlouhou chvíli řekl, obrácen k nám dvěma, k mladému Indiánovi a mně:

„Pojďte!“

Sestoupili jsme a šli jsme s ním do lesa. Nikdo z nás nepromluvil ani slovo.

Vedl nás na druhý bok hory, odkud jsme viděli blýskající se vodu jezera a vodopádu. Na druhé straně jezera čněl hlavní dóm Mount Vinnetou a za ním temena sousedních horských velikánů. Jedno bylo tak příkré a srázné, tak ostře strmé, jako by člověku navěky bylo zakázáno na ně vystoupit. Tatellah satah na ně ukázal a řekl:

„To je hora Královských hrobů. Kdysi, ještě než se rudé plemeno rozpadlo v drobečky kmenů a nárůdků, bylo ovládáno mocnými králi. Ti jsou pohřbeni tam nahoře, vysoko nad mraky a nad horami. Jejich hroby jsou vytesány do skály. Je tam celé město mrtvých, s ulicemi a náměstími, nikde však není ani stopa života. Hroby neobsahují jen těla mrtvých vladařů; jsou v nich ve zlatých schránkách ukryty i zápisy o letech vlády pohřbeného krále. Nejen hroby vládců, nýbrž i doklady dějin uplynulých tisíciletí, kdy rudé plemeno bylo mocné a veliké, jsou tam nahoře. Nikdo k nim nemůže. Po smrti posledního krále rudých mužů byla zničena kamenná cesta, která vedla nahoru, a zůstala zde prý jen jediná příkrá stezka, kterou však nikdo nenašel. Ve své nejstarší knize jsem se dočetl, že její klíč je na hoře Medicín, u paty nejvyššího štítu, pod kamenem podoby polokoule. Mladý Orel, na kterého již tak dlouho čeká rudý národ, poletí prý třikrát kolem hory a snese se potom u kamene, aby přinesl onen klíč. Zdaří-li se to, pak budeme moci jít na horu Královských hrobů pro doklady dávných dějin rudého národa.“

Pohleděl na vrchol, kde byl skryt klíč stezky a pak na horu Královských hrobů. A mluvil dál:

„Věděl jsem to. V mé hrudi se odedávna spojovala žhavá touha celého mého národa. Seděl jsem u dveří a přede mnou se snesl na zem z výšin malý odvážný chlapec, který přinutil nejsilnějšího ptáka, aby ho přenesl přes propast smrti zpět do života. Nazývali ho Mladý Orel. Byl on tím zaslíbeným, který měl přijít? Věřil jsem tomu. Vzal jsem ho k sobě a vychoval ho. Byl Vinnetouovým příbuzným. Vložil jsem do jeho srdce touhu po létání, jak jsem o něm slyšel od bledých tváří. Když v Kalifornii začali běloši létat, poslal jsem hocha k nim, aby se to také naučil. Šel a provedl, co jsem si přál. Teď se vrátil. Praví, že se stal letcem; že má stroj, na jehož křídla může spoléhat. Věřím mu, protože on je můj první Vinnetou, a nikdy ani jediné lživé slovo nepřestoupilo přes jeho rty. A proto se ptám teď, ve chvíli pro nás nejdůležitější: odvážíš se doletět na špici hory, abys viděl, zda u paty nejvyššího vrcholku je kámen a pod ním klíč k stezce Královských hrobů?“

Mladý Orel odpověděl:

„Nejen, že se odvážím, ale dokáži to dokonce velmi lehce.“

„Kdy?“

„Kdy si to budeš přát, teď nebo později.“

„Tedy dnes ještě ne. Musíme obrátit pozornost jinam. Tobě však děkuji za důvěru, kterou máš v sebe a která upevňuje i mou víru v budoucnost. Otevřeme hrobky králů, najdeme knihy a v nich duši národa, která tam dřímá tisíce let. Vyroste, námi probuzena, tak jak duše jiných plemen vyrostly, a nic nám pak nezabrání dosáhnout výšin, které nám Mannitou určil!“

Řekl jsem již, že jsme z domu viděli až k vodopádu. V tu chvíli jsem u něho spatřil svou ženu s několika Indiány, kteří nesli fotografické přístroje. Byla tedy v činnosti a opravdu získala inženýra pro své plány. Vrátili jsme se do věže a já pak šel domů do svého obydlí. Podivil jsem se, když jsem tam našel Old Surehanda a Apanačku. Čekali na mne.

„Nediv se, drahý příteli, že jsme tady!“ začal hovor Old Surehand. „Vede nás k tobě dosud neobjasněná, ale jistě velmi důležitá věc. Znáš takzvaného ‚niggera‘ z dělnické jídelny?“

„Jednou jsem ho viděl,“ odpověděl jsem. „Co je s ním?“

„Mluvil jsi s ním nebo urazil jsi ho někdy?“

„Ne.“

„To je zvláštní. Ten muž tě hrozně nenávidí. Proč, můžeš si domyslet! Je na naší straně, nemůžeme mu to tedy mít za zlé. Ale je to člověk nerozvážný, divoký a násilný. Zdá se mi, že jeho hněv zašel příliš daleko. Byl nedávno u mne a mluvil o tobě tak, že mám starost, aby proti tobě nepodnikl nějakou hloupost. Mluvil, jako by dnes byl tvůj poslední den – skoro jsem myslel, že je opilý. Ale jeho řeč mne znepokojovala, proto tě chci před tím člověkem varovat. Snad něco chystá, o čem nevíš!“

„Děkuji ti, i tobě, Apanačko, ale byl jsem již varován,“ odpověděl jsem.

„Ah! Jsi stále stejný, jako jsi býval. Víš vždycky víc než my. Nuže, byla naše domněnka správná?“

„Ano. Něco se chystá proti mně a také proti vám.“

„Co?“

„Přátelé, budu upřímný! Jsem podrobně informován o všem, a protože vy mne poctivě varujete jako svého protivníka, ale starého přítele, povím vám i já, co vím, ačkoliv jsem o tom chtěl pomlčet, dokud nebude po všem.“

A pověděl jsem jim, slovo za slovem, všechno. Účinek mého sdělení byl takový, jaký jsem očekával. Oba se chtěli ihned vydat do Údolí Jeskyň se všemi svými lidmi a nepřítele tam zadržet. Nevěděli ovšem nic o poměrech v jeskyni – zatajil jsem jim, že znám východy – a proto jsem je uklidnil a vynutil si slib, že ponechají všechno jen mně. Jen ‚niggera‘ chtěli rozhodně skřípnout a zneškodnit. Protože mně však mohli zkřížit mé plány, musel jsem s nimi, abych zachránil, co se zachránit dá.

Jeli jsme k jídelně u sochy. U vodopádu bylo velmi živo. Pracovalo se tam ze všech sil, aby večerní osvětlení bylo co nejskvělejší. Při pohledu na stožáry a lešení se mi zdálo, jako by socha stála již zase šikměji.

Spatřil jsem i svou ženu a inženýra, kteří fotografovali. Také oba Entersové se vedle nás mihli. Později jsem se dozvěděl, že seděli v jídelně a vyšli se jen podívat na fotografující. Když jsme přijeli, vykročil právě ‚nigger‘ z domu a Old Surehand a Apanačka se na něho okamžitě vrhli.

„Půjdeš s námi!“ křikl na něho Old Surehand. „Pojistíme si tě za mříží, ptáčku!“

„Mne? Za mříží? Rád bych viděl, kdo by to dovedl! A proč?“ zvolal ‚nigger‘.

„Kousek, který jsi chtěl zahrát dnes večer, si necháš na jindy, lotře!“

Muž se ulekl, brzy se však vzpamatoval. Nezapíral, jen se zašklebil a řekl:

„Tedy za to, že vás chci zbavit vašeho protivníka, mne chcete uvěznit? Well!“

„Chtěl jsi nás oklamat!“ řekl Apanačka. „Víme dobře, že jsi chtěl odstranit nejen naše protivníky, nýbrž i nás. Víme to!“

„Od koho?“ Oči mu zajiskřily, když se ptal. Apanačka řekl:

„Nebyl u tebe včera To-kej-chun a Tusagha sarič? Nemluvilo se o tom, co se stane? Nebyli u toho Entersové?“

To, co Apanačka řekl, byla neodpustitelná chyba. Následky se dostavily hned. ‚Nigger‘ sáhl do kapsy, vzpřímil se a těkaje po nás zrakem, procedil:

„Víte tedy všechno? Hm – nevadí. Co se má stát, stane se!“

V té chvíli k nám přišla má žena a postavila se vedle mne. Také Entersové k nám přistoupili a stanuli vedle ‚niggera‘. Pohlédl na ně opovržlivě a vykřikl:

„Víte, kdo to prozradil? Vy! Náčelníci to nebyli! A víte také, jaký trest vás čeká! Tak jako padne tento cizí pes se svou squaw – – –“

Jeho revolver vyletěl z kapsy, jeho ústí se na mne zašklebilo – ale tu ho již bratři Entersové popadli. Také Old Surehand i Apanačka měli pistole v rukou. Má žena vykřikla a pověsila se mi na krk. Odstrčil jsem ji a zvolal jsem:

„Žádné hlouposti! Zneškodněte ho rychle!“

‚Nigger‘ se snažil vyprostit, ale bratři ho drželi pevně.

„Neopovažuj se střílet!“ vzkřikl Hariman Enters, snaže se mu vyrvat zbraň. „Raději zastřel mne!“

Co následovalo, stalo se v několika vteřinách. ‚Nigger‘ prudkým škubnutím vyprostil pravici.

„Dobrá,“ zařval. „Nejdříve vy, a potom tím jistěji on a všichni ostatní.“

Namířil na Zebulona, pak na Harimana. Výstřely třeskly, zároveň padly další dvě rány. To Apanačka a Old Surehand střelili muže přímo do čela. Otočil se napolo kolem své osy, zavrávoral a zřítil se na oba Entersy, střelené do prsou. Oba rychlí střelci se na něho vrhli, aby ho učinili ještě v posledním okamžiku neškodným. Moje žena už zatím klečela u Zebulona, já u Harimana. Byli střeleni až příliš dobře. Hariman ještě otevřel oči:

„Byl jsem vaším Vinnetouem od onoho večera na Nugget-tsilu,“ zašeptal. „Odpustil jste mi?“

„Dávno!“ odpověděl jsem pohnutě.

„A mému bratrovi?“

„Ano.“

„Jsem – moc – rád – –“

Ta slova už jen vydechl. Pak byl mrtev. Zebulon ležel tiše. Jen jeho víčka se chvěla. I on byl poblíž smrti. Má žena, ronící slzy, mu hladila tváře. Pojednou otevřel oči, vzpřímil se napůl na loktech, podíval se na ni a řekl pevným hlasem:

„Vy pláčete, Mrs Burtonová? Mně je docela dobře.“

Usmál se na ni a poslední silou přitiskl její ruku na rty.

„Čtěte jméno pod mou hvězdou!“ zašeptal.

Po chvilce řekl slábnoucím hlasem:

„Myslíte – že můj otec – je – – teď – – vykoupen?“

„Jistě,“ odpověděla pevně.

„Tedy – – tedy to přece nebylo – – marné!“

Hlava mu klesla – i on byl vykoupen z pozemských strastí. Vstali jsme. Mezi svými oběťmi ležel ‚nigger‘ mrtev.

„Muselo se to stát?“ šeptala mi žena, majíc v očích slzy.

„Ne!“ řekl jsem skoro podrážděně.

„Nemuselo to být,“ řekl Old Surehand. „Nerozmysleli jsme si to dobře.“

„Jako tak často v minulých dobách!“ dodal jsem trpce.

Přijali tu poznámku klidně.

„Co teď? Myslíte, že spiknutí je poraženo smrtí vůdce? Nebo jeho smrt urychlí to, co přijde?“ ptal jsem se jich.

„Hm!“ bručel Old Surehand. „Co dělat, u čerta!“

„Kdy zde může být tucet vašich Komančů?“

„Za čtvrt hodiny, pojedu-li pro ně,“ řekl Apanačka. „Dělníci jsou teď v lomech a u vodopádu. Nikdo nic neví. Přiveď věrné lidi, aby zatím ‚niggera‘ ukryli. Může se říci, že v hádce zastřelil Entersy a ze strachu před trestem uprchl.“

„To je aspoň myšlenka,“ souhlasil Old Surehand. „Jeď rychle pro naše lidi!“

Apanačka tryskem odjel a za čtvrt hodiny přivedl Komanče, kteří mrtvého ‚niggera‘ odvezli na koni. Dva z nich zůstali na stráži u těl mrtvých bratrů.

Má žena byla velice rozrušená. Chtěla domů a prosila mne, abych šel s ní. Teprve odpoledne se uklidnila do té míry, že opět mohla jít k ochotnému inženýrovi. K večeru se vrátila a řekla, že u vodopádu se již scházejí lidé. Vydal jsem se tam ihned s Tatellah satahem a Mladým Orlem; Dick, Pitt a Inču-inta odešli již dříve.

Dohovořil jsem se se starým medicinmanem o všem, co bude třeba. Řekl mi, že dělníci zůstanou asi u pomníku. Ostatní diváci asi budou stát na prostranství před sochou, které mohlo pojmout tisíc lidí.

Toto prostranství sahalo až k oběma Ďáblovým kazatelnám, kde bylo shromáždění náčelníků a podnáčelníků. Mezi dělníky a diváky stála trojnásobná řada Vinnetouů v jakési úloze pořadatelů. Ti mohli zabránit zmatku, kdyby někoho přece jen napadlo provést plán čtyř náčelníků a ‚niggera‘.

Musím se zde zmínit, že právě toho dne dojely do Vinnetou City první vozy, které měly přivážet zásoby potravin davům lidí zde shromážděných. S vozy přišli četní noví poutníci, kteří s radostí přijali zprávu, že hned první večer uvidí nádherně osvětlenou sochu milovaného Vinnetoua.

I ti již byli na prostranství, takže „hlediště“ bylo úplně obsazeno; také náčelníci již vystoupili na kazatelny. Přehlédl jsem údolí. Vlevo od úvozu byla první a druhá kazatelna, vpravo třetí a čtvrtá. Čtenář ví, že první kazatelna odpovídala třetí, druhá čtvrté. Kdo byl na první, slyšel, co se hovořilo na třetí. Kdo na druhé, slyšel hovor na čtvrté. A také obráceně: zvuk z první doléhal na třetí, z druhé letěl ke čtvrté. A protože jsem chtěl slyšet všechno, co hovořili nám nepřátelští náčelníci a jejich průvodci, zařídil jsem již dávno, aby byli umístěni na třetí kazatelně. My se měli usadit na první. Odtud ovšem mohli i oni slyšet náš rozhovor, tomu se však dalo zabránit tím, že prostě nebudeme hovořit. I čtvrtá kazatelna byla obsazena; druhou jsme si vyhradili pro sebe.

Když jsme došli na místo slavnosti, byla již tma a prostranství bylo ozářeno světlem elektrických lamp. Lidé nám ustupovali z cesty, abychom mohli vystoupit vzhůru na první kazatelnu. Tam – jak známo – končila také podzemní chodba z jeskyně. Náčelníci, naši přátelé, na nás již čekali, i Avath niah zde byl. Bylo jim řečeno, aby na kazatelnu zatím nevystupovali, dokud nepřijdeme my. Důvod k tomuto opatření se dozvěděli teprve nyní – když jsme došli. Pověděl jsem jim stručně o tajemství kazatelen a požádal je, aby nahoru vystoupili tiše, a aby mluvili jen šeptem, zakrývajíce si ústa rukama. Sám jsem se chtěl vydat k našim protivníkům, a oni uslyší všechno, co promluvíme.

Šel jsem. Starý Kiktahan šonka se svými stoupenci již seděl na třetí kazatelně, pod ní stáli ozbrojení Vinnetouové. Řekl jsem jim, že všichni muži na kazatelně jsou jejich zajatci a že bez mého dovolení nesmí nikdo z nich sestoupit a odejít. Pak jsem vystoupil nahoru.

„Old Shatterhand!“ zvolal starý Tangua, který mne poznal nejdříve.

„Zde jsem!“ odpověděl jsem hlasitě. „Jdu vám oznámit něco důležitého, neboť se bojím, že byste marně čekali. Víte, že ‚nigger‘, váš spojenec, uprchl?“

„Víme, že uprchl, ale naším spojencem nebyl a není,“ odpověděl To-kej-chun.

„Byl jím,“ řekl jsem. „Stál jsem včera u otevřeného okna domu, v němž jste umlouvali své plány pro dnešní večer.“

„Uff! Uff!“

„Oba Entersové jsou mrtví a ‚nigger‘ také. Old Surehand a Apanačka ho zastřelili.“

„Uff! Uff! Uff!“ znělo kolem.

„A náčelník Pida se všemi čtyřmi tisíci bojovníky bude chycen v jeskyni. Zastoupili jsme jim všechny cesty!“

„Uff! Uff!“

„Dosavadní výbor rudých kmenů je rozpuštěn. Bratři Entersové mi dali papír s vaším podpisem, na němž jsou podvod a vaše touha po mé smrti potvrzeny. Nyní poslouchejte! Vy všichni, kteří jste na tomto pahorku, jste zajati! Obklopují vás řady Vinnetouů, které poslal Tatellah satah.“

Teď se již neozvalo žádné „uff, uff!“ Indiáni byli zticha, ulekli se tak, že by se v nich krve nedořezal. Čtyři členové výboru zde byli také; mlčeli i oni. V tu chvíli jsem pocítil něco významného. Zachvěl jsem se já, nebo zakolísala země? Krátké, ale ostré zachvění a zakolísání půdy, na níž jsme stáli, mne probudilo k horečné činnosti. Bylo třeba si pospíšit.

„Cítíte to?“ zvolal jsem. „To je hlas jeskyně, v níž jsou vaši bojovníci. Dej Bůh, aby nebyli všichni ztraceni!“

Seběhl jsem z kazatelny a běžel takřka úprkem ke svým přátelům. Kolem mne stály davy lidí v hlubokém tichu. Tu ke mně dolehl Old Surehandův hlas, nařizující, aby se začalo. Z několika stran vyšlehly bílé pásy světel reflektorů a utkvěly na soše. Vinnetou byl osvětlen jako ve dne, a po stranách na bílých clonách vodopádu se objevily silně zvětšené obrazy Young Surehanda a Young Apanačky.

Jak to bylo groteskní! Bezhlavá socha a nevýrazné portréty obou umělců v bledém, sinavém světle elektrických reflektorů, a dole černý dav, mlčící a němý – ten obraz, ačkoliv nebyl bez významu, nikoho nenadchl. V té chvíli jsem dorazil ke své kazatelně. Pokynem jsem na sebe upoutal pozornost svých přátel a zeptal se tiše:

„Slyšeli jste všechno?“

Přikývli.

„Cítili jste otřes?“

„Ano,“ zašeptala má žena trochu poděšeně.

„Bojím se, že přichází katastrofa!“ řekl jsem spěšně. „Musím okamžitě – –“

Vtom znovu zadunělo v zemi, jako by se někde dole něco hroutilo. Surehandův hlas právě v té chvíli zazněl podruhé, inženýr zavřel komoru a otočil rukojetí. Obrazy zmizely. Zato se rozsvítily všechny lampy a žárovky, veliké i malé, dole i nahoře až na vrcholech stožárů, obrys Vinnetoua byl jimi dokonale vyznačen. Světlo bylo studené, a kámen zůstal chladný a neživý. Lidé jej tak viděli ve dne, a v noci se jim nezdál jiný.

A přece! Viděl jsem sochu jinak, avšak nejen já! Viděl jsem, že se náhle naklonila ještě víc, tolik, že mne žena leknutím popadla za ruku, šeptajíc:

„Můj Bože! Padá, zřítí se!“

Sotva to dořekla, zaduněl rachot, jako když zemí prochází zemětřesení, zvedla se oblaka prachu, a vzápětí zhasla všechna světla. V jejich posledních záblescích bylo vidět, že socha se naklonila vlevo, zakolísala dopředu, uhnula vpravo; hromová rána udeřila pod námi – a praskot, jako by celý svět se bořil.

V té chvíli se zdálo, že zástupem lidí pohnula vlna šílenství. Všude kolem otřesy, praskot, tříštění, lámání, pukání, drcení, hukot a skřípot. Země se otevřela. Před každým zela černá propast. Několik vteřin, během kterých se socha zvolna otočila i se svým obrovským podstavcem kolem své osy a s ohlušujícím třeskotem zmizela v hloubi propasti, se zdály věčností. Tisíce hlasů se spojilo v jediný výkřik strachu, zděšení, výkřik nekonečné hrůzy, pozvolna odumírající. Pak dvě, tři vteřiny bylo ticho, do něhož zazněl jen hlas starého Tanguy:

„Pida! Pida! Můj syn!“

Ale hned se rozezvučelo tisíce jiných hlasů. Hlučeli, křičeli a ječeli, jako by všechno to množství lidí rázem pozbylo smyslů. Nikdo nechtěl zůstat na svém místě, kdekdo se slepě tlačil k východu z údolí. Každý se obával, že katastrofa se může opakovat a zasáhnout další kus země. I naši náčelníci byli rázem dole z kazatelny a spěšně se radili, co dělat. Jen šest osob zůstalo nahoře; Tatellah satah, má žena, Dick, Pitt, Inču-inta a já. Strážce Velké Mediciny šeptal:

„Nepusť sem nikoho! Ať jen my slyšíme, co se naproti mluví.“

„Zůstaňte zde sami! Nemám kdy poslouchat. Chci zachránit, co se zachránit dá,“ odpověděl jsem a seběhl dolů.

Oba lovce a Inču-intu jsem hned poslal pro pochodně. Pak jsem vyhledal Old Surehanda a inženýra, abych se otázal, zdali je možné rychle obnovit elektrické světlo. Řekli, že se o to již starají. Pak jsem poslal šest apačských náčelníků s jejich lidmi do Údolí Jeskyň, aby tam zjistili, co se stalo, a rychle podali zprávu. Odjeli hned. Zatím nastalo nové nebezpečí. Zřícené balvany a spousty hlíny ucpaly odtok vodopádu; voda stoupala v nové obrovské jámě stále výš a výš. Zanedlouho musela přetéct a pak nebude možné pomoci z této strany zajatým v jeskyni. Naštěstí k tomu nedošlo. Váha a tlak vody byly větší než odpor překážejících vrstev. Voda začala vířit, obíhat rychleji, ozvalo se bublání. Pak si prorazila cestu. Utvořila se nálevka a voda pozvolna zmizela v hlubině.

KAPITOLA PATNÁCTÁ Dávná proroctví se vyplňují

Inču-inta, Dick a Pitt přinesli ze zámku pochodně. Přibral jsem ještě několik Vinnetouů, a sestoupil jsem s celou touto družinou nepozorovaně do jeskyně vchodem, který ústil u kazatelny. Tam, kde naše chodba ústila do druhé, vedoucí do místnosti mučenek, bylo navrstveno tolik balvanů, že jsme pracovali skoro hodinu, než jsme odstranili kameny a stalaktity uzavírající vchod. Pak v místech, kde se úzká cesta dělila od široké, vedoucí za vodopád, jsme zabočili tam, kde jsem zpozoroval první trhlinu ve skále. Byla nadobro zasypána.

Na konci chodby jsme našli dvě postavy na zemi schoulené a nehybné. Polovina uhaslé pochodně ležela vedle nich. Byli to uprchlí medicinmani, ti, kteří měli jít v čele zástupu čtyř tisíc Indiánů. Sotva nás poznali. Leknutí a smrtelná úzkost je takřka zbavily smyslů, zděšeně se dívali před sebe a nemluvili. Dalo mně mnoho práce, než jsem si z jejich zmatených odpovědí domyslel, co se stalo.

Dozvěděl jsem se asi toto: Indiáni nechali koně v údolí se stráží a pěšky vnikli do podzemí. Měli dost času, a proto šli pomalu. Ve chvíli katastrofy byli právě u konce široké cesty, naštěstí však na obvodu nebezpečného území. Prudký závan vzduchu jim zhasil pochodně, stěny se třásly, půda se chvěla, strop praskal. Mnozí byli zraněni padajícími kameny.

Nastal nepopsatelný zmatek. Lidé se rozprchli, nevědouce ve tmě, kam běží. Všichni křičeli, dokonce vyli, navzájem se poráželi, padali, šlapali po sobě. Řeka přestala téct, brzy se však přihrnula s o to větším proudem. Vypadalo to, jako kdyby nahoře stouplo jezero, které prorazilo dno a vrhlo se do jeskyně. Příval vody byl tak prudký a hluboký, že odnesl každého, kdo se pevně nedržel. Vlna s sebou brala i veliké, těžké balvany, které tarasily dolní východ. Stěží mohla odtékat.

Indiánům zbyla jen jediná cesta k záchraně: cesta vzhůru. Vrátili se tedy ti, kteří prchli dolů, a tlačili se zase vzhůru. Tam však byla cesta zasypána. Spousty horniny, která se zřítila, shora ponechaly jen úzkou skulinu. Medicinmani, kteří jako jediní si zachovali orientaci v podzemním labyrintu, se odhodlali vyzkoumat, kam až trhlina jde a zda by se tudy mohli všichni zachránit. Těžko se jim zdařilo roznítit pochodeň, neboť jejich zapalovadla byla vlhká. Zjistili, že skulina je schůdná. Sotva jí však prošli, ozvala se nová rána. Země se třásla, stěny kolem nich kolísaly. Hnáni strachem, letěli oba vpřed jako beze smyslů, až klesli tam, kde jsme je našli.

Z jejich vypravování jsem vyrozuměl, že Indiány je možné zachránit jen otevřením nové cesty shora. Bylo třeba povolat dělníky s lopatami, motykami, světly a jiným nářadím, a kopat, kopat ze všech sil.

Donutil jsem medicinmany, aby šli s námi. Šlo to těžko; nechtěli se hnout. Konečně jsme se vrátili chodbou na čerstvý vzduch. Uchopil jsem Indiány za ramena, a vedl jsem je na kazatelnu, kde byl Tangua se svými druhy.

„Zachráněni!“ zvolal starý Kiowa, když oba spatřil. „Zachráněni! Žijí-li oni, žije i Pida, můj syn!“

Zanechal jsem medicinmany u Tanguy; odešel jsem připravit záchranný plán a dohodnout se o něm s Old Surehandem. Jeho dělníci již na vzpouru nemysleli. Na Old Surehandův pokyn se připravili k sestupu do podzemí, aby razili cestu kamením a zemí. Zatím bylo elektrické světlo obnoveno a zaváděny dráty do chodby a do jeskyně, takže bylo možno odhodit matně planoucí a kouřící pochodně.

Práce to byla těžká a krajně nebezpečná. Tuny kamení, které bylo třeba odstranit, byly ohromné. Bylo nutno vyztužovat stěny trámy jako v dolech.

Zatím co muži se zapřáhli do záchranných prací, dal jsem svolat veškeré ženy ze stanové osady u Mount Vinnetou a promluvil jsem k nim krátce o práci, která je čeká. Měl jsem před sebou hlavně Indiánky, které věděly, co dělat s raněnými a jak ošetřit vyčerpané, unavené a zemdlené muže. Ovšem, dnes jsme měli poměry jaksi mimořádné: šlo přece o čtyři tisíce lidí. Ubytovat je, ošetřit a hlavně nakrmit, to už něco znamená!

Nebylo opravdu možné, abych tyto záležitosti projednal jen se ženami. Potřeboval jsem k tomu zase Old Surehanda. Našel jsem ho i s jeho bratrem Apanačkou v jeskyni, kde dohlíželi na záchranné práce. Na tichý pokyn poodešli za mnou stranou, kde jsme mohli hovořit bez vyrušování.

Co jsem se dozvěděl, mne potěšilo. Old Surehand měl v zásobě mnohem více potravin, než jsem se domníval, a také další dodávky byly na cestě. O náhradě bylo ovšem nutno jednat s náčelníky.

Ačkoliv oba, Old Surehand i Apanačka, se ke mně chovali zdvořile a vlídně, přece jen jsem na nich tentokrát vypozoroval jakousi rozpačitost. Domníval jsem se, že příčinu znám, a rozhodl jsem se, že té trapné věci udělám opatrně konec tak, abych si ani nezadal – vždyť jsem neshody nijak nezavinil – ani abych neublížil jejich citu pro mužnou čest.

„Ano,“ řekl jsem zdánlivě docela neúmyslně, „prožili jsme zase jednou vzrušující chvíle, a opravdu nevím, co mnou víc otřáslo: tyto dnešní události, nebo ony hrůzné chvíle, kdy jsme na Devils headu před desítkami let pronásledovali ‚generála‘ Dana Etterse a stáli nad umírajícím Old Wabblem.“

Elektrické světlo nás dobře osvětlovalo. Apanačka se na mne díval, jako by chtěl očima proniknout až na dno mé duše a číst, kam svými slovy mířím. Mlčel však. Old Surehand jen letmo o mne zavadil zrakem a řekl:

„Myslím, že dnes stojíme před událostmi hroznějšími. Tenkrát zemřel starý hříšník, neštěstí podrazilo nohu zatvrzelému zločinci, a všehovšudy zahynuli dva lidé. Tady nám však jde o čtyři tisíce bytostí, z nichž snad už žádná nežije. A kromě toho tyto tisíce byly jen svedeny na nepravou cestu a nejsou zločinci.“

To jsem chtěl slyšet! Svedeni na nepravou cestu! Byl bych mu za toto přiznání rád stiskl ruku. Díval se na mne upřeně, Apanačka také. Naše zraky si porozuměly: hledíce na sebe cítili jsme, že se nám vrací naše vzájemné porozumění a že smíření je přede dveřmi.

„Ano, svedeni na nepravou cestu,“ pravil jsem, „to je pravé slovo! Jsem rád, že vidíš stav věcí takto, starý Surehande. Doufám, že si rozumíme!“

V Apanačkových očích se zablesklo. Hrdý náčelník asi v této chvíli vybojoval velké vítězství sám nad sebou. A co řekl, pěkně potvrdilo mou domněnku.

„Můj bratr Old Shatterhand,“ řekl svým měkkým plným hlasem, „řekl pravdu. Udělejme to zkrátka: ten pomník byl omyl. Kdo nás posiloval, abychom tvrdošíjně vytrvali při svém plánu – to je teď vedlejší. Uznáváme, že jsme byli na omylu, a to snad postačí.“

Podal jsem mu ruku. Srdečně ji stiskl a oči pravily, o čem ústa mlčela.

„A já ovšem také patřím do spolku,“ prohlásil Old Surehand. Stiskl mi ruku, a hovořil dál: „Víš, co připravilo obrat našich srdcí? Vinnetouovy rukopisy, které jsi nám předčítal. Náčelník vyvstal před naším zrakem živý, vpravdě veliký a šlechetný, jakým byl, a pak ovšem musel kamenný bůžek, kterého jsme si postavili, padnout v našich srdcích dříve, než se tady skutečně propadl do země. A tato dnešní katastrofa setřásla poslední zbytky nerozhodnosti, které nás ještě oddělovaly. Chlapci však tuto zkušenost zaplatili řádnou dávkou sebevědomí, a my, otcové, pěknou hromádkou dolarů, která je ztracena.“

„Jen dočasně,“ utěšoval jsem ho.

„Jak to?“

Byl jsem v duchu rád, že oběma kamarádům, v nichž procitlo staré poctivé a jadrné westmanství, mohu poskytnout útěchu:

„Myslím, že zdravá mládež se z takového zklamání brzy vzpamatuje, což bude tím snazší, že nadání vašich synů je pravé a dobré. Kritika, i když sebeostřejší, přináší dobré ovoce. Ať oba zahoří touhou po jiných, větších cílech, ať se rozohní pro řešení jiných úloh, pak, myslím, se brzy budou moci opravdu hrdě rozhlédnout kolem sebe a klidně čekat kritiku. Vy si pak představte, že pomník je sice pohřben, ale druhá část vašeho plánu zůstává. A ta vám vynese víc.“

„Která část?“ tázal se Old Surehand.

„Založení Vinnetou City.“

„Domníváš se, že ta myšlenka nepadla zároveň s pomníkem?“

„Nikoliv. Já si například sám z celé duše přeji založení toho města.“

„To je řeč!“ pravil Apanačka celý potěšený.

„Ano, musí to být!“ ujišťoval jsem. „Chceme-li, aby rudý národ procitl, nepostačí, aby měl jen duchovní chrám, potřebuje nutně i vnější, hmatatelné útočiště, kde by zakotvil. Tím by mělo být Vinnetou City, které jste chtěli založit, aniž byste při tom mysleli na duši rudého lidu. Ptejte se, kolik bude třeba ulic, domů, náměstí, kmenových domů, středisk pro klany, nejlepší ovšem pro klan Vinnetou. Jen tyto kmenové domy a paláce budou stát veliké částky a dají také přiměřený výtěžek. Představte si, že hora Královských hrobů vydá své památky a poklady. Jak je důstojně umístit tak, jak se na takové dějinné poklady patří, to už samo o sobě bude velkou úlohou. To však je jen část toho, čím nás budoucnost obohatí.“

Oba mlčky naslouchali, nyní však projevovali živě souhlas. Apanačka mi znovu stiskl ruku a Old Surehand se rozhovořil:

„Děkuji ti, starý příteli! Jsi dosud takový, jakým jsi byl před lety. Tvé rady nejsou k zahození. Zapomeňme, co nás nakrátko dělilo a buďme si zase dobrými přáteli!“

Přiznávám s radostí, že se mi po této rozmluvě velmi ulehčilo. Odešel jsem z jeskyně s lehkým srdcem. Bylo mi, jako bych už nemusel mít starost ani o lidi uzavřené v podzemí. Usnul jsem teprve k ránu, ale brzy mne vzbudili. Přišel posel apačských náčelníků, vyslaných do Údolí Jeskyně. Po příchodu do údolí zajali hned část stráží u koní, zbytek bude prý pochytán hned za úsvitu. To mi zatím stačilo. Pojedl jsem spěšně několik soust a šel jsem dolů do stanové osady.

Na propadlišti vládla horečná činnost a pracovní ruch. Místo bylo hodně zpustošeno. Teď, za denního světla, bylo teprve řádně vidět, jak se věc udála. Lidé spěchali sem a tam. Každý byl nedočkavý, kdy se objeví první zachránění. Chodba, v níž se pracovalo, byla úzká, takže v ní nemohlo pracovat najednou mnoho lidí. Dalo se očekávat, že potrvá snad celý den, než se pronikne až k zasypaným. Občas se ozval z kazatelny hlasitý výkřik starého Tanguy:

„Pida – můj syn – můj syn!“

Nebo jiný z náčelníků zanaříkal:

„Kde jsou synové Komančů? Muži Siouxů! Děti Utahů! Běda! Běda!“

Bylo mi těch starých tvrdohlavců líto, ale nemohl jsem jim pomoci. Zavinili si své trápení sami. Teď bylo nutno čekat na výsledek záchranného díla, nic jiného nezbývalo.

Dopoledne jsem také potkal Mladého Orla, který se ptal po medicínách, které jsem si přivlastnil v Dómu smrti.

„Slíbil jsi mi, že je dostanu, až tě o ně požádám,“ připomněl mi můj tehdejší slib. „Teď přišla ta chvíle. Víš, jaká úloha mi připadá v této podivné a zvláštní hře, kterou musíme vést až ke konci, ať chceme či ne. Davy a zástupy lidu lze těžko poučit jinak než hmatatelnými důkazy. Staré proroctví se musí splnit našima rukama, aby pochopili, že udeřila hodina sbratření všech rudých mužů. Poletím nahoru ještě dnes. A vrátím včerejším nepřátelům jejich mediciny, stanou-li se dnes přáteli.“

To byla řeč, kterou bylo těžko možné čekat z úst Indiána. Mladý muž skutečně využil doby svého pobytu mezi bělochy důkladně po všech stránkách.

„Dám ti je hned, už je nepotřebuji,“ slíbil jsem ochotně. „Pojď se mnou do zámku, kde jsou uloženy. Učiň s nimi, co uznáš za dobré, ale prosím tě, abys o svých úmyslech uvědomil Tatellah sataha.“

Učinil tak, neboť kolem poledne jsem ho viděl u letadla, které bylo nyní umístěno na volném svahu poblíž zámku. To bylo nejlepší místo, neboť proti svahu vanul od rána dost silný vítr, který obrovského ptáka zachytí a vyzdvihne. Místo a hodina letu nemohly být lépe voleny.

A vskutku! Mladý Orel usedl do stroje, jenž byl hned poté několika Indiány posunut svahem dolů. Náhle se odlepil od země. Vznesl se a stoupal. V té chvíli pro mne poslal Tatellah satah z kazatelny. Když jsem tam došel, zjistil jsem, že všichni, kdo v té chvíli nepracovali v jeskyni, shromáždili se kolem na volném místě, aby sledovali a obdivovali let Mladého Orla. Němě a v údivu setrvávaly davy, hledíce do nebes.

Letadlo odvážně a pevně řízené stoupalo vzhůru k hoře Medicín. A nejen to! Sneslo se na ni, přistálo, jak se zdola zdálo, u paty hlavního štítu, kde asi byla plocha vhodná k přistání i odletu, neboť jinak by odvážný letec byl nahoře nedobrovolně uvězněn.

Další minuty byly plné úzkostného čekání. Diváci sotva dýchali.

Pak se letadlo náhle zase objevilo. Start se tedy podařil. Vystoupilo výš a rozletělo se kolem hory, třikrát kolem dokola, jak pravila stará báj. Jásot davu propukl bezmezné:

„Mladý Orel! Zaslíbený Mladý Orel! Burcovatel národa! Třikrát obletuje horu Medicín! Přináší mediciny, aby je vrátil!“

Tatellah satah stojící vedle mne sledoval vážným pohledem smělého letce. Pohlédl na mne, pokývl na srozuměnou a řekl:

„Je to podívaná pro lid a přece zároveň nesmírně víc. Použijeme vhodné chvíle!“

Letadlo klesalo, snášelo se níž a níž, až hladce přistálo na volném místě vedle silnice. Spěchali jsme k němu, s námi i Tatellah satah. Letec právě vystupoval.

„Našel jsi?“ byla první otázka strážce Velké Mediciny.

„Ano,“ odpověděl Mladý Orel se zářícím zrakem, „pod kamenem byly tyto dva talíře.“

Podal starci svůj nález. Byly to dva hliněné prastaré talířky, přiklopené k sobě a stmelené tak pevně, že jsme je museli rozbít, abychom se dostali k obsahu. Byl to svinutý kousek šedé látky, jakéhosi pergamenu, a na něm byl nesmytelnými barvami nakreslen plán. Sotva Tatellah satah na plán pohlédl, radostně vykřikl:

„Ano, to je on! Klíč! Přesný nákres cesty z hory Medicín na vrchol hory Královských hrobů. Zítra nebo pozítří budeme moci jít na onu výšinu za objevy! Nechť se všichni radují! Nechť se radují Vinnetouovi nástupci!“

Od té chvíle zavládlo všude kolem radostné vzrušení. Ale já jsem se raději vzdálil. Nutkalo mne to, abych šel k jeskyni. Pracovalo se tam opatrně a vytrvale, zbývalo však ještě odstranit takové spousty kamení a zřícené půdy, že bylo těžké se dohadovat, kdy zachránci proniknou až k zasypaným. V pilné práci uběhlo ještě několik hodin. Pak přišla zvěst, že je z dálky slyšet klepání ze strany zasypaných. Snad za hodinu prorazí dělníci poslední překážky.

Svolal jsem zatím všechny spřátelené náčelníky, aby se za předsednictví Tatellah sataha poradili o osudu zajatých nepřátel. Porada se vykonávala na kazatelně, a to úmyslně, aby čtyři náčelníci na druhé kazatelně slyšeli každé slovo. Rozsudek měl být naoko velice přísný, aby působil na zatvrzelost jejich srdcí. O vykonání rozsudku ovšem nebylo řeči, neboť odpuštění mělo vzkřísit jiskry ochoty k smíření a uhasit starou nenávist.

Když bylo po poradě a sešli jsme z kazatelny, přišla z jeskyně zpráva, že otvor k zasypaným byl proražen.

Většina Indiánů v jeskyni odnesla katastrofu jen leknutím, smrtelnou úzkostí a různými zraněními. Mrtvých je prý jen několik. Pida je zdráv a rád by mluvil s Old Shatterhandem.

Poslal jsem pro něj a přijal ho u vchodu do jeskyně. Na jeho tváři se zjevně dosud zračily děs a hrůza katastrofy. Tak vážně a smutně málokdy na mne člověk hleděl jako v této chvíli Pida, náčelník Kiowů.

„Pida je mým zajatcem,“ neváhal jsem prohlásit, „ale dovoluji mu, aby se poradil se svým otcem. Mám za to, že Pida je příliš pyšný, než aby zklamal mou důvěru a pokusil se o útěk, který by se ani nezdařil.“

Odešel, provázen jedním Vinnetouem, a vrátil se za půl hodiny. Bylo na něm vidět, že je mocně vzrušen, a domníval jsem se, že asi narazil u starých náčelníků na tuhý odpor mínění. Vysvětlilo se to však jiným způsobem. Nemohl pochopit, že zajatci na kazatelně slyšeli každé slovo rozsudku a tak již byli poučeni o tom, co je očekává a jejich kmeny v jeskyni. Považoval to za zázrak.

Ponechal jsem mu toto mínění a žádal ho o zprávu, jak se rozhodli.

„Tangua, můj otec,“ pravil Pida, „mi nařídil, abych ti poděkoval za záchranu. Miluje mne a jeho úzkost o mne byla hrozná. Náčelníci by rádi vyjednávali s Old Shatterhandem. Je přece nemožné, aby nechali zahynout všechny své bojovníky.“

„Řekni jim, že nejsme zatvrzelí,“ poučil jsem ho, „vaši bojovníci odevzdají zbraně a potom vyjdou volně z jeskyně. Budeme o ně pečovat a ujmeme se také zraněných. Slíbíš-li sám za sebe, že neuprchneš, budeš svobodný už od této chvíle.“

Slavnostně slíbil, co jsem žádal a kromě toho se dobrovolně přihlásil, že se přimluví u starých náčelníků, aby zanechali odporu a smířili se s námi. Poté odešel.

Na kazatelnu jsem poslal Mladého Orla, aby poslouchal, co se tam bude mluvit. Sám jsem odešel zase k jeskyni, abych dal pokyny, jak přijmout zajatce. Zakrátko se kolem Mount Vinnetou rozvinul takový ruch, že pero selhává, ve snaze jej popsat.

Odzbrojení Indiáni vylézali z jeskyně. Zástupy rostly. Proud zachráněných neměl konce. Mrtvé prozatím nechali ještě dole, zraněné přinesli, a ženy se jich hned ujaly. Všude bylo vidět postavy s hvězdou Vinnetouova klanu na prsou. Činnost těchto „Vinnetouů“ se nevztahovala jenom na tělesné blaho zachráněných, ale právě tak horlivě se starali o změnu názorů dosavadních nepřátel. Vyprávěli jim o pádu a zřícení sochy a také o pádu všech nepřátelských úmyslů. Líčili jim rozdíl mezi kamenným pomníkem, nedůstojným velikého náčelníka, a krásou myšlenky, aby klan Vinnetou se rozšířil po celé Americe. Vysvětlovali, že tento svaz nežádá od svých členů nic, než to, aby byli ušlechtilými lidmi, užitečnými svému okolí, a tím aby nejlépe sloužili sami sobě.

Pida také o tom něco slyšel. Přišel ke mně právě ve chvíli, kdy má žena s inženýrem provedla svůj úmysl: promítli na hladkou stěnu vodopádu za tmy, která zatím nastala, obraz Vinnetoua, vznášejícího se k nebi, po obou stranách obrazu pak podobu Tatellah sataha i Mary Durimeh. Množství přátel i nepřátel zde stálo opět v údivu, mocně pohnuto. Pida k tomu řekl, že několik Vinnetouů ho již vyzývalo, aby také vstoupil do svazu, což by prý rád učinil on i náčelníci na kazatelně.

„Můj bratr Pida je moudrý prostředník,“ usmál jsem se. „Přijmeme-li ho i s náčelníky do klanu, musíme jim vše odpustit a propustit je.“

„To by byl Vinnetouův čin,“ odpověděl, „můj otec je ochoten k smíru, nemůže však k tobě přijít.“

„Doprovodím tě k němu. Počkej chvíli!“

Oznámil jsem Tatellah satahovi a Mladému Orlovi, oč jde, a prosil je, aby šli se mnou. Brzy poté jsme stáli na kazatelně u svých starých odpůrců. Poznal jsem, že Pida skutečně pracoval poctivě pro mír. Náčelníci měli strach a byli vskutku ochotni nastoupit cestu k míru.

Tangua promluvil. Nejdřív řekl, že podle zvyku by měl při řeči stát, ale že nemůže, neboť, jak víme, byl ochromen. Vsedě tedy pronesl svůj dík za to, že jsem mu zachránil syna. Potom se starý muž chtěl přemoci tak dalece, aby ze sebe vynutil prosbu – o odpuštění své dřívější tuhé nenávisti, ale šlo to těžko, těžko! Nedovolil jsem ovšem, aby domluvil, a přerušil jsem ho:

„Není důvod, abys mne prosil za odpuštění. Jsme vyrovnáni. Když Tangua veřejně přiznal svou chybu, nesmí Old Shatterhand zůstat pozadu. Nepřišel jsem k vám jako soudce nebo vykonavatel rozsudku, nýbrž proto, abych vás jako Vinnetouův bratr přijal do svazu jeho následovníků. Tím konečně nechť začne doba vzestupu a radosti pro rudé národy. Bledá tvář, která vás dosud pronásledovala, vám sděluje mými ústy, že si od nynějška budeme bratrsky pomáhat.“

Vzpomínaje na minulost, vylíčil jsem, jak běloši přišli přes moře, aby oloupili svého rudého bratra o mediciny. Nezkrášloval jsem ani neubíral. Vylíčil jsem historii styků bělochů s rudým plemenem tak, jak byla. Mluvil jsem o chybách rudých mužů stejně jako o jejich přednostech a utrpení. Vše, co bylo zlé, zavinili z valné části běloši. Ale dnes došli k lepšímu poznání. Uznávají své chyby. Jsou ochotni napravovat své omyly. Cítí především, že musí ulehčit svému svědomí a očistit srdce tím, že požádají své rudé bratry za odpuštění. Přikročil jsem k náčelníkům, a vztáhl jsem k nim ruce. Chvíli seděli mlčky a nehybně, potom však, podávajíce mi postupně své pravice, ujišťovali, že rudé kmeny se provinily také a že rovněž musí prosit bledou tvář za odpuštění.

„Vzájemně si odpustíme, vy nám a my vám!“ zvolal Tangua. „A potom si budeme pomáhat! Nenáviděl jsem tě, ale teď tě budu mít rád. Až zemřu, nechť je nad mým hrobem mír. Jsme ještě vašimi zajatci?“

„Nikoliv,“ prohlásil Tatellah satah, „jste svobodní, ponecháte si zbraně a koně, ale musíte slíbit věčný mír!“

„Rádi bychom se stali Vinnetouy,“ pravil Tangua. Bylo tedy pravda, co řekl Pida o přání svého otce.

„Musíme však také vědět, co je s našimi medicínami,“ řekl ještě starý náčelník. Chápal jsem úplně toto přání. Tatellah satah kývl na Mladého Orla, a Apač přistoupil blíž.

„Jsem Mladý Orel, ten, kterého nazývají v pověsti buditelem národa. Vracím vám vaše mediciny. Zde jsou!“

Náčelníkům uklouzly polohlasité výkřiky údivu a radosti. Sáhli rychle po medicínách.

„Můj bratr rozřešil velkou a obtížnou úlohu,“ pravil nyní Tatellah satah Mladému Orlovi. „Zasloužil si náš dík. Nechť si také vyžádá odměnu!“

Kupodivu odpověď přišla hned:

„Prosím Tatellah sataha, aby se za mne přimluvil u Wakona,“ pravil Mladý Orel. „Jeho vnučka Ašta je cílem mého života. Chci, aby se stala mou ženou.“

Starcova tvář zazářila úsměvem.

„Očekával jsem toto přání. Ujišťuji tě, že bude splněno, poněvadž vím, jak Wakon o tobě smýšlí.“

Potom promluvil ochránce Velké Mediciny ještě jednou ke konečně usmířeným nepřátelům:

„Jste od nynějška přáteli a budete přijati za členy Vinnetouova klanu. Stane se tak během velké slavnosti. Po ní pojedou všichni náčelníci na horu Královských hrobů, aby pátrali v minulosti našeho národa. Poradíme se o budoucnosti svého plemene. My, povolaní vůdci, určíme, co se má stát, nikoliv výbor, který si osoboval právo vnutit nám kamennou sochu místo teplého a živého srdce. Moc i odpovědnost jsou nyní opět v rukou náčelníků. Howgh!“

V jásotu dozníval ruch onoho památného dne. Podnikl jsem se ženou obchůzku údolím, abychom pozorovali všechny ty různé skupiny, které se zatím utvořily. Došli jsme až k jídelně, kde dosud leželi bratři Entersové, pečlivě přikryti a střeženi bojovníkem Komančů. Nikdo neměl do té chvíle čas, aby se jimi zabýval. Splnili jsme jejich přání: odpárali jsme z jejich kabátů hvězdy Vinnetouova klanu a přečetli jsme jména napsaná pod nimi. Hariman si napsal mé jméno, Zebulon jméno mé ženy. Vnitřním přerodem se stali bývalí nepřátelé našimi ochránci. A osvědčili se jako praví Vinnetouovi následovníci.

– – –

Tak skončil zápas o kamennou sochu, v níž chtěli Indiáni uctívat památku nejšlechetnějšího příslušníka rudého plemene. Vyšší moc zhatila duchaprázdné dílo lidských rukou. Vyšší moc se dotkla i zatvrzelých a bloudících srdcí. Velikost minulých dob národů nesmí zůstat uložena v kamenných a kovových památnících, musí žít v duchu a snahách vnuků a pravnuků, kteří ať dokáží, že jsou hodni dědictví po otcích tím, že si ho váží, udržují je a rozvíjejí k blahu a požehnání svého národa a celého lidstva…

Vysvětlivky cizích slov a výrazů

adiós | sbohem, na shledanou (špan.) sbohem, na shledanou (špan.)
all devils | u všech čertů (angl.) u všech čertů (angl.)
all right | v pořádku (angl.) v pořádku (angl.)
Atlantic and Pacific company | Atlantická a pacifická společnost (angl.) Atlantická a pacifická společnost (angl.)
away | pryč (angl.) pryč (angl.)
barkeeper | barman (angl.) barman (angl.)
behold | hle (angl.) hle (angl.)
bless me | proboha (angl.) proboha (angl.)
bless my soul | proboha (expresívně) (angl.) proboha (expresívně) (angl.)
boarding house | penzión, hotýlek (angl.) penzión, hotýlek (angl.)
boardkeeper | sklepník (angl.) sklepník (angl.)
bookmaker | majitel sázkové kanceláře (angl.) majitel sázkové kanceláře (angl.)
bottle | láhev (angl.) láhev (angl.)
boy | chlapec (angl.) chlapec (angl.)
boys | chlapci (angl.) chlapci (angl.)
bueno | dobře (špan.) dobře (špan.)
buenos tardes | dobrý večer (špan.) dobrý večer (špan.)
business | obchod, podnik (angl.) obchod, podnik (angl.)
by God | namouduši (angl.) namouduši (angl.)
by Jove | propánakrále (angl.) propánakrále (angl.)
captain | kapitán, (velitel) (angl.) kapitán, (velitel) (angl.)
carajo | ksakru (špan.) ksakru (špan.)
caramba | hrome (špan.) hrome (špan.)
cigarilla/cigarillos | cigareta/cigarety (špan.) cigareta/cigarety (špan.)
claim | naleziště (vykolíkovaný objekt pro těžbu) (angl.) naleziště (vykolíkovaný objekt pro těžbu) (angl.)
colonel | plukovník (angl.) plukovník (angl.)
come on | pojď (angl.) pojď (angl.)
coon | kujón (angl.) kujón (angl.)
corral | ohrada z hrubých klád (angl.) ohrada z hrubých klád (angl.)
corregidor | starosta (špan.) starosta (špan.)
county | správní obvod (angl.) správní obvod (angl.)
damned | zatraceně (angl.) zatraceně (angl.)
dark and bloody grounds | temná a krvavá území (angl.) temná a krvavá území (angl.)
dark grounds | temná území (angl.) temná území (angl.)
dear uncle | drahý strýček (angl.) drahý strýček (angl.)
digger | kopáč (angl.) kopáč (angl.)
dining-house | jídelna (v širším slova smyslu) (angl/) jídelna (v širším slova smyslu) (angl/)
dining-room | jídelna (angl.) jídelna (angl.)
don | španělský šlechtický titul, zdvořilé oslovení muže (špan.) španělský šlechtický titul, zdvořilé oslovení muže (špan.)
doňa | španělský šlechtický titul, zdvořilé oslovení ženy (špan.) španělský šlechtický titul, zdvořilé oslovení ženy (špan.)
Dutchman | Holanďan (v tomto případě hanlivé označení Němce) (angl.) Holanďan (v tomto případě hanlivé označení Němce) (angl.)
džebel | hora (arab.) hora (arab.)
egad | namouvěru (angl.) namouvěru (angl.)
escudo dʼoro | zlaťák (špan.)
estancia del caballero | usedlost urozeného pána (špan.) usedlost urozeného pána (špan.)
farewell, sir | sbohem, urozený pane (angl.) sbohem, urozený pane (angl.)
first class boarding establishment for ladies and gentlemen | prvotřídní ubytovací zařízení pro urozené dámy a pány (angl.) prvotřídní ubytovací zařízení pro urozené dámy a pány (angl.)
garçon | číšník (franc.) číšník (franc.)
general store | hlavní obchod se smíšeným zbožím (angl.) hlavní obchod se smíšeným zbožím (angl.)
gentlemen/gentʼs | gentlemani, muži ušlechtilých zásad (angl.) gentlemani, muži ušlechtilých zásad (angl.)
go on | jdi, pokračuj (angl.) jdi, pokračuj (angl.)
goddam | proklatě, setsakramentsky (angl.) proklatě, setsakramentsky (angl.)
good bye | na shledanou, sbohem (angl.) na shledanou, sbohem (angl.)
good day, gentlemen | na shledanou, gentlemani (angl.) na shledanou, gentlemani (angl.)
good day, meššúrs | dobrý den, pánové (angl.) dobrý den, pánové (angl.)
good day, sir | dobrý den, urozený pane (angl.) dobrý den, urozený pane (angl.)
good evening | dobrý večer (angl.) dobrý večer (angl.)
good evening, meššúrs | dobrý večer, pánové (angl.) dobrý večer, pánové (angl.)
good guard | dobrá hlídka (angl.) dobrá hlídka (angl.)
good heavens | nebesa, proboha, můj Bože (angl.) nebesa, proboha, můj Bože (angl.)
good morning | dobré ráno (angl.) dobré ráno (angl.)
good night | dobrou noc (angl.) dobrou noc (angl.)
greenhorn | zelenáč, nováček na Západě (angl.) zelenáč, nováček na Západě (angl.)
gun | zbraň (angl.) zbraň (angl.)
gunsmith | puškař, výrobce zbraní (angl.) puškař, výrobce zbraní (angl.)
haciendado | statkář (špan.) statkář (špan.)
hallo | haló (angl.) haló (angl.)
hang sorrow | odhoďte smutek (angl.) odhoďte smutek (angl.)
have care | pozor, opatrně (angl.) pozor, opatrně (angl.)
heavens | nebesa (angl.) nebesa (angl.)
heavens and hell | nebe a peklo (angl.) nebe a peklo (angl.)
heigh-day | ejhle (angl.) ejhle (angl.)
heigh-ho | ach jo (angl.) ach jo (angl.)
hello | ahoj (angl.) ahoj (angl.)
Hiawatha | slavný indiánský náčelník, sjednotitel kmenové skupiny Irokézů
hounds | honicí psi (v tomto případě lotři) (angl.) honicí psi (v tomto případě lotři) (angl.)
howgh! | domluvil jsem! (indián.) domluvil jsem! (indián.)
I am not mademoiselle | nejsem slečna (angl. + franc.) nejsem slečna (angl. + franc.)
I am your servant, sir | jsem váš služebník, urozený pane (angl.) jsem váš služebník, urozený pane (angl.)
king of cowboys | král kovbojů (pasáků dobytka) (angl.) král kovbojů (pasáků dobytka) (angl.)
lack-a-day | běda (angl.) běda (angl.)
lady | anglický ženský šlechtický titul, zdvořilé oslovení ženy (angl.) anglický ženský šlechtický titul, zdvořilé oslovení ženy (angl.)
ladylike | něžný (abstraktně) (angl.) něžný (abstraktně) (angl.)
leggins/legginy | kamaše (angl.) kamaše (angl.)
lodging-house | ubytovna, svobodárna (angl.) ubytovna, svobodárna (angl.)
Longfellow, Henry Wadsworth | americký básník (1807-1882) americký básník (1807-1882)
lynčovat (obecně) lynčovat (obecně) | vzít fyzicky zákon do svých rukou a vykonat rozsudek bez přítomnosti soudu – soudce Lynch (angl.) vzít fyzicky zákon do svých rukou a vykonat rozsudek bez přítomnosti soudu – soudce Lynch (angl.)
Mannitou | indiánský Bůh (indián.) indiánský Bůh (indián.)
many thanks | mnoho díků (angl.) mnoho díků (angl.)
master stakeman | pan „kůlař“ (angl.) pan „kůlař“ (angl.)
master storeman | pan obchodník (angl.) pan obchodník (angl.)
meššúrs | pánové (angl.) pánové (angl.)
miner | horník (angl.) horník (angl.)
miracle | div, zázrak (angl.) div, zázrak (angl.)
mister/master/massa/Mr | pan (angl.) pan (angl.)
Mrs | paní (angl.) paní (angl.)
my boy | můj chlapec (angl.) můj chlapec (angl.)
my dear | můj drahý (drahá) (angl.) můj drahý (drahá) (angl.)
myladies and gentlemen | urozené dámy a gentlemani (angl.) urozené dámy a gentlemani (angl.)
nigger uncle | „negrův“ strýček (angl.) „negrův“ strýček (angl.)
nevermind | nevadí (angl.) nevadí (angl.)
no | ne (angl.) ne (angl.)
nonsense | nesmysl (angl.) nesmysl (angl.)
nuggety | drobné valounky zlata (angl.) drobné valounky zlata (angl.)
office | úřad, kancelář (angl.) úřad, kancelář (angl.)
oh, wonderful | ach, báječné (angl.) ach, báječné (angl.)
okay (O. K.) | v pořádku (angl.) v pořádku (angl.)
old county | starý správní obvod (angl.) starý správní obvod (angl.)
park plateau | náhorní rovina (angl.) náhorní rovina (angl.)
parlour | přijímací pokoj (angl.) přijímací pokoj (angl.)
partout | všude (franc.) všude (franc.)
peóni | pomocní dělníci (špan.) pomocní dělníci (špan.)
placers | rýžoviska (angl.) rýžoviska (angl.)
poil de chèvre | kozí chlup (franc.) kozí chlup (franc.)
pooh | pché, no tak, nono (angl.) pché, no tak, nono (angl.)
por todos los santos | pro všechny svaté (špan.) pro všechny svaté (špan.)
Pshaw! | fuj! (indián.) fuj! (indián.)
publisher | vydavatel, nakladatel (angl.) vydavatel, nakladatel (angl.)
rastreador | stopař (špan.) stopař (špan.)
redskin | rudá kůže (angl.) rudá kůže (angl.)
reel | skotský lidový tanec – rejdovák (angl.) skotský lidový tanec – rejdovák (angl.)
rowdies | výtržníci, sprosťáci (angl.) výtržníci, sprosťáci (angl.)
rowdy | výtržník, sprosťák (angl.) výtržník, sprosťák (angl.)
saloon | nálevna (angl.) nálevna (angl.)
salto, alto, elevado! | vysoké zvýšené salto! (špan.) vysoké zvýšené salto! (špan.)
say | říkám (angl.) říkám (angl.)
scout | stopař, průzkumník, zvěd (angl.) stopař, průzkumník, zvěd (angl.)
ʼs death | mordyje (angl.) mordyje (angl.)
seňor capitan de caballería | pan velitel jezdectva (špan.) pan velitel jezdectva (špan.)
settler | usedlík (angl.) usedlík (angl.)
settlement | usedlost (angl.) usedlost (angl.)
sir | anglický mužský šlechtický titul, zdvořilé oslovení muže (angl.) anglický mužský šlechtický titul, zdvořilé oslovení muže (angl.)
sleep well | spěte dobře (angl.) spěte dobře (angl.)
smart | ostrý, drsný (abstraktně), (angl.) ostrý, drsný (abstraktně), (angl.)
snake | had (angl.) had (angl.)
Snake Indsman | Hadí Indián – Šošon (angl.) Hadí Indián – Šošon (angl.)
steamer | parník (angl.) parník (angl.)
stop! | stát, zastavte! (angl.)
stop, boy! | stůj, brzdi, chlapče! (angl.) stůj, brzdi, chlapče! (angl.)
store | krám, obchod se smíšeným zbožím (angl.) krám, obchod se smíšeným zbožím (angl.)
store and boarding house of Yellow-water-ground | obchod a ubytovna v Yellow-water-groundu (angl.) obchod a ubytovna v Yellow-water-groundu (angl.)
sure | jistě, to bych prosil (angl.) jistě, to bych prosil (angl.)
surveying | mapování, vyměřování (angl.) mapování, vyměřování (angl.)
surveyor | zeměměřič (angl.) zeměměřič (angl.)
thank you, master | děkuji vám, pane (angl.) děkuji vám, pane (angl.)
thank you, mylady | děkuji vám, urozená paní (angl.) děkuji vám, urozená paní (angl.)
thatʼs right | správně (angl.) správně (angl.)
the devil | ďábel, čert (angl.) ďábel, čert (angl.)
thunder | hrom (angl.) hrom (angl.)
thunder-storm | ať do mě hrom bací (angl.) ať do mě hrom bací (angl.)
time is money | čas jsou peníze (angl.) čas jsou peníze (angl.)
uff! | indiánský výraz údivu
vádí | oáza (arab.) oáza (arab.)
vaquero | pasák dobytka (špan.) pasák dobytka (špan.)
vigilance-committee | výbor dobrovolníků na ochranu pořádku (angl.) výbor dobrovolníků na ochranu pořádku (angl.)
wait a little, mister | chvíli počkejte, pane (angl.) chvíli počkejte, pane (angl.)
welcome | vítejte (angl.) vítejte (angl.)
well | dobře (angl.) dobře (angl.)
well done | dobrá práce (angl.) dobrá práce (angl.)
westman | Zápaďák, zálesák (angl.) Zápaďák, zálesák (angl.)
wherefore? | proč? (angl.) proč? (angl.)
woodland | lesnatý terén (angl.) lesnatý terén (angl.)
woodsman | lesák (angl.) lesák (angl.)
writer | spisovatel (angl.) spisovatel (angl.)
Yankeeové | čistokrevní Američané (angl.) čistokrevní Američané (angl.)
Yankee Doodle | americká píseň, populární v době války za nezávislost (angl.) americká píseň, populární v době války za nezávislost (angl.)
Yankee-hounds | Yankeeští psi (expresívně) (angl.) Yankeeští psi (expresívně) (angl.)
yes | ano (angl.) ano (angl.)
yes, I see | ano, já vím (chápu) (angl.) ano, já vím (chápu) (angl.)
yes, mylord | ano, mylorde (angl.) ano, mylorde (angl.)
your farewell party | váš večírek na rozloučenou (angl.) váš večírek na rozloučenou (angl.)
your servant, my boy | váš služebník, můj chlapče (angl.) váš služebník, můj chlapče (angl.)
zounds | proklatě (angl.) proklatě (angl.)

Sestavil, upravil a přeložil Petr Dorňák

Odborná konzultace jazyků Barbora Procházková

Ing. Jiří Procházka

Mgr. Miluše Dvořáková

DOBRODRUŽSTVÍ Z CELÉHO SVĚTA – 11. SVAZEK

KAREL MAY

WINNETOU

V. část – Vinnetouův odkaz

Translation by O. Flögl

Adaptation by Petr Dorňák

Illustration and cover

by ak. malíř Zdeněk Burian

Graphic design by Jiří Hanák

Nezkrácené vydání

Vydal R. Suchánek – nakladatelství NÁVRAT, Brno

jako svou 150. publikaci v roce 1993

Z nové sazby vytisklo SPEKTRUM Brno, Vídeňská 113

Tematická skupina 13

Dop. cena vč. DPH 72 Kč

ISBN 80-7174-588-X

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai