Karel May

Ztracený syn-05 Úklady dobra a zla

KAPITOLA PRVNÍ Stržená maska

Masopustní úterý bývá dnem radostného veselí. Princ Karneval se ctí ve všech bohatých kruzích ve velkých a známých městech. Nemá čas se ukázat sám, ale posílá své posly na všechna místa, i do těch nejchudších vesniček, kde chudí a ubozí, kteří musí bojovat s bídou a starostmi, si dovolí v tento den trochu jinak nezvyklých požitků tím, že napečou trochu koblihů, omelet nebo nějakého chudšího pečiva z brambor. Ale i k tomu je zapotřebí peněz, a proto se mnozí, jenž nestačili odnést svou práci v sobotu, dostavili dnes do Seidelmannovy pracovny, aby ji odevzdali až dnes a zároveň aby přijali svou chudou mzdu. Snad museli pracovat i po nocích, pokud chtěli být dnes hotovi. Celé odpoledne bylo u SEIDELMANNA A SYNA pilno, a teprve až se setmělo, odcházel poslední tkadlec se smutnou tváří, neboť si jako mnohý jiný musel nechat strhnout značnou částku za údajnou, téměř nezpozorovatelnou chybu.

Seidelmannové povečeřeli a poté se vrátil syn Fritz do pracovny, aby zanesl do knih několik příjmů. Písař, který se o tuto činnost staral, je přece tak hanebně opustil! Po krátké chvilce vstoupil strýc, pobožný obuvník. Posadil se do křesla a prohlásil: „Nenech se rušit! Nepřivádí mne za tebou nic nutného nebo důležitého.”

„A co jiného? Stejně jsem už hotov.” Odložil pero a s očekáváním hleděl na strýce.

„Jedná se o dnešní slavnost. Skutečně si myslíš, že ta dívka přijde?”

„Zcela určitě.”

„Hm! Ženy jsou nestálé jako dubnové počasí!”

„Pchá! Taková italská maska, ta táhne! Mimo jiné jsem se schoval za jejího otce a on sám se postará o to, aby dodržela své slovo, i kdyby si to tisíckrát rozmyslela.”

„Zaonačil sis to dobře! Mohu gratulovat?” Jeho tvář na sebe vzala Faunův výraz. Zašpičatil rty jako člověk, který má před sebou rozkošnou tvářičku, jíž může políbit. Synovec se cynicky zasmál a odvětil: „Děkuju! Mám ji jistou!”

„Ale jak a kde?”

„Jsi moc zvědavý, strýčku!”

„Máš mi to snad za zlé? Stavím na základech Bible, která praví: ,Děti, milujte se mezi sebou! Jak rád bych byl jedním z vás, děti!”

„Byl bys příliš starým chlapcem, nemyslíš?”

„To jistě!”

„A co hostina?”

„Vše je objednáno.”

„A co vína?”

„Také. Dokonce šampaňské!” smál se.

„To je přece nejdůležitější, vždyť si rozumíme, ne?”

„Ne tak docela, ale něco tuším!”

„Smím vědět, co tedy tušíš?”

„Proč ne? Ta tkalcovská holka ještě nikdy šampaňské nepila! Několik skleniček a můžeš si s ní dělat cokoliv!”

„Chytrák!”

„Budou tam oddělené místnosti?”

„Jedna malá místnůstka.”

„Dal jsi mi ji připravit?”

„To je samozřejmé!”

„Už se nemohu dočkat!”

„Hrome! Ach, teď jsem zaklel! Nu což, svatí mi to odpustí. Oni sami, než je prohlásili za svaté, nebyli právě dvakrát pobožní!”

„Pokud tohle pravidlo platí o všech, budeš sám jednou tím nejlepším a největším svatým!”

„Žádné hloupé vtipy! Ale, nedalo by se to nějak zaonačit, abych mohl být u toho?”

„Ne! V žádném případě!”

„To je velice nepříjemné! Nechápu, proč nechceš vzít svého strýčka s sebou?”

„Je to uzavřená společnost.”

„Ale jeden jediný navíc přece nemůže škodit?”

„Potom by u jediného nezůstalo, neboť každý by přivedl svého bratra, otce, strýce a všechny příbuzné a přátele, a nakonec by tam byli všichni!”

„Hm! Ano! To je pravda!”

„A ty zvlášť bys neměl chodit na žádné bály!”

„Skutečně nechápu proč?”

„Ne? Vždyť jinak nejsi padlý na hlavu! Jsi představený Sdružení blahoslavených bratří a sester,, konáš pobožné přednášky a kázání, platíš za přísného poutníka po cestách Páně a ták bys neměl podobná místa v žádném případě navštěvovat.”

„Pchá! Král David, pobožný zpěvák žalmů, přece také tancoval!”

„Jenže na Boží počest!”

„Ty jsi ale vtipálek, člověče! Ale poslouchej!” Jakoby z tmavého kouta místnosti zazněl ječivý, ostrý zvuk. Fritz se zaposlouchal a pravil:

„Počkejme! Snad se to ozve víckrát!“Ostrý, uši drásající zvuk zvonku zazněl podruhé, potřetí a počtvrté.

„Hrome! Volá Laube!” zvolal Fritz.

„Čtyřikrát! Takže nějaký dotaz!” dodal k tomu zbožný.

„Nemám čas!”

„Kvůli té maškarádě?”

„Ano. Za půl hodiny to vypukne!”

„Informace musí být předána!”

„Bohužel! A otec tu také není!”

„Ty si myslíš, že bych měl jít já?”

„Bylo by mi to milé.”

„Dobrá! Dej mu odpověď!” Fritz šel do kouta. Tam stála malá zamčená skříňka. Vytáhl klíček, odemkl,, sáhl mezi láhve a sklenice, jenž stály uvnitř, a sáhl na hřebík, který byl přitlučen k zadní stěně skříňky. Zatáhl za něj a skříňku opět zamkl. Potom poznamenal: „Snad to zase nebude ten prokletý Bormann!”

„Pěkně bych mu posvítil!”

„Nebo taky ne! Je to velice nebezpečný člověk!”

„Snad byl tak chytrý, že se vydal hned přes hranici! Zůstat tady by bylo čirým bláznovstvím!”

„U takového chlapa se dá předpokládat všechno!”

„Zásobil jsi ho dostatečně?”

„Jeho i ostatní. Dostali pasy i peníze!”

„Zbytečné výdaje!”

„To mě nemusí rozčilovat, protože to jde na účet kapitána. Ať se o takové lumpy klidně stará, ale proč jim prozrazuje naše tajemství? To nemůžu pochopit!”

„Asi k tomu měl důvody. Pokud to bude skutečně Bormann, co mám udělat?”

„Přijde na to, co bude chtít. Pokud to nebudeš umět rozhodnout, tak ho pozvi na zítřek sem.”

„A lampa?”

„Všechno je ve sklepě. Tady máš klíč!” Vytáhl stejný klíč, který mu posloužil k odemknutí skříňky, a podal jej strýci. Zbožný jej zastrčil do kapsy a vzdálil se. Tápal v temném sklepě a konečně našel lampu, kterou zapálil. Vzadu se objevily dveře, jenž odemkl klíčem a za sebou je zase zamkl. Ocitl se v jakési štole, která mírně klesajíc vedla dále. Vedle dveří stála stará zamčená bedna. Odemkl ji stejným klíčem. Vytáhl černý kabát, čepici stejné barvy a masku. Sundal svůj kabát a převlékl se. Pak pomalu vkročil do temné chodby.

Hauserova rodina právě večeřela, když se Edvardovi zdálo, jako by někdo u okna zašeptal slovo ,Kníže. Nikdo jiný si toho nevšiml. Mladík tušil venku Arndta, a proto se zvedl a vyšel ven. Nemýlil se. Jmenovaný stál za oknem. Tlačil se ke kozímu chlívku, takže nemohl být snadno spatřen.

„Pane Arndte!”

„Ano! Slyšel jste mne?”

„Hned. Děje se něco důležitého?”

„Teď ještě ne, ale mám v úmyslu něco, čehož dopad by mohl být velmi důležitý. Vy tedy jdete na bál?”

„Ano, jdu!”

„Jak dlouho se tam zdržíte?”

„To zatím nemůžu vědět, pane Arndte!”

„To jsem si myslel, ale je možné, že s vámi budu ještě dnes potřebovat mluvit, můj milý.”

„Takže se sejdeme?”

„Ano. Přijdu do výčepu na sklenici piva.”

„Nebylo by lepší, kdyby vás tam vůbec neviděli?”

„Ne! Nikdo mne přece nepozná!”

„Budete muset třeba dlouho čekat!”

„S trpělivostí mám velmi dobré zkušenosti.”

„Všimnete si mého příchodu? Já budu nahoře v sále a vy dole ve výčepu.”

„Otevřu oči i uši. Mimo jiné, nemusíte ani vejít do dveří. Sednu si tak, abych vás hned zpozoroval.”

„Nevím, jestli by bylo dobré, aby mne v mé masce někdo spatřil.”

„To si přesto budete muset nechat líbit. Mimo jiné vás žádám, abyste byl skutečně opatrný!”

„Neudělám nic neprozřetelného.”

„Ó, to znám! Vy tu dívku milujete a to se může snadno něco semlít. Ať se však stane cokoliv, myslete vždy na to, že jsem vám nablízku. Domnívám se, že po deváté bych tam mohl být.”

„Smím se zeptat, kde bych vás v případě potřeby našel?”

„Neuhádnete to?”

„Ne.”

„Jdu k Laubemu.”

„Ach, k nočnímu hlídači šachty?”

„Ano.”

„Není to příliš nebezpečné, pane Arndte?”

„Nemyslím. Takže na shledanou!” Podal mladíkovi ruku a šel. Cesta jej vedla městem a pak ven, k dolu. Tam prošel kolen? jednotlivých budov, dokud se neocitl u osvětleného okna, které bylo přímo naproti velkému komínu. Dovnitř nemohl nahlédnout, neboť okno bylo zastřeno starým závěsem. Zaklepal. Hlas uvnitř jej nabádal ke vstupu, ale on opět zaklepal. Tu se otevřely dveře vedle zmíněného okna a v mezeře se objevila ženská hlava.

„Co chcete?” ptala se.

„Bydlí zde noční hlídač Laube?”

„Ano.”

„Mohu s ním prohodit několik slov?”

„Pojďte dál!”

„Je uvnitř?”

„Ano.”

„Dal bych přednost tomu, kdyby mohl vyjít ven!”

„Ale je zima a on sedí u jídla!”

„Nočnímu hlídači zima nemůže vadit a jídlo mu potom zase přihřejete!” Mluvil tak velitelským hlasem, že se vzdala každého dalšího odporu. Hlava zmizela a o okamžik později se objevil hlídač.

„Proč nechcete vstoupit do světnice?” ptal se nevrle a držel kliku dveří stále v ruce.

„Bormann také včera vešel do vaší místnosti?” zeptal se Arndt krátce.

„Hrome! Bormann? Kdo jste?”

„Nejdříve laskavě zavřete ty dveře!” Hlídač konečně zavřel a dokonce zamkl. Hleděl pátravě na cizince, a přes panující tmu si všiml, že si otírá pravicí pravé oko.

„Ach! Jste jeden z nás?” zeptal se.

„Jak vidíte!”

„Co si přejete?”

„Informace!” Arndt nebyl právě v nejvýhodnější situací, ale odpověděl, aniž by dal najevo nějaké rozpaky.

„Od koho?” ptal se hlídač.

„To si můžete domyslet!”

„Takže nejen ode mě?” Ne ” ,,r<ic.

„Takže od něho?”

„Jistě!”

„Znáte ho?”

„Osobně ne.”

„Budete muset půl hodiny počkat.”

„To vím!”

„Tak pojďte!” Šel napřed a vedl Arndta do dřevěné kůlny, kde byla naskládána spousta slámy.

„Tady není taková zima. Abyste nemusel dlouho čekat, půjdu pro něj radši hned.”

„Nenajde se tu nikdo?”

„Ne. Stoupněte si co nejvíce dozadu.” Odešel a Arndt se raději vyšplhal na slámu. Nahoře byl schovaný lépe než dole na podlaze. Byl mimořádně zvědavý na muže, který měl přijít. Uplynula půlhodina a tu zazněly lehké kroky. Spatřil dlouhou hubenou postavu, jenž vstoupila do kůlny. Přes panující tmu jej dokázal celkem dobře rozeznat.

„Pssst!” zasyčel vstoupivší.

„Hned!” Sklouzl z kopce slámy a stanul před příchozím.

„Kdo jste?” ptal se.

„Hm! Kdo jste vy?”

„Tady se budu ptát já!”

„Já také! Je vůbec zvykem prozrazovat jména?”

„Ach! Vy jste náčelník?”

„Jistěže!”

„Dobrá! Co tedy chcete?”

„Mluvit s vámi o jednom nanejvýš výnosném obchodě!”

„Jsem vám k službám. Mluvte!”

„Jsme zde v bezpečí?”

„Naprosto! Tady není nikdo, kdo by mohl poslouchat, a také nemůže přijít nikdo, kdo by nás mohl překvapit. Navíc jsem Laubemu přikázal držet stráž. Jak jste se sem dostal?”

„Znám tajemství.”

„Dub?”

„I mnohá další.”

„Jste ve spojení s kovářem?”

„S helfensteinským? Nemám důvod se o tom vyjadřovat. Mimochodem, včera jste udělali špatné obchody!”

„Velice, velice špatné! To ten prokletý Kníže bídy!”

„Ostatní o něm smýšlejí jinak.”

„Ale ne my! Ať ho vezme čert! Kdo by to tak asi mohl být?”

„Jsem mu na stopě. Určitě nám propadne!”

„V to doufám! Ale k našemu obchodu. Znáte kapitána?”

„To vám může být ukradené, rozumíte? Mám převést přes hranici transport cenného zboží a potřebuji vaši pomoc.”

„Na rozkaz?”

„Ano.”

„Kdy se to má stát?”

„Nejdříve se musím dozvědět další věci. Předpokládám, že jste taky náčelník?”

„Vlastně ne.”

„K čertu! Kdo tedy jste?”

„Jeho blízký příbuzný.”

„To neomlouvá! Proč nepřišel osobně?”

„Byl zaneprázdněn!”

„Zde se jedná o daleko důležitější věci! Zdá se mi, že není dostatečně opatrný!”

„Pane, přece nemůžete žádat, aby stál ve dne v noci u zařízení a čekal na zvonění! Má také jiné povinnosti!”

„To je možné, ale já musím mluvit s ním!”

„To je skutečně nemožné!”

„Tedy jindy?”

„Dnes určitě ne!”

„Dneska ne? To je nanejvýš nepříjemné! Tady se jedná o zisk ve výši, ve výši —” Vytáhl svůj notýsek a otevřel jej. Současně sáhl druhou rukou do kapsy a vytáhl chemickou lampičku. Posvítil si na otevřenou stránku, ale díval se stále na muže před sebou. Ten vůbec nepředpokládal, že by mohl být ozářen světlem. Rychle se stáhl zpět, ale Arndt viděl dost, totiž špičku dohladka vyholené brady, která vyčnívala zpod masky, a bílou šálu, která zakrývala hubený krk.

Pobožný byl poznán!

„Takže zisk dvaceti tisíc guldenů, jak jsem tady přečetl,” pokračoval Arndt.

„Dvacet tisíc? Nebesa! To je hodně! Ale pane, co to bylo za lampičku?”

„Lampička.”

„Ale já jsem žádnou neviděl!”

„Tak jste nedával pozor.”

„Vytáhněte ji ještě jednou!”

„Co už jsem schoval, se opět neobjeví! Nejsem tady, abych hovořil o lampičkách, ale proto, abych mluvil s tím, jehož dnes hodláte zastupovat vy!”

„Hrome! Nejste zrovna uctivý!”

„Mám mít snad radost, že přicházím z takové dálky a nenajdu toho potřebného?”

„To se nedá změnit! Nemůžete přijít zítra?”

„To nemohu předemříci.”

„Nebo pozítří?”

„To už je pozdě.”

„Skutečně to tak spěchá?”

„Přirozeně! Hlavně proto, že jste včera měli takový neúspěch. Nyní pohraničáři nebudou myslet, že bychom se odvážili hned tak k dalšímu přechodu.”

„Tak se pokuste zítra přijít!”

„Uvidíme!”

„Řekněte hlídači, aby zazvonil pětkrát, namísto dohodnutých čtyř znamení.”

„Proč?”

„Budeme hned vědět, že to jste vy a nenecháme vás dlouho čekat. Cesta starou štolou sem trvá více než čtvrt hodiny.”

„Dobrá! Ještě něco?”

„Ne. A vy?”

„Také ne! Dobrou noc!”

„Dobrou noc!” Arndt vyšel z kůlny a opustil šachtu, aniž by se jedinkrát ohlédl. S docíleným úspěchem byl naprosto spokojen.

Edvard se vrátil do místnosti, aby pokračoval se svou rodinou v jídle. Otec se ho na nic nevyptával, věděl, že jeho syn

stále s sebou nosí nějaká tajemství. Byl však z plného srdce přesvědčen, že tato tajemství nejsou v rozporu se zákony. Právě když byli po jídle a matka sklízela nádobí, zazněly zvenčí rolničky na saních, jenž projížděly kolem.

„Přijíždějí měšťáci!” prohlásil tkadlec.

„Kasino,” dodala jeho žena. Při těchto slovech vrhla starostlivý pohled na syna, který se namáhal vypadat nezúčastněně.

„Andílek skutečně půjde?” vyptávala se matka.

„Edvard to bude vědět,” pravil otec.

„Jde!” potvrdil syn.

„Mluvil jsi s ní?”

„Ano.”

„Dneska?”

„Ano. Snažil jsem se ji přemluvit.”

„Co odpověděla?”

„Že se mnou bude mluvit až po maškarním bále.”

„Ta zaslepená! Ať ji chrání Bůh! Ale zapomněli jsme na naši modlitbu!“Zvedl se a ostatní jej následovali. Se sepjatýma rukama začal s běžnou modlitbou. Když skončil, chtěli se ostatní již posadit, ale on prohlásil: „Pomodleme se ještě za dceru našeho souseda, aby se nezapletla do pokušení, kterému kráčí vstříc!” Sáhl do zásuvky na svém stavu, vytáhl mezi cívkami ležící zpěvník, otevřel jej a posluchači zaslechli tato slova: Jak těžké je pro člověka slabého, jít vždy cestami Páně, a denně, podle Písma svatého, myslet a jednat rázně. Skutečně: ctnost je namáhavá když nad hříchem vítězí ale řekni: za co by stála, kdyby boj byl pro ni přítěží? V tomto okamžiku zaznělo zvenčí otvírání dveří, ale tkadlec pokračoval nerušené dál: Vesta neřesti je v počátku průchod širou nivou ať jdeš vpřed, či pozpátku, končí tmou a hrůzou. Cesta cti je zprvu prudká, nic než tíhu nevidíš na konci však odměna sladká: blaho Boha pocítíš! Nyní se otevřely dveře místnosti. Všechny zraky se upřely na příchozího, pouze otec hleděl dál do knihy a četl: Uč se slyšet Pána slov a hledej Jeho milost, a snaž se zcela bez obav, li překonat srdce slabost! Kdo sílu má, jí užívá od Boha více přijme koho však hřích užírá tomu všechno uzme. Dej sílu, Bože, kde jí není, dej sílu krotit tělo! Dej sílu proti ďábla plení, aby Tvé slovo srdci znělo! Když svět nám staví překážky, dej sílu všechno přemoci! A na konci životní procházky, stůj nám ku pomoci! Teprve nyní zavřel zpěvník a vrhnul pohled ke dveřím místnosti. Tam stál, soused Hoffmann.

„Dobrej večír!” pozdravil, ale ne zrovna příliš přátelským tónem.

„Dobrý večer!” odpověděli všichni. Pozdravily i děti mrtvého písaře, jenž měl Hauser v opatrovnictví. Starý domácí přisunul židli ke stolu a pravil:

„Posaď se, sousede, a buď vítán!” Jmenovaný váhavě přistoupil a posadil se jako člověk, který chce zase hned odejít, jen tak na půl židle a řekl s pohledem upřeným do rohu místnosti: „Děkuju! Nechci obtěžovat a dlouho se nezdržím.”

„Obtěžovat? Co si myslíš? Jak by se mohli tví sousedé obtěžovat?”

„Ó, snad přece! Přišel jsem se totiž zeptat —” Zakoktal se. Přesně věděl, že důvod jeho návštěvy není zrovna příliš sousedský.

„No? Co ses chtěl zeptat?”

„Chtěl jsem se zeptat na to dřevo.”

„Ach je, na ten kousek dřeva, který jsi mi v sobotu půjčil, sousede?”

„Jo.”

„Moje žena ti ho ještě nevrátila?”

„Ne. Bylo to osm kousků.”

„Tedy asi za fenik. Chceš dřevo a nebo radši peníze?”

„Dřevo by mi bylo milejší.”

„Tak ti ho pošlu po některém dítěti.”

„Ale brzo! Potřebuju ho hrozně nutně. Nejlepší by bylo, kdybych si ho hned odnesl sám.”

„Proč? Je tady dost dětí.”

„To vidím. Ale sousede, abych na to nezapomněl: nezáleží mi na tom, jestli už k nám nikdo z vás nepřijde!” Starý dobrý Hauser zpozorněl.

„Co?” ptal se.

„Tobě na tom nezáleží? To nechápu! Tomu nerozumím. Vždyť jsme už dlouhou dobu dobrými sousedy, kam až paměť sahá!”

„Ale vždyť hned nemusíme bejt nepřátelé, že. Ale když to bude jako dosud, taky to nikomu neprospěje.”

„Proč? Co jsme ti udělali?”

„Ty se ještě ptáš? Nemluvil snad dneska zase Edvard s Angelikou?”

„Ano, sám to říkal. A to by neměl?”

„Ne! Jednou provždy to zakazuju!”

„Proč?”

„Jenom si s ní zahrává! To přece není mužskej pro moji dceru!”

„Takhle to je! To ti tedy nemůžu zazlívat. Ty jsi otec Angeliky a musíš konat svoji povinnost.”

„To si taky myslím a jsem rád, že to chápeš. Mimochodem, Seidelmann mi zakázal, abych se s várna vybavoval.”

„On? Proč on?”

„No, to je jeho věc. A Andílek se stejně odstěhuje do Seidelmannova domu!”

„Je to možné? Co tam bude dělat?”

„Dostane místo, krásný místo!”

„Jaké?”

„No, hm! Jak to říkal. Něco extra, opora domácí paní, tak tomu říkal!”

„Tomu nerozumím. Já totiž znám jen dva výrazy, buď opatrovnice dětí a nebo děvečka. Jednu děvečku už Seidelmann má a k dětem nikoho nepotřebuje.”

„Ale tu oporu!”

„Pro sebe!” Soused se zamračil a vyjel:

„Chceš mě snad urážet?”

„Ne, to by mě ani nenapadlo, ale chtěl bych tě varovat, sousede!”

„Od tebe nepotřebuju varování ani rady! Sám vím nejlépe co mám a musím dělat!”

„No, nechme to tedy v rukou Božích!”

„To je to nejlepší, co můžete udělat!”

„Už jsme to udělali. Slyšel jsi má slova, když jsi vstoupil?”

„Jo.”

„No, patřila tvému Andílkovi. Modlili jsme se za ni.” Tu Hoffmann vyskočil a zlobně křičel:

„Modlili? Za ni? Kdo vám to povolil? Kdo vám dal právo, abyste se modlili za moji dceru?”

„Právo? Ó, nemáme jen právo, ale dokonce povinnost, modlit se za své nejbližší.”

„Nemáte k tomu důvody!”

„To posoudíme sami, sousede! Modlím se pokaždé, když to žádá mé srdce.”

„Pro mě za mě, modlete se jak chcete, ale už mi nelezte do baráku!“Obrátil se a chtěl odejít. Nyní však položil Edvard ruku na jeho rameno a zeptal se:

„Andílek už ví, že se bude stěhovat k Seidelmannům?”

„Ne, ještě jsem jí to neřekl. Proč?” Mladý muž si ulehčené oddechl a odpověděl:

„Protože si myslím, že to neudělá.”

„Ohó! Pročpak?”

„Dostala by se do zlých řečí.”

„Takový starosti přenech mně, chlapče! Její mzda nám přijde vhod. A co se těch řečí týká, nebudou o nic horší než ty, že se holka vybavuje s tebou. Dobrou noc!” U kamen se sklonil, vzal několik kousků dřeva a odešel. Paní Hauserová zalomila rukama a ptala se: „Už jsme zažili něco podobného, otče?”

„Ještě ne, matko! Zmocnil se ho ďábel velikášství. Ale nech ho být, přece se nebudeme dohadovat.” Edvard byl velice neklidný. Poslední dny se nesmírně namáhal, aby to zakryl, ale nyní se trápil ještě více. Nemohl vydržet doma a vyšel na čerstvý vzduch. Pomalu kráčel ulicí, až dorazil k výčepu. Tam bylo veselo. Sál byl plně osvětlen, hlaholila hudba a také spodní výčep vypadal zcela obsazen masopustními hosty. Hluboce se nadechl a vracel se domů. Tu spatřil v šátku zahalenou postavu, jenž chtěla rychle projít kolem něj. Má na ni promluvit? Zloba jej od toho odrazovala, ale srdce mu nařizovalo, aby se o to ještě jednou pokusil.

„Andílku!” řekl. Šla dál, aniž by odpověděla.

„Andílku!” Ani nyní nereagovala. Proto pospíšil za ní, uchopil ji za paži a zeptal se:

„Pověz mi jenom jedno: chceš se skutečně odstěhovat k Seidelmannům?” To ji zarazilo.

„K Seidelmannům?” ptala se rychle.

„Co bych tam dělala?”

„Máš tam být zaměstnaná.”

„Jako co?”

„Jako opora domácí paní.”

„Kdo to říkal?”

„Tvůj otec. Nevíš, že byl u nás?”

„Ne, pouze odpoledne byl u Seidelmanna a přinesl nitě k tkaní.”

„Tak asi tam mluvili o tom zaměstnání. Přišel si k nám pro dřevo, které nám půjčil, a zakázal mi s tebou nadále mluvit.”

„O tom skutečně nevím ani slovo!”

„Tak to víš teď. Už s tebou nesmím více mluvit, ale to stejně asi přijde vhod. Dobrou noc, Andílku!” Chtěl odejít, ale teď jej zadržela ona a ptala se:

„Skutečně to tak řekl?”

„Ano.”

„A ty ho chceš, chceš ho poslechnout?”

„Samozřejmě! Ani ty o mně přece už nechceš více slyšet!”

„Kdo to říkal?”

„To nemusí nikdo říkat, všiml jsem si toho i tak. Co máš pod tím šátkem, Andílku? Jistě tu italskou maškarádu, viď?”

„Ano,” odpověděla tiše a váhavě.

„Takže jdeš na ten bál?”

„Ano nemohu jinak.”

„A když tě ještě jednou, naposledy poprosím, abys to nedělala?”

„Otec to nařídil!”

„Může tě k tomu nutit?”

„Je hrozně přísný a, a, a dokonce sama jsem se tam velmi těšila. Nesmíš žádat tak příliš!”

„Andílku, hodná dívka chodí pouze tam, kam patří!” Tu rychle zvedla hlavu a zvolala:

„Ty si snad myslíš, že do Kasina nepatřím?”

„Proč ne! Ale nenajdeš tam pro sebe společnost.”

„Když ji nenajdu, tak si ji udělám. Dobrou noc!” Pospíchala pryč. Opět se dotkl místa, které bylo velmi citlivé. Aby se takové místo vyléčilo, musí být použit lék bolesti a nebo zklamání. Andílek zdědila trochu z otcovské nadutosti. Ve výčepu si dívka nasadila hedvábnou škrabošku, kterou dostala k šatům. Poté vystoupila po schodech nahoru. U dveří sálu stála děvečka hostinského, aby převzala do opatrování svrchníky. Andílka nepoznala. Ta podala děvečce svůj přehoz a vstoupila do sálu. Při prvních krocích se jí zmocnil zvláštní pocit, téměř jí to připadalo, jako by se měla otočit a rychle odejít pryč. Bylo jí úzko na duši, ale k úniku jí nezbyl čas. Všechny oči se na ni upřely. Ve stejném okamžiku spustila hudba rychlý valčík. Od stolu se zvedla jedna mužská maska, přistoupila k Andílkovi a řekla: „Konečně, konečně! Čekal jsem na vás s velkou touhou v srdci, krásná Italko! Prosím o tento valčík!” Položil kolem ní paži a letěli spolu sálem. Ani o přestávce ji nepustil a šeptal: „Tušíte, že právě já vás pozval?”

„Ano.”

„Přišla jste ráda?”

„Velice ráda.”

„Vaši rodiče s tím souhlasili?”

„Jinak bych se toho nemohla odvážit.”

„A váš milý?” Hlava jí mírně poklesla a zaváhala s odpovědí. Proto její tanečník opakoval důrazněji:

„Co říkal?”

„Nemám žádného,” odpověděla.

„Nemáte snoubence ani milého?”

„Jak báječné! Zamlouvám si vás na celý večer! Mohu? Souhlasíte s tím, slečno Hoffmannová?” Slečna Hoffmannová! Jak vznešené! A jak má nádhernou masku a prsteny na jeho nikách se jen blyští! Nemohla odpovědět jinak.

„Ráda! Vždyť jste si mne pozval!”

„Tak pojďte!” Opět se dali do tance a později odvedl dívku ke stolu, na němž leželo víno a různé lahůdky. Musela pít a ochutnávat pokrmy, jejichž jména ani neznala, ano, dokonce je ještě nikdy neviděla. Postupně byla vtažena do víru rozhovoru. Přicházely různé mužské i ženské masky, aby ji škádlily nebo prohodily několik vážných slov. Tváře všech dam i pánů byly zahaleny, ale jejich slova zněla tak vesele a důvěrně! Ó, kdo je tak bohatý a vznešený kdo si může dovolit navštěvovat tak honosné zábavy? Kdo byl její tanečník? Nedokázala to uhodnout, ale všimla si, že má úctu ostatních a že je často žádán o radu nebo dovolení. Musel být důležitým členem Kasina. Nyní seděl po jejím boku a držel její ruku ve své. U vchodu se opírala maska, která si je nepřestala prohlížet. Seidelmann ji dosud nezpozoroval.

Když konečně zabloudil jeho pohled tím směrem, rychle se zvedl ze židle.

„Ach, konečně!” zvolal.

„Už jsem si myslel, že vůbec nepřijde!”

„Kdo?” zeptala se Andílek.

„Ten mezi dveřmi.”

„Kdo je to?”

„Můj přítel. Když jsme pro něj byli, omlouval se, že přijde až později.” Prošel sálem, podal masce ruku a pravil:

„Buď vítán! Už jsem se málem začal bát, že tě neuvidím. Jak jsi sem přijel?” Samozřejmě si myslel, že má před sebou obchodníka Straucha a netušil, že je to právě ten, k němuž se poslední dobou choval tak nepřátelsky. Z těchto slov Edvard zjistil, že Seidelmann věděl, jakou masku bude Strauch mít. Napadlo ho, že by měl nejlépe jednat bez rozpaků a vstřícně, a proto odpověděl: „Náhodou se mi podařilo chytit zdejší spřežení, jinak bych se ocitl v rozpacích. Cestou domů se jistě najde místečko u těch ostatních.” Byl již častěji ve Strauchově obchodě a věděl, že mladý muž trochu naráží jazykem. Proto se to nyní snažil napodobit. A mimo jiné je pochopitelné, že také škraboška udělala s hlasem své.

„Oblek ti výtečně sedí!” pravil Seidelmann zkoumaje ho od hlavy až k patám.

„Jsem zvědav, jestli tě pozná ta tvoje Marie. Ale kde máš své prsteny?”

„Sundal jsem je právě proto, aby mě nepoznala!”

„Chytrák! Ale mě se nezeptáš?”

„A nač?”

„Jestli se mi to podařilo.” Edvard správně tušil, že se jedná o Andílka, ale nesměl vtrhnout do domu i s dveřmi. Musel být opatrný, a proto prohlásil:

„To by byla zbytečná otázka. Vždyť to uvidím!”

„Ty sis toho ještě nevšiml?”

„Hm! Hádám, je to ona?”

„Přirozeně! Jak se ti líbí?”

„No, ujde!”

„Ujde? Jsi slepý? Porovnej ji s ostatními! Bezesporu je nejhezčí ze všech! Podívej, jak je svěží, čistá a vzrušující až k nakousnutí. Teprve v těchto šatech pozná člověk její cenu!”

„Hm! Dcera tkalce!”

„To nevadí! Podívej se na její vlasy, na její rty, které jsou v otvoru vidět, prohlédni si její krček a další ladné tvary! Paže jsou sněhobílé a přece na nich nenajdeš stopu pudru!” Edvard zakašlal. Nejraději by mluvčího srazil k zemi. Teprve nyní si všiml, jak je Angelika krásná. A právě nyní, když si toho všiml, by ji měl ztratit!

„Proč kašleš?” pokračoval Seidelmann.

„Že jsem tak nadšen? Ty snad ne? Copak ty, ty máš rybí krev, ale když já vidím takovou krásku, žhnu jako oheň! Musím ji mít!”

„Ohó! Na takové věci jsou dcery tkalců příliš, příliš, příliš slušné!”

„Žvásty! Člověk ví, jak nad slušností zvítězit, šampaňské udělá své. A mimo jiné, půjde do služby v našem domě. Dnes jsem to nabídl jejímu otci.”

„On s tím souhlasil?”

„Ano.”

„A bude souhlasit i ona?”

„Jistěže! Jednak bude muset poslechnout otce a za druhé, vstup do našeho domu pro takovou holku je stejná čest, jako když se dneska může s námi zúčastnit našeho bálu. Zdá se být trochu zamyšlená a do našich služeb vstoupí stejně ráda, jako přišla sem.”

„Zatím jsi ještě nic nezískal!”

„Skutečně si myslíš, že nejsem schopen se jí zmocnit?”

„Takové dívky bývají tvrdohlavé a pevné!”

„Pchá! Vsadíme se, že ještě dnes bude má?”

„To se ti nepodaří!”

„Ptám se, jestli se vsadíme!”

„O kolik?”

„O padesát guldenů!”

„Tak to si plácnu! Ale jedná se o jistotu, musím se přesvědčit.”

„To uděláš! Já tedy tvrdím, že ještě dnes a tady tu dívku dostanu. Ty tvrdíš opak?”

„Tak to je! A nyní je otázka, co míníš tím slovem .dostanu.”

„To ti přece nemusím vysvětlovat. Bude mi patřit tak, jako patří žena muži!”

„Tak tomu už vůbec nevěřím! Sázka platí! Jak mě o tom ujistíš?”

„Budeš přímým svědkem!”

„Hrome! Mám snad být u toho?”

„Ano.”

„Tak ale nedocílíš vůbec ničeho!”

„A přece! Tam naproti přes chodbu je malý hostinský pokojík s pohovkou, postelí, stolkem a dvěmi židlemi. Protože mám v úmyslu pokochat se její krásou, místnůstku jsem si najal. Klíč mám v kapse a až vypije několik skleniček šampaňského, bude žhavá a chtivá. A tam nás nikdo hledat nebude, tím jsem si jist!”

„Proklatě, dobře sis to vymyslel!” skřípal Edvard.

„Já to tak, starouši! Ještě si stále myslíš, že se mi to nepodaří?”

„r<ic.

„Budeš se držet sázky?”

„Ano.”

„Nu, dobrá! Dřív, než se tam odebereme my, ti o tom řeknu a ty půjdeš napřed a schováš se, aby tě nespatřila.”

„Kam?”

„Postel je s nebesy a se záclonkami. Mezi ní a okny je tolik místa, že si tam můžeš dokonce postavit židli a sedět.”

„Dobrá! Udělám si pěkně pohodlí.”

„Pohovka stojí tak, že odtamtud nemůžeš být zpozorován. Jen tě nesmí napadnout kýchat, kašlat a nebo provést nějakou jinou hloupost.”

„To mě ani nenapadne, ale pověz: moje přítomnost ti nebude vůbec vadit?”

„Ale vůbec ne! Vítěze může těšit vědomí, že má svědka svého vítězství, svého obdivovatele!”

„Chlape, ty jsi bez studu a bez svědomí!”

„Pchá! Vyhraju padesát guldenů. Ale ještě jsme se nedoálluvili, kdy bude sázka vyplacena.”

„To rozhodni sám!”

„Zítra večer.”

„Dobrá. Tu místnost najdu kde?”

„Půjdeš kolem schodů a přes chodbu. Jsou to druhé dveře.”

„A nebylo by lepší, kdybys mi dal klíč hned?”

„Proč?”

„Budu ho potřebovat dřív než ty.”

„Dobře, tady je. Ale nech ho v zámku, jinak se nedostaneme dovnitř. Já si tam pro něj zajdu.”

„Až půjdete pryč, nechejte dveře otevřené, abych mohl i já odejít.”

„To je samozřejmé. Ale podívej, ta moje začíná být neklidná a taky tvoje Marie se namáhá objevit tě mezi maskami. Nyní se rozejdeme, aby nikdo netušil, že máme nějaký plán.” Vrátil se k Angelice. Edvard byl přes svou vážnou náladu donucen zúčastnit se všeobecného veselí. Tancoval, tu a tam se napil trochu vína, jenž bylo připraveno na servírovacích stolcích, ale přitom nespouštěl Seidelmanna s Andílkem z očí. Ještě nikdy se neocitl v takové společnosti, ale zjistil, že mu nečiní žádné potíže přizpůsobit se. Hrozně toužil zjistit, kdo vlastně Angeliku pozval a nyní to konečně věděl. Poznal Seidelmanna podle jeho velkého pe l četnflio prstenu a najednou mu bylo vše jasné.

Seidelmann jej považoval za soka, a proto mu poslední dobou jen a jen škodil. Edvard přišel s pevným rozhodnutím

Andílka pozorovat, ale do jednání nezasahovat. Byla pro něj ztracena. Ale nyní, když zjistil, komu má vlastně padnout dívka za oběť, zalomcoval jím obrovský vztek a začal si uvědomovat velikost své lásky k ní. Ne, takový člověk jako Seidelmann nesmí nikdy zvítězit nad počestností Angeliky! Ne, tento chlap v žádném případě! Čas ubíhal a společnost byla stále veselejší. Několik párů se již odmaskovalo, ale ostatní s tím chtěli počkat až do půlnoci. Nyní bylo deset hodin. Tu konečně přistoupil Seidelmann k Edvardovi a tiše mu zašeptal do ucha: „Už můžeš jít!”

„A co ona?”

„Půjde myslím, že šampaňské udělalo své. Tak si pospěš, my přijdeme hned za tebou!” Otočil se a Edvard kráčel podle jeho pokynů. Opustil sál. Děvečka, která se starala o svrchníky, tu už nebyla zřejmě si myslela, že se může do doby, než se společnost začne rozcházet, vzdálit. Úplně nepozorován dosáhl Edvard dveří místnůstky, odemkl a vstoupil. Za sebou pochopitelně nezamykal. Na stole svítila lampa, jenž za celou tu dobu téměř vyhořela. Nábytek přesně odpovídal Seidelmannovu popisu. Mezi postelí a zdí byl asi dvě stopy široký prostor. Tam si Edvard postavil židli a posadil se. Postelový závěs jej dokonale kryl a on očekával v napětí další události. Netrvalo dlouho a zaslechl blížící se kroky. Dveře se otevřely a Edvard slyšel hlas Angeliky: „Tady dovnitř? Chtěla jsem jít dolů na vzduch.”

„To by nebylo dobré, slečno Hoffmannová,” prohlásil Seidelmann.

„Tam dole by vaše maska přitahovala oči zvědavců. Mimo jiné, čerstvého vzduchu je tady dost, protože se tu netopí. Prosím, vstupte!” Jemně ji vtáhl do místnosti, přehodil zvenčí klíč, a že dveře zamkl, toho si dívka vůbec nevšimla.

Odvedl Angeliku k pohovce a řekl:

„Prosím, jen se na chvilku posaďte!” Vzala si židli, aby se posadila, ale on jí židli odtáhl a přitom poznamenal:

„Ó, ne! Královna bálu na dřevěné židli? To bych si nemohl zodpovědět! Tady, prosím!” S těmito slovy ji vtlačil na pohovku. Nebylo to sice tak, jak chtěla, ale bylo to tak uctivé! Směla ho snad urazit? To by bylo nevděčné. Jen aby něco řekla, přejela si rukou přes vlhké čelo a prohlásila: „Bylo tam takové horko, a když není člověk zvyklý tancovat, snadno se mu zatočí hlava.”

„Takže netancujete často?” zeptal se. Přitom se posadil na pohovku vedle ní. Ona se odsunula jak jen mohla a odpověděla:

„Velice málo. Otec to nemá rád.”

„Tím více mne ctí, že vám dovolil přijít sem! Ale prosím, nebyla byste tak laskavá a odložila masku? Přece se musíte potit!” Sám natáhl ruku a stáhl masku z její tváře. Spatřil tvářičku, jenž byla červená námahou tance a rozpaky.

„Jak jste krásná, milá Angeliko!” zvolal a uchopil ji za ruku, aby ji přitiskl k srdci. Zčervenala ještě více, neodpověděla, ale snažila se mu ruku vyprostit.

„Ne, ne! Jen mi ponechte tuto malou vzrušující ručičku! Byl bych šťasten, kdyby se stala mým majetkem. Vy jste sezmínila, že nemáte žádného snoubence. Je to skutečně pravda?”

„Ano.”

„Ani milého?”

„Také ne.”

„Vaše srdce je tedy svobodné?” Podívala se stranou a odpověděla až po chvíli mlčení.

„Ano.”

„Já jsem však slyšel o tom, že někoho přece jen máte ráda, Andílku!”

„Kdo by to měl být?”

„Mladý Hauser. Nebo mne mylně informovali?”

„Velice mylně!”

„To mě těší víc, než si myslíte. Už jsem vás dlouho pozoroval a viděl jsem, jak jste milá, krásná a vzrušující. Proto jsem si přál být ve vaší blízkosti a dnes se mi konečně toto přání splnilo. Cítím se šťastný jako dosud ještě nikdy!” Chtěl ji obejmout, ale podařilo se jí vymanit.

„Žertujete!” odvětila.

„Žertuji? V tomto okamžiku mi vůbec není do žertů! Cítím jak rád, jak neskonale rád jsem s vámi. Jste hodná se stát ženou bohatého a vzdělaného muže, a kdybych věděl, že byste byla schopna mou lásku opětovat, žehnal bych dnešnímu večeru!” Opět se snažil o objetí, ale ona se odtáhla a odpověděla: „Kdo jste? Vždyť vás ani neznám!”

„Mám sundat masku, Andílku?”

„Prosím vás o to! Musím přece vědět, s kým tady vlastně jsem.”

„Tak tedy, podívejte se!” Stáhl hedvábnou škrabošku. Dívka se podívala do jeho obličeje a, zbledla. Ale hned v příštím okamžiku se jí krev do tváří vrátila v dvojnásobné míře.

„Pan Seidelmann!” zvolala překvapeně. ,

„Pssst, dítě! Ne tak hlasitě! Nikdo nás nesmí slyšet! Vy jste se mne polekala?”

„Ne. Ale prosím, raději pojďme!”

„Kam? Do sálu?”

„Ne, musím jít domů.” Zvedla se a chtěla odsunout stůl, aby mohla opustit pohovku. On ji však zadržel, stáhl ji k sobě a pravil prosebně:

„Zůstaňte! Zůstaňte aspoň několik okamžiků, dokud vám neřeknu všechno, co musím. Buďte prosím upřímná, bojíte se mne hodně?” Pohlédla pevně do jeho tváře a odpověděla: Ne “

„it. i

„Nu, a proč tedy chcete utéci?”

„Protože k vám nepatřím!”

„S tím nesouhlasím! Už jsem přece říkal, že vás miluji! A nepatří lidé, kteří se mají rádi, k sobě?”

„Sice jste to řekl, ale já vám nevěřím!”

„Mám vám to dokázat?” Najednou zvážněla. Vliv šampaňského se najednou vytratil. I přes své mládí rozeznala ve vyžilém obličeji a neřestných očích obchodníka chtivý výraz a teprve tento pohled ji přivedl k poznání, že Edvardovo varování mělo velice opodstatněné důvody. Ještě nikdy, nikdy v životě nebyla tak svůdně oblečena. Začala se stydět sama před sebou. Hluboký ruměnec pokryl její tvář i šíji.

„Odpovězte mi!” žádal.

„Nechtě mne odejít, pane Seidelmanne! Opakuji, že k vám nepatřím!” Myslel si, že to říká s ohledem na svou chudobu a jeho bohatství. Její ruměnec si vysvětlil ke svému dobru. Proto ji pevně uchopil za obě ruce.

„Nemáte pravdu, Andílku! Miluji vás celým svým upřímným srdcem! Chcete se stát mou ženou?” Pomalu pokývala hlavou a odvětila:

„Vaší ženou nemohu nikdy být!”

„Proč ne?”

„Jste bohatý!”

„Ale bez vás bych se cítil hrozně chudý! Dokážu vám, jak vás mám rád! Otec vám snad neřekl, o čem jsme spolu dnes mluvili?”

„Nemluvil jsem sice o své lásce, ale docílil jsem jisté dohody, která je schopna rozdíl mezi mnou a vámi pomalu odstranit.” Hleděla na něj s očekáváním, neboť si vzpomněla na slova, která jí řekl na ulici Edvard.

„Jaká to byla dohoda?” ptala se.

„Neměla byste chuť odstěhovat se do našeho domu?”

„Do vašeho domu? Co bych tam dělala?”

„Měla byste dobře placené místo v mé blízkosti!”

„Nejde to. Nemohu přece odejít z domu svých rodičů. Vždyť jsem jejich jediné dítě a oni mne nemohou postrádat!”

„A přece! Váš otec mne ujišťoval, že s vaším nastěhováním do našeho domu bude souhlasit.”

„Mám být služebnou?”

„Co si myslíte? Vy, taková královna krásy, a služebná? To by byl největší hřích, na který lze pomyslet! Ne, přece víte, že v rezidenci existují místa, která jsou nazývána ,opora domácí paní? Mladá dáma je na tomto místě hned za domácí paní. Dostává vysoký plat, náleží k rodině a je hlavou všeho služebnictva. Neměla byste chuť na takové místo nastoupit?” Ne.” ,Ach! Proč ne?”

„Už jsem říkala, že mě rodiče potřebují.”

„A já jsem zase říkal, že váš otec s tím souhlasí. Máte se nastěhovat k nám jako opora domácí paní.”

„Přesto zůstanu doma!”

„Dostanete sto guldenů platu!”

„Sto guldenů? To je hodně!”

„A ode mně dostanete to samé navíc!” Pohlédla na něho s úlekem. Ptala se:

„Od vás? Za co?”

„Hm! Za maličkost! Právě proto, že vás miluji!”

„Co myslíte tou maličkostí?”

„Ze srdce si přeji, abyste se stala mou ženou. Toto přání však zatím nemůže dojít naplnění, protože otec s matkou o tom zatím nevědí a ani my dva se neznáme příliš dlouho. A právě proto, abychom se mohli bez rozruchu sblížit, máte se k nám nastěhovat. A až večer budou všichni spát, uvítal bych vaše odemčené dveře.” Její zrak vzplál a její hruď se dmula pod pocitem ošklivosti, který nedokázala překonat. To ji však učinilo ještě přitažlivější. Všiml si toho, objal ji a přitahujíc ji k sobě se ptal: „Budete s tím souhlasit, viďte, Andílku?” Vší silou jej od sebe odstrčila a odpověděla:

„Ach! To je váš úmysl! Jistě byste mi dali stejnou komoru, ve které spala Gusta Beyerová!”

„Ano, ta komora je velice pohodlná a leží pěkné v ústraní.”

„A tam byste v noci chodil?”

„Ano, dušičko!”

„Za dvě stě guldenů ročně?”

„Za dvě stě guldenů a spoustu jiných výhod!”

„Ani za dva miliony, pane Seidelmanne!” V její tváři se zračil veškerý odpor, jenž v ní vzbudily jeho návrhy i on sám. Všiml si toho, ustoupil a překvapeně se zeptal: „Jak to? Nechápu vás!”

„Ó, to je lehce pochopitelné! Má mě snad stihnout stejný osud jako Gustu Beyerovou?”

„Co si to myslíte!”

„Ona vás k sobě pustila!”

„Tak tedy lhala!”

„Také jste jí dával dary, které později jakoby ukradla!”

„To jsou lži!”

„A nyní sedí ve vězení a otec s matkou jsou mrtvi! Proč? Kdo je jejich vrahem?”

„Mluvíte skutečně v hádankách! Měla byste věřit, že vás miluji a chci vás učinit šťastnou!”

„Takového štěstí se vzdávám!” Zvedla se z pohovky a on učinil totéž. Věděl, že opodál stojí svědek této nevydařené scény. Má se snad vzdát sázky a zaplatit? Vlastně mu nešlo o těch padesát guldenů, bylo zde něco jiného. Dívka byla ve své zlosti tak rozkošná, že se jeho žádostivost zdvojnásobila. Rozhodl se nenechat ji v žádném případě odejít. Tak tu stáli proti sobě: ona se zlobnýma a on se smyslně zářícíma očima. Přitom stál tak, že jí bránil v odchodu. Jak se domníval, nalézala se v jeho rukách.

„Odmítáte?” zeptal se.

„Nevíte, co děláte!”

„Naopak, vím to velmi dobře!”

„Odmítáte být mou ženou? Stovky, snad tisíce touží po tom, aby se jimi staly!”

„Tak se s těmi stovkami tedy ožeňte, nebo lépe řečeno, podvádějte je! Vy nechcete manželku, vy toužíte po milence!”

„Pchá! I kdyby tomu tak bylo, platím dobře!”

„Ano, vězením! Vy jste mne sem vylákal, abyste mne uvrhl do neštěstí! To se vám ale nikdy nepodaří! Já vás nenávidím! Opovrhuji vámi a štítím se vás!” Přes jeho tvář se rozprostřel ledový chlad. Zavrtal svůj pohled do jejích očí a řekl: „To je mi lhostejné! I vaše nenávist bude muset poskytnout to, co jsem žádal prostřednictvím lásky!”

„Mýlíte se! Nechtě mne odejít!”

„Mějte ještě minutku strpení, potřebuji s vámi ještě prohodit několik slov, malých slov, ale s velkými následky! Takže mne skutečně nenávidíte?”

„Ano.” Na její tváři musel jasně číst pravdivost jejích slov.

„Nechcete se k nám nastěhovat?”

„V žádném případě!”

„Dobrá, vzdám se toho. Nevzdám se však splnění jiného přání: pro dnešek jsem si vás pozval, jste mou tanečnicí a patříte mně. Budu požadovat svou mzdu!” Plně mu porozuměla, ale přesto nepocítila žádné obavy nebo strach. S převahou mu pohlédla do očí a zeptala se: „Jakou mzdu myslíte?”

„Nyní už k vám nebude mluvit láska, nýbrž vůle, pevná a neotřesitelná vůle. Tak se ještě posaďte a strávíme tu spolu nějakou čtvrthodinku, samozřejmě při zhasnutém světle.”

„Co vás to napadá!”

„Vždycky mě napadá jen to nejlepší.”

„Snad mne tu nechcete držet násilím?”

„Ano.”

„Budu volat o pomoc!”

„To neuděláte!”

„Právě to bezpochyby udělám! Nechtě mě projít!”

„Zůstanete zde, rozumíte! A pokud řeknete jen jediné slovo hlasitěji než dovolím, budete mít na svědomí neštěstí svých rodičů.” Zmocnilo se jí jisté leknutí. Nehledě na to, že ho již znala, jak tady před ní stál s temnou a výhružnou tváří, muselajasně pozorovat, že to se svými hrozbami myslí vážně, že je schopen všech bezohledností.

„Jak, neštěstí mých rodičů?” zeptala se.

„Už nedám vašemu otci žádnou práci!”

„Bože! To přece neuděláte!” Věděla, že v celém širokém okolí nenajde člověka, který by mohl jejího otce zaměstnat.

„Ó, přece to udělám! Váš otec dnes dostal nitě a útky. Pokud u mne nyní nezůstanete, nechám zítra ráno všechno přivézt ke mně.”

„To by bylo ďábelské!”

„Sama to chcete! Kdo odmítá mou lásku, pozná mě z druhé strany. Takže se rozhodněte! Nemáme času nazbyt!” Tu zaťala své malé pěsti. Bez bázně k němu přistoupila a zeptala se: „Skutečné už tedy otci práci nedáte?”

„Ne!”

„Nu, tak se o nás postará Bůh! Vy jste zlosyn a já raději zemřu hlady, zahynu nebo zmrznu, než bych se nechala vámi vydržovat!”

„Ach, hrajete si na hrdinku! Nu, už vím, odkud vane vítr! Vy sice zapíráte, že máte milého, ale v hlavě vám vězí ten ničema Hauser! To bude čistý páreček!” Tato slova zvolal s nejvyšším opovržením. To Angeliku pobouřilo a dohnalo ji to ke statečnému přiznání: „Nejsem povinna někomu říkat, jestli milého mám nebo ne. Edvard Hauser je čistý chlap a má tisíckrát větší cenu, než vy! Nazlobila jsem ho, dokonce urazila, ale to jsem ještě netušila, jak ho mám ráda! Nyní, když vás vidím před sebou, vím, že k němu patřím jako den k týdnu, jako země k slunci! Já se ho nevzdám! Uhněte a nechtě mne projít! Klidně vezměte otci jeho práci, stále to ještě nebude tak hrozné, jako kdybych si od vás nechala vzít to nejsvatější, svou čest!” Napřáhla ruce, aby jej odstrčila stranou. On ji však prudce objal a zvolal: „Nesmysl! Zůstaneš tady. Budeš má, i kdybys řvala o pomoc jako lvice!” Ani nemusela volat, neboť pomoc byla nablízku. Edvard opustil svou skrýš, rychle přikročil, položil Seidelmannovi ruku na rameno a příkře nařídil: „Pryč od ní!” Seidelmann byl ohromen.

„Strauchu! Všichni čerti! Co tě to napadá!”

„Pryč od ní!” nařídil opět takzvaný obchodník.

„Já tě nechápu, člověče!” Dosud držel v náručí Angeliku, která byla tak ohromena, že se ani nepohnula. Edvard rychle přiskočil, rozpřáhl se a uštědřil Seidelmannovi pádnou ránu.

„Ježíši!” zvolala Angelika polekaně pěst, jenž kolem ní prolétla, jí vrátila schopnost pohybu. Seidelmann pustil dívku, rukama se chytil za poraněnou tvář a hulákal: „Hergot, to je příliš! Zbláznil ses snad, člověče?”

„Nezbláznil, ale proměnil! Podívej se!” Stáhl masku z obličeje.

„Edvarde!” zvolala dívka šťastně.

„Ty jsi tady?, Ó, díky Bohu! Nyní jsem v bezpečí a zachráněna!” Seidelmann zíral na tkalcovského syna jako by před sebou spatřil strašidlo. Potom se na něj s mocným řevem vrhnul. Edvard to očekával. Dívku měl na své hrudi, proto se trochu pootočil stranou a přivítal svého protivníka silnou ranou do obličeje. Seidelmann se zapotácel a klesl k zemi.

Tkadlec byl podstatně silnější než obchodník.

„Pojď, Andílku!” S těmito slovy kráčeli ke dveřím. Tu se Seidelmann rychle sebral, přiskočil, uchopil mladíka za paži a zvolal:

„Zadrž, mizero! Odtud neodejdeš! Budeš muset vysvětlit, jak jsi se sem dostal!” Edvard si zachoval svou chladnokrevnost. Odpověděl:

„Neptej se tak směšně, hlupáku! Sám jsi mě sem poslal a dokonce jsi mi dal i klíč!”

„Jak jsi se dostal do sálu?”

„Dveřmi!”

„Jak se můžeš odvážit vydávat se za Straucha?”

„Neudělal jsem nic špatného! Ty jsi se mnou mluvil a taky ses se mnou vsadil! Sázku jsem vyhrál a zítra večer si pošlu pro těch padesát guldenů! A teď sundej tu ruku, nebo ti ještě trochu přisolím!” Seidelmann dosud jasně nepochopil, co se vlastně stalo. Jasně však poznal, že byl podveden a blamován. To jeho vztek zdvojnásobilo. Pokusil se Edvardem zacloumat a volal:

„Bez povolení jsi vnikl do naší společnosti! Kupředu! Do sálu! Budeme žádat zadostiučinění!”

„Nedělej se směšným, Fritzi! Pozvali jste mou dívku, a k dívce přece patří muž! Jdi si do sálu sám, my půjdeme domů!”

„To se ještě uvidí! Mazej naproti!”

„Pusť mne, slyšíš!” Když ani teď Seidelmann neuposlechl, pustil Edvard na okamžik Andílka, popadl zuřícího, a rychlostí myšlenky jím mrštil o podlahu, jen to zadunělo.

„Pojď, Andílku! Už má dost.” Uchopil dívku za ruku, otevřel dveře a vyšli ven. V sále právě nastala přestávka. Zazníval bujný hovor a několik masek vyšlo na chodbu. Zde potkali Edvarda, jehož neznali. Jeden z maskovaných se zaraženě zeptal: „Co se tady děje? Co jste zač?”

„Čerta se děje! Tamhle ho máte!” zvolal Edvard a ukázal na otevřené dere za sebou. Zatímco se zvědavci nahrnuli do místnůstky, vzal ze stolu Andílkův přehoz a řekl: „Pojď, zabal se! Měli bychom raději jít, jinak to bude ještě horší, než dosud!” Uposlechla. Právě když sestupovali ze schodů, zazněl za nimi hlasitý řev:

„Zadržte je, zadržte je! Ten chlap musí dostat napráskáno, hrozně napráskáno!” Byl to Seidelmann. Právě se sebral ze země a pospíchal za nimi.

„Rychle, rychle!” prosil Edvard.

„Musíme se dostat aspoň ven! Ty poběžíš napřed a já si to s ním klidně rozdám. To mu udělá dobře!” Pospíchali domovní chodbou, ale Seidelmann jim byl téměř v patách. Tu se otevřely dveře hostinské místnosti. Vystoupil muž, který v momentě přehlédl situaci.

„Zadržte!” zvolal.

„Zůstaňte!” Přitom chytil Seidelmanna za paži a mrštil jím takovou silou, že odlétl zpět ke schodům, kde se sesunul k zemi. Byl to cizinec, kterého Edvard nikdy neviděl. Pokynul muži hlavou a vzdálil se i s dívkou. Seidelmann se sebral a chtěl se pustit do cizince. Ten ho čekal s napřaženými pěstmi, takže nebylo radno si s ním začínat. Navíc napadla obchodníka myšlenka, jejíž vykonání nestrpělo odkladu. Proto se otočil a pospíchal po schodech nahoru. Členové společnosti čekali u schodů.

„Co to bylo?” ptal se jeden.

„Co se vlastně stalo?” zvolal druhý.

„Rvačka! To je příliš silné! Ale proč?” vyzvídal třetí.

„Počkejte, až se vrátím!” odpověděl. Strhnul ze stolu svůj převlečník, navlékl jej a spěchal ze schodů ven na ulici. Cizinec mezitím zmizel, ale pár byl dosud vidět v dáli. Tmavé postavy se odrážely od svítícího sněhu.

„Vede ji domů!” skřípal Seidelmann zuby.

„Jak se to jen mohlo stát? Bude jí všechno vyprávět a já to musím slyšet! Na ulici nezůstanou, je příliš zima. Asi vejdou do domu. Když půjdu zadem přes zahrádky, budu tam dřív, a to mi poskytne čas k ukrytí. Znám každý kout jejího domu!” Vrátil se do chodby výčepu, proběhl dvorem a zahradou, přeskočil plot a spěchal mezi zahrádkami, dokud nedospěl k místu, kde dnes Angelika zametala sníh. Přelezl plot, proběhl malou zahrádkou a vešel do Hoffmannova dvora. Nejdřív naslouchal, jestli je v domě klid. Přistoupil opatrně k oknu a zjistil, že rodiče již spí. Psa neměli, a proto mohl jednat bez zvláštních obav. Zadní dveře byly opatřeny dřevěnou závorou, která se dala zvenčí otevřít pomocí provázku. Zatáhl za něj, vstoupil za dveře a za sebou je opět zajistil. Ukryl se v tmavém prostoru pod schody. Zde mohl rozumět každému, i šeptem pronesenému slovu na chodbě. Nemusel čekat příliš dlouho za několik okamžiků zazněly kroky. Edvard s Andílkem nešli nijak rychle. Oba měli plná srdce a kráčeli vedle sebe mlčky. Když došli k domu, řekl mladík: „Tak jsme tady. Nyní bych ti měl asi co nejrychleji popřát dobrou noc, je to tak?” Následovala chvíle ticha a poté tiše zaznělo:

„Edvarde!”

„Ano, Andílku?”

„Chceš mne potrestat?”

„Ne, ale jistě uvítáš, když nyní odejdu.”

„Proč?”

„Jsi krásná, bohatá Italka a já jenom chudý tkalcovský syn!”

„Byla jsem na tebe skutečně zlá, Edvarde! Nesmíš ale odejít ve zlosti. Uděláš mi něco k vůli?”

„Co?”

„Pojď na chvilku dovnitř! Tady je hrozná zima.”

„Pokud si to přeješ, tak ano. Ale co tvůj otec?”

„Nepůjdeme až do místnosti, a on už stejně dávno spí. Pojď!” Táhla jej na dvůr a ke dveřím, v nichž před několika minutami zmizel Seidelmann. Otevřela dveře a šeptala: „Vedle schodů stojí prací lavice. Tam si můžeme klidně sednout. Chceš, Edvarde?”

„Jak myslíš!” Stále to znělo poněkud zdrženlivě. Nedokázal překonat zlobu posledních dnů tak rychle, jak by si přála. Vyvarovali se sebemenšího šramotu a posadili se vedle sebe na lavici. Netušili, že dva kroky od nich naslouchá tak nebezpečný protivník.

„A nyní mi pověz, milý Edvarde, jak ses dostal na maškarní bál,” prosila tiše.

„O tom až později, Andílku. Nyní jsou důležitější věci.”

„Jaké?”

„Víš, jak jsem byl poslední dny nešťastný?”

„Tomu věřím. Byla to moje vina. Můžeš mi odpustit?”

„Rád, pokud přiznáš, že jsem měl pravdu.”

„Měl jsi pravdu jako vždycky. Vůbec nedokážu pochopit, co se se mnou stalo. Věříš tomu?”

„Věřím tomu, protože to chápu. Přál si to tvůj otec, to je to první. A ten blyštivý a krásný oblek učaroval tobě, to je to druhé. Nebo snad nemám pravdu?”

„Ano, uhádl jsi!”

„Ale to třetí, Andílku, to je to nejhorší!”

„Co to je?”

„Málem se mi to nechce vyslovit.”

„Proč ne?”

„Protože se na mě budeš zlobit.”

„Ó ne, neměj obavy! Dnešní zážitek mi postačí jako poučení pro celý život.”

„Bůh ti žehnej za tato slova, milý Andílku! Ulehčila jsi mému srdci. Víš, tvůj otec je dobrý, pořádný a zbožný muž, ale má v sobě cosi falešného. Je rád, když se mu vede lépe než ostatním lidem. Souhlasíš se mnou?”

„To je pravda! A teď už také vím, co je ta třetí věc, o které jsi nechtěl mluvit.”

„Nu, tak co tedy, můj Andílku?”

„Já jsem si také myslela, že jsem lepší než ty!”

„A je to pravda?” Několik okamžiků váhala s odpovědí a potom prohlásila:

„Kdybych o tom měla mluvit, musela bych udělat celkovou zpověď. To by tě určitě nezajímalo.”

„Ale přece! A jak!”

„Tomu nemohu věřit.”

„Jak to?”

„Nu, snad by to zajímalo jen Seidelmanna, protože řekl, že mě má rád a že si mě chce vzít.”

„Ty si myslíš, že já tě nenávidím?”

„Ano.”

„Nu, tak pojď, můj Andílku. Polož si hlavičku na mé srdce! Mohu tě obejmout?”

„Ano, udělej to, milý Edvarde!”

„Tak! A teď ti chci říci, že tě mám nadevšechno rád. Nejdřív přijde milý Bůh a potom, snad můj dobrý otec a matka? Ne, to nemohu říci. Když se podívám do své duše, vidím tam hned tebe! Nejsem žádný básník ani zkušený lovec dívek. Neumím hezky mluvit, ale kdybych pro tebe měl jednou zemřít, povězte, a na místě to udělám!” Chvilku bylo ticho, ale pak zazněl Andílkův radostný hlas: „Je to skutečně pravda, Edvarde?”

„Skutečně! Nebesa to vědí!”

„Tak jsem na tobě spáchala dvojnásobný hřích! Také já tě mám moc ráda, jenže jsem si to hned neuvědomila. Ale myslela jsem, že jsem hezká dívka a otec chtěl být bohatší, než vy. To obojí byl hřích proti tobě. Až dneska jsem si uvědomila, že jsem byla špatná, plná hrdosti, nadutosti a zlé pýchy!”

„Ano, tak nějak to bylo. Člověk by se neměl dělat lepším a považovat se za víc, než ve skutečnosti je. Ale, Andílku, ty jsi hezká, opravdu hezká! Také váš dům je každopádně cennější, než naše chalupa. Skutečnost se nesmí zapírat!” Jak jí tato jednoduchá slova lahodila! Objala ho, přitiskla se k němu a ptala se: „Myslíš to vážně? Skutečně nejsem ošklivá?”

„Ne. V tomto hloupém oblečení jsem teprve rozpoznal tvou skutečnou krásu, Andílku.”

„To mě těší, Edvarde, ale ne z nadutosti nebo ješitností. Chci být skutečně tvá!”

„Tak je to správné, má milá, milá holčičko! Podívej, když jsem tě poprvé spatřil v těchto šatech, byl jsem tvou krásou překvapen. Myšlenka, že bys měla patřit někomu jinému, mi málem roztrhla srdce!”

„Nu, nyní se jistě uzdraví?”

„Ano, pokud mě budeš mít ze srdce ráda!”

„Hodně, tak hodně, milý Edvarde!”

„A později se staneš mou ženou?”

„Každým dnem budu prosit Boha, aby mi to neodepřel.”

„Bude to pro tebe skutečně štěstím?”

„I přesto, že jsi hezká a bohatší než já?”

„Jdi! Nebuď ke mně tvrdý! Ty jsi snad ošklivý? Ani já jsem si neuvědomovala, jaký jsi chlapík! Když jsi ale srazil k zemi toho Seidelmanna, pocítila jsem úplně zřetelně, že chci být jen a jen tvou ženou!”

„Co na to ale řekne tvůj otec?”

„Neměj strach! Seidelmann mu pomátl hlavu, ale raději by zemřel, než aby mi určil stejný osud, jako byl určen písařově dceři. Když mu budu vyprávět, co se vlastně všechno stalo, bude ti určitě vděčný. Jsme tedy dohodnuti, Edvarde?”

„Ano, milý Andílku!”

„Už se na sebe nebudeme nikdy zlobit?”

„Ne. Budeme prosit Boha, aby od nás takové špatností odvrátil. Ale, Andílku, co to je? Tys mě objala?”

„To snad nesmím?” ptala se stydlivě.

„Ó, samozřejmě že smíš! A já tě budu držet na svém srdci stejně pevně a vroucně! Seidelmann se tě už nikdy nesmí ani dotknout!”

„Radši bych zemřela!”

„Ale se mnou nezemřeš!”

„Ne, můj milý a dobrý Edvarde!” šeptala.

„Tak si myslím, že bych ti nakonec mohl, hm, mohl bych tě alespoň jednou políbit?”

„Je to nutné?”

„Já si myslím, že ano. Smím?” Neodpověděla, ale když přitiskl své rty na její ústa, cítil vřelé opětování. Jak byl šťastný, že mohl tuto dívku objímat a líbat! Byla zima a Andílek měla hluboký výstřih. Necítila však žádnou zimu. Ležela na jeho srdci a on vzal velký silný přehoz a těsně ji zahalil. Skrytý posluchač slyšel každé jejich slovo a nyní také cítil tiché, galvanické sršení jejich polibků. Nejraději by se tam vřítil s napřaženými pěstmi! Tady trhal chudý tkalcovský chlapec růži, která měla být rezervována pro něho, dvě stě guldenů za rok. To by přece byla královská odměna! Po dlouhém mlčení se opět ujala dívka slova: „Nyní mi ale řekni, jak jsi se dostal k té maškarádě.”

„Také to je svým způsobem druh zpovědi.”

„Je s tím spojen nějaký hřích?”

„To přímo ne, i když je tam malý kousek lži a podvodu.”

„Já ti to odpustím!”

„Ó,” smál se tiše,

„nejsi to ty, kdo by mi měl něco odpouštět!”

„Kdo tedy?”

„Mladý obchodník Strauch, kterého jsem připravil o bál. Doufám, že se to nedozví.”

„Jsem velice zvědavá.”

„Tak tedy: když ses rozhodla, že půjdeš na maškarní bál, dostal jsem o tebe hrozný strach. Věděl jsem, že tě chtějí vlákat do pasti.”

„Měl jsi skutečně pravdu. Já jsem to poznala až dneska.”

„Chtěl jsem nad tebou bdít a ochraňovat tě, a to se mohlo stát jedině tehdy, když se bálu také zúčastním.”

„Správně. Jak jsi to ale dokázal?”

„Musel jsem to zařídit tak, aby se jeden nezúčastnil, aniž by však o tom někomu předemřekl.”

„To muselo být těžké.”

„Přesto jsem to dokázal. Napsal jsem Strauchovi dopis, v němž jsem mu zakázal účast na maškarním bále. Také jsem mu zakázal vyprávět o tom ostatnímčlenům Kasina.”

„On tě poslechl?”

„Ano.”

„To je báječné!”

„Ale ne tak, jak si myslíš. Mne by přirozeně neposlechl, byl by se mi vysmál a považoval by mě za blázna. Ale dostal jsem ohromný nápad. Víš, jak jsem ten dopis podepsal?”

„Nu, jak?”

„Podepsal jsem se jako Král lesa.”

„Bože!”

„Ty se lekáš?”

„Ano, pochopitelně!”

„Vždyť to byl jenom žert! Strauch si samozřejmě myslel, že dopis pochází od Krále lesa, a proto byl tak poslušný. Byl jsem v půjčovně masek a vzal jsem si pro sebe masku, kterou předtím obchodník vrátil. Proto mě za něj všichni považovali a díky tomu jsem tě dnes mohl chránit.”

„Jak zvláštní! Víš, milý Edvarde, že jsem hrdá na tebe i na vtip, který sis vymyslel? To dokáže jen chytrý člověk. Tu masku sis jenom vypůjčil?”

„Ano, samozřejmě.”

„Kdy ji budeš vracet?”

„Zítra.”

„Možná bys mohl, myslím si, že i mé šaty byly jen vypůjčené. Nemohl by ses zeptat půjčovatele, jestli je mám vrátit?”

„Ano.”

„Kdy půjdeš?”

„Hned po obědě. Ale s těmi tvými šaty bysme si neměli dělat starosti. Poslal ti je Seidelmann a ty mu je jednoduše pošleš zpět. To by bylo nejjednodušší.”

„To je pravda. Ale co řekne otec, až se dozví, že už nedostane žádnou práci?”

„Vlastně si myslím, že na svém neštěstí nese sám vinu. Nechal se Seidelmannem oslnit a nutil tě, abys šla na bál. Dobrý otec by měl, no, nechci se tě dotknout, prostě, když ztratí práci, Bůh mu jistě pomůže.”

„Bůh sám ale nikdy na zem nepřichází, vždy pomůže jedině prostřednictvímčlověka.”

„To je pravda. Mně Seidelmann nevzal jen práci, ale dokonce mě připravil i o poctivě vydělanou mzdu. Teprve dnes jsem poznal, proč to vlastně udělal.”

„Já to také tuším, kvůli mně?”

„Ano, Andílku. Chtěl mě přivést do bídy a nouze a snad i vyhnat z okolí, aby se tě mohl o to bezpečněji zmocnit.”

„Ale to by se mu nepodařilo!”

„Ó, ty ho neznáš! Nemá žádné svědomí. Představ si, kdybych dnes na bále nebyl!”

„Byla bych volala o pomoc.”

„Kdybych se s ním býval nevsadil, proběhla by ta věc možná úplně jinak. Ale ani teď před ním nejsi v bezpečí. Je to zhýralec jednou ses mu zalíbila a on použije všech prostředků, aby svou vůli prosadil.”

„Raději ani nevyjdu z domu a pokud to bude muset být, budeš vždy u toho.”

„Já sám si na něj musím dávat pozor, na dnešní večer hned tak nezapomene. Ale nějak příliš se ho bát nemusím.”

„Protože jsi silnější?”

„To ne. Proti špatnosti a lsti žádná tělesná síla nepomůže. Mám nad sebou mocnou ochranu.”

„Boha?”

„Ano a také ještě jinou.”

„Jaká by to mohla být?”

„To mě přivádí k tomu, co jsem ti chtěl říci už dříve, když jsme se bavili o Boží pomoci, pokud nesežene tvůj otec žádnou práci. Seidelmann mě připravil o práci a okradl mě o mzdu. Myslel si, že budu trpět nouzí a bídou, ale právě tohle neštěstí se stalo mým štěstím. Hajný nás nakrmil a potom nám pomohl ještě někdo jiný.”

„Kdo to byl, Edvarde?”

„Vzpomeň si na Beyerovy děti!”

„Jak to?”

„Kdo za ně zaplatil?”

„Kníže bídy.”

„A kdo nabídl panu faráři, aby je umístil k nám?”

„Také Kníže bídy.”

„No, to je můj ochránce!”

„Bože, ty ho snad znáš?”

„Ne. Vlastně jsem neměl prozradit ani slovo, ale sami se dostanete do situace, že budete potřebovat pomoc. Proto se ti chci přiznat, že znám jednoho služebníka tohoto Knížete bídy.”

„Skutečně? Edvarde, udivuješ mne! Kdo je jeho služebníkem?”

„To nevím ani já sám.”

„A kde se zdržuje?”

„To nesmím prozradit.”

„Ty se k němu vrátíš a budeš s ním zase mluvit?”

„Ano. Nouze, do níž mě chtěl Seidelmann uvrhnout, vzala svůj konec dříve, než vlastně začala. I já jsem ve službách Knížete bídy a mám tak krásný plat, že mohu žít jako hrabě.”

„Bože! Je to pravda?”

„Jistě! Vidíš, milý Andílku, máme se rádi a chceš se stát mou ženou. Proto ti to mohu říci, abys neměla strach o mě, ani o svou vlastní rodinu.”

„To je od tebe hezké. Teď vidím, že mě máš skutečně rád. Nesmím o tom nikomu říci?”

„Nikomu!”

„Ani rodičům?”

„Ani jim. Chceš mi to slíbit podáním ruky?”

„Ano zde je má ruka! Už tedy nemusíš mít starosti o svou budoucnost?”

„Ne. Pokud se nám vydaří naše úmysly, jsem si jistý, že se o mě Kníže bídy postará.”

„A co chcete udělat?”

„Někoho chytit.”

„Koho?”

„Hm! O tom musím na každý pád pomlčet.”

„Já to ale uhodnu! Bože, kdyby bylo mé tušení pravdou! Neměla bych klid ve dne ani v noci!”

„Proč?”

„Protože chcete chytit velmi nebezpečného člověka!”

„Zřejmě hádáš špatně.”

„Ale ne. Nebo to není Král lesa? Kdo jiný by si v našem kraji zasloužil polapit?” Uhádla správně, ale on se rozhodl uklidnit ji a raději trošku zalhal:

„Ne. Chceme chytit Bormanna, který včera prchnul.”

„Díky Bohu, alespoň nemusím mít strach! Bormann už je jistě daleko za kopečky.”

„Toho se obávám také. Slyšela jsi, že písař Beyer zemřel?”

„Ano. Je to velké, hrozné neštěstí a vinen je zase ten Seidelmann! Oba mrtví prý budou pohřbeni spolu, do dvojitého hrobu.”

„Půjdeš na pohřeb?”

„Ano. I když ti lidé byli tak chudí, půjde celé městečko. Ty také půjdeš do průvodu?”

„Pokud budu mít čas, tak půjdu.”

„Vždyť přece nepracuješ!”

„Musím být stále k dispozici svému tajemnému pánovi. Myslíš si, že se na mě přestane tvůj otec zlobit, když jsem tě dnes chránil proti Seidelmannovi?”

„Až se dozví, co se stalo, bude ti za to dokonce vděčný. Snad tě potom zase pozve dovnitř do místnosti.”

„To by mi bylo milé. Ale nevšimla sis, jak mrzneš?”

„Ne, milý Edvarde.”

„Já jsem si toho ale všiml. Lepší bude, když už půjdu.”

„Ještě ne. Musíš se mnou do místnosti.”

„Proč?”

„To ti řeknu až uvnitř.”

„Dostaneme se tam? Máš klíč?”

„Matka ho tu měla nechat. Hned ho najdu.” Vstala z lavice a po chvíli Edvard zaslechl lehké zarachocení klíče v zámku.

„Pojď!” zašeptala. Následoval ji do vyhřáté místnosti. Zapálila lampu a pokynula na židli, na níž se měl posadit. Odložila svůj přehoz, přistoupila k němu, rukama jej objala kolem krku, s láskou se podívala do jeho rozzářených očí a pravila: „Chtěla jsem ještě vidět tvou hezkou, milou tvář ve světle, Edvarde. Už se na mě opravdu nezlobíš?”

„Ne! Už ani trochu,” odpověděl. Objal ji rukama kolem boků a přitáhl ji k sobě.

„A budeš mě mít rád stejně i pak, až nebudu žádnou Italkou?” Tu se jeho tvář rozzářila štěstím a radostí. Nyní uhádl, proč měl vstoupit do světnice. Chtěla vidět jeho tvář? Ano, ale to nebyla ta hlavní věc. On řekl, že až v těchto šatech poznal, jak je krásná. Chtěla mu ještě jednou ukázat krojem podtrženou krásu, chtěla mu prokázat tu laskavost, jíž si mohl velice cenit.

„Buď tak hodná a skromná jako dnes, a budeš mít mou lásku jistou po celý život.” Přivinula se k němu a odvětila:

„Edvarde, když jsi dnes tolik mluvil o naší lásce, pocítila jsem, že už bych bez tebe nemohla žít, že bych se od tebe nedokázala nikdy odloučit.” Radostí se mu málem rozskočilo srdce.

„Andílku!” šeptal.

„Dnes ráno taková bolest v srdci, ano, taková bolest, a večer takové štěstí! Téměř to nemohu pochopit.”

„Ano, musím toho mnoho napravit! Ale jedno ti mohu říci: v takových šatech už mě nesmí vidět nikdo jiný než ty!”

„Díky Bohu! A nyní půjdu, ne?”

„Ano. Spi sladce a dobrou noc!” Objali se a vroucně políbili. Poté se mladík vzdálil. U zadních dveří domku dostal poslední polibek na rozloučenou, přeskočil plot a šel svou zahrádkou. Zde ke svému překvapení spatřil postavu, která se odlepila od plotu a vyšla mu několik kroků vstříc. Poznal cizího muže, jenž ve výčepu zadržel Seidelmanna. Tušil, koho má před sebou.

„Kníže?” zašeptal. .

„Bídy,” dodal druhý.

„Vy jste mne nepoznal?”

„Ve výčepu ještě ne. Nechápu, jak se můžete měnit v tolik různých postav!”

„Znalost, cvik a rychlost, to je vše! Vy jste se pral?”

„Ano, Seidelmann tu dívku nechtěl pustit.”

„Smím slyšet vaše vyprávění?”

„Jistěže!” Všechno mu vyprávěl a k tomu dodal:

„Stejně si myslím, že mi za určitých okolností může uškodit. Asi jsem se neměl podepisovat jako Král lesa.”

„Jen žádné starosti! Je sice možné, že vám připraví nějaké drobné nepříjemnosti, ale ve skutečnosti vám nijak nemůže uškodit. Hlavně si před těmi Seidelmanny dávejte velký, velký pozor!”

„Budu opatrný!”

„Doufám, že k vaší ochraně přispěje i vaše známost se mnou. Dnes jsem dospěl k odhalení, které může stát Seidelmanny hlavu.”

„Skutečně? To by bylo!”

„Ano. Všechno, co vám však řeknu, musí zůstat mezi námi!”

„Samozřejmě! Ale, pane Arndte, snad jsem se dopustil velké a neprominutelné chyby.”

„Jaké? Snad se nemusím bát, že jste žvanil?”

„Ne ale něco jsem Angelice naznačil.”

„Toho jste se měl vyvarovat! Co jste řekl?”

„Byl jsem tak šťastný, že se všechno obrátilo k dobrému, a Andílek měla o mě hrozný strach obává se pomsty Seidelmannů, a proto jsem ji uklidňoval, že stojím pod ochranou muže, který je služebníkem Knížete bídy.”

„Vyptávala se na mne dál?”

„Ano, ale zde jsem jí už pochopitelně nevyhověl.”

„Říkal jste, že se setkáme?”

„Ano.”

„A že vás platím?”

„Ano, ale řekl jsem to jen kvůli tomu, abych ji uklidnil. Stisk její pravice mi slíbil mlčenlivost.”

„Přece jen jste se toho měl vyvarovat. Dávejte pozor, aby svůj slib splnila. Příště si dejte pozor na jazyk, jinak bych se musel bez vašich služeb obejít. Jak jsem vámříkal, že jsem chtěl jít na šachtu a promluvit s Laubem”

„Ano. Mluvil jste s ním?”

„Jen několik slov. Pak odešel, aby přivedl muže, kterému jsem chtěl předložit svou žádost. Víte, koho přivedl?”

„Pane, netrpělivě čekám na vaši informaci!”

„Přivedl zbožného Seidelmanna.”

„Zbož?” Edvard byl tak překvapen, že mu slova zůstala v krku.

„Ano, představený Sdružení blahoslavených bratří a sester právě on přišel, můj milý!”

„Nezmýlil jste se? Skutečně jste ho poznal?”

„Poznal jsem ho, třebaže byl převlečen a měl na tváři škrabošku. Prozradila ho jeho hladká brada a také bílá šála.”

„Ano, jeho brada se nedá zaměnit, je to brada Jidáše.”

„Hrome! Mluvíte jako frenolog nebo psycholog!”

„Jen mi to tak vylétlo z pusy.”

„Nakukal jsem mu, že mám návrh k významnému obchodu a dozvěděl jsem se, že to sám nemůže rozhodnout, protože není hlavou pašeráků.”

„To se dá předpokládat, protože se tady ukáže jen zřídka. Ale kdo by mohl být jejich náčelníkem?”

„Každopádně některý z jeho příbuzných. Prohlásil, že náčelník nemá dnes večer čas.”

„Zatraceně! Snad dokonce nemyslel Fritze Seidelmanna!”

„To je pravděpodobné. Jeho a nebo starého. Spatřil jste snad Seidelmanna seniora na maškarním bále?”

„Ne byl zaručeně doma.”

„Tak se muselo jednat o juniora. Třeba se ti tři střídají. Zítra bych si měl zjednat jistotu, neboť se večer opět vydám na šachtu. To je to, co jsem vám chtěl říci. Abych nezapomněl! Znáte cestu k zámku Hirschenau?”

„Zámek Hirschenau u Helfensteinu?”

„Ano.”

„Velice dobře.”

„Znají vás tam?”

„INC.

„Mohl byste mne tam některý z příštích dnů doprovodit a nebo máte něco jiného?”

„Nemám, pane Arndte.”

„Tedy dobrou noc!” Odešel.

Když opustil Edvard svou milou, odebrala se dívka ihned nahoru po schodech, kde měla svou komůrku. Když její kroky odezněly, opustil Seidelmann svou skrýš. Vyšel zadními dveřmi a odcházel.

„Jak šťastný to byl nápad!” pomyslel si.

„Kdybych je byl nesledoval, nic bych se nedozvěděl. Ach! Nádhera! Za to bude ještě pykat!” Chtěl právě opustit stín domu, když se mu zdálo, že zaslechl šepot. Otočil se, posunul se trochu vpravo a spatřil Arndta a Edvarda, kteří stáli v sousední zahradě.

„Kdo to je?” ptal se sám sebe.

„Tamhle ten, to je Hauser aach, jak je vhod ten sněhový odraz! To je ten pacholek, který mě napadl ve výčepu! Má to snad být, hm, hrome! Že by to byl ten služebník Knížete bídy, o kterém mluvil syn tkalce? Budu ho pozorovat. Budu se za ním plížit a zjistím, kam půjde!” Zůstal přikrčen v úkrytu rohu domu, dokud si nevšiml cizincova odchodu. Edvard Hauser zašel do dveří svého domu. Nyní se Seidelmann napřímil a opatrně se plížil dál. Zpozoroval, že cizinec zamířil východní cestou, která se později dělila: přímá vedla do sousední vesnice a pravá směřovala k hájence. Sledoval muže dál, ale, tento najednou zmizel. Kam? Seidelmann se zastavil a naslouchal. Arndt byl v každém případě mužem, jehož jeho špeh nedorostl. Měl mimořádně ostrý sluch. Když opustil Edvarda, měl dojem, jako by v nevelké vzdálenosti za sebou zaslechl kroky. Nezůstal stát, nýbrž kráčel pomalu dál a ohlédl se. Rozpoznal postavu muže, jenž jej sledovala. Pokračoval stále v cestě, a když se po chvíli opětovně ohlédl, zpozoroval, že se postava slídíce přiblížila.

„To nebude náhoda!” pomyslel si.

„Musím to prozkoumat!” Skrčil se, vytáhl své bílé prostěradlo, rozložil je a hodil je velice zručně přes sebe. Na bílém podkladu ho nemohl nikdo rozlišit. Všiml si, že postava zastavila a pak naslouchala do noci.

„Ach, skutečně je to nějaký slídil, který mě špehuje! Ale počkej, chlapče, já ti dám takového pamatováka, že na to dlouho nezapomeneš! Hned také zjistím, co jsi vlastně zač!” Rukama upěchoval pořádnou sněhovou kouli a vyčkával. Seidelmann neslyšel žádné kroky a předpokládal, že se dal sledovaný do rychlého běhu. Proto i on vyrazil dvojnásobnou rychlostí a jeho zrak pátral v dáli v nejasném sněhovém pozadí. Docela mu uniklo, že se blíží k nedůstojnému osudu. Tu se před ním cosi zatřepetalo ze země vyrostla tmavá postava a on utržil takovou ránu do tváře, že jej na několik okamžiků opustil sluch i zrak. Arndt se totiž bleskurychle vztyčil a největší silou vrazil sněhovou kouli Seidelmannovi do tváře. Potom se rychle zase zabalil do prostěradla a uskočil směrem k městečku. Zastavil až u prvních domů a ohlédl se.

„Ten má dost! Dneska už slídit nebude!” smál se v duchu.

„Seidelmann! Ach, já ho naučím vyzvídat, kde bydlím! Teď mu duní v hlavě tak silně, že ani nepostřehnul, kam jsem unikl. Vidět nic nemohl, a proto se zřejmě vrátí domů. Nyní však otočím kopí a budu sledovat já jeho!” Stoupl si za roh prvního domu a čekal. Netrvalo dlouho a Seidelmann prošel. Arndt ho sledoval, stále zahalen v prostěradle. Nebylo s tím spojeno žádné nebezpečí, neboť v tak pozdní hodinu se na ulici nikdo neukázal. Tu zpozoroval, že se Seidelmann zastavil u Hauserova domku a poté se plížil k jeho zadní straně.

„Co tam chce?” ptal se v duchu.

„Musím se podívat!” Opatrně muže následoval a všiml si, jak se pokouší naslouchat u okna místnosti. Tiše a bez pohybu tam stál asi čtvrt hodiny, a pak se vzdálil. Arndt se stále držel v jistém odstupu za ním, a tak to šlo až k obchodníkovu domu. Zde Seidelmann vytáhl klíč, odemkl a vstoupil. Arndt zamyšleně zůstal stát.

„Mám se vrátit nebo ne?” uvažoval.

„Nahoře je ještě světlo, takže na něj čekají. Mladý přináší domů novinky a starý, zbožný obuvník mu bude vyprávět o cizinci ze šachty. Kdybych je tak mohl slyšet! Raději ještě chvíli počkám.” Po nějaké době zmizela světla z oken na čelní straně domu a rozzářila se okna do zahrady.

„Že by chtěli jednat tam? Musím to zjistit!” Přelezl plot, ale neviděl možnost jak dosáhnout oken. Teprve po nějaké době, když se plížil pod okny, zahlédl podél stěny ležící žebřík, který mu mohl být užitečný. Odnesl jej k zadní straně domu, opřel jej vedle okna a přes nebezpečí, že bude zpozorován a odhalen, šplhal nahoru. Pochopitelně nemohl strčit hlavu přímo před okno, tak tam jen úkradkem pošilhával. Zjistil, že v místnosti jsou všichni tři Seidelmannové, otec, syn i strýc. První dva seděli u stolu a poslední se postavil na židli a právě se chystal sundat ze zdi obraz. Když tak učinil, objevil se ve zdi prostorný, hluboký, čtyřhranný otvor. Seidelmannův otec se zvedl, sáhl do zdi a vytáhl kartónovou krabici, kterou otevřel a přistoupil s ní ke stolu. Vyňal z ní cosi černého. Zdálo se, že to jsou široké drahocenné krajky. Z jedné odměřil značný kus a odstřihl jej.

„Dobrá!” šeptal Arndt, když sestupoval ze žebříku.

„Odposlouchávat je nemohu, protože by mě spatřil každý, kdo by přistoupil k oknu. To by bylo nebezpečné! Přesto jsem zjistil aspoň něco: znám místo, kam tito pašeráci schovávají své krajky. Určitě nastane doba, kdy budu moci tento poznatek zhodnotit!” Poté vrátil žebřík na původní místo a vzdálil se. Jen kdyby býval ještě chvíli vydržel!

KAPITOLA DRUHÁ Král lesa

Když se před několika okamžiky vrátil Fritz Seidelmann domů, otec se strýcem jej nedočkavě očekávali.

„Hrome! Co jsi dnes večer dělal za hlouposti?” přivítal jej otec. Úsměv, který tato slova doprovázel, byl dokladem, že se nad jednáním svého syna ve skutečnosti nezlobí.

„Jaképak hlouposti?” ptal se mladý.

„Co ta rvačka s mladým Hauserem?”

„Pchá! To nestojí za řeč!”

„Ale uletěl ti i s holubičkou! Teď jí samou láskou sežere!”

„Co o té směšné záležitosti můžete vědět?”

„Ty se ještě ptáš, člověče? Celé tohle hnízdo si o tom vypráví, starostou a farářem počínaje a nočním hlídačem konče! Bylo tam přece dost lidí, ne? Byla to od tebe hloupost, obrovská hloupost!”

„Ani bych neřekl!”

„Ohó! Považoval jsem tě za chytřejšího!”

„Kdyby se ten lump Hauser nevplížil protiprávně na náš bál, všechno by dopadlo jinak.”

„Nesmysl! Celá ta věc byla špatně naaranžována. Já znám rozdíl mezi slepicí a slepicí byl jsem taky mladý a proto mě nenapadlo, abych ti někdy přistřihával křídla. Když jsem však chtěl dostat dívku, se kterou jsem si nebyl naprosto jistý, narafičil jsem to úplně jiaak. Klidně přiznám, že Andílek jepěkný zákusek, ale zvát ji na bál Kasina, to byla blbost!

Nabízely se ti stovky jiných příležitostí, jak bys došel svého cíle v klidu a bez rozruchu. A ty ses ještě takhle blamoval! Mně je to jedno, ale zlobím se, že to můj syn nedokázal zaonačit chytřeji! Proč ses mě nezeptal na radu? Proč jsi mi nic neřekl?”

„Věděl o tom strýček. A mimo jiné, z této prohrané bitvy přináším cennou kořist!”

„To ani nechci vidět! A co se týče strýčka, ten mi může být ukradený! Dneska střelil takového pudla, že většího už ani nemohl!”

„Jak to?”

„Já jsem byl u starosty, kde právě před mým odchodem domů vyprávěli o tvém dobrodružství. Mezi tím dole v pracovně zvonilo.”

„Vím to, posílal jsem tam strýčka.”

„Proč jsi tam nešel sám?”

„Neměl jsem čas, musel jsem přece na bál Kasina!”

„Kasino sem, Kasino tam! Obchody jsou přece důležitější! Byl tu jeden z náčelníků a mluvil o obchodu za dvacet tisíc guldenů. Strýc nemohl pochopitelně nic vyřídit a potom udělal chybu, že mě nevyzvedl. Nyní je ten člověk fuč a nevíme, jestli se tu zítra ještě objeví.”

„Neslíbil to?”

„Nedal žádnou záruku.”

„Nu, budeme muset vyčkával! Mimo jiné, musíme být nanejvýš opatrní! Víte, proč se v našem kraji Kníže bídy zdržuje?”

„To neví nikdo.”

„Aby chytil Krále lesa.”

„Hrome! Odkud to víš?”

„To je právě část té kořisti, o které jsem se předtím zmínil.”

„To nebude mít jednoduché! Kdybych jen tušil, kdo se pod rouškou knížete ukrývá!”

„Hm! Jsem mu na stopě!” Oba ostatní vyskočili ze židlí.

„Jak?” ptal se zbožný.

„Na jeho stopě? Mluv přece trochu jasněji!”

„Má tady jednoho sluhu a taky Edvard Hauser žije z jeho peněz a je v jeho službách!” Tato zpráva měla strhující účinek. Fritz měl vyprávět. Prohlásil:

„Tady ne, služebnictvo je zvědavé. V přední místnosti budeme jistější. Tam se nemusíme ničeho obávat.” Uposlechli jeho rady. Odebrali se vedle, kde jim vše vyprávěl. Když skončil, byly tváře obou mužů velmi vážné.

„Zní to pro nás docela nebezpečně,” prohlásil otec.

„Takže si myslíš, že ten muž, jehož jsi sledoval, a který ti hodil sníh do obličeje je jedním z jeho sluhů?”

„Ano.”

„Pak tedy musíme zjistit, kde se zdržuje.”

„Hauser mi připadá nebezpečnější!”

„Zřejmě ano. Zná lépe zdejší poměry a může nám uškodit víc než ten sluha. Kdybysme ho tak mohli zneškodnit!”

„Mám k tomu báječný prostředek.” Nyní vyprávěl o dopisu, který poslal Edvard obchodníkovi Strauchovi. Oba staří si zamnuli ruce.

„To by byla velká výhoda!” pravil docela potěšené zbožný.

„Kdyby se nám podařilo na něj uvalit podezření z pašeráctví, tak…”

„Podezření?” přerušil jej mladý.

„Co nám pomůže podezření! Musí pašovat, skutečně pašovat!”

„To on nikdy neudělá!”

„Bude to muset udělat nevědomky. Cestou domů jsem o tom přemýšlel. Máme tady ještě ty jemné krajky?”

„Ano.”

„Nu, v tomto případě nám ztráta několika loket neuškodí. Já jsem prve nahlédl do jeho okna a viděl jsem, že se odebral do postele. Jeho kabát však zůstal v místnosti.”

„Mluv jasněji!”

„Není to dost jasné? Vplížim se do místnosti a několik krajek mu strčím za podšívku kabátu jsou tak jemné, že si jich ani nevšimne. Pak se postaráme, aby z nějakého důvodu musel přejít hranici a přitom ho udáme. Bude chycen a potom se ještě navíc zjistí, že se podepisuje jako …” Tu vyskočil pobožný ze své židle.

„Při Šalamounovi a jeho prorocích! Jsi chytrá hlava!” zvolal.

„Tak to musíme udělat, samozřejmě, bratře…”

„Hm! Ano!” odvětil tázaný.

„Plán je mimořádně dobrý. Vejde se do té místnosti?”

„Velice snadno,” odpověděl Fritz.

„Zadní dveře nejsou překážkou a na dveřích od místnosti je stejná šroubovací klika, jaké máme i my. Já se o to postarám, ale musí to být co nejdříve. Nejlépe by to bylo ještě dnešní noci.”

„Ještě lepší by bylo, kdyby se dalo nějak zařídit, aby utíkal před hraničáři a nebo se jim dokonce bránil!”

„Ani to není příliš těžké. Nyní je nejdůležitější dostat ty krajky do jeho kabátu. Podle mého bysme to měli hned vyzkoušet. Co říkáte?”

„Žene tě pomsta kvůli Andílkovi, ale máš pravdu. Pokud bude považován za Krále lesa, nechají nás na pokoji. Stejně mi to cuká všemi prsty, abychom tomuhle zbožnému pronárodu trochu zatopili! Ne, bratře?” Představený společnosti blahoslavených přikývl a odpověděl: „Máš pravdu. Jsou to lidé, kteří chodí v beráncích rounech, ale uvnitř se skrývají vzteklí vlci. Stali se prašivými a musí být vytlačeni ven. Patří mezi zmije, které neujdou poslednímu soudu. Uděláte dobrý skutek, když je v božím jméně zničíte!” Byly projednány další podrobnosti plánu a obchodník vytáhl z úkrytu za obrazem štůček krajek. Ustřihl několik loket a mezi tím se Fritz vybavil malou lampičkou a vším, co ke své procházce potřeboval. Vzal s sebou i nůžky, jehlu a nit, aby mohl opět přišít utrženou podšívku. Po těchto přípravách se vydal na cestu, čtvrthodinu poté, co Arndt uklidil žebřík a opustil zahradu. Myslel si, že se otec se strýcem zatím uloží ke spánku, ale ta záležitost pro ně byla tak důležitá a napínavá, že se rozhodli zůstat vzhůru a vyčkat na jeho návrat. Uplynula více než hodina, když se konečně vracel. Všiml si světla v místnosti a proto vešel přímo k nim.

„Nuže, povedlo se?” zeptal se otec pln očekávání.

„Ano,” odpověděl syn.

„Trvalo ti to dost dlouho. Nemohl ses dostat dovnitř?”

„Ó, docela snadno ale ten kabát mi dal zabrat! Nemám žádné zkušenosti se šitím a když jsem tu podšívku odpáral, musel jsem ji zase dobře přišít, aby si ničeho nevšiml.”

„Hlavní je, že nemůže vědět a ani cítit, že v tom kabátě vlastně něco má.”

„Nemějte starosti, svou práci jsem udělal dobře.”

„To byl jenom začátek. Jak teď narafičit, aby se vydal přes hranici?”

„Nemá tam nějaké příbuzné?” zeptal se pobožný.

„Ano,” odvětil Fritz.

„Proč?”

„Měl by se napsat dopis, kde ho budou příbuzní zvát na návštěvu.”

„To nejde je to nejisté a museli bychom dlouhou dobu čekat.”

„Jak to?”

„Dopis musí přijít poštou a tak bychom nejdřív museli přes hranici, abychom ho odeslali. Než by tohle klaplo, uplynou ještě tři dny.”

„To je pravda,” souhlasil otec.

„A taky psaní takových dopisů bývá spojeno s velkým nebezpečím. Kdo dokáže napodobit písmo tak, aby to nikdo nepoznal?”

„Já!” zvolal představený.

„To si jenom myslíš. Dneska už jsou na úřadech odborníci, kteří se málokdy zmýlí.”

„Dobrá, tak mám ještě jiný nápad: pošleme posla, který údajně od těchto příbuzných přijde.”

„I to je nebezpečné. Máme tam naproti muže, na kterého se můžeme ve všech případech spolehnout? Já o žádném nevím.” Nyní ze sebe zbožný vyrazil krátký povýšený smích a prohlásil: „Ó, sancta simplicitas, ó, svatá prostoto! Skutečně jsem vás měl za chytřejší než jste! Musí ten posel bydlet naproti? Vždyť máte tady dost lidí, které dobře znáte a kterým můžete důvěřovat!”

„To je pravda. Ale ten posel musí znát Hauserovo příbuzenstvo a tam je ten zakopaný pes! A pokud najdeme i takového, jak můžeme vědět, že se nedopustí nějaké chyby? Musíme být mimořádně opatrní. Mimochodem, ten posel musí být Hauserům neznámý. To znamená převlek, paruku a tak dál. To už by bylo nejlepší, kdybysme se toho ujali sami.”

„Myslíš snad, že by tím poslem měl být jeden z nás?”

„Ano.”

„Hm! To je taky riskantní. Ale už je dost pozdě a zítřejší dopoledne nám poskytne více času k přemýšlení. Teď bychom měli na chvíli zalézt do postelí. Třeba se nám bude o něčem vhodném zdát!” Ale ke spánku přesto nedošlo, neboť právě v tomto okamžiku zazněl pod oknem zvláštní polohlasný hvizd.

„Co to bylo?” zeptal se představený. —

„Platilo to snad nám?”

„Poslouchej!” okřikl ho bratr. Hvizd se ještě dvakrát opakoval.

„Ano, platí to nám,” odvětil nyní Seidelmann.

„Chtějí s námi mluvit a každopádně je to dost důležité.”

„Je to snad některý pašerák?”

„Ne. Žádný z členů bandy netuší, že jsme náčelníci. Pokud se na nás někdo tímto způsobem obrátí, jistě to není obyčejný pašeráček. Jdi dolů, Fritzi!”

„Mám ho přivést nahoru?” <j ,Pokud to bude nutné, tak ano.” t Syn odešel a po krátké chvilce se vrátil s mužem, na němž bylo na první pohled vidět, že není žádným obyčejným pašerákem. Jeho horní část těla vězela v silném huňatém kožichu a jeho nohy obepínaly téměř k pasu vysoké boty, které byly šity tak, aby nepropustily sebevětší mráz. Čepice z bobří kožešiny byla naražena tak hluboko, že bylo vidět jen málo z jeho blahobytného bezvousého obličeje.

„Dobrý večer, nebo spíš dobré ráno!” pozdravil a přitom sundal čepici. Nyní k němu Seidelmann rychle přiskočil, podal mu ruku a zvolal:

„Pane Winklere! To jste vy? Takové překvapení! Jste nám samozřejmě co nejsrdečněji vítán!”

„To doufám, pane Seidelmanne. Fujtajbl, jaká je to zima a kolik je tam zase sněhu! A k tomu jsem ještě musel jít pěšky! Ano, přišel jsem pěšky až z okresního města!”

„To se musí jednat o něco hrozně důležitého!”

„Jasně, jasně! Pokud přicházím osobně a navíc v noci, svědčí to jasně o tom, že budou skákat zlaťáky!”

„Tak to jsem zvědav. Posloucháme!”

„Hm! Kdo je tento muž?” Ukázal na jemu dosud neznámého představeného blahoslavených bratří a sester.

„Můj bratr.”

„Zasvěcenec?”

„Ano. Můžete mluvit otevřeně.”

„No, dostal jsem od kapitána dopis. Jedná se o zvláštní úkol, který jsem připraven splnit.”

„Kdy?”

„Pozítří v noci.”

„Sakra! Tak brzo? Nic o tom nevím, kapitán mi nenapsal ani slovo.”

„Úmyslně. Je skutečně pravda, že se tady objevila ta osoba, jíž všeobecně nazývají Knížetem bídy?”

„Každopádně.”

„Nebo to je jen strašák v makovicích hlupáků?”

„Ó ne, vůbec ne! Tenhle Kníže bídy skutečně existuje. Musíme s ním naplno počítat. Dokonce se zdá, že si vzal za úkol zhatit veškerá naše podnikání.”

„Hrome! To mi musíte vysvětlit. Ale neměli byste tady doušek něčeho pro zahřátí?”

„S tím je vždy počítáno. Posaďte se! Dám vám ten druh, který pijete nejraději.” Odešel a po několika okamžicích se vrátil s několika lahvemi a sklenicemi. Nalil, přiťukli si a Winkler se zeptal: „Takže vy jste s Knížetem bídy přišli do styku?”

„Bohužel.”

„Osobně?”

„To člověk nikdy neví.”

„Vyprávějte! Musíte mi to nějak přiblížit.” Oba Seidelmannové mu vysvětlili vše, co považovali za nutné. Winkler pokýval zamyšleně hlavou a ptal se:

„Myslíte si tedy, že ty útoky jsou namířeny přímo proti vám?”

„Vůči komu jinému?”

„Hm! Proti kapitánovi!”

„Ale on slídí po nás! Nás chce chytit!”

„Docela správně! Chce vás chytit, protože tuší, že jste ve službách kapitána, na něhož má spadeno v první řadě. Neříkali jste, že provozuje své rejdy v rezidenci?”

„Každopádně. Tam se objevil poprvé.”

„A hned vystoupil proti kapitánovi?”

„Okamžitě.”

„Tak vidíte! Buď je to nesmiřitelný kapitánův nepřítel a nebo dokonce odvážný policista, který se snaží proniknout do kapitánova tajemství. Z toho důvodu se sám halí do roušky tajemnosti. Zřejmě se dozvěděl a nebo tuší, že kapitán je nejvyšším vedoucím našeho pašeráckého spolku. V rezidenci ho nemůže chytit a proto doufá, že ho zajme tady na hranici. To vás ještě nenapadlo?”

„Možné by to bylo.”

„Dokonce pravděpodobné. Nesmíme se stát jen opatrnými, to by bylo příliš málo. Musíme se připravit k boji na život a na smrt!”

„To se mi zdá příliš nadnesené,” prohlásil zbožný. Nyní se Winkler zatvářil velice vážně. Běžně působil dojmem veselého, dobromyslného muže. Jeho neustále rozesmátá tvář vzbuzovala důvěru. Teď však jeho očka zazářila a jeho pohled se stal pevným a výhružným.

„Je to skutečně nebezpečné!” zvolal.

„Proto jsem vás navštívil osobně. Buďme otevření a přiznejme si, že díky naší spolupráci s kapitánem jsme se stali bohatými lidmi v krátkém čase několika let. Pokud to bude pokračovat tímto tempem, budeme brzy považováni za milionáře. Zde není ve hře jen naše bohatství, ale i naše pověst a svoboda. Teď vidíte, že nemůžeme složit ruce do klína.”

„To jsme si přirozeně řekli také.”

„Tak tedy! Musíme udělat všechno pro zneškodnění Knížete bídy. Musíme ho dostat do svých rukou a potom— potom tak a nebo tak! Přece si rozumíme!“Jeho posunky značící zastřelení a oběšení byly dost výmluvné.

„To se rozumí samosebou,” pravil pobožný.

„Ale jak s tím začít?”

„Máte snad nějaký konkrétní úmysl?” , Ještě ne. Tento nepřítel nemůže proti nám ničeho docílit bez spojenců a agentů

—”

„Už nějaké má.”

„Nu, tak se jich musíme přidržet. Když dostaneme je, bude náš i on. Znáte nějakou takovou osobu?”

„Zatím jenom tkalce Hausera.”

„Musí být odstraněn! Sledovali jste toho cizince, se kterým dnes mluvil?”

„Ne,” odvětil Fritz, k němuž otázka směřovala.

„Hodil mi do tváře sněhovou kouli a než jsem si stačil protřít oči, byl dávno někde schovaný.”

„To je zlé, to je mimořádně zlé! Toho Hausera však musíme bezpodmínečně dostat! Vyznáte se zde mnohem lépe než já neznáte nějaký způsob, kterým bychom ho mohli dokonale zneškodnit?” Ti tři se na sebe podívali a poté řekl pobožný: „Náhodou jsme měli stejnou myšlenku jako vy a už jsme učinili patřičné kroky.”

„Ach! A jaké?”

„Ten tkalcovský kluk byl tak drzý, že v jisté záležitosti napsal dopis, pod který se podepsal jako .”

„U všech čertů! To je skutečně pravda?”

„Ano. Víme to přesně.”

„Takže by se na něj mohlo jít pomocí soudu!”

„Nebude schopen to popírat.”

„Vyprávějte!” Fritz vyprávěl historku z maškarního bálu. Když skončil, pokýval Winkler hlavou a řekl:

„Ta dívka by se dala donutit, aby řekla pravdu a také obchodník Strauch ten dopis jistě bude mít. Co to ale pomůže? Hauser to prohlásí za žertovný kousek, který měl zabránit Strauchově přítomnosti na maškarním bále. Dá se předpokládat, že by byl osvobozen.” Tu se pobožný výsměšně zašklebil a tázal se: „Co kdyby se z něho stal pašerák?”

„Pašerák? Nevím kam míříte.”

„Jenom se ptám, co kdyby byl pašerákem? Věřili by i potom, že to byl jen žertovný kousek?”

„To jistě ne! Ale kdyby byl opravdu pašerákem, sloužil by pod vámi a vy byste ho nemohli udat!”

„To je pravda. Co kdyby však pašoval na vlastní triko a byl sám Králem lesa?” Winkler se zarazil a zvolal:

„Pánové, teď vám vůbec nerozumím!”

„Hned mi porozumíte! Bude totiž dopaden při pašování krajek. Potom se úředníci dozví, že se podepisuje jako . Co se s ním asi stane?”

„Hm, to se nedá říci, ale každopádně bude na nějakou dobu zneškodněn. Jak ho ale mohou chytit při pašování, když vůbec nepasuje?”

„O to už jsme se postarali. Aniž by to tušil a věděl, má pod podšívkou kabátu několik loket drahocenných krajek. To nestačí?” Winkler vyskočil ze židle a zvolal: „Krajky v kabátě, aniž by to věděl? Hrome! To je od vás mistrovský kousek! Jak jste to dokázali?” Fritz sebevědomě odpověděl:

„Asi před třemi hodinami jsem odposlouchal, že napsal ten dopis a že je ve spojení s Knížetem bídy a už má krajky v kabátě! Musíte uznat, že pracujeme stejně rychle jako odhodlaně.”

„Jistě, jistě! Ještě ho ale musíte donutit k cestě přes hranici!”

„O tom jsme jednali před vaším příchodem.”

„K čemu jste došli?”

„Zatím jsme se nedostali k žádnému konci. Chybí nám mlčenlivý, spolehlivý člověk.”

„Jak to?” Seznámili jej tedy se svým předešlým rozhovorem o dopisu nebo poslovi z druhé strany hranice. Vyslechl je s velkou pozorností a potom prohlásil:

„Váš názor není špatný, ale podle mého mínění tam chybí nejdůležitější bod.”

„Byl byste tak laskav a sdělil nám ho? Přece víte, že jsme přesvědčeni o vašem ostrovtipu a opatrnosti.” Při těchto slovech pokynul starý Seidelmann směrem k lesu. Winkler byl jeden z nejdůležitějších a nejodvážnějších podnikatelů v pašeráctví na druhé straně hranice. Nyní se tajemně usmál, zamrkal očima a zeptal se: „Zajisté myslíte toho hraničáře, toho důstojníka, kterého našli nedávno pod stromy?”

„Hm! Raději o tom nebudeme mluvit!”

„Každopádně je lepší takovéto epizody zamlčet, ale já musím konstatovat, že od vás bylo velice chytré tak přesně dodržet mnou vydaný pokyn.”

„Dobrá, ale zůstaňme u věci! O jakém bodu jste tedy před chvílí mluvil?”

„Co se může stát Hauserovi, když u něho najdou pár loket krajek? Zkonfiskují je a on bude muset zaplatit pokutu. A co se týká toho dopisu, jistě se dokáže nějak vymluvit. Když ho zadrží, nechá za sebe složit kauci a těch několik nalezených krajek mu jistě nezláme vaz. Ano, takové věci se nedají nijak spolehlivě naplánovat. Mohou se objevit okolnosti, které pomohou dokázat jeho nevinu.”

„Ó, byl jsem velmi opatrný,” prohlásil Fritz.

„Nikdo nemůže tušit, že mu tam byly zašity a už vůbec ne, že jsem je tam zašil právě já.”

„Tomu ať věří čert! Ďábel většinou pracuje tam, kde ho očekáváte nejméně. Příliš velká jistota přivedla do zkázy i chytřejší. Co když u vás uvidí nebo najdou tytéž krajky?”

„Kdo by je u nás hledal? A navíc jsou schovány natolik šikovně, že je nikdo nezasvěcený nedokáže najít. Ale pro klid svědomí na to místo schovám i nit, kterou jsem Hauserův kabát opět zašil.”

„To je skutečná opatrnost, to chválím. Úplně nejlepší by ale bylo, kdyby se Hauser nenechal jen tak chytit měl by se bránit a pokusit se o útěk.”

„Pomýšleli jsme i na to, výrazně by ho to usvědčilo. Jak to však zaonačit?”

„Hm! Na světě je možné všechno. Chytrý chlap nesmí být hlupákem. Nechtě mne přemýšlet!” Několikrát prošel místností nahoru a dolů. Konečně zastavil před Fritzem a tázal se: „Dalo by se zařídit, aby se s tím klukem jakoby náhodou někdo setkal, ale raději ne přímo tady, ale někde stranou? Muselo by to být brzy, snad už zítra.”

„To není nijak složité,” odvětil Fritz.

„On přece ponese zítra ráno svou masku do půjčovny.”

„Do okresního města?”

„Ano.”

„Kdy?”

„Vyrazí kolem poledního, slyšel jsem, jak to říkal té holce.”

„Hm! Víte snad, kde bydlí majitel půjčovny masek?”

„Docela přesně.”

„Není snad někde poblíž nějaký výčep, odkud by se dal dům majitele pozorovat?”

„Hned naproti je hostinec U šedého vlka.”

„To je skvělé. Popište mi toho Hausera.” Fritz mu vyhověl a poté Winkler řekl:

„To stačí, poznám ho hned. Nemáte nějakou paruku a plnovous, které by mi sedly?”

„Jasně! Máme tady dostatečnou zásobu pro různé velikosti i tvary obličejů.”

„Dobrá! Takže Hausera si vezmu na konto já. Ještě dlouho na mě bude vzpomínat!”

„Ach! Vy byste to podnikl sám?”

„Proč ne? Zatopím mu, až bude zírat. Jsem na celé věci stejně zúčastněný jako vy. Všechno pochopíte, až vám

vysvětlím další důvody mé přítomnosti. Právě mne totiž napadla skvělá myšlenka. Víte úplně jistě, že Hauser pracuje pro Knížete bídy?”

„Ano. Říkal to své dívce a já jsem to vyslechl.”

„Nemyslíte, že by se jen vytahoval?”

„Ne. Ten chlap totiž získal nějaké peníze, a kde jinde by je dostal než od toho tajemného knížete?”

„Pravda! On mi tedy prozradí, kdo ten kníže je!”

„Hrome! Všichni čerti! Sakra!” zaznělo z úst všech tří Seidelmannů.

„Ano. Také mi bude muset prozradit, kdo je ten sluha knížete, který vám dnes vrazil do obličeje sněhovou kouli.”

„Jak to chcete dokázat?”

„Budu se sám za toho sluhu vydávat. A budeli to vhodné, pak i za samotného knížete.” Tři muži na něj překvapeně pohlédli. On se nadřazeně usmál a řekl:

„Vy se divíte? Vždyť je to úplně nejjednodušší myšlenka, která nás mohla napadnout. Povede rychle a bezpečně k cíli.”

„Každopádně, pokud uvěří vašim slovům.”

„Bude jun muset věřit!”

„Jak ho chcete donutit, aby se vydal přes hranici a dokonce kladl odpor úředníkům?”

„Svěřím mu balíček, který hraničáři nesmí spatřit. Bude jej muset zatajit.”

„Balíček s kontrabandem? To byste se prozradil! Kníže bídy nesvádí své muže k pašování.”

„Žádný kontraband!”

„Pokud to bude proti zákonům, Hauser to vůbec nepřijme.”

„Nesmysl! V balíčku budou důležité soukromé dokumenty, o jejichž obsahu nesmí nikdo vědět, hraničáře nevyjímaje. Hauser ho před nimi bude muset schovat a bránit jeho vydání.”

„To už se dá poslouchat lépe. Už jste snad nějaké takové písemnosti sehnal?”

„Nesmysl! Přece tu máte papír, pero a inkoust?”

„To se rozumí samosebou.”

„Nuže, pak takové listiny snadno zhotovím. Slova, která ho nechám přečíst, abych odstranil jeho pochybnosti, budou tak dobrá, že ho ještě více posadí na lep! Bude dokonce hrdý, že mu byly takové papíry svěřeny. To bychom měli a nyní k tomu dalšímu: kapitán mé informoval, že zde pozítří převezmeme náklad, který obstarám a bude sem přinesen.” Vyňal z kapsy několik dopisů a zapečetěný seznam, který předal Seidelmannovi seniorovi. Ten jej pročetl a zvolal: „Hrome! To je za více než padesát tisíc guldenů!”

„Dokonce přes šedesát tisíc.”

„Není to příliš riskantní?”

„Ne, já budu za vše ručit. Vy zboží převezmete až na této straně hranice.”

„Chcete za všechno ničit? Jste si tak jist, že nemůžete být chyceni?”

„Ano. Nejdříve jsem si nebyl zcela jist, ale po našem rozhovoru jsem přesvědčen, že se tento tah vydaří.”

„Jak to?”

„Zítra nebo snad do pozítřejšího oběda bude Hauser polapen. On je přece Králem lesa! To dá policistům a pašerákům tak zabrat, že budou mít oči a uši jen pro něho. Rozumíte?”

„Jak se prokáže, že Strauch dostal skutečně ten dopis?” ptal se Fritz.

„Jak ho znám, jistě ho zatají!”

„Bude vaší věcí, abyste ho přinutili k udání.”

„Ze strachu před Králem lesa to neudělá.”

„To je mi jedno. Tady budete muset zabrat vy. Jsme na podniku stejně zúčastněni. Já si beru na starost Hausera, a tak si snad nemyslíte, že žádám příliš, když očekávám, že si s vaším přítelem Strauchem poradíte. Zítra půjdete se mnou do okresního města. Pokud chceme zvítězit, musí být tato cesta úspěšná!”

„To opravdu nedokážete pochopit?”

„Ne. Kdykoliv jsem měl něco zařídit, byl jsem s tím včas obeznámen. Proč je to dneska jiné?”

„To je přece jednoduché. Pátrají zde po Králi lesa, tedy po vás. Policie, hraničáři i úředníci, vše je na nohách, aby vás chytili. Nyní se tu dokonce objeví i Kníže bídy, a jeho, jak se zdá, se kapitán bojí nejvíc. Použijí všechny prostředky, aby té věci přišli na kloub. Kdo nám rnůže zaručit, že někdo nedostane myšlenku hlídat vám odesílané dopisy a třeba je i otevřít?”

„Hrome! To smí policie udělat?”

„Na to se vás jistě nikdo ptát nebude! Jeden jediný podezřelý dopis může vše zhatit. To jste nepochopil?”

„Ach, už to začínám chápat!”

„Konečně! U nás naproti zatím nejsou tak nedůvěřiví a to kapitán ví. Proto také napsal mně, ale pro vás přiložil dopis. Zde je!” Podal mu zapečetěnou obálku. Seidelmann ji vzal, otevřel a v něm stálo: Pane Seidelmanne seniore! Tento dopis mimořádně nedostáváte poštou, nýbrž prostřednictvím Winklera. Velice vážné okolnosti, které se dějí ve vašem okolí, mě donutily naši korespondenci na nějakou dobu zastavit. Od této doby nebudete dostávat rozkazy písemně, nýbrž ústně od zasvěcených. Musíte vyhovět každému, kdo se vám představí a bude vlastnit tajné znamení. Kapitán Podpis byl napsán křivě, takže písmo se sklánělo vlevo, zatímco dosud bylo zvykem psát pravosklonné. Navíc byl podpis opatřen zvláštním vyumělkovaným tahem.

„Nu,” prohlásil s úsměvem Winkler,

„jsem dostatečně legitimován?”

„Ano. Je zde ten tah, který všichni známe. Poslechněte si, co mi napsal.” Přečetl jim list. Když skončil, otázal se zbožný:

„Takže ten cizí muž, který tady dneska zvonil, byl poslem kapitána?”

„Někdo tady byl?” ptal se rychle Winkler.

„Ano, byl. Mluvil o obchodě v hodnotě dvaceti tisíc guldenů.”

„Tak to musíme bezpodmínečně uposlechnout. Už jste se s ním domluvili?”

„Ne. Přijde opět.”

„Snad by se daly oba obchody spojit. Kapitán se dozvěděl, že poslední podnik nevyšel. Nyní rychle rozdává další karty, protože úředníci nepředpokládají, že bychom se do toho zase tak rychle pustili. Tímto způsobem se vyrovná neúspěch a bude vynahrazena ztráta.”

„To je zajisté správné,” mínil Seidelmann, otec.

„Kde máme zboží převzít?” “TI°hodu z Haingrundu na této straně.”

„U Haingrundu? Tam kde jsme byli chyceni? To je nanejvýš nebezpecné místo!”

„Ale naopak, je to to nejbezpečnější místo! Žádný člověk nebude tu§itj že se odvážíme novna tam a po tak .g do. “?Jpr° mě za mě! A kdy?” “ei?é hodiny ráno To Je nejpříhodnější doba.”

„Kolik lidí přinese zboží?”

„Zhruba dvacet.”

„Abych tedy obstaral stejný počet.”

„Budete jich tolik mít?” “nív,P°kud to musí t)ýt tak čtyřicet nebo padesát!”

„Obchod je tedy dojednán. Účet půjde přímo na kapitána a ten vyplatí vaše mzdy a podíly. A nyní to poslední: vy jste pan August Seidelmann?” Pobožný, na něhož otázka směřovala, přitakal. »lake pro vas tam byl en dopis Z(Je je, „ Představený jej vzal a přečetl. Nebylo na něm vidět, jaký na něj obsah udělal dojem. Í8to nečekal,” pravil. “Musím zítra časně ráno odiet.” »Uz? Kam?”

„To zatím nemohu říci. Všude najdeme ovečky, které čekají na pomoc Spasitele. Sluhové boží jdou na sever, na jih, na východ i západ. Vždy musí poslechnout příkazy svého pana „Ach. átravý pohled j Nejste snad ten Seidelmann, který byl jmenován představeným společnosti blahoslavených?”

„Ano, to jsem já,” odpověděl tázaný posvátným hlasem.

„Byl jsem vybrán, abych přivedl zpátky duše, které se zaběhly do pouště hříchů a bezbožnosti.” Nyní Winkler nasadil nepopsatelnou tvář a prohlásil:

„Tak jsem přesvědčen, můj nejuctivější zbožný pane, že nemohli vybrat lepšího!”

„Ano Vševědoucí probádal srdce a duši lidí a jako nástroje své dobroty a milosrdenství si vybírá jen ty, kteří kráčejí pevně a věrně ke své víře. Ale nyní se stáhnu. Musím věnovat pár hodin spánku, protože budu muset vyjet co nejdříve.” Odešel., Winkler si nechal přinést nutné psací nástroje a odebral se do ložnice, která mu byla přidělena. Zde chvíli psal a později ulehl ke spánku. Znal dobře dům i jeho obyvatele a mohl se chovat, jako by sem sám patřil. Ráno, jakmile snědl snídani, připevnil si falešné vousy a paruku. Nebyl v této činnosti tak zběhlý a zručný jako Seidelmannové, a proto mu to trvalo téměř do oběda. Nyní vyrazil i s Fritzem do okresního města. Kousek před městem řekl: „Zde se musíme rozdělit. Já půjdu do hostince U šedého vlka, který díky vašemu popisu snadno najdu. Vy jděte ke Strauchovi. Budete s ním moci hned mluvit?”

„Okamžitě. Stačí jít za ním do krámu.”

„Kde se pak sejdeme?”

„V nějaké hospodě.”

„U šedého vlka ne?”

„Ne. Tam by nás neměli spatřit pohromadě. Nebo si myslíte, že by to nemohlo vadit?”

„Proč vadit? Mě přece nepoznají a naše slova nikdo neuslyší. Stejně se budeme vracet společně.”

„Ne. Odtamtud půjdeme rovnou domů.”

„Dobrá. Po cestě odstraním paruku i vousy a pozítří, ach, chtěl jsem říci zítra, vám to pošlu po pašerácích.“Rozešli se. Fritz se odebral ke svému příteli, který jej přijal s jistými rozpaky.

„Ach! Jak se to tváříš?” tázal se Seidelmann.

„Tvářím? Tvářím se normálně!”

„Ó ne! Vidím, že jsi proklatě rozpačitý. Už jsi slyšel, co se včera stalo?”

„Hm! Ano! To byla proklatá historka!”

„Na které neseš svou vinu.”

„Já? To nechápu! Proč já?”

„Pchá! Nesnaž se omlouvat! Jsme zde nepozorováni?”

„Máš strach, aby nás někdo neviděl?”

„Ano. Musím s tebou mluvit, aniž by nás někdo mohl vyslechnout.”

„Tak pojď naproti do mé místnosti. Pokud přijdou kupci, obslouží je sluhové a učni.” Fritz jej následoval do známé místnosti. Tam se usadili naproti sobě a zapálili si doutník. Strauch stále ještě nedokázal zastřít své rozpaky Seidelmann jej dlouho pátravě pozoroval a nakonec pravil: „Chtěl jsem s tebou mluvit mezi čtyřma očima, protože dneska přicházím jako tvůj zpovědník.”

„Zpovědník? Ty, ten nejrozpustilejší a nejbezbožnější z nás všech? To je legrace!”

„Ó, záležitost, v které přicházím, je mimořádně vážná!”

„To zní výhružně a při tom se ten člověk tváří, jako by mě chtěl vyslýchat kriminalista.”

„Taky tomu tak je. Zvolil jsi ten správný výraz: kriminalista! Ono by se to totiž za jistých okolností mohlo vyvinout ve špatný kriminální případ!” Strauch se lekl.

„Všichni čerti!” zvolal.

„Co tím vlastně myslíš?”

„To hned uslyšíš. Každopádně očekávám, že mi řekneš tu nejčistší pravdu!”

„Hergot! Zanech toho slavnostního tónu a řekni rovnou, bez obalu oč se jedná!”

„O včerejší večer!”

„Ach!”

„Proč jsi nepřišel?”

„Protože jsem byl nemocen.”

„Co ti chybělo?”

„Leželo mi to všude, v těle, v hlavě…”

„A taky v kalhotech!” vpadl do toho Fritz.

„Spadlo ti tam totiž srdce! Jen se přiznej, že jsi ztratil odvahu!” Strauch se přemohl, nasadil klidnou tvář a řekl:

„Odvahu? Nerozumím ti!”

„Nelži! Nic nepředstírej, starý příteli! S tím u mne nepochodíš.”

„Ať tě chápe čert! Byl jsem skutečně nemocen.”

„Jak je tedy možné, že byla přítomna tvá maska?”

„O tom jsem slyšel. Vůbec to nedokážu pochopit.”

„Ty jsi skutečně nevěděl, že ten kluk potřeboval oblek pro sebe?”

„Ten drzý tkalcovský chasník? O tom jsem neměl ani ponětí.”

„Nu, to bych ti rád uvěřil. Ale tvá nemoc byla, je, a bude jen předstíraná. Mohu ti to klidné dokázat.”

„Tak? Dokaž to!” Byl přesvědčen že Seidelmann nemůže nic vědět. Jak by také mohl? Fritz se však na něho ostře zahleděl a zeptal se:

„Máš ještě ten dopis?”

„Jaký dopis?”

„Od Krále lesa.” Nyní Strauch zbledl. Byl tak polekán, že se chvílí nezmohl ani na slovo. Konečně zahuhlal:

„Od Krále lesa? Zbláznil ses?”

„Ó ne! Já jsem při smyslech!”

„Ty věříš, že si píšu s nějakým náčelníkem pašeráků?”

„Ano. Nejen, že tomu věřím, jsem o tom dokonce zcela přesvědčen, můj milý příteli.”

„To by bylo bláznovství!”

„Jistěže. Mimochodem, nezáleží vůbec na tom, co si myslím já, nýbrž o čem uvažuje policie.” Nyní vyskočil Strauch z křesla a zvolal:

„Policie? Bože! Co s ní mám společného?”

„Zatím ještě nic, ale každým okamžikem se může dostavit, aby to u tebe prohledala.”

„Tady už končí všechno! Policie a prohlídka v našem obchodě! Dobré jméno by táhlo k čertu!”

„Ano, můj milý, k čertu!” usmíval se Fritz.

„A co by u mě hledali?”

„Samozřejmě ten dopis.”

„O žádném dopise nic nevím!”

„Hlavně, že o něm bude vědět policie.”

„Leda by byla vševědoucí!”

„Ale jdi! Nezapírej a buď rozumný. Přicházím jako přítel, abych tě zachránil. Chci zabránit udání a chci tě ochránit před žalobou, a jak jsem už řekl, hlavně před domovní prohlídkou.” Strauch hleděl bezradně a ohromeně na mluvčího.

Nevěděl co by měl udělat. Fritz to tušil a proto prohlásil:

„Vidím, že ses ocitl mezi Skyllou a Charybdou. Já bych věděl, co na tvém místě udělat.”

„Co tedy?”

„Svou povinnost.”

„Jakou povinnost míníš?”

„Povinnost učinit udání.”

„Vem tě čert! Pak budu ztracen!” vybuchl, aniž by si uvědomil, že se těmito slovy dokonale přiznal. Nyní mu poklepal Fritz na rameno a popíchl jej:

„Podívej se, starouši, teď jsi sám sebe předběhl!”

„Jak to?”

„Právě jsi přiznal, co jsem se chtěl dozvědět.”

„Nesmysl!”

„A přece! Řekl jsi, že bys byl ztracen, kdybys šel učinit udání. To znamená, že je tu někdo, koho se musíš bát.”

„Tvé závěry jsou mylné. Koho bych se měl bát?”

„To vím velice dobře.”

„Nu, tak to klidně řekni.”

„Krále lesa!”

„Zase ten ! Co s ním pořád máš? Říkám ti, že s ním nemám nic společného a že o tomhle chlapovi nevím ani to nejmenší!”

„Tak už přece nelži! Víš o něm dvojí!”

„Rád bych se obojí dozvěděl.”

„Nu, za prvé víš, že ti napsal dopis, a za druhé víš, že ti o tom zakázal mluvit.”

„To jsou jen dohady, které potřebují důkazy.”

„Ty ti dodá vševědoucí policie. Dokonce zná i obsah toho dopisu!”

„Jak by se o tom dozvěděla?”

„Jeden z úředníků mi dal pokyn. Pokud ho budeš následovat, je to dobré pokud ne, tak se ukáže, jak se z té šlamastiky dokážeš vyhrabat bez mé pomoci.” Strauch nervózně přecházel sem a tam. Jeho rozpaky se zdvojnásobily. Na jedné straně totiž byla povinnost, a strach z Krále lesa na straně druhé. Seidelmann chvíli čekal a poté se zeptal: „Má dobrá vůle asi nepřinese žádné výsledky? Dobrá, půjdu. Byl bych měl radost, kdybys využil poskytnuté příležitosti a dobré rady.” To táhlo. Strauch stanul a zeptal se: „Dobré rady? Sem s tím! To je přesně to, co potřebuji, mimořádně potřebuji!”

„Nespěchej, tak rychle to zase nejde! Kdo má dát dobrou radu, musí napřed znát celou záležitost.”

„Zdá se mi, že jsi informován dost dobře.”

„Další přiznání, třebaže nepřímé! Takže, buď upřímný! Dostal jsi ten dopis?”

„Nu, k čertu, ano!”

„A zůstal jsi kvůli němu včera doma?”

„Ano.”

„Tys ten dopis zničil?”

„ne.

„Takže ho ještě máš? Ach, to je dobře! Ukaž mi ho!”

„To neudělám.”

„Proč?”

„Co ti tady řeknu mezi čtyřma očima, to mi nemůže uškodit v každém případě to mohu zapřít. Ale ukázat dopis a dokonce ho nechat číst, to je něco jiného!”

„Policii ho taky budeš muset ukázat!”

„To mě ani nenapadne! Roztrhám jej a zničím!”

„To by byla ta největší hloupost!”

„To snad ne. Lepší malá rozepře s policií, než se nechat odpravit Králem lesa.” Tu ze sebe vyrazil Fritz hlasitý smích a vysvětloval:

„, který ti psal, tě nezabije. To by ho ani nenapadlo!”

„Neslyšel jsi řeči, které o něm kolují?”

„Nenech se vysmát! Myslíš si skutečně, že jsi dostal dopis od pravého Krále lesa?”

„Samozřejmě!”

„Tak jsi jako dítě! Ach, nikdy bych tě nepovažoval za tak lehkověrného chlapa! Co by měl z tvé nepřítomnosti na maškarním bále, nevíš?”

„To jsem se ptal i sám sebe.”

„No tak! Nenapadlo tě, že se může jednat o mystifikaci?”

„Ach! Ty si myslíš, že si ze mě tropili šašky?”

„Ano, právě kvůli masopustní noci!”

„Hrome!”

„Nu?”

„Kdyby to tak byla pravda!”

„Co bys potom dělal?”

„Rozmlátil bych tomu chlapovi kosti, ať je to kdo chce!”

„Nu, tak tedy bij! Byl to takový masopustní vtip.”

„Od koho?”

„Nejdřív ukaž ten dopis!”

„Hm! Proč?”

„Abych viděl rukopis.”

„Ty snad víš, kdo ho napsal?”

„Ano. Nejdřív se chci přesvědčit a potom ti řeknu jeho jméno. Nechci podezírat nevinného.”

„No, tak se k tomu odhodlám. Přečteš si jej.” Otevřel zásuvku pracovního stolu, vytáhl zde uschovaný dopis a podal jej Fritzovi. Ten jej přečetl a poté jej pozorně prohlížel. Neznal rukopis Edvarda Hausera, ale chtěl dopis vidět, aby se přesvědčil, že skutečně existuje. Nyní prohlásil:

„Ano, to souhlasí. Je to ten chlap a nikdo jiný!”

„Kdo?”

„Netušíš to?”

„Ani v nejmenším.”

„Nuže, kdo použil tvou masku?”

„Přece ten tkalcovský chasník.”

„A kdo se objevil místo tebe?”

„Ten samý chlap!”

„Přece jsi taky dobře slyšel, s jakými úmysly se tam vplížil?”

„Aby sledoval tebe a to děvče.”

„Ano, jen kvůli tomu. Vyprávěl jsem ti o tom a věděl jsem, v jakém obleku přijdeš. Když jsem tu masku spatřil, přirozeně jsem si myslel, že jsi to ty.”

„Ó, sakra!”

„Proto jsem s tím chlapem začal mluvit o té dívce a dokonce jsem se s ním vsadil, že tkalcovská dcerka bude —”

„To je silné!”

„A abych mu to dokázal, poradil jsem mu, aby se ukryl v místnosti, kde jsem chtěl slavit své vítězství —”

„Ať do toho čert bací!”

„To všechno jsem udělal jen proto, že jsem tě v té masce předpokládal. V rozhodujícím okamžiku mě ten kluk vyrušil a začal bohapustý skandál, “

„To musí být velice nepříjemné!”

„Přirozeně. On s tou holkou odešel a já dostal nápad, že je budu sledovat a pokusím se je vyslechnout. A tak jsem zjistil, že ti napsal dopis jménem Krále lesa, “

„Pacholek! Takže to byl on?”

„Jistě. Potřeboval se dostat na maškarní bál, aby mne mohl sledovat. Proto musel zabránit v účasti některému z členů

našeho Kasina.”

„Proč jsem to musel být zrovna já?”

„To pochopitelně nevím.”

„A jak se dostal k mému převleku?”

„Ani to nevím.”

„Ale já to zjistím, musím se to dozvědět! Takový kousek, takový uličnický masopustní kousek!”

„Každopádně je to nepříjemné,” pravil Fritz a pokrčil rameny.

„Nepříjemné? Jenom nepříjemné?”

„No, řekněme, že je to k zlosti.”

„K zlosti? Jenom k zlosti? Ne, to byla nehorázná drzost! Drzost všech drzostí a nejen to, člověk ani nemůže najít vhodné slovo, aby to bylo výstižné. Jak já se na ten večer těšil! Chtěl jsem překvapit Marii a, všechno je v pekle! Já bych toho chlapa rozdrtil!” Prve pln strachu a obav a nyní cítil zlost, jako nikdy v životě. Běhal po místnosti jako lapený panter. Dlouho trvalo, než zastavil před Fritzem, jehož úsměv v tváři jej zlobil.

„Jak?” zvolal.

„Ty se mi ještě směješ?”

„A mám snad brečet? Pokud chci být upřímný, musím přiznat, že ten trik nebyl vůbec špatně vymyšlen.”

„Nemám snad tomu pacholkovi vyplatit ještě prémii?”

„Musíš uznat, že ta věc měla šmrnc a byla perfektně vymyšlena.”

„Nic perfektního v tom nevidím. Seděl jsem tady celý večer jako rosnička na žebříku. Toužil jsem po společnosti, klel jsem a nadával podle not. Měl jsem strach z Krále lesa, a proč? Na co? Jen kvůli tomu, že si ze mě udělal nějaký tkalcovský kluk legraci, aby se dostal na mé místo! Zlostí bych vyskočil z kůže!”

„Tak vyskoč!”

„Tobě se to směje! Ale já se pomstím! Dám tomu chlapovi na pamětnou, ach, nemluvil jsi o policii?”

„Ano, přirozeně.”

„Že o tom dopisu ví?”

„Ano.”

„Jak se to mohla dozvědět?”

„Hm! Třeba Hauser a nebo ta holka žvanili. Ví se, že jsi od Krále lesa dostal dopis, aniž bys to udal.”

„To mě ten chlap ještě může dostat do problémů!”

„Jistěže! Tvou povinností je to udat.”

„Jasně, jasně! To chápu a udělám to! Půjdu na policii!”

„Ten dopis vezmi samozřejmě s sebou!”

„To se rozumí samosebou! Oni ho naučí, aby se podepisoval jako !“Sáhl po klobouku a zasunul dopis do kapsy.

„Ten chlap tu legraci draze zaplatí!” poznamenal Fritz, a také se chystal k odchodu.

„To je správné a v žádném případě mu to nebude na škodu.”

„Je to pro něj o to horší, že je znám jako pašerák.” Tu se Strauch rychle otočil s otázkou:

„Jako pašerák?”

„Ano.”

„On je skutečně jedním z bandy?”

„To vědí všichni.” Tu Strauch odložil klobouk, několikrát si odkašlal a hleděl zamyšleně před sebe. Už nebylo ani stopy po zlobě, která z něho ještě před chvílí vyzařovala.

„Co je? Co ti je?” zeptal se Fritz.

„Hm!” bručel tázaný.

„Co ti zase přelítlo přes nos?”

„Pochyby.”

„Pochyby? Co by zde mělo být za pochyby? Ty musíš učinit udání, abys nechal toho drzého kluka potrestat.”

„Jo, jo! Vlastně ano. Hm! Ale je skutečně pašerákem?”

„Už jsem ti to přece několikrát řekl!”

„A nemyslíš, že by bylo lepší, kdybych ho neudával?”

„Proč?”

„Vždyť je poddaným Krále lesa!”

„Jistě.”

„Všichni čerti! A nakonec by to mohl být přímo on!”

„I to je možné. Jaký je to chytrý a odvážný patron, dokázal trikem, který ti zahrál.”

„Hm, pak je ta věc nebezpečná. Neudám ho!” Teprve nyní Fritz poznal, jaké se dopustil chyby. Neměl Hausera označit jako pašeráka. Teď už se to nedalo změnit ani vzít zpět.

„Člověče, co si myslíš!” zvolal.

„Musíš podat udání!”

„Musím myslet na své dobro! V žádném případě necítím nutnost, nechat se někde v lese uškrtit!”

„A policie?”

„Tu musím poslechnout. Pokud přijdou, dopis jim ukážu. Budu k tomu donucen, ale to nevadí, neboť Hauser se prozradil sám. Ale udání v žádném případě neučiním.”

„Ani tehdy, kdybys mi tím prokázal velkou službu?”

„Jakou službu míníš?”

„Nechápeš, že urazil taky mě?”

„Samozřejmě ano.”

„Nemohu si to dát líbit a hrozné mi záleží na tom, aby ten chlap dostal svůj trest!”

„Jo, jo! Ale jestli při tom chceš oškubat nějakou slepičku, tak to udělej sám. K tomu své prsty nepropůjčím. má mou úctu a tím to končí.”

„Zbabělce!”

„Je lepší být živým zbabělcem než mrtvým hrdinou, který je v noci někde ze zálohy zmasakrován.”

„Dobrá! Vidím, že s tebou nic nepořídím. Slibuješ mi aspoň že ten dopis neroztrháš?”

„Ano, já jej uschovám.”

„A ukážeš ho případně policii?”

„Ano. Ukážu ho a potom si umyju ruce v nevině.”

„Ale abys neměl velké následky z toho, že jsi neučinil udání!”

„Těch se bojím daleko méně než Krále lesa. Když jasně vysvětlím, že jsem ten dopis považoval za vtip masopustní noci, co by mi mohli udělat? Potrestat? V žádném případě!”

„To je tvé mínění a já se s tebou nechci dohadovat, jestli je správné. Ale co kdybych jednal na tvém místě?”

„Jak to myslíš?”

„Odnesl bych ten dopis na policii sám.”

„Ty? Hm! Proč?”

„Abych od tebe odvrátil nebezpečí, dvojité nebezpečí: od policie i Krále lesa.”

„To, to by možná bylo východisko.”

„Souhlasil bys s tím?”

„Ty si kvůli mě chceš pálit prsty?”

„Já si je nespálím. Dáš mi ten dopis?”

„Ano, ale mám podmínku: kromě policie se o tom nikdo nedozví.”

„Souhlasím. Dej mi ho!”

„Tady!” Fritz si vzal dopis. Nyní měl dojem, jako by v ruce držel revolver, jehož všechny kulky musí protivníka zasáhnout. Jeho svědomí v žádném případě netížilo, že se stane udavačem a bude vystupovat jako žalobce. Rozloučil se s přítelem a šel, ne hned na policii, ale nejdříve do hostince U šedého vlka, kde hodlal vyhledat svého spojence. Tento usedl v blízkosti okna, aby mohl dobře pozorovat procházející. Fritz se k němu posadil a nechal si od hostinského přinést sklenici piva.

„Ještě jste ho neviděl?” zeptal se. Ne “

„Třeba jste ho přehlédl, poněvadž ho neznáte osobně.”

„Za celou dobu co tady sedím, nevstoupil do tohoto domu ani človíček. A čeho jste dosáhl vy?”

„Polovičního úspěchu.”

„Proč polovičního?”

„Strauch se zdráhá učinit udání.”

„To je od něho hloupé. Myslel jsem si, že takový nemilý kousek Hauserovi jen tak nepromine.”

„Bojí se pomsty Krále lesa.”

„Hlupák! Ten dopis existuje?”

„Naštěstí ano.”

„Viděl jste ho a četl?”

„Jistě. Dokonce ho mám s sebou.”

„To je dobře, velice dobře. Jak je možné, že vám ho Strauch svěřil?”

„Mám učinit udání místo něj.”

„Zbabělec! Smím si ten dopis přečíst?”

„Jasně. Zde je!” Winkler jej přečetl a pak prohlásil:

„Myslíte si, že by to bylo možné omluvit žertem, pane Seidelmanne?”

„Za určitých podmínek ano.”

„Ne, ani za žádných podmínek. Znáte snad znění trestního zákona, který mluví o výhružkách?”

„Samozřejmě. To je trestné.”

„Nu, a tento dopis obsahuje bezesporu výhružku. Je zcela vyloučeno, aby Hauser zůstal bez trestu. Kdy půjdete na policii?”

„Hned teď. Přišel jsem za vámi jen proto, abyste si dopis přečetl. Nebo máte jiný názor?”

„Ano. Možná by bylo lepší, kdybyste počkal na mé výsledky. A co míníte pod označením policie? Které policii chcete ten dopis předat?”

„Přirozeně četníkům.”

„Já bych šel hned ke státnímu návladnímu.”

„Myslíte? Ano, snad by bylo rozumnější jít hned na to správné místo a pssst, podívejte se ven!” Pokynul rukou z okna.

„Míníte toho mladíka, který sem přichází?”

„Ano.”

„Docela odpovídá popisu jak jste mi popsali Hausera. Je to snad on?”

„Je to on. Koukněte, v ruce nese balíček. Vchází tam naproti do domu, aby odevzdal oblek z maškarního bálu.”

„Až opět vyjde, budu ho sledovat. V každém případě s ním musím promluvit.”

„A když přijde sem?”

„To by mi bylo ještě milejší. Akorát by nesměl vidět vás.”

„Hned bych se vzdálil.”

„Toho by si všiml!”

„Ne. Odešel bych do vedlejší místnosti. Mimo jiné vás upozorňuju na to, že má na sobě kabát se zašitými krajkami.”

„Takže se zdá, že je neobjevil, ach, teď vyšel ven! Rozhlíží se. A nyní zamířil rovnou sem. Běžte! Je dobře, že je číšník ve vedlejší místnosti. Zaplaťte mu a později se sem vraťte. Já tady na vás počkám.” Fritz rychle odkráčel do vedlejší místnosti a netrvalo ani minutu, než do lokálu vešel Edvard Hauser. Slušně pozdravil a posadil se k vedlejšímu stolu. U vstoupivšího číšníka si objednal sklenici piva. Hostinská místnost nebyla velká a oba stoly stály tak blízko sebe, že si oba hosté mohli téměř podat ruce, aniž by se zvedali ze svých židlí. Winkler se zpočátku tvářil, jako by tomu druhému nevěnoval žádnou pozornost. Teprve po nějaké době se částečně otočil, a aby navázal rozhovor, tázal se číšníka: „To je ta hospoda, kde včera nebo předevčírem večer přišlo k úrazu dítě těch umělců?”

„Ne, můj pane, odvětil tázaný.

„Vy asi myslíte hostinec U lva, který je ve vedlejší ulici.”

„Slyšel jsem, že to dítě bylo velmi týráno.”

„Hrozně! To malé tělíčko bylo poseto ranami a modřinami. Pozdější prohlídka ukázala, že chlapec trpěl strašným hladem.”

„Takoví rodiče musí být potrestáni!”

„Otec bohužel utekl, ale je pronásledován. Matka je ve vazbě.”

„To je bída! Doufejme, že otce dopadnou!”

„O tom pochybuju. Už by ho dávno museli mít. Zde, v blízkosti hranice není pro takové lidi útěk nijak těžký, tím spíš, když se dají dohromady s pašeráky.”

„To je to s tím pašeráctvím tak zlé?”

„Hm! Pán asi není zdejší?”

„Ne. Nejsem odtud přijel jsem vlakem. Chci se dostat do sousedního městečka. Jak je to odtud daleko?”

„Půjdete tak hodinku a půl.”

„Cesta je snadno k nalezení?”

„Ano. Je to otevřená silnice.” Tu prohlásil uctivě Edvard:

„Nechcete jet, nýbrž jít, můj pane?”

„Ano, jít,” přitakal Winkler.

„Já tam odtud pocházím. Pokud vám mohu pomoci jako průvodce, budu vám rád k dispozici.” Winkler působil dojmem vznešeného muže. Vrhnul na Hausera přátelský zkoumavý pohled, přikývl a vděčně odpověděl: „To by mi bylo milé, můj příteli. Vlastně jsem chtěl použít saně, ale přicházím přímo z rezidence, a člověku, který seděl tak dlouho ve vlaku, není delší pěší túra nepříjemná. Nechcete si ke mně přisednout, když spolu později půjdeme?” Edvard to bral jako povinnost a proto výzvě tohoto vznešeného pána ihned vyhověl. Vzal svou sklenici a přikročil. Winkler jej přeměřil dobrosrdečným pohledem a pokračoval: „Znáte sousední městečko dobře?”

„Ano, narodil jsem se tam.”

„Ach tak vás mohu požádat o informaci. Neznáte náhodou rodinu Hauserů?”

„Ano, odpověděl tázaný překvapeně.

„Je tam více rodin tohoto jména?”

„Ne, pouze jedna.”

„Myslím, že jsem o nich slyšel. Prý je to chudá, ale mimořádně dobrá rodina, ne?” Edvard zčervenal a odvětil:

„Ta slova mne těší, můj pane. Jsem totiž synem právě této rodiny.” Winkler se tvářil radostně překvapen, podal mu svoji ruku a pravil:

„To mě těší, to mě velice těší! Jmenujete se Edvard?”

„Ano.”

„A sousedovic Andílek je vaší milou?”

„Ano,” odvětil tázaný opět s ruměncem.

„A také u sebe máte děti toho nešťastného Beyera?”

„Od neděle. Ale jak to všechno víte, můj pane, když říkáte, že jedete rovnou z rezidence?”

„Napsali mi to, nebo vlastně, prosím, přisedněte blíž! Nikdo nemusí slyšet naše slova!” Číšník opět odešel do vedlejší světnice. Oba muži osaměli a Edvard nedočkavě čekal na další slova tohoto tajemného muže. Winkler se k němu nahnul a polohlasně prohlásil: „Do vašeho rodného města mne nepřivádí nic jiného, než to, abych vás vyhledal.”

„Mě?” ptal se Edvard překvapeně.

„Ano, vás. Podali mi o vás velice příznivé zprávy a to mne vede k tomu, abych vám naprosto důvěřoval. Snad už jste někdy slyšel o Knížeti bídy, n°.mám pravdu?”

„Ano. Mluví se o něm všude,”

„A vy jste v jeho službách?” Edvard se zarazil. Opět si pořádně prohlédl cizincovu tvář, ale pohled do blahosklonné, usměvavé tváře jej uklidnil.

„Jste překvapen?” usmíval se Winkler.

„Řeknu vám ještě víc: vy se tajně scházíte s jistým mužem, který je v kontaktu s Knížetem bídy.”

„Pane, nevím co bych vám odpověděl.”

„Tento muž,” pokračoval Winkler,

„se postará o vaši rodinu a vyplatil vám peníze k opatrování Beyerových dětí.” Edvard mlčel.

„Chcete to snad popřít?” zeptal se nyní Winkler.

„Nerozumím vám, odpověděl Edvard konečně.

„Nevím o kom mluvíte.” Winkler spokojeně přikývl a prohlásil:

„Tak je to správné! Vím, že jste mlčenlivý a že se na vás mohu spolehnout. Je mi mimořádně milé, že jsem vás potkal už zde. Ušetřím si cestu a promluvíme si hned tady. Abyste mi důvěřoval, dám vám přečíst tento dopis.” Natáhl se na lavici vedle, kde ležel malý balíček. Otevřel jej, obsahoval několik pečlivě složených spisů. Jeden z nich otevřel a podal jej mladíkovi. Edvard četl. Poté dostal k přečtení druhý, třetí a čtvrtý, až měl přečten i poslední. Jeho překvapení okamžik od okamžiku rostlo.

„Nu?” zeptal se Winkler tónem muže, který šije svou věcí jist.

„Pane,” odvětil Edvard, zatímco jeho rysy nabraly výraz nejvyšší úcty.

„Buď jste zplnomocněncem knížete nebo dokonce přímo on!”

„Uhodl jste! Důvěřujete mi?”

„Samozřejmě! Velice rád.”

„Dokážete si představit, oč se jedná?”

„Tyto písemnosti by se měly dostat do Langenbergu.”

„Každopádně, a to prostřednictvím bezpečného a spolehlivého muže. Nechcete se toho ujmout?”

„S radostí!”

„Kdy byste vyrazil?”

„Ihned.”

„Není nic, co by vás tady zdržovalo?”

„Nic důležitého. Zeptám se, jestli nebudu postrádán.”

„U vašich?”

„Ne, nýbrž u, ” Z opatrnosti se zarazil.

„Nu, u ?” ptal se Winkler.

„To přece víte!”

„Dobrá! Jak často se setkáváte?”

„Tak často, jak považuje za nutné.”

„Nemáte doby setkání určeny předem?”

„Ne. Víme jak se podle potřeby najít a setkat.”

„Kde bydlí?” Edvardovy oči se zaleskly.

„Pane,” řekl,

„vy chcete zkoušet mou mlčenlivost? Znáte jeho bydliště stejně dobře jako já. Nechci se ptát, jestli jste sám kníže nebo jen jeden z jeho zplnomocněnců, ale ani vám neřeknu víc, než bych řekl komukoliv jinému.” Winkler pocítil obrovské zklamání, ale i přesto se překonal a s úsměvem na tváři prohlásil: „Skutečně si ve vás složenou důvěru zasloužíte. To já dokážu ocenit! Ve vašich záležitostech ohledně Krále lesa jste postoupili dále?”

„Zaručeně jste dostal zprávu!”

„Jistě. Zatím ale nevím nic o posledních událostech.”

„Dozvíte se o nich v příští zprávě.” Winkler by nejraději praštil mlčenlivého mladíka pěstí do hlavy, ale to samozřejmě nesměl. Poznal, že bude nemožné se cokoliv dozvědět. Třebaže byl zklamán, položil Edvardovi ruku na rameno a s uctivou tváří lichotil: „Vy jste užitečný, skutečně velmi užitečný mladý muž! Říkám vám už nyní, že jsem přesvědčen o vaší kariéře! Chcete se tedy ujmout toho balíčku?”

„Jistěže!”

„Ale jen vy znáte jeho obsah a nikdo jiný se do něj nesmí ani podívat. Rozumíte?”

„Nikdo nic neuvidí.”

„Ale případné setkání s hraničáři by mohlo vést k dotazu po obsahu balíčku!”

„Nesetkám se s žádným strážcem hranice. Půjdu přes Fohrensteig, kam zaručeně nikdo nepřijde. Navíc to udělám tak, abych tam dorazil se soumrakem. Můžete si být jistý, že balíček nikdo nespatří.”

„Ale přece! Náhoda mívá někdy zvláštní způsoby!”

„Ó, skok mezi stromy a jsem pryč! To mohu udělat s dobrým svědomím, protože vím, že se nejedná o kontraband. Musím vám ale položit jednu otázku, pane!”

„Ptejte se!”

„On o tom smí vědět?”

„Kdo?”

„No, on.” Winkler uhádl, že myslí muže, jehož místo pobytu se bohužel nedozvěděl, a odpověděl:

„Zatím ne, až snad po vašem návratu. Je bezpodmínečně nutné mlčet z důvodů, které já vám nemohu vysvětlit, ale které sám později určitě pochopíte. Stejně se na něj kvůli tomu musíte obrátit, protože právě on vám za tuto cestu zaplatí.”

„Ó, pane, už mám zaplaceno!”

„Ano? Dostal jste svou mzdu?” Plácl to jen tak do vzduchu, aby zjistil, jak je to s celou záležitostí. Když Edvard souhlasně přikývl, Winkler pokračoval:

„To na věci nic nemění. Dnešní úkol je zvláštní, tak musí být také zvláštně zaplacen. Bude však zaplacen až po jeho

splnění, a k tomu ten, jehož jméno zde nevyslovujeme, má v rukách zvláštní pokladnu pro tuto oblast. On vás tedy odmění a já vám nyní napíšu příkaz, který mu po svém návratu předáte. Kolik budete žádat?” Edvard zrozpačitěl, odvětil: „Skutečně nevím, jakou sumu bych měl udat. Pokud trváte na tom, aby byla tato služba odměněna, prosím vás také o určení výše té částky.”

„Dobrá. Stačí padesát guldenů?” Edvard zablýskl očima. To přece byla nepředstavitelná suma! Desetina toho by byla zcela postačující, ano, dokonce by byla ještě příliš vysoká.

„Padesát guldenů!” zvolal.

„Bože, to je přece celé bohatství!”

„Pro vás snad, ale nikoliv pro mě. Kníže bídy své věrné sluhy odměňuje s velkým uznáním. Ne snad samotná služba, kterou pro mne uděláte, ale vaše věrnost musí být odměněna! Takže těch padesát guldenů?”

„Skutečně k tomu nemohu nic říci.”

„Dobrá, zůstaneme při tom. Napíšu příkaz.” Vytáhl list ze svého notesu, něco na něj napsal a podal jej Edvardovi. Při tom se s úsměvem zeptal:

„Umíte to přečíst?” Tázaný pohlédl na papír. Dokázal přečíst jen dvě slova

„padesát guldenů”. To ostatní bylo napsáno cizí řečí, a tak nezřetelně, že to přes svou snahu neuměl rozluštit.

„Ne,” odpověděl.

„Je to tajným písmem našich zasvěcenců. Takže jsme dohodnuti?”

„Ano.”

„Dobře. Kdy vyrazíte?”

„Ihned. Nejdříve budu muset zajít domů, ale potom okamžitě vyrazím, abych se soumrakem dorazil k Fohrensteigu.”

„Ke které oblasti to místo patří?”

„Je to oblast druhé strany.”

„Je poblíž nějaká celnice?”

„Ne. Fohrensteig je známý jako pašerácká stezka.”

„O to více se musíte střežit, abyste nebyl zastaven jako pašerák. Opakuji, že mi bylo mimořádně milé se tady s vámi setkat, protože jste mi ušetřil cestu do vaší domoviny. Mám zde ještě nějaké jednání, ale nejdříve zapečetím ten balíček pro vás. Člověk musí mít potřebné pomůcky vždy u sebe.” Vytáhl z kapsy kousek pečetního vosku a za pomoci zápalky balíček uzavřel. Pak řekl: „Takže předejte příkaz a vyřiďte, že v sobotu o půlnoci přijdu, abych osobně řídil první krok proti pašerákům. Adieu!” Předal Edvardovi balíček, přátelsky mu potřásl rukou a pokynem mu naznačil, že je propuštěn. Mladý muž chtěl zaplatit své pivo, ale Winkler prohlásil: „Jen klidně jděte! Kdo zaplatí padesát guldenů poslíčkovi, může zaplatit také sklenici piva.” Edvard odešel a byl šťastný z vysoce hodnoceného svěřeného úkolu. Ten druhý za ním hleděl a tiše si bručel: „Nyní padl do pasti. Byl bych rád, kdyby se Seidelmann co nejdříve objevil, aby se mohly vykonat potřebné přípravy.”

Nemusel čekat nijak dlouho. Dveře se tiše otevřely. Fritz Seidelmann strčil opatrně hlavu do místnosti, aby se přesvědčil, jestli je jeho spojenec sám. Poté rychle vstoupil.

„V pořádku?” ptal se.

„Ano.”

„Je pryč?”

„Jak vidíte.”

„Už se nevrátí?”

„Nemyslím. Posaďte se ještě na chvilku.”

„Kde je číšník?”

„Musí mít práci ve vedlejší místnosti. Chcete si ještě objednat nějaké pití?”

„Ano.”

„Raději to nechtě být. Budete muset brzy vyrazit.”

„Ke státnímu návladnímu?”

„Ano.”

„Pokud říkáte brzy, musela se dát celá záležitost do rychlého pohybu, ne?”

„Každopádně to tak bude!”

„Hauser se chytil na udičku?”

„Ano. Ještě dnes bude polapen a zatčen jako pašerák.”

„Jak jste to dokázal?”

„I vy jste k tomu přispěl, protože jste mu zašil do kabátu krajky. Mne považuje za vyslance Knížete bídy nebo dokonce za něho samotného. Ponese do Langenbergu můj balíček. S počátkem noci by měl míjet Fohrensteig. Postarejte se o to, aby tam byl polapen.”

„Sakra! To se musí stát co nejdřív!” zvolal Fritz, zatímco se zvedal k odchodu.

„Zadržte!” zastavil jej Winkler.

„Nejednejme ukvapeně. Víte co máte říci?”

„Jistěže! Přece nejsem malé dítě!”

„To vím, ale ta věc je stejně nebezpečná jako důležitá. Musíme postupovat opatrně!”

„Nemusíte mít žádný strach! Budete na můj návrat čekat tady?”

„Ne mám příliš málo času. Pokud chci dodržet své slovo ohledně zítřka, musím dnes počítat s každou minutou.”

„To je pochopitelné. Osobně se nezúčastníte?”

„Ne. Přece víte, že našinec se smí vydávat nebezpečí jen v mimořádném případě.”

„Vaši lidé dorazí do Haingrundu s úderem druhé hodiny?”

„Samozřejmě. V takových věcech je přesnost stále ještě tím nejdůležitějším. Nuže, vyřiďte svou věc dobře! Adieu!” Potřásli si rukama a Fritz se vzdálil, aby se odebral do soudního úřadu. Zde se nechal ohlásit u státního návladního, a protože se znali a úředník nebyl příliš zaměstnán, byl Fritz ihned vpuštěn.

„Pane Seidelmanne!” zvolal úředník.

„Vítejte! Jak je možné, že jste zabloudil až sem?”

„Přicházím vás poprosit o dobrou radu, kterou mi snad neodmítnete poskytnout.”

„Hm! Přirozeně vám rád pomohu, ale mám také určité povinnosti vůči svému úřadu. Možná vás budu muset poslat k některému z advokátů.”

„Domnívám se, že moje záležitost bude v rámci vašich kompetencí.”

„Skutečně? Posaďte se a mluvte!” Seidelmann se posadil na přistrčenou židli, odkašlal si, ale hned nevěděl, jak začít. Proto jej státní návladní s úsměvem vyzval: „Je vaše záležitost komplikovaná?”

„Mám pocit že ano.”

„Koho nebo čeho se to týká?”

„No, no, Krále lesa.” Seidelmann jen váhavé vyslovil toto slovo, ale jakmile bylo venku, vyskočil státní nákladní ze své židle a ptal se:

„Krále lesa? Slyším správně?”

„Ano, Krále lesa.”

„Tak mluvte, mluvte! Jen rychle do toho!” Seidelmann sáhl do kapsy pro dopis a podal jej úředníkovi.

„Prosím, čtěte!” řekl. Státní návladní uchopil papír a přečetl těch pár řádek. Jeho obličej zrcadlil výraz nejvyššího napětí. Když byl hotov, vrhnul na Fritze vážný, pátravý pohled a řekl: „Tušíte důležitost tohoto dokumentu, můj milý pane Seidelmanne?”

„Že to tušení mám, ukazuje skutečnost, že jsem přišel za vámi, abych se vás zeptal na radu.”

„Jakou radu chcete?”

„Co mám s tím dopisem udělat?”

„To co bych vám poradil, to už jste vlastně udělal: předat ho státnímu návladnímu.”

„To je mi jen milé. Počínal jsem si tedy správně?”

„Ano. Jak jste ale přišel k těmto řádkům?”

„Mám je od svého přítele Straucha.”

„Od zdejšího obchodníka?”

„Ano.”

„Dopis tedy obdržel on ne vy?”

„Ano. Ukázal mi ho a já jsem mu poradil, aby vám dopis předal. Bál se však Krále lesa a říkal, že by se vydal do velkého nebezpečí. Král by se prý dozvěděl, že učinil udání.”

„Hm! Ano! To je to, co v této cestě překáží. Právě ti, kteří by nám mohli poskytnout dobré informace, to neudělají ze strachu z náčelníka pašeráků. Ale prosím, vysvětlete mi blíže ten dopis.”

„Strauch je členem Kasina “

„Ach, vzpomínám si! Vy jste pořádali maškarní bál v hostinci sousedního městečka.”

„Tak je to. Strauch se chtěl pochopitelně taky zúčastnit, ale když dostal tento dopis, zůstal samozřejmě doma.”

„Jistě ze strachu?”

„Ze strachu,” přitakal Fritz.

„Jaký mohl mít zájem na Strauchově nepřítomnosti?”

„Hm! Snad mohu zodpovědět i tuto otázku. Když jsem totiž dostal tento dopis do ruky, byl mi velmi nápadný rukopis.”

„Co? Vy snad to písmo znáte?”

„Velice dobře!”

„Hrome! To je báječné! Ven s tím.”

„Je to písmo jednoho z mých zaměstnanců.”

„Jak…?” ptal se státní návladní zřejmě zklamán.

„Jeden z vašich zaměstnanců by měl být Králem lesa?”

„Proč ne?”

„Abych se vám přiznal, představoval bych si ho úplně jinak.”

„Aj, na to by byl ten chlap dost mazaný.”

„Tak? Skutečně?”

„A odvážný, podnikavý a šíleně smělý!”

„Jak se jmenuje?”

„Hauser.”

„Neznám. Je to tedy tkadlec?”

„Ano. Jmenuje se Edvard Hauser a v tichosti je znám jako pilný pašerák. Je ale dostatečně chytrý, aby se postaral o neprokazatelnost těchto domněnek.”

„Jeho rodina je bohatá?”

„Stavějí se jako chuď. Ale vždyť to znáte!”

„Jistě. Přetvařují se za chudáky, aby nepadli do podezření. Ve skutečnosti žijí v dulci jubilo,) a když si dostatečně našetří, tak svých obchodů zanechají. Jste si jist, že to je Hauserovo písmo?”

„Naprosto jist. Dokonce mám i jiné důkazy.”

„Prosím, jen mluvte!”

„Nu, věc se má tak, že každý člen Kasina přivedl s sebou svou dámu. Protože nemám milenku ani jinou známost, poslal jsem pozvánku jedné mladé dívce z naší obce.”

„Má to s naší záležitostí něco společného?”

„Dokonce mnoho!”

„Jsem čím dál tím zvědavější. Kdo byla ta mladá dáma?”

„Dcera mého nejlepšího pracovníka, Hoffmanna. Chtěl jsem ho odměnit za jeho pracovitost a proto jsem poslal jeho dceři pozvánku. Ona skutečně přišla. Byla ten večer mou ) Sladká radostdámou a já jsem považoval za svou povinnost prokázat jí co nejvíce pozorností. V tom mi však hanebným způsobem zabránila maska, v níž jsem předpokládal svého přítele Straucha.” V očích státního návladního se zračilo pochopení. Přitakal a řekl: „Nyní přijde ten zádrhel, ne?”

„Ano.”

„Ten maskovaný totiž nebyl váš přítel?”

„Nýbrž tento Hauser?”

„Ano. Tím nehrubším způsobem donutil mou tanečnici, aby s ním opustila sál.”

„On se tedy odmaskoval?”

„V přítomnosti dívky a mne.”

„I ona tedy může dokázat, že to byl on?”

„Zcela určitě.”

„Co ho vedlo k tomu, aby se zúčastnil maškarního bálu?”

„Ta dívka je jeho milá, což jsem pochopitelně netušil.”

„Ach tak! Zřejmě se doslechl, že jste Hoffmannovu dceru pozval?”

„Tak tomu je.”

„Žárlil a chtěl svou milou pozorovat.”

„Ano, ale na bál by se nedostal, protože není členem našeho spolku Kasina.”

„Proto přišel na nápad znemožnit účast jinému členovi!”

„To postihlo právě přítele Straucha.”

„Kterému z tohoto důvodu napsal ten dopis. Ach, teď je mi všechno zcela jasné. On měl tedy na sobě Strauchovu masku?”

„Ano.”

„Jak k ní přišel?”

„Vypůjčil si ji.”

„To každopádně prokáže vyšetřování. Ale nesmíme být zaujatí, můj milý. To vše ještě přece nedokazuje, zeje Hauser Králem lesa.”

„Vždyť se tak podepsal!”

„Zřejmě proto, aby dopisu dodal potřebný důraz.”

„Hm! Stejně bych se vsadil, že je náčelníkem pašeráků!”

„Máte k tomu důvody?”

„Snad.”

„Tak mi je sdělte.”

„Musím vámříci, že jsem je oba sledoval, pane státní návladní.”

„Hausera a tu dívku?”

„Ano, když šli z bálu. Je pochopitelné, že jsem neměl žádné chvályhodné úmysly, ale dnes jsem rád, že jsem to udělal.”

„Proč rád?”

„Protože jsem se přitom dozvěděl něco velice důležitého.”

„Jen klidně mluvte!”

„Když opustil Hauser dívku, nešel domů, nýbrž dolů ulicí. Napadlo mě ho tajně sledovat. U posledního domu se setkal s člověkem, který ho tam jistě očekával. Přikradl jsem se až na roh, a tak jsem dobře rozuměl všemu, co bylo řečeno.”

„Dobrá, dobrá! Mluvili o pašování?”

„Ano.”

„Safra! A co?”

„Ten druhý se zdál přicházet z druhé strany hranice. Udělal u Hausera objednávku.”

„Na co?”

„Na krajky.”

„To je zajímavé, opravdu zajímavé! Hauser snad souhlasil?”

„Okamžitě.”

„Takže ty krajky obstará?”

„Ano. Mají být jedny z nejdražších.”

„Safra! Kdyby toho chlapa při tom dokázali chytnout!”

„Není nic snazšího, pane státní návladní!”

„Jak to?”

„Slyšel jsem přece přesný čas konání tohoto podniku.”

„To je výborné!”

„Dokonce znám i místo, kde bude mít Hauser krajky ukryté.”

„To je ještě lepší! Kde tedy?”

„Dnes u soumraku bude u Fohrensteigu.”

„U Fohrensteigu? Není to snad při cestě, která vede odtud přes hory do Langenbergu?”

„Ano.”

„U Fohrensteigu je přece dřevěný most?”

„Který byl položen přes lesní potok.”

„Tam to znám. Budou tam Hausera očekávat?”

„Ne. Ponese krajky až do Langenbergu. Soumrak a Fohrensteig jmenoval jen tak mimochodem, aby upřesnil čas svého příchodu.”

„Hm! Krajky tedy bude mít u sebe?”

„Ano. Zašil si je pod podšívku svého kabátu.”

„To říkal?”

„Ano. Smál se, když ho ten druhý nabádal k opatrnosti, protože byl přesvědčen, že nikoho nenapadne, aby prohledával podšívku jeho kabátu.” Státní návladní byl těmito informacemi nadšen., Přešel párkrát po místnosti. Pak zastavil před Seidelmannem a řekl: „Ani netušíte, jakou jste mi udělal radost! Konečně, konečně nějaká pozitivní zpráva! Ach, utáhneme smyčku kolem Krále lesa a náčelníka pašeráků! Ale jak jste přišel na myšlenku navštívit Straucha?”

„Na jeho místě se přece objevil někdo jiný a tak jsem chtěl zjistit, jak to spolu všechno souvisí.”

„Ukázal vám ten dopis?”

„Hned ne.”

„Ano, ano! Tak to je! Obyvatelé zdejšího okolí mají z Krále lesa nesmírný strach. Ale my mu ty jeho rejdy zarazíme!”

„Znamená to, že necháte Hausera chytit?”

„To se rozumí samosebou!”

„Tak byste neměli ztrácet příliš mnoho času!”

„Nebojte se, pojedeme koňmo!”

„Vy? Vy se toho zúčastníte osobně?”

„Ano. Budu to právě já, kdo chytne tohoto známého Krále lesa. Nechcete se také přidat?” Tato otázka Fritze doslova elektrizovala. Jaké by to bylo zadostiučinění, kdyby mohl být při zatčení svého nepřítele!

„A bylo by to možné?” zeptal se.

„Proč ne?”

„Nejsem přece úředník.”

„Ale podal jste nám zprávy.”

„Hauser se to dozví?”

„Přejete si, aby to bylo zamlčeno?” Fritz chvíli přemýšlel a poté odpověděl:

„Jen ať se to klidně dozví.”

„Nebojíte se jeho pomsty?”

„Ne. Jak by mi mohl uškodit, když bude zatčen?”

„To máte pravdu. Patříte k tomu málu, kteří mají odvahu. Umíte jezdit na koni?”

„Trochu.”

„Dobrá. Zajistím si u hraničářů a četníků všechny, kteří budou schopni. Ještě před setměním dorazíme k Fohrensteigu.”

„Neuteče nám snad, pane státní návladní?”

„Pokud se tam objeví, nebude mít k útěku šanci.”

„Hm! Musíme projet jeho bydlištěm. Pokud nás zpozoruje, může začít tušit nebezpečí.”

„Tak městečko objedeme.”

„Stejně nás může zpozorovat! Taková početná skupina je na první pohled nápadná.”

„Rozdělíme se a pojedeme různými cestami.”

„To je nutné. Snad by bylo nejlepší udělat u Fohrensteigu taková opatření, aby v žádném případě neunikl.”

„Ó nepovažujte mne za hlupáka! Jsem zástupcem státní moci a budu si vědět se zatýkáním rady.”

„Měli bychom se rozdělit.”

„Myslíte polovinu lidí na jednu stranu mostu a zbytek na druhou?”

„Ano. Byl by chycen přímo na mostě.”

„Na to už jsem také pomyslel. Ale nyní už nesmíme ztrácet čas. Kde vás najdu?”

„V hostinci U šedého vlka.”

„Dobrá, vyzvedneme vás tam. Je to ostatně mou povinností, abych vám poskytl zadostiučinění formou účasti při zatčení slavného Krále lesa.” V této době kráčel Edvard Hauser cestou domů. Neměl ani potuchy o mracích, jenž se tak výhružně stahovaly nad jeho hlavou. Zatímco tak kráčel vpřed, myslel na včerejší večer, na svého Andílka a na usmíření. Cítil se tak šťasten, že ani nesledoval čas, a zůstal překvapeně stát, když před sebou spatřil své rodné městečko.

„Hleďme!” řekl si.

„Jak ten čas rychle utekl! To se stává jedině tehdy, když se člověk cítí šťasten. Pak kvapí dny stejně rychle jako

hodiny.” Uvážlivě se rozhlédl vlevo i vpravo a ptal se sám sebe:

„Půjdu městem nebo kolem? Hm, to druhé by bylo jistě lepší třeba uvidím i Andílka. Půjdu kolem plotu pěkně pomaloučku a třeba ji uvidím oknem. Snad i vyjde na chvilku ven.” Nepřepočítal se. Šel zadem mezi zahrádkami. Když míjel bydliště své milé, zpomalil svou chůzi. Loudal se pomalu kolem plotu a u zadních vrátek zastavil. Netrvalo ani minutu, než se otevřely dveře a objevila se Angelika.

„Správně!” usmíval se.

„To jsem přesně předpokládal. Tys mě viděla přicházet?” r »Ano.”

„Otec také?”

„Ne, jinak bych nesměla ven.”

„On se tedy zlobí?”

„Ó, ještě víc než dříve,” vzdychla.

„To nechápu!”

„Seidelmann ho úplně ovládl. Když se dneska dozvěděl, co se včera stalo, nebylo s ním málem k vydržení.”

„Jak krátkozraké! Kdo mu to vyprávěl?”

„Potkal samotného hostinského.”

„Ten mu to zaručeně vybarvil po svém, protože můj včerejší kousek mu nepřinesl žádný užitek.”

„Otec přišel domů velmi rozčilen a dokonce mi vyhrožoval, což se ještě nikdy nestalo, že, že —”

„Nu, čím?”

„Výpraskem! Jen si to představ!”

„To ať raději nezkouší!” vypěnil Edvard.

„A chce mne vyhnat!”

„Ach! Kam?”

„K Seidelmannům!”

„Hrome! Jako oporu domácí paní, je to tak?”

„Ano.”

„Z toho nic nebude!”

„A pokud na tom bude trvat?”

„Nutit tě nemůže.”

„Jak bys toho chtěl docílit?”

„Úplně jednoduše: promluvil bych s ním vážné slovíčko.”

„Nepustí tě k sobě.”

„Tak pošlu jiného.”

„Koho?”

„Ó, někoho, koho poslechne! Později ti povím jeho jméno. Teď mám naspěch.”

„Naspěch? Snad jsi nedostal práci!”

„Ne. Musím odnést posílku.”

„Kam?”

„Do Langenbergu.”

„Do Langenbergu? Ještě teď? Vždyť za hodinu bude tma!”

„To nevadí, dostanu báječnou odměnu! Hádej, kolik?”

„Jak bych mohla hádat? Pro koho to je?”

„To ti řeknu, pokud to nikomu nepovíš.”

„Nikdo se to nedozví!”

„Ruku na to?”

„Tady!” Podala mu ruku. On ji uchopil, položil paži kolem boků hezké dívky, přitáhl ji k sobě a šeptal:

„Dostanu padesát guldenů. Jen si to představ!”

„Padesát gul —” vykřikla málem hlasitě. Konec slova jí zůstal překvapením vězet v ústech.

„Ano,” odvětil.

„To není možné!”

„Je to pravda.”

„Za jednu cestu?”

„Ano. Konám ji totiž pro správného chlapíka.”

„Kdo to je?”

„Je to Kníže bídy! Ale mlč! Adieu, Andílku!” Políbil ji a chtěl odejít. Ona ho ještě více přitáhla a řekla:

„Edvarde, ty žertuješ!”

„Ne, Andílku, míním to vážně.”

„Tak mi aspoň vysvětli jak, “

„To nyní nejde,” vpadl jí do řeči.

„Nemám moc času. Sama jsi řekla, že za chvíli nastane tma.”

„Jsi zlý! Ale stejně se to musím dozvědět. Kdy se z Langenbergu vrátíš?”

„To přesně nevím.”

„Přijdeš pak za mnou?”

„Ano. Ale když se vrátím příliš pozdě?”

„Počkám.”

„Dobrá, Andílku, zaručeně přijdu. Žij blaze!” Ještě jeden letmý polibek a vzdálil se. Nejdříve se obrátil domů, aby řekl, že musí do Langenbergu to musel udělat, aby si rodiče nedělali zbytečné starosti. Otec pokýval hlavou a prohlásil: „Jsi obklopen tajemstvím, synu! Nemusím se snad strachovat, že chodíš po špatných cestách?”

„Neměj starosti, milý otče. Co dělám, dělám poctivě.”

„Držíš se lidských zákonů?”

„Ano, i jich.”

„Ale půjdeš v noci lesem a přes hranici. Jak snadno by se mohlo něco přihodit! Pak bysme si nevěděli rady!”

„Mně se nic nestane. A kdybyste přece jen někdy potřebovali radu za mé nepřítomnosti, vydejte se k hajnému. Má u sebe na návštěvě bratrance Arndta. Je to velice vzdělaný muž a mne má rád. Ten by vám poradil nejlépe. Nyní si ale nemusíte dělat žádné starosti. Dobrou noc!” Odešel, ale nenamířil hned směrem k Fohrensteigu, nýbrž se obrátil k hájence. Chtěl se zmínit bratranci Arndtovi, že se musí vydat na cestu přes hranici. Arndt však nebyl doma. Zastihl pouze starého hajného, který řekl: „Bratranec si vyšel ven. Budeš muset přijít ještě jednou, mladíku.”

„Hm! Byl bych radši, kdyby byl tady.”

„Je to tak důležité?”

„Možná, ale snad také ne.”

„Poslyš, bratranec řekl, že když budeš v jeho nepřítomnosti mít něco důležitého, aby ses obrátil na mě.”

„No, tak nutné to snad nebude. Zastavím se tu zítra ráno.”

„Dobře! Sám musíš vědět nejlíp, co máš udělat.” Nyní se Edvard ubíral směrem k Fohrensteigu. Nejdříve procházel lesem, aby se dostal na pěšinu. Po chvíli zastavil a podíval se na zem.

„Hm!” zabručel.

„Koňské stopy! Tady jeli, hlubokým lesem, kde není ani cesta ani pěšina! Zvláštní!” Stopy zde zanechal jeden z jezdců, kteří se vydali k Fohrensteigu, aby jej polapili. Státní návladní ve své chytrosti vydal příkaz nejet po cestách, aby nebyly vidět stopy koní ve sněhu a pronásledovaný na ně nebyl upozorněn. Po chvíli dorazil k cestě a už se snášel soumrak. Cestu znal dobře a tak kráčel rychle vpřed. Po krátké době zaslechl šumění lesního potoka, jehož vody rychle proudily mezi ledovými okraji. Nyní musel zpomalit: most byl příliš úzký a proto nebezpečný. Byl vlastně tvořen z jednoho úzkého, hrubě přitesaného kmene, jenž byl položen z jednoho břehu na druhý. Povrch kmenu byl zmrzlý a nebylo nijak snadné po něm za tmy přejít. Proto opatrně krokoval, a právě dosáhl prostředka, když mu zazněl v ústrety velitelský hlas: „Stát! Kdo tam?” Lekl se. Chvíli trvalo, než se vzchopil k odpovědi:

„Dobrý přítel!”

„Jaký dobrý přítel? Jméno!” Jméno nesměl říci, vlastně se ani nesměl nechat chytit. Žádný člověk přece nesměl spatřit písemnosti, které mu svěřil Kníže bídy.

„Proč?” zeptal se, aby získal čas.

„Protože to nařizuju, kluku! Tak co, bude to?” Zaslechl řinčení zbraní. Byli to hraničáři, kteří jej nesměli lapit. Proto kráčel co nejrychleji pozpátku.

„Zastav!” zaznělo nyní za ním.

„Kdo tam?”

„Dobrý přítel!” opakoval.

„Tak zastav a nehýbej se!” Zpoza stromů vystoupili muži. Před ním lidé, za ním lidé, a on na kluzkém mostě. Měl se snad nechat chytit? Ne, tisíckrát ne! Myslel na svého dobrodince Arndta, na Knížete bídy, kvůli kterým podnikl toto riziko. Vyrazil rychlým během překonal můstek, jediným skokem vnikl do hloučku mužů, několik úderů pěstmi, a pronikl!

„Pal!” zaznělo za ním. Padlo několik výstřelů. Měl pocit, jako by jej někdo chytl za paži a strhnul stranou. Ovládl bolest a utíkal dále, narazil však hlavou do kmene stromu a svalil se k zemi.

„Tady! Tady je! Tady leží!” znělo kolem. Ještě cítil, jak se na něj vrhlo několik mužů a pak ztratil vědomí. Srážka se stromem byla příliš silná. Ale jeho konstituce nebyla o mnoho slabší. Netrvalo ani dvě minuty a probral se. Otevřel oči a spatřil před sebou asi deset až patnáct mužů. Několik z nich drželo v rukou hořící lampy. Cítil, zeje spoután na rukou, ale nohy měl volné. Před ním stál muž v civilu s brýlemi na nose. Znal jej. Byl to státní návladní z okresního města.

Úředník si všiml, že zajatec otevřel oči. Proto zavelel:

„Postavte ho a opřete o strom! Dávejte ale dobrý pozor!” Dva muži uchopili Edvarda a postavili jej. Nyní se ho státní návladní zeptal:

„Kdo jste?” Bylo by zbytečné lhát.

„Jmenuji se Hauser,” odvětil.

„Ach! Toho hledáme! Co tady děláte?”

„Chtěl jsem jít do Langenbergu.”

„Proč?”

„S jistým poselstvím.”

„Od koho?”

„To nesmím prozradit.”

„A pro koho?”

„I to musím zamlčet.”

„To je nanejvýš podezřelé! Víte, že máme moc vás donutit k řeči?”

„Ani přesto se nic nedozvíte!”

„Bude mluvit tento balíček, který vám vypadl. My ho otevřeme.” Přistoupil k jedné z lamp a otevřel balíček.

„Hm!” bručel.

„Dopisy a dokumenty, jak se zdá. To není žádné podloudnické zboží. Kvůli tomu jste utíkat nemusel. Ještě se podívám, co papíry obsahují.” Opět se obrátil k Edvardovi a pokračoval: „Skutečně tedy neřeknete, kdo vás posílá?”

„Ne. Dal jsem slovo, že budu mlčet.”

„Ale přece jen budete mluvit. Máte s sebou jen tyto písemnosti?”

„Nic jiného.”

„Žádné zboží, které by podléhalo clu?”

„To je zvláštní. Proč jste se tedy dal na útěk, když jsme na vás zavolali?”

„Na to vám pochopitelně můžu odpovědět, pane státní návladní. Písemnosti, jenž jste měl v ruce jsou soukromého rázu. Nikdo je neměl vidět a číst. Proto jsem musel slíbit, že v případě setkání s hraničáři raději uprchnu, než bych nechal balíček otevřít.”

„Zní to sice nezvykle, ale není to vyloučeno. Pokud jste mluvil pravdu, budeme vás muset propustit. Nic jiného u sebe nemáte?” , Ne.” “v žádné kapse?”

„Ne. Můžete mne prohledat.” Úředník vydal pokyn a dva hraničáři přistoupili, aby prohledali jeho kapsy.

„Skutečně nic nemá,” znělo rozhodnutí. Tu zaznělo ze strany:

„Rozpárejte mu podšívku. Tam zaručeně něco najdete! Včera jsem o tom slyšel své!” Edvard ten hlas poznal. Obrátil se stranou a zvolal:

„Ach! Fritz Seidelmann!” Jmenovaný vystoupil ze tmy a prohlásil:

„Ano, jsem to já. Konečně tě máme, chlape!”

„To jsem si mohl myslet! Pokud se mi stane něco nepříjemného, vždy v tom má prsty některý ze Seidelmannů! Tentokrát jste se ale přepočítali!”

„Uvidíme,” mínil státní návladní.

„Stůjte chvilku klidně!” Přistoupil k Edvardovi a osahával šosy jeho kabátu.

„Hm,” prohlásil poté.

„Přece jen to rozpářeme.” Vytáhl perořízek a začal párat stehy. Potom vnořil ruku do vytvořeného otvoru.

„Stále ještě tvrdíte, že nemáte nic k proclení?” zeptal se ještě jednou úředník.

„Dokonce na to přísahám!”

„A co je tohle?” Při tom rozmotával jakýsi podlouhlý pás, který vytáhl z kabátu. Edvard byl více než překvapen, ulekl se.

„Co to je?” zeptal se.

„O tom nic nevím!”

„Hm! Je to snad váš kabát? Nebo ne?”

„Ano!”

„A jak dlouho ho máte?”

„Asi tři roky.”

„Vy sám jste si jej nechal ušít?”

„Ano.”

„A to jste si jej nechal vycpat krajkami?”

„Ne. Jsou tam snad krajky?”

„A jaké! Ty nejdražší! Jen se podívejte!” Přidržel mu krajky ve světle lucerny.

„Bože! O tom nic nevím!” pravil Edvard.

„To jsou dětské výmluvy!”

„Pane státní návladní, mohu tisíckrát přísahat, že o těchto krajkách nic nevím!”

„Tak, tak! Tak jste nechtěl pašovat?”

„Ne!”

„Vy snad nejste pašerák?”

„Ne!”

„Takže nemáte nic společného s Králem lesa?”

„Ani to nejmenší!”

„Nebo jste dokonce sám tímto náčelníkem?”

„To by mě ani nenapadlo!”

„Hm! A přece jste to o sobě tvrdil!”

„Já?” zeptal se Edvard spíše překvapeně než polekaně.

„Ano, vy!”

„Nic takového by mě nenapadlo!”

„Klidně vám to mohu dokázat!”

„To je nemožné!”

„Ó, naopak, je to velice snadné. Nechcete se podívat na tento dopis?” Zvedl lucernu a podržel zajatému před očima dopis, který obdržel Strauch. I přes nedostatečné světlo bylo vidět, jak Edvard zblednul.

„Nu?” ptal se návladní.

„Znáte ten dopis?”

„Ano,” vyrazil ze sebe tázaný.

„Kdo ho napsal?”

„ja.

„A podepsal jste se jako ?”

„Ale nejsem jím!”

„To vám máme věřit? Nedělejte se směšným! S takovým nebezpečím se jen tak nezahrává!”

„Tento dopis jsem zvolil proto, abych pana Straucha polekal.”

„Výmluva! Tato věc se bude muset pořádně prošetřit. Podepisujete se jako , utíkáte před hraničáři, jsou u vás nalezeny clu podléhající krajky, — vy jste mým zajatcem!”

„Musím dodat, pane státní návladní, že brzy zjistíte mou nevinu!”

„Já vždycky najdu pravdu, na to se úplně spolehněte! Teď ale půjdete s námi. Dokonce si dovolíme prohledat také váš byt!” Tu se Edvard lekl.

„Je to nutné, skutečné nutné, pane státní návladní?” ptal se.

„Ano. Polekalo vás to?”

„Jistě! Polekalo mne to!”

„Cítíte se vinen?”

„Ne ale lekám se kvůli svým rodičům. Jsou staří a pohled na zajatého syna by je mohl stát život!”

„Nemějte starosti! Nejsem žádný netvor. Vaši rodiče budou předem připraveni.” Průvod se dal do pohybu Edvarda drželi ve svém středu. Mladík kráčel uprostřed hraničářů s nepopsatelnými pocity v srdci. Odkud se objevily ty krajky? Tak se ptal sám sebe. Nedokázal si na to odpovědět. Ať přemýšlel jak chtěl, všechno bylo marné.Tak prošli lesem, přes pole a zahnuli k městečku. Návladní se zeptal na dům Hauserů a vydal se napřed. Když vstoupil do úzké chodby, ukončili v místnosti právě večeři a starý se modlil: Co duši dá množství blaha, na to není ruka boží skoupá. Zdraví štěstí, čest a sláva po tom pídí jen duše hloupá. i Kdo radu boží před očima má, tomu dobré svědomí slouží, že i bolest sladká se zdá. Úředník slyšel každé slovo a cítil, že každé slovo starého vyvěrá z hluboce věřícího srdce. Najednou bylo návladnímu divně na duši. Byl by syn tak zbožné rodiny Králem lesa? Takovou otázku si nyní položil. A teď přišlo další: Co je života radost? Věz, ta brzy zmizí. A jeli bolesti více než dost? Věř, ta překoná se brzy. Bohu důvěřujte, lidi! Vede nás světem. Buďte šťastni a spravedliví Pán pomáhá svým dětem! Návladní ze sebe násilím setřásl pohnuté pocity a potom zaklepal.

„Vstupte!” byl vybídnut. Vešel. Jeho pohled padl na staré počestné lidi a celý zástup dětí. Popřál dobrého večera a přistoupil ke stolu, u něhož seděli otec a matka Hauserovi. Oba se zvedli, protože hned viděli, že mají co do činění se vznešeným mužem.

„Znáte mne snad?” zeptal se přátelsky.

„Ne, milý pane,” odpověděl starý Hauser.

„Ale jistě se dozvíme, kdo jste.”

„To každopádně. Víte co se ukrývá pod titulem státní návladní?”

„Ano. Státní návladní je pán, který zastupuje při soudu žalující stranu.”

„Správně. Státní návladní je tedy úředník, jehož se zločinci nejvíce obávají.”

„Vy jste snad státní návladní?”

„Ano.” Při tom pohlédl muž přísně na oba staré, a čekal, jaký jeho slova vyvolají dojem. Ti však nijak nezrozpacitěli starý Hauser se zeptal:

„Přicházíte k nám z úředních důvodů?”

„Bohužel ano.”

„My se nemáme čeho bát. Jsme poctiví lidé, pane státní návladní.”

„Tomu bych rád věřil, ale bylo mi řečeno, že v jednom bodě tu poctivost neberete tak přísně.”

„Můžete nám snad říct, v kterém bodě jsme nepoctiví?” Návladní se na ně ostře podíval a řekl přímo:

„Pašujete!” Paní Hauserová zalomila rukama., Starý však pokýval s úsměvem hlavou a odpověděl:

„Nelekej se, matko! Kdo ví, který špatný člověk si dovolil takový nevhodný žert!”

„Ó, v tomto případě se nejedná o žádné žerty,” prohlásil návladní.

„Protentokrát nechci mluvit o vás, ale váš syn, patří mezi pašeráky.”

„Můj Edvard? Za toho se klidně zaručím!”

„Příliš nemluvte! Kde je teď?”

„Šel do Langenbergu.”

„Co tam chce?”

„Zaručeně tam potřebuje něco vyřídit.”

„Znamená to, že chce něco propašovat na druhou stranu?”

„Ó ne, to jistě ne!”

„To jistě ano! Cestou ho potkali!”

„Ale ne jako pašeráka!”

„Ale ano! Dokonce ho zajali.”

„Můj Bože! Ale jsem přesvědčen, že u něho nic nenašli!

„Mýlíte se. Našli u něj zakázané zboží.” Kývaje hlavou pohlédl Hauser na svou ženu.

„Věříš tomu, matko?” zeptal se klidné.

„Ani slovu!”

„Já taky ne. Co u něho našli, pane státní návladní?”

„Měl za podšívkou svého kabátu drahocenné krajky.”

„A to je pravda, skutečně pravda?”

„Ano. Kdyby to nebyla pravda, jistě by nepovažoval za nutné dát se na útěk.”

„Vy jste ho teda chytili a zajali?”

„Ano. Je venku pod dohledem hraničářů. Musíme prohledat váš dům. Chtěl jsem vás na to připravit, abyste se příliš nepolekali.” Matka Hauserová ze sebe vyrazila potlačovaný výkřik, a zakryla si rukama tvář. Otec Hauser však zůstal klidný. Zhluboka se nadechl a pravil: „Děkuju vám za vaši šetrnost ke starým lidem, vážený pane. Klidně sem přiveďte Edvarda. Já jsem sice přesvědčen o jeho nevině, ale kdybych se přece jen mýlil, nařídím mu, aby se přiznal. Mě poslechne, na to se můžete spolehnout!” Mezitím stál střežený Edvard venku mezi hraničáři a také Fritz Seidelmann byl dosud s nimi. Tu si mladík všiml, že mu něco stéká po paži a ruce a začal cítit v horní části paže bodavou bolest.

„Jsem zraněn!” řekl. Nedostalo se mu odpovědi. Nyní vyšel ven návladní a nařídil, aby vešli. Dva hraničáři vedli zajatého do místnosti Seidelmann je následoval. Ostatní zůstali stát na chodbě.

„Můj Bože!” vykřikla matka Hauserová, když spatřila svého syna.

„Vždyť ty krvácíš!” Chtěla si k němu pospíšit, ale starý ji zadržel a vážně pravil:

„To nech být, matko! Bude lépe, když vykrvácí jeho tělo, než aby vykrvácela duše. Pojď sem, Edvarde!” Syn přikročil blíže k otci.

„Pašoval jsi?” tázal se otec. l

„Ne!” odpověděl Edvard.

„Našli u tebe krajky?”

„Ano.”

„Odkud je máš?”

„Neměl jsem o nich ani tušení. Našli je pod podšívkou. Nevím, jak se tam mohly dostat.” Zdálo se, jako by chtěl otec syna svým pohledem provrtat. Poté se obrátil na svou ženu: „Věříš mu, matko?”

„Ano. Není žádným pašerákem!”

„Taky věřím, že je bez viny. Pane státní návladní, propátrejte celou záležitost s nejvyšší přísností. Bůh chce, aby byl viník odhalen.”

„Jen se moc nedělejte!” zaznělo z rohu, v němž stál Fritz Seidelmann.

„Ve svém dopise se podepsal jako !” Otec Hauser na něj namířil svůj zrak a prohlásil:

„Ach, pan Seidelmann! Ani jsem si nevšiml, že jste vstoupil! Vy jste u toho byl taky? Jistě jste učinil udání! Nebo ne?”

„To nepotřebuju zapírat. Musel jsem vykonat svou povinnost.”

„Ano, v souvislosti s plněním povinností můžete právě vy sloužit za vzorný příklad.” Poté se obrátil k synovi a pokračoval:

„Co bylo s dopisem, Edvarde? Ty ses podepsal jako ?”

„Ano, otče. Nezbylo mi nic jiného. Fritz Seidelmann pozval Andílka na maškarní bál. Znal jsem nebezpečí, které jí od něho hrozilo. Chtěl jsem ji chránit a být při tom. Ale směli tam vstoupit pouze členové Kasina. Proto jsem napsal jménem Krále lesa dopis panu Strauchovi, kde jsem mu zakázal přijít na maškarní bál. Zůstal doma a já jsem šel místo něj. Tím se mi podařilo zachránit Andílka, které by se jinak vedlo stejně jako písařově dceři, která nyní sedí nevinně ve vězení.”

„Tak takhle to tedy bylo! Edvarde, to byla veliká neopatrnost! Ale pašerák nejsi a my o tebe nemusíme mít strach. Můžete to tady prohledat, pane státní návladní.” Úředník měl pocit, že by měl starým věřit, ale musel konat svou povinnost a proto vydal rozkaz k prohlídce domu. Lidé s lampami se roztrousili po všech místnostech, když tu zaznělo z okna vedlejšího domu láteření mužského hlasu až na ulici. Hoffmann nadával své dceři za neposlušnost a chtěl ji donutit, aby souhlasila se vstupem do služby k Seidelmannům. Andílek se snažil co nejdůrazněji odporovat, což starého ještě více rozčililo.

„Snad nemáš ještě v hlavě toho lumpa Edvarda Hausera?” křičel výhružným hlasem. Odvážně mu oponovala:

„Edvard je sice chudý, ale není žádný lump! Myslí to se mnou dobře a poctivě, určitě lépe než vlastní otec, který mě chce zaprodat Seidelmannům!”

„Co to slyším? Co to meleš, holka?” řval.

„Já tě naučím poslouchat! Hned zejtra ráno pomažeš k Seidelmannům!”

„Dostaneš mne tam jedině mrtvou!”

„Tak vypadneš z baráku!”

„Tak půjdu. Snad najdu v širém světě nějaké útočiště.”

„Tak! Takhle ty budeš mluvit! Hned ti ukážu, kde je tvoje místo!” Hádka již trvala delší dobu. Paní Hoffmannová nebyla doma, a tak dívka stála proti zlosti rozčileného otce sama. Jeho vztek dosáhl nejvyšší míry. Napřáhl ruku a silně dívku udeřil. Dívka vykřikla, rozrazila dveře a utekla ven na ulici. Kam se měla obrátit? Přece naproti, do domku svého milého. Rychle tam pospíšila. Ve svém rozčilení si vůbec nevšimla, že se u Hauserů děje něco neobvyklého. Otevřela dveře od místnosti a když zahlédla Edvarda, vrhla se k němu a objala jej. Přitom zvolala: „Musíš mi pomoci, Edvarde! Utekla jsem od otce.” Při svých slovech si náhle všimla, že je mladík spoutaný. Spatřila také krev, jenž kapala z jeho paže.

„Pane Bože! Co je s tebou?” zvolala.

„Jsem zajatý,” odvětil s trpkým úsměvem.

„Zajatý a dokonce raněn? Proč?”

„Považují mne za Krále lesa!”

„Kdo to říká?”

„Tamten mne udal.” Pokynul hlavou k rohu, kde dosud stál Fritz Seidelmann. Angelika se otočila a uviděla jej. Její oči zazářily.

„Ten tě udal?” zeptala se.

„Ano.”

„A proto jsi zajatý?”

„Ano.”

„Proto tě také zranili?”

„Ano, Andílku!”

„Pane Bože! Kvůli němu mě právě otec bil, až jsem musela utéci.“Zatnula své malé pěstičky. Byla velice rozčilena a vydrážděna téměř k nepříčetnosti. Přistoupila k Seidelmannovi a syčela: „Netvore! Nesvědomitý ubožáku! Ty jsi vším vinen! Víš co ti patří? Měla bych vzít pušku a prohnat ti kulku hlavou!” Zaburácel výstřel. Místností zaznělo mnohahlasné zvolání a Andílek se zhroutil k zemi. Ve své zlobě vytrhla dívka poblíž stojícímu hraničáři pušku, natáhla kohoutek, namířila na Seidelmanna a stiskla, vše ostatní bylo dílem několika okamžiků. Výstřel přivolal všechny z domu do místnosti. Nastal mimořádný chaos. Angelika ležela na zemi a vedle ní klečel se spoutanýma rukama Edvard. Seidelmann ležel opodál.

„Je mrtev?” ptal se návladní, jemuž prvnímu se vrátilo sebeovládání. Prohlédli jej a rozhodli:

„Ne, je pouze v bezvědomí. Zřejmě omdlel úlekem. Puška byla nabita broky jeden z nich mu prolétl uchem a ostatní skončily tady ve stěně.”

„Tak ho pokropte studenou vodou a dívku také. Domovní prohlídka pokračuje!” Seidelmann se probral dříve než Angelika. Vstal a sáhl si na ucho.

„Viděl jste to, pane státní návladní?” zvolal. Co?”

„vu.

„Že mě ta dívka chtěla zastřelit?”

„Hm!”

„Jsem raněn na uchu. Jen trochu stranou a byl bych mrtev! Žádám vás, abyste konal svou povinnost!” Úředník se chvíli rozhlížel po přítomných a pak chladně odvětil: „Co vlastně míníte tím, že mám konat svou povinnost?”

„Trvám na tom, abyste vražedkyni zatknul.”

„Ach, skutečně?”

„Ano. Musí být zatčena a exemplárně potrestána. Na tom trvám!”

„Dobrá. Máte ještě nějaké další připomínky?”

„INC.

„Nuže, pro dnešek už můžeme vaší přítomnost oželet. Jsem velice rád, že jste byl raněn pouze na uchu.” Nedalo se poznat, jestli se raduje kvůli Seidelmannovi a nebo kvůli Andílkovi. Fritz se v žádném případě netvářil, jako by měl v úmyslu odejít.

„Mohu se domnívat, že jste mne slyšel, pane Seidelmanne?” zeptal se návladní.

„Mám snad odejít?”

„To si velice přeji.”

„Třeba mne ještě budete potřebovat!?”

„To si vůbec nemyslím., Můžete mi věřit, že i ve vaší nepřítomnosti budu své povinnosti konat stejně dobře. Pokud vás budu potřebovat, předvolám si vás na úřad. Dobrou noc!” Nezbylo mu nic jiného, musel odejít. Právě v tom okamžiku otevřela Angelika oči. Spatřila před sebou obličej milého.

„Edvarde, milý Edvarde!” zvolala.

„Jsi skutečně zajatý?”

„Bohužel,” přitakal.

„A já, já, já, skutečně jsem vystřelila?”

„Ano, Andílku.” Tu se v její tváři objevil výraz největšího strachu. Otočila hlavu stranou, kde stál prve Seidelmann. Neviděla ho. Jediným výskokem se vzpřímila a ohromeně zvolala: „Oni ho odnesli? Já jsem ho zastřelila?”

„Ne, Andílku,” řekl Edvard.

„Pouze jediný brok ho poranil na uchu. Odešel domů.”

„Díky Bohu! Byla jsem celá bez sebe a nevěděla jsem, co vlastně dělám.“Posadila se na židli a začala trpce plakat. Matka Hauserová k ní přistoupila, objala ji paží, přitáhla ji k sobě a řekla: „Uklidni se, mé dítě, jen se uklidni. Bůh všechno obrátí k lepšímu.” Návladní pozoroval skupinku a s jasným úmyslem uklidnit je, jen prohlásil:

„Tak je to správné! S boží pomocí bude do této temnoty vneseno světlo. Seidelmann mi připadá jako zapřísáhlý nepřítel vaší rodiny.”

„Pane, já nerad mluvím ve zlém o svých sousedech,” odpověděl otec Hauser

„ale zde jste trefil hřebík na hlavičku je to úhlavní nepřítel.”

„A proč to?”

„Kvůli ní.” Při těchto slovech ukázal na Andílka.

„Prosím, vyprávějte!” Starý mu řekl o všem, k čemu v poslední době došlo. Úředník tiše poslouchal a chvílemi pokyvoval hlavou.

„Kde jste měl v noci svůj kabát?” zeptal se potom Edvarda.

„Mám ve zvyku ho vysvléci a nechat jej zde.”

„Hm! Na noc dům zamykáte?” Slova se ujal starý Hauser:

„Pane státní návladní, my jsme chudí lidé. Kdo by nám mohl co vzít? Proč bychom tedy zamykali. Do domu může vstoupit kdokoliv zadní dveře jsou vždy odemčené.”

„Tak, tak! Na tuto okolnost se musíme zaměřit. Ach, už přicházejí.” Jeho lidé dokončili prohlídku a říkali, že nenašli ani nejmenší, z čehož by se dal vyvozovat Edvardův vztah k pašerákům nebo dokonce k samotnému Králi lesa. Zdálo se, že úředník nečekal nic jiného. Pokynul mužům, aby opustili místnost a obrátil se na Edvarda: „Rád bych se přiznal, že jsem změnil svůj názor na vás. Bohužel se však nemohu řídit podle svého mínění, nýbrž podle svých povinností.”

„Nemůžete mne osvobodit?”

„Ne.”

„Odvedete mne do okresního města?”

„Ano. Musím vás zadržet do doby, než se objasní záhada kolem těch krajek.”

„Bože! Kdo by to mohl vysvětlit? To zůstanu zavřen navždy!”

„To bych si nemyslel. Váš otec před chvílí mluvil o boží pomoci a to plným právem. Jsem přesvědčen, že nám bude brzy jasno. Začínám tušit, odkud vane vítr a mohu vás ujistit, že s vámi bude jemně zacházeno.”

„Tohle je také jemnost?” Při těchto slovech zamával spoutanýma rukama. Úředník odpověděl:

„K tomu jste mne sám donutil, když jste se pokusil o útěk. Bohužel to tak musí zůstat, dokud nedorazíme.”

„Nebylo by aspoň možné ošetřit mou ránu?”

„Jistě! Na to si musíme udělat čas.”

„Pojď sem, Edvarde,” poprosila rychle dívka.

„Ať mi matka dá plátno. Obvážu tě sama.” Vstala ze židle.

„Ó, prosím, jen to přenechte jeho matce, slečno Hoffmannová,” pravil návladní.

„Proč bych to nemohla udělat sama?”

„Přece jste slyšeli, co po mně Seidelmann žádal. Nabádal mě ke konání svých povinností a já jsem nucen mu vyhovět.” Angelika na něj tázavě a nejistě pohlédla.

„Střílela jste, slečno,” poznamenal.

„Můj Bože, to ano. Ale nechtěla jsem! Chtěla jsem jenom ukázat, za co ten chlap stojí.”

„To vím. Byl jsem přece očividným svědkem.”

„Teď si všichni budou myslet, že jsem ho chtěla zastřelit?”

„Ne, to si myslet nebudou, ale zákon žádá, aby to bylo potvrzeno. A k tomu potřebuji vaši přítomnost.”

„Dostavím se ihned, jakmile mne pozvete!” Návladní nedokázal potlačit úsměv.

„A když vás pozvu hned teď?” zeptal se.

„Mám jít s vámi hned?”

„Bylo by to mým přáním.”

„Ježíši! Jsem snad zatčena?”

„Jistěže. Doufám, že mi tuto zdánlivou tvrdost prominete, slečno Hoffmannová.”

„Ó, vidím, že to s námi nemyslíte špatně, pane návladní ale je to skutečně důležité?”

„Samozřejmě!”

„Ale proč? Vždyť vám neuteču!”

„To vám rád věřím, ale zákon určil, že vrah musí být okamžitě zatčen.”

„Vrah? Tím přece nejsem!”

„Ne. Nejste vražedkyně ale netušíte, z jakého zločinu vás Seidelmann obviní?” Ne ” ,,r<it.

„Zažaluje vás za pokus o vraždu a za újmu na zdraví.”

„Můj Bože! To jsem přece nechtěla!”

„To vím sám nejlépe. Proto pro vás bude lepší, když se mi svěříte.”

„Bože! Zatčení!” Tu ji začal Edvard uklidňovat:

„To přece není ostuda, Andílku. I já jsem zatčen a jsem nevinen. Půjdeme do vězení spolu.” To celou situaci ulehčilo.

„Spolu! Ty a já!” zvolala.

„Dobrá! Stejně jsem musela z domu: a tak půjdu do vězení!”

„Tak rychle to přece jen nepůjde!” usmíval se úředník.

„Budete muset ještě jednou zajít domů.”

„Proč?”

„Já vás doprovodím a pan Hauser se mezitím nechá ošetřit. Vaši rodiče přece musí vědět kam jdete a také bych vám poradil, abyste si vzala některé maličkosti, bez nichž se člověk mající rád čistotu a pořádek neobejde ani ve vězení. Prosím, pojďte!” Nechal Edvarda pod dohledem svých podřízených. Venku nařídil připravit vůz a potom se odebral s Andílkem do sousedního domku. V sousedství zaslechli výstřel a přes panující zimu stálo na ulici dost zvědavců.

Hoffmann stál před svým domkem a dohadoval se s několika sousedy, proč se asi u Hauserů střílelo. Nyní spatřil přicházet dívku a prohlásil:

„To je tvý štěstí! Mazej hned domů!” Ve své zlosti úplně přehlédl jejího průvodce. Ten nyní řekl:

„Mohu jít dovnitř i já?”

„Vy? A proč?”

„Protože teď patřím k vaší dceři.”

„A co jste zač?”

„To vám řeknu uvnitř. Pojďte!” Chytl Hoffmanna za paži a táhl jej do domku. V místnosti prohlásil:

„Jsem státní návladní. Zatknul jsem vaši dceru.” Hoffmann se lekl.

„Žat knul?” koktal.

„Ano.”

„Proč?”

„Protože je vinna. Ve vězení bude vaše dcera alespoň oproštěna od násilnictví, kterým musí doma trpět.”

„Násilnictví? Nerozumím vám!”

„Jakmile budete před soudem, naučíte se mi porozumět. Nutíte vaši dceru ke vztahu, od kterého by ji každý jiný otec odvracel. Beru ji s sebou!”

„Bože! Co vyvedla za hloupost?”

„Udělala to v rozčilení. Ostatní se dozvíte později. Nyní se musíme věnovat jiným věcem.” Jmenoval Andílkovi věci, které bude potřebovat. Dívka si je zabalila. Když s tím byla hotova, obrátila se na otce aniž by mu podala ruku, prohlásila: „Žij blaze, otče, a pozdravuj matku! Ať mě přijde do vězení navštívit.” Měl pocit, že sní. Beze slova je pozoroval a ani se nesnažil dceru zadržet. Tak zde stál po celou dobu, než venku zazněl dusot koní. Teprve nyní se ho zmocnil hrozný, obrovský strach. Sebral se dohromady a vyběhl ven. Ani za sebou nezavřel dveře a pospíchal k Hauserům. V chodbě se zaposlouchal do slov starého: Chceli mne osud tuze tížit, a zákona hlas na mne udeří, musímli se s trestem smířit, má víra k Tobě zamíří. S očekáváním Tvého rána, abych poznal své místo hned, kde neotevře se pekla brána, kde nenaleznu hříchu vřed. Ty jsi Spasitel kdo je víc? Odevzdám se milosti Tvé, nic víc! Hauserův hlas zněl tak běžně a obyčejně, jako by se vůbec nic nestalo. Hoffmann zaklepal na dveře a vstoupí. Při jeho pozdravu se všichni ohlédli.

„Neviděli jste mého Andílka?” zeptal se.

„Viděli, sousede,” odvětil Hauser.

„Kde je?”

„Pryč.”

„Tak přece, přece! Ale kde?”

„Ty to nevíš?”

„Nevěřím tomu!”

„Šla do vězení.”

„Bože! Je to teda pravda? Taková ostuda!”

„Myslíš? Pokud věříš, že je to opravdu ostuda, tak se tě zeptám: čí je to vina?”

„Moje? Snad moje?”

„Nikoho jiného!”

„Co udělala?”

„Vystřelila na Fritze Seidelmanna, kterému ji chceš hodit vší mocí kolem krku!”

„Střílela na něj!” vyrazil.

„A čím?”

„Přirozeně puškou.”

„Je mrtvěj?”

„Ne. Naštěstí zasáhla jen ucho.”

„Co se tu ale dělo? Proč u vás dělali domovní prohlídku?”

„Chceš to skutečně vědět, sousede?”

„Ano.”

„Tak jdi ke svému příteli a důvěrníkovi Fritzovi Seidelmannovi: on ti to řekne. Dnes tu pro tebe nemáme místo.”

„Hausere! Co tě to vede!”

„Totéž, co tebe vedlo prve: už se k sobě nehodíme. Jdi! Jdi pryč!” Uchopil souseda za paži a vyvedl jej před hlavní dveře. Hoffmann si to musel nechat líbit. Když se starý vrátil do místnosti, zeptala se ho žena: „Tys ho vyhodil, otče? To přece není tvůj způsob. Takhle jsi nikdy nejednal.”

„Ani teď to nebylo podle mých způsobů.”

„Proč jsi to teda udělal?”

„Z lásky k němu. Půjde sám do sebe! Bude sedět doma a zúčtuje se svou povýšeností. Nám ale přerušil naši píseň.” A pokračoval: Vedešli mne pustou pouští, následuji a opřu se o tebe. Tvá láska mne zde neopouští, sytíš mne ze země i z nebe. Věřím tvým zázračným cestám: vždy končí v lásce a požehnání stačí, že s tebou zůstávám! Vím, koho vedeš k božímu poznání a vedeš ho přes slunce hvězdy, a nenecháš jej v bídě navždy!, — Když Edvard odešel od hajného, nenašel starý Wunderlich klid. Byl to starý, ale přemýšlející, inteligentní muž, který si mnohdy všiml i toho, co by jinému nepadlo nikdy do oka. Proto měl nesmírnou radost, když se Arndt vrátil domů.

„Sháněli se po vás, pane bratrance,” řekl.

„Kdo?”

„Edvard Hauser.”

„Co chtěl?”

„Vůbec o tom nechtěl mluvit. Zdá se mi, že to bylo něco tajného.”

„Řekl jste mu, že jsem vás zplnomocnil k převzetí důležitých zpráv v době mé nepřítomnosti?”

„Ale jo.”

„A stejně nic neřekl?”

„Ani slovo. Pokud to nechtěl svěřit ani mně muselo se jednat o něco hrozně důležitého.”

„Ještě se tu ukáže?”

„Až zítra ráno. Pro dnešek se zdál být velice zaměstnán.”

„Hm! Snad to bylo něco, kde potřeboval mou přítomnost. Raději ho půjdu hledat.”

„Ale kam?”

„Nejdříve k jeho rodičům.”

„A když tam nebude?”

„Tak máme několik pozorovatelen snad ho najdu na jedné z nich.” Odešel., Nyní byl bez jakékoliv masky, pravý bratranec Arndt. V městečku nezpozoroval nic z toho, co se právě stalo. V chodbě Hauserova domku zaslechl poslední verš písně: a nenecháš jej v bídě navždy!

„Modlí se. Zbožní lidé!” řekl sám pro sebe. Poté hlasitě zaklepal a na výzvu vstoupil.

„Dobrý večer!” pozdravil.

„Dobrý večer!” poděkoval Hauser.

„Vítejte! Nechcete se posadit? Sice tu není moc místa, to víte, děti, ale, mnoho dětí, mnoho radosti!”

„To je pravda,” odvětil sedaje si Arndt.

„Hledám vašeho syna.”

„Edvarda?”

„Ano.”

„Bohužel není doma.”

„Nevíte snad, kde bych ho mohl najít?”

„To bych věděl, ale nemyslím, že by vám to mohlo pomoct. Smím vědět, kdo jste?”

„Jistě. Jsem bratranec Arndt od hajného Wunderlicha.”

„Co, bratranec Arndt? Díky Bohu! Vidíš matko, neposlal nám Bůh hned toho nejpotřebnějšího?”

„Vy mne potřebujete?”

„Pravděpodobně ano, pane Arndte. Právě dneska o vás syn mluvil. Říkal, že pokud budeme v jeho nepřítomnosti potřebovat radu, máme se obrátit přímo na vás.”

„To řekl správně. A nyní nějakou radu potřebujete?”

„Ano, velice nutně.”

„Nu, rád vám budu k dispozici a doufám, že vám moje rada prospěje.”

„Pane, vaše rada nám přijde vhod. Dovolil jste mému synovi, aby mne zasvětil do některých věcí. Proto vím, že jste dobrý člověk, kterému vděčíme za mnohé. Jsem přesvědčen, že u vás najdeme pomoc. Náš Edvard byl totiž zatčen.” Arndt zpozorněl.

„Zatčen?” zeptal se, jako by byl přesvědčen, že se přeslechl.

„Ano, zatčen.”

„Proč?”

„Pašoval.”

„To není možné!”

„Ale ano. Dokonce ho považovali za Krále lesa!”

„Z jakého důvodu?”

„Zajistili dopis, který neprozřetelně napsal obchodníkovi Strauchovi.”

„Ach, to jsem si hned myslel!”

„Jak? Vy o tom dopisu víte?”

„Edvard mi o němřekl.”

„Proč jste ho nevaroval?”

„Už bylo příliš pozdě, dopis byl odeslán.”

„Víte taky, proč ho napsal?”

„Ano.”

„Nu, to ho omlouvá. Mimo jiné, svůj účel splnil. Angelika dostala rozum a o Seidelmannech nechce nic slyšet.”

„To mě těší. Ale kvůli tomu dopisu ho snad nezavřeli?”

„Ne. Našli u něho pašované zboží.”

„Pašované zboží? On přece není pašerák!”

„Ne, o tom jsme přesvědčeni. Ani on sám o tom nevěděl, ale když ho prohledali, tak to zboží našli.”

„V kapse?”

„Ne, pod podšívkou.” f Arndt se podivil.

„Pod podšívkou? Co to bylo za zboží?”

„Krajky.”

„Krajky! Hrome!”

„Ano, krajky. Ale kde se u Edvarda vzaly, to nevíme. Celé je to nesmysl, nějaké tajemství, které musí být vyřešeno.”

„Oni ho tedy chytili a zavřeli?”

„Chytili, zajali a přivedli sem.”

„Proč sem?”

„Aby to tady prohledali. Pochopitelně nic nenašli.”

„Jak je možné, že Edvardovu podšívku tak pozorně zkoumali?”

„Tím je vinen Fritz Seidelmann.” Arndt rychle zvedl hlavu a vzrušeně se zeptal:

„Fritz Seidelmann? Snad právě on učinil udání?”

„A kdo jiný? Když v lese bezvýsledně prohledávali Edvardovy kapsy, tak jim řekl, aby se podívali za podšívku.”

„Hm!” bručel zamyšleně Arndt. g

„Ano, tak to bylo. Edvard to vyprávěl, když jsme mu javazovali ránu.”

„Co? Snad nebyl dokonce zraněn?”

„Ano! Stříleli po něm.”

„Je to nebezpečné?”

„Zaplať Bohu ne. Jenom malé postřelení.”

„Netušíte proč se vydal do lesa?”

„Přišel pozdě odpoledne a říkal, že musí přes les do Lanjfeřnbergu.”

„To je přece přes hranici!”

„Jistě. Neřekl mi co tam chce, ale večer, když jsme mu zavazovali ránu, řekl, že v okresním městě potkal v hostinci U šedého vlka pána, kterému měl do Langenbergu odnést balíček s listinou. Máme vámříct, že to byl sám Kníže bídy.”

„Podvod!”

„Nebo jen jeho zmocněnec.”

„To také ne.”

„Jak to můžete vědět?”

„Jednou vám to vysvětlím. Váš syn se dostal do spárů podvodníka nebo dokonce do rukou nepřítele, který ho chce odstranit.”

„To jsme si taky mysleli. Budeme prosit Boha, aby ho vzal pod ochranu.”

„Vaše modlitba už je vyslyšena.”

„Co? Co jste to řekl?”

„Že si o Edvarda nemusíte dělat žádné starosti. Jeho zatčení bude jen krátké.”

„Byl bych rád, kdyby to byla pravda!”

„Je to pravda! Váš syn je nevinen. Musel se sem někdo vplížit a tajně mu zašít krajky do kabátu.”

„Kdo to dokáže?”

„Kníže bídy.”

„Ach! Vy o něm něco víte?”

„Ano, jsem jeden z jeho služebníků. To je to, co jsem vám slíbil říci. Ale musím vás poprosit, abyste na to hleděli jako na hluboké tajemství.”

„Vaše slova zůstanou zamlčena, jako byste je nikdy nevyslovil, pane Aradte. Vy jste tedy služebníkem Knížete bídy? Teď už se o Edvarda nemusím strachovat.”

„Jak to?”

„Označil vás jako svého přítele. V poslední době měl mnoho tajností, o kterých nikdy nemluvil. Vlastně nám to dělalo docela starosti, ale nyní slyším, že jednal s vámi. Proto předpokládám, že i on bude ve službách Knížete bídy.”

„Tušíte správně., Ano chci se vám přiznat, abych vás zbavil starostí o osud vašeho syna. Ale opět vás žádám o nejvyšší mlčenlivost.”

„Žádný strach. Nikdo z nás tohle tajemství nedostane. Myslíte si, že krajky zašil někdo do kabátu tajně? Kdo by to ale mohl být?”

„Netušíte to?”

„Hm, měl bych tušení: snad to byl sám Seidelmann!”

„Proč zrovna on?”

„Protože už se nás delší dobu snaží uvrhnout do zkázy.”

„Vaše mínění je správné.”

„Co! Byl to tedy on?”

„Ano. Byl při tom pozorován.”

„Kým?”

„Knížetem bídy.”

„Zaplať Pán Bůh! To bude Edvard určitě osvobozen.”

„Docela jistě. Ale pro všechny případy vás ještě jednou prosím, abyste si všechno nechali pro sebe Seidelmann se nesmí nic dozvědět. Mohl by se připravit.”

„Ani nás nenapadne o tom mluvit. Už se nemusíme o Edvarda bát ale o to větší strach máme o toho dobrého Andílka.”

„O ní? Co je s tou dívkou?”

„Je taky zatčena.”

„Co povídáte! A proč?”

„Za pokus o vraždu. Dnes večer v této místnosti vystřelila na Fritze Seidelmanna.”

„On tady také byl?”

„Ano. Přišel se státním nevládním, s četníky a hraničáři. Všichni byli v lese a chtěli chytit Edvarda. Potom přišel ten hanebník i sem, aby se pohodlně na všechno díval.”

„Jaká nehorázná drzost!”

„Zatímco to zde prohledávali, pohádala se Angelika se svým otcem. Bylo to kvůli včerejšímu večeru soused se velice zlobil. Nutil ji, aby už od zítřka nastoupila službu u Seidelmannů, “

„Taková zaslepenost!”

„Jistěže. A když nechtěla, zbil ji.”

„Ubohá dívka!”

„Byla celá bez sebe a utekla od otce. Přišla k nám. Viděla spoutaného a krvácejícího Edvarda a vedle něj Seidelmanna, který měl na všem vinu. Proto její zloba ovládla rozum. Vyrvala jednomu hraničáři z ruky pušku a, —”

„A vystřelila na Seidelmanna?” vpadl do toho Arndt.

„Vlastně nechtěla, jen říkala, že mu ukáže, co by mu vlastně patřilo. Ale v tom vyšel výstřel. Copak rozumí takové děvče flintě?”

„Byl zraněn?”

„Jeden brok mu poranil ucho.”

„To je velké štěstí!”

„A přitom ten zbabělec upadl do mdlob.”

„Co bylo potom?”

„Když se opět probral, požádal státního návladního, aby Andílka zatkl a co nejpřísněji potrestal.”

„Zadržení je pochopitelné, ale co se týče potrestání, nebudou páni soudci kvůli Seidelmannovi asi příliš krvelační.”

„To bylo vidět i na panu státním návladním.”

„Jak to?”

„Nejdřív se zdálo, že věří v Edvardovu vinu, ale jeho chování se postupně změnilo a nakonec to vypadalo, jako by ani neodváděl dva zajatce.”

„Takže jsou oba pryč? Ach! Kdybych byl býval u toho! Třeba by se celá věc obrátila úplně jiným směrem. Byl u toho také místní četník?”

„Ano.”

„To jsem velice rád. Není vyloučeno, že už je doma a odpočívá.”

„Chcete k němu jít?”

„Ano, a to v zájmu vašeho syna. Nerad bych marnil čas.” Vstal a podal otci Hauserovi ruku. Ten prohlásil:

„Přijměte srdečné díky, pane Arndte! Vaše návštěva mi svalila kámen ze srdce. Nyní jsem si jistý, že se Edvard vrátí.”

„Kníže bídy vykoná svou povinnost.”

„O tom jsem přesvědčen. Cokoliv vezme tento muž do ruky, je uchopeno za správný cíp. Kdy vás opět uvidíme?”

„Možná už brzy vám přinesu radostnou zprávu. Ale pro dnešek dobrou noc!” Odcházel a tkadlec jej doprovázel až přede dveře. Arndt minul několik domů, vstoupil za jeden roh, sáhl do kapsy a vytáhl paruku s falešnými vousy. Během necelých dvou minut se objevil muž, který v neděli navštívil pana faráře. Již dříve si zjistil celníkovu adresu a nyní se vydal k jeho bytu. Okna byla osvětlena a tudíž se dalo očekávat, že úředník bude doma. Tento předpoklad se potvrdil, poněvadž na Arndtovo zaklepání otevřel sám četník. Spatřil před sebou cizího muže a proto se ptal: „Co si přejete?”

„Vaši pomoc,” odvětil stejně krátce Arndt.

„V jaké záležitosti?”

„Nejdříve bych vás požádal, abyste se obtěžoval jít se mnou k panu faráři.”

„Proč?”

„Protože ho také potřebuji.”

„Kdo jste?”

„Buďte té dobroty a dovolte, abych se vám představil až u faráře.”

„Safra! Jste nějaký tajnůstkář!”

„Je to jen kvůli tomu, abych nemusel dvakrát opakovat totéž. Co bych řekl vám, musel bych později opakovat i panu faráři.”

„Půjde o procházku mimo město?”

„Ano. Můžete se obléknout do teplého kabátu.”

„A zbraně?”

„To nebude nutné.”

„I přesto si je vezmu, jistota je jistota. Tak! A teď jsem připraven. Pojďme!” Farář seděl u svého studijního stolu. Nikoho dnes nečekal a proto se podivil, když mu byl ohlášen četník a cizí muž. Četník vstoupil první. Svého průvodce považoval za nějakého obyčejného dělníka nebo rolníčka.

„Promiňte, pane faráři, že vyrušujeme v tak pozdní hodinu,” omlouval se,

„ale tento muž mne poprosil, abych s ním tt Byl přerušen farářovým výkřikem překvapení. Ten totiž v muži poznal dobročinného návštěvníka z neděle.

„Takové překvapení! Kníže bídy!” Četník otevřel ústa dokořán a střídavě se díval na faráře a na svého průvodce.

„Kníže bídy?” divil se.

„Ano.”

„Kde?”

„No zde, vedle vás!”

„Tento muž?” Přitom ukázal na svého průvodce. Arndt mu s úsměvem pokynul a prohlásil:

„Ano, už je to tak: já jsem Kníže bídy a tak se nemusíte obtěžovat s představováním.”

„Ne, ne, my už se známe!” pravil duchovní.

„Prosím, můj nejctěnější pane, mohu vám nabídnout místo?” Pánové se usadili a farář se ptal:

„Předpokládám, že jste se přišel zeptat, zda jsem splnil vaše příkazy?”

„Ó ne, důstojnosti. Dnes přicházím v úplně jiné záležitosti. Slyšel jste o zatčení Edvarda Hausera?”

„Ano. Téměř to nemohu pochopit.”

„A také Angelika Hoffmannová byla zatčena.”

„Bohužel! Ta ubohá dívka jednala v nejvyšším rozčilení. Doufám, že ji budou považovat za momentálně nesvéprávnou.”

„Jsem přesvědčen, že to udělají. Dnes vás však obtěžuji hlavně kvůli Hauserovi.”

„Myslíte, že pro něj mohu něco udělat?”

„Docela určitě. Je nevinen.”

„No to snad ne?” přerušil je četník, jenž dosud mlčel, a nyní měl pocit, že nastal vhodný čas k jeho zákroku.

„Myslíte?” zeptal se Arndt.

„Jak by mohl být nevinen?”

„A proč ne?”

„Nehledě na to, co ho vedlo k napsání dopisu, našli u něj krajky!”

„Přesto se mýlíte. Je nevinen!”

„To si my od policie nemyslíme!”

„Můj milý, pokud prohlašuje Kníže bídy někoho za nevinného, můžete na to vzít jed! On je také členem policie: zde, přesvědčte se, prosím.” Podal mu svou kartičku. Četník ji přečetl a překvapeně zvolal: „Všichni čerti! Na to bych nepomyslel!”

„Tak na to myslete nyní!” Obrátil se k farářovi a pokračoval:

„Jsem přesvědčen, že Hauserovi někdo podstrčil bezcenné listiny, aby cestou do Langenbergu upadl do záhuby.”

„Takový hodný člověk! Nikdy by nikomu neublížil!”

„A se stejným účelem mu tajně zašili krajky do kabátu.”

„To by musel vědět!” mínil četník.

„Přece jsemřekl: tajně.”

„To není možné! Přece by si všiml, kdyby někdo manipuloval s jeho kabátem.”

„I v noci?”

„To je přece doma a ne u cizích lidí, kteří by mu mohli být nebezpeční.”

„Takový člověk ale může přijít k němu!”

„Ach! Tak to myslíte?”

„Jistě!”

„Hm! To by byl skutečně neomluvitelný žert!”

„Na to takový člověk nekouká.”

„Kdo by to jen mohl být?”

„Já to vím.”

„Ach! Skutečně?” zeptal se rychle farář.

„Ano. Dokonce jsem byl u toho a všechno jsem dobře pozoroval.”

„Mluvte rychle, kdo to byl?”

„Dovolte mi, prosím, abych o tom zatím pomlčel. Chytnu tohoto člověka tak, že se zmocním jiného, totiž, Krále lesa.” Toto slovo udělalo na oba posluchače nesmírný dojem. Farář vyskočil a zvolal: „Vy chcete chytit Krále leso?”

„Ano.”

„Prosím, tak na sebe dávejte pozor! Mohlo by se vám přihodit neštěstí.” Také četník překvapením ztuhnul. Udiveně pohlédl na Arndta a zeptal se nevěřícně:

„Toho? Toho vy chcete chytit?”

„Ano.”

„Hm! To se stovce jiných nepovedlo!”

„Tak se to může podařit tomu stoprvnímu. Ale v žádném případě nechci opominout pomoc místních policejních orgánů, se kterou samozřejmě počítám.”

„Ach! Tak je to! Proto jste přišel ke mně?”

„Ano, proto.” Tu si četník dobromyslně promnul bradu a pravil:

„To je od vás hezké, ale na mě se můžete spolehnout! Bude to těžké, mimořádně těžké a nebezpečné.”

„Pchá! Vy se snad Krále lesa bojíte?”

„Já? Ó ne! Ale každý jiný se ho bojí.”

„Člověka, který při zvuku výstřelu upadá do mdlob?”

„? Kde a kdy se to stalo.”

„Dnes večer u Hauserů.” Nyní četník nasadil bezradnou tvář a vykoktal:

„U Hauserů? Dnes večer?”

„Ano.”

„Tam upadl do mdlob Fritz Seidelmann.”

„No ano.” Policista hrůzou úplně zapomněl, že se nachází v domě zbožného muže.

„U všech čertů!” zvolal.

„Snad nechcete dokonce říct, že Seidelmann je Králem lesa?”

„Právě to chci říci, on a jeho otec!”

„Nad tím mi zůstává rozum stát!”

„Tak ho rychle namažte kafrem nebo opodeldokem, jinak už se nepohne z místa.”

„Seidelmann náčelníkem pašeráků? Nemožné!”

„Proč nemožné? Seidelmann přivedl do neštěstí písařovu rodinu, vy sám jste zatkl otce i dceru, a při tom byla dcera nevinna. Seidelmann udal Edvarda Hausera, když mu dříve zašil krajky do kabátu. Seidelmann vyžaduje, —”

„Seidelmann zašil krajky do Hauserova kabátu?” vpadl do toho četník.

„Ano.”

„Jak to chcete dokázat?”

„Mohu to odpřísáhnout, protože jsem to viděl. Také mohu ukázat místo, kde jsou ukryty krajky, z nichž byl dnes nalezený kus odstřižen. Odstřižená hrana bude přesně sedět.”

„To by byl jistě pádný důkaz!”

„To ještě nestačí. Chci dokázat více, a vy mi s tím můžete pomoci.”

„Jsem vám k službám!”

„A vy, důstojnosti?” Farář celou dobu klidně seděl. Vyslechnutá slova na něj tak zapůsobila, že raději mlčel. Nyní ale odpověděl:

„Ti Seidelmannové! Ach, mé tušení!”

„Jak? Vy jste tušil?”

„Samozřejmě jsem netušil všechno, co víte vy, pane ale nikdy jsem nepovažoval Seidelmannovy za lidi, za které se vydávají. Dokonce jsem se s nimi minulou neděli nepohodl. Budete potřebovat i mou pomoc?”

„Velice rád bych vás o ni požádal.”

„Jsem vám k službám.”

„Dobrá! Chci vám tedy říci, že ještě dnešní noci budu hovořit s Králem lesa, —”

„Hrome!” zvolal četník.

„A vy byste u toho měli tajně být, — “

„Proč tajně?”

„Musíte pouze zkoumat, jestli v jeho hlase poznáte hlas Seidelmanna.”

„To nebude těžké ani nebezpečné. Žádáte jenom tohle?”

„Nic víc!”

„Proč ho nezatkneme?”

„Každý zisk není prioritní. je považován za hlavu pašeráků. Já s ním dohodl obchod, zvláštní transport pašovaného zboží, a potom, teprve potom ho zatkneme.” Četník se cítil tímto plánem naprosto unesen.

„Sakra, to je vtipné, to je chytré!” pravil.

„Kde bude obchod dohodnut?”

„Venku na šachtě.”

„Proč tam?”

„O tom později. Budete oba ochotni mne doprovodit?”

„Ano, okamžitě!” odvětil četník a vstal.

„Rád,” přidal se farář.

„Pokud na mém svědectví tak záleží, pane, potom, —”

„Samozřejmě, samozřejmě! Svědectví duchovního mívá daleko větší váhu, než jakékoliv jiné.”

„Ještě bychom měli projednat otázku ohledně vaší dobroty, která pro, —”

„Dnes ne, dnes ne,” přerušil jej Arndt.

„Ty peníze jsou v dobrých rukou a vy o nich rozhodujte podle svého uvážení. Hlavně nezapomeňte, že nejste nikomu povinen skládat účty!” Po krátké době všichni tři vyšli z domu. Dorazili do uhelného dolu, kde Arndt prohlásil: „Prosím, počkejte! Nejdříve se rozhlédnu.”

„Nemám to raději udělat sám?” otázal se četník.

„Našinec v tom má větší zkušenost a cvik.”

„Díky! Zvládnu to sám.” Odplížil se a oba muži na něj šeptaje si čekali. Po nějaké době se vynořil ze sněhu hned vedle nich, takže se téměř polekali jeho náhlým objevením.

„Všechno je v pořádku,” prohlásil.

„Vstupte co nejopatrněji, nenechte se spatřit a vše bedlivě pozorujte.” Vedl je do kůlny, kde mluvil s pobožným obuvníkem. Dospěli tam šťastně a nepozorovaně. Arndt řekl: „Zde leží sláma. Vylezte nahoru a ostře pozorujte. Za několik okamžiků se objeví a já na něho posvítím svou chemickou lampičkou. Ten okamžik nesmíte propást.I když neuvidíte jeho zamaskovaný obličej, snad se vám podaří alespoň odhadnout jeho postavu.” Odešel a zaklepal na dveře hlídače Laubeho. Ten v okamžiku otevřel a zeptal se: „Co se děje?” Aradt si otřel pravicí pravé oko a pravil:

„Jsem očekáván.”

„Ach, to jste vy! Vy jste tu byl včera?”

„Ano.”

„Musím vás ohlásit.”

„Bude to trvat dlouho?”

„Ne, poněvadž jste očekáván.”

„Máte zazvonit pětkrát místo obvyklých čtyř signálů.”

„Je to dojednáno?”

„Ano.”

„Dobrá. Všiml jste si kůlny na slámu?”

„Ano. Mám tam počkat?”

„Prosím, ano. On se za chvíli dostaví.” Arndt se vrátil do kůlny. Vytáhl svou lampičku a v její matné záři zjistil, že jeho dobře ukryté společníky nemůže nikdo zpozorovat.

„Poznal jste ho?” šeptal četník.

„Ano.”

„Prosím vás, mluvte s ním pokud možno co nejhlasitěji, aby nám nic neuniklo.”

„Všechna čest vašemu přání, ale musíte pochopit, že při takových setkáních se většinou nekřičí.” Uplynula asi půlhodina. Konečně se otevřely dosud přivřené dveře a někdo vešel.

„Pssst!” zaznělo.

„Pssst!” odpověděl Arndt.

„Kdo je tady?”

„Ten včerejší.”

„Dobrá. Včera jste nevyjednal nic určitého.”

„Je pro mne velkou ztrátou, že jsem musel přijít ještě jednou. Jsme v bezpečí?”

„Naprosto! Ten, kdo mě přivedl, drží stráž.”

„Takže otázka: jste zdejší ?”

„Ano. A vy jste Králem které oblasti?”

„To zatím nechme, musíme být opatrní! Až dojednáme nějaký obchod, budu se legitimovat.”

„Správně! Taky samotný Kapitán nás vyzýval k opatrnosti. V dopise se zmínil, že už více nemůže psát mám vyhovět každému, kdo se prokáže našim znamením.”

„Nu, to mohu.”

„To vím. Byl jste i u dubu?”

„Přirozeně. Jak bych se jinak dozvěděl, že se mám obrátit na zasvěcence Laubeho?”

„Správně! Takže vy máte navrhnout nějaký obchod?”

„Dokonce velmi důležitý.”

„Poslouchám. Chcete dodat nebo převzít?”

„Dodat.”

„Jaké zboží?”

„Perské hedvábí a smyrenské šátky!”

„Hrome! To by byl obchod!”

„Dvacet tisíc guldenů.”

„To je pochopitelně hodnota zboží?”

„Ne, to je zisk!”

„Čistý zisk? Tisíc ďáblů! To by bylo! O tom mi můj ten, s nímž jste včera mluvil, nic neřekl.”

„Klidně můžete mluvit otevřeně! Včera jsem přece mluvil s vaším bratrem. Vidíte, znám vás.” Chvíle mlčení dokazovala, že se ocitl v rozpacích a překvapení. Konečně řekl: „Tak tedy musíte být sám Kapitán! Jenom on zná rodinné vztahy svých Králů lesa.”«

„Kdo jsem, to je lhostejné. Nechci se odhalit, takže se mnou jednejte jako rovný s rovným.”

„Dobrá! Zdá se, že mě chcete zkoušet. Doufám, že obstojím. Kdy hodláte dodat?”

„Co nejdříve.”

„Hm, zítra by se to například hodilo. Víte, včera byl Winklerv” Zarazil se. Arndt byl génius v ostrovtipu a kombinačních schopnostech. Ihned uhodl, že Winkler je podnikatelem v pašování. Kapitán nechtěl přímo psát, a přece nechal Králi lesa doručit dopis. Kdo jej mohl přinést? Nikdo jiný, než tento váhavě zmíněný Winkler! Arndt byl natolik přesvědčen o pravdivosti své domněnky, že si ani neuvědomil nebezpečí rizika, které podstoupil rychlou otázkou: „Winkler? Nu, co je s ním?”

„Nevím, jestli, jestli, jestli o tom mohu mluvit!”

„Proč ne. Vyřídil mé příkazy?”

„Jaké příkazy?”

„Nu, dal vám můj dopis?”

„Ach! Tedy přece! Jste to vy, skutečně vy! Ach, teď mohu mluvit opravdu otevřeně! Dostal jsem váš dopis a můj bratr ten svůj, kterým byl tak rychle odvolán.”

„Co vám Winkler přinesl?”

„Velice zajímavou zásilku.”

„Na kdy?”

„Dvě hodiny po půlnoci.”

„Kam?”

„Ke zdejšímu cípu Haingrundu.”

„Tam, co jsme měli posledně takovou smůlu?”

„Ano právě proto.”

„Myslíte si, že hraničáři nebudou tak brzy náš nový pokus předpokládat?”

„Jistě takto uvažují, hlavně”

„Hlavně? Nu, co?”

„Hlavně když si budou myslet, že vůbec nic nepodnikneme.”

„Ach! Proč by si to měli myslet?”

„Protože, hahaha, protože zatkli náčelníka pašeráků! Proto!”

„Ach! Míníte toho hloupého Hausera?”

„Ano.”

„Znamená to, že se vloudil do Hauserovy místnosti?”

„Nebylo to těžké.”

„Akrajky pocházejí z vaší zadní místnosti přece víte, z toho tajného úkrytu!”

„Všichni čerti! Vy jste snad vševědoucí?”

„Tolik, kolik potřebuji. Vidíte, že je dobré mi věrně sloužit. Mimo jiné, souhlasím s plánem, který byl mezi vámi a Winklerem projednán. Považuji Haingrund za velmi bezpečný.”

„Já taky. Ach, kdybysme právě teď dostali pořádnou zásilku! To by byl lov!”

„Kolik Udí posílá Winkler?”

„Dvacet mužů.”

„Přivedu jich stejný počet. Musíte zajistit kolem čtyřiceti mužů, kteří balíky vyzvednou.”

„To je osmdesát osob. Je ústí Haingrundu dostatečně velké, aby obsáhlo tolik lidí?”

„Ó, zaručeně!”

„Dobrá! Jak je to s heslem?”

„To jsme poslední dobou nepovažovali za nutné.”

„Proč ne? Opatrnosti přece nikdy nezbývá. Moji lidé předají balíky pouze na heslo.”

„Jak zní?”

„Gotrfried voň Bouillon.”

„Dobrá! Nechám heslo rozhlásit.”

„Pomocí dubu?”

„Ano. Jiný způsob je pro tak krátkou dobu nepoužitelný.”

„Lidé přijdou do Haingrundu stejně jednotlivě, jako přicházejí k dubu?”

„Ano. Jistě je to lepší, než kdyby se sešli dříve. Skupinu by hraničáři vypátrali daleko snadněji.”

„Pochopitelně! Máte úplně pravdu. Jaká jsou vaše jednání s Wolfem z Helfensteinu?”

„Myslíte kováře? Hm! Není spolehlivý.”

„Jak to?”

„Dřív byl úplně jiný chlap, samý oheň a plamen. Dnes už takový není.”

„To bude zřejmě stářím!”

„Ó, nejen tím. Stal se z něj zádumčivý člověk, mluví sám se sebou a tropí i jiné hlouposti. Skoro to vypadá, že se v něm probudilo něco, čemu ti hloupí lidé říkají svědomí.”

„To by byl pěkný hlupák, a my bychom si na něj museli dát pozor.”

„Jistěže! Přestává na něj být spoleh. Při posledním obchodě se vůbec neukázal, ačkoliv strávil se svým synem celé odpoledne v šenku. Co si o tom má člověk myslet!”

„Vezmu si toho chlapa na starost. Nuže, zítra ve dvě hodiny po půlnoci u východu z Haingrundu. Objednejte těch čtyřicet mužů. Zúčastníte se osobně?”

„Samozřejmě!”

„Budu tam také.”

„Tím lépe! Dovolíte mi vzít s sebou syna?”

„Ano, chtěl bych s ním mluvit. Přiveďte ho s sebou! Máte ještě nějaké dotazy?”

„Mluvil jste o zisku dvaceti tisíc guldenů. Jak bude tato částka rozdělena?”

„Jako obvykle. Potřebujete peníze?”

„Ano. Poslední dobou jsme měli mimořádnou smůlu.”

„Zítra tedy nějaké přinesu. Váš bratr už odjel?”

„Dnes ráno.”

„Řekl vám kam?”

„Ne. Je mlčenlivý i vůči mně.”

„Dnes už skončíme, ne?”

„Ano už nemám co říci.”

„Tak se můžete vzdálit. Váš čas byl vyčerpán. Dobrou noc.”

„Dobrou noc!” odešel pomalými kroky. Ještě prohodil několik slov s Laubem, který venku hlídkoval, a potom oba muži zmizeli za rohem. Nyní zašeptal Arndt k oběma skrytým pozorovatelům: „Pojďte, už je čas! Později by nás mohli snadno objevit.” Sláma zašustila a oba muži stanuli vedle něj. Přikročil ke dveřím, otevřel a vyšel ven. Oni ho chtěli následovat ve směru, odkud přišli, ale on je zarazil a varoval: „Ne, tam nesmíme!”

„Proč ne?” zeptal se četník.

„To je přece náš směr?”

„Tím směrem odešel . Mohl by tam někde stát, a kdyby nás náhodou spatřil, bylo by vše ztraceno. Musíme domů druhou stranou haldy.” Obrátil se opačným směrem, sestoupili z příkrého svahu haldy a na úpatí odbočili správným směrem. Mlčeli, a teprve kousek před městečkem se Arndt zeptal: „Nu, co tomu říkáte, pánové?”

„Byla to ta nejzajímavější rozmluva, jakou jsem kdy vůbec slyšel,” ujistil jej farář.

„A vy?” obrátil se Arndt na četníka. Tu se policista rozkročil, položil obě ruce Arndtovi na ramena a řekl:

„Říkám tomu, že bych vás nejraději zatkl.”

„Mě? Hm! Proč?”

„Kdo vlastně jste?”

„To přece víte!”

„Ne, to nevím! Pan farář řekl, že jste Kníže bídy, ale, “

„Nu, ale “

„Následkem rozhovoru, který jste vedl s Králem lesa, a jemuž jsem slovo za slovem rozuměl, musím být přesvědčen o něčem úplně jiném.”

„Nu, o čem?”

„Že je Králů lesa víc!”

„To jste dnes slyšel.”

„A že tito Králové mají nad sebou někoho vyššího, jehož nazývají Kapitánem.”

„Dobrá. Dále!”

„A vy jste ten Kapitán!”

„To je velice zajímavé!”

„A můžu jinak? Vždyť jste všechno věděl, ano, dokonce jste věděl víc než tenhle .”

„Ale nevíte, kolik jsem při tom vyslovil domněnek a dedukcí, kombinačních úvah.”

„Dokonce jste na toho muže ani neposvítil, jak jste nám předtím slíbil.”

„Nepovažoval jsem to za nutné. Jak jste sám řekl, slyšeli jste každé slovo našeho rozhovoru.”

„Ano.”

„Nu, a tak jste také slyšel, že mluvil o svém synovi, který zítra přijde a o bratrovi, který musel dnes ráno odcestovat. Bylo snad ještě zapotřebí chemické lampičky, abyste zjistil, koho máte před sebou?”

„To jistě ne,” odvětil farář.

„Poznal jste ten hlas, důstojnosti?”

„Ano, třebaže byl maskou trochu zastřen.”

„Komu hlas patřil?”

„Seidelmannovi seniorovi.”

„Také jsem ho poznal,” poznamenal četník.

„Ale vy jste hotový ďábel, pane, když jste to z něj tak všechno vytáhl!”

„Jsem jen policista,” smál se Arndt.

„Pochopitelně vás ani nenapadne, abyste zítra ráno ve dvě hodiny poslal do Haingrundu dvacet nosičů s nákladem perských látek a těch šátků?”

„Proč ne? Já ty nosiče pošlu, ale neponesou perské látky. Spíše se pokusí zmocnit balíků takzvaného Winklera.”

„Vždyť jste se tvářil, jako byste Winklera znal?”

„Musel jsem se tak přetvařovat v životě jsem o tom muži neslyšel.”

„Hrome! To bylo odvážné!”

„Ne, jen dobře promyšlené. Dokonce se mě zmocnilo tušení, že právě Winkler byl tím cizincem, který poslal Edvarda s listinami.”

„Ale to je jen vaše domněnka!” Tu poklepal Arndt celníkovi na rameno a s veselým smíchem prohlásil:

„Ano, můj milý. Když je člověk policista, je nutné, aby občas nějaký ten nápad dostal!”

„Co z toho vyvozujete?”

„To uslyšíte zítra. Dnes mi šlo hlavně o to, abych získal věrohodné svědky svého rozhovoru s Králem lesa. Nyní každopádně mohu dokázat, co je ten muž zač. Zítra bude se svými lidmi polapen. Jakým způsobem budeme postupovat, vám sdělí váš nadřízený. Pro dnešek vám vyslovuji svůj nejvřelejší dík. Pojďme dál!” Pokračovali v cestě. Arndt šel poslední. Náhle vytáhl zpod vesty složené bflé prostěradlo, roztáhl jej, přehodil přes sebe a skrčil se. Oba muži si ničeho nevšimli. Když kousek poodešli, sešel Arndt stranou z vyšlapané cesty a lehl si. Muži ještě nebyli příliš daleko viděl, jak se četník otočil a slyšel tato slova: „Ale ještě jedno, ctěný pane! Myslím si, že zítra, krucinálfagot!” Jak se totiž otočil, úplně strnul. Také farář nenalézal slov.

„Promiňte mi to zaklení, pane faráři,” pronesl konečně četník,

„ale co na to říkáte? Ten chlap zmizel!”

„To vidím!”

„V záři sněhu je vidět široko daleko, ale pozorujete někoho?”

„Nevidím nikoho.”

„Ani já ne! A přitom byl před chvílí za námi. Slyšel jsem, jak si odkašlal. Poslouchejte, ten člověk není Kníže bídy!”

„Ne?”

„Ne! Ale není ani Králem lesa!”

„Ne? A kdo by to tedy byl?”

„Ďábel, ztělesněný ďábel! Bůh nechť je milostivý mé ubohé duši!”

„Nežertujte!”

„Já nežertuji, vůbec ne! Je to sámčert, Belzebub, všechny dobré duše světí našeho mistra! Nevšiml jste si, že věděl úplně všechno?”

„Jistě, jistě! Ale to ještě není důvod považovat ho za ďábla!”

„A co by byl jiného?”

„To, co sám řekl: dobrý policista!”

„Pchá! Ani jeden z policistů se neumí udělat neviditelným!”

„Jistě se schoval mezi závěje!”

„Tak se aspoň mohl rozloučit jak se sluší a patří!”

„Chtěl se vyhnout našim otázkám.”

„Ach tak! Skutečně jsem mu několikrát důrazně zatlačil na kůži?”

„To se mu zřejmě nelíbilo. Mimo jiné, rozumí se samosebou, že o našem zážitku nebudeme s nikým mluvit.”

„To je zcela zbytečná připomínka. Pojďme, pane faráři, raději odtud zmizíme!” Odešli. Arndt ještě chvilku počkal a pak se zvedl. Šel domů. V místnosti hajného dosud svítila lampa. Arndt zamkl domovní dveře a tu již hajný rychle přichvátal.

„Pojďte hned dovnitř!” zvolal.

„Ale starý!” zazněl z místnosti uklidňující hlas hajné.

„Pan Arndt za to přece vůbec nemůže!”

„Tomu nerozumíš! Má zůstat doma!” Oba muži vstoupili do světnice a hajný se zlobně zeptal:

„Slyšel jste to, vy bratrance, vy Arndte?”

„Že máte zůstat chvíli doma a ne stále lítat kolem!”

„Proč?”

„Abyste byl k dispozici, když je vás zapotřebí!”

„Ach! Bylo mne zapotřebí?”

„Jaký je to tón! Začínám si myslet, že se tomu ten chlap diví!”

„Nu, kdo mne tedy potřeboval?”

„Já, moje žena Barbara, všichni lidé z hájenky a taky všich ni lidi z městečka vás potřebovali!”

„K čemu?”

„To se ještě dovolí ptát! Nebo snad nevíte co se stalo?”

„A co?”

„Edvard Hauser je pryč!”

„Ach!”

„Jo! Teď tu stojí, vzdychá ach a och, ale doma nebyl! Ti dva totiž byli zatčeni, srozuměno?”

„Ano. To vím!”

„Co? Vy to víte?”

„Ano.”

„A říkáte to tak klidně?”

„Jak bych to měl říkat?”

„Musíte to vykřičet, musíte to vyrvat, aby to bylo slyšet až nahoru na cimbuří! Měl byste zlostí vyskočit z kůže a vzteky aspoň rozmlátit kamna —”

„Každopádně vyjedu, ale z kůže ne.”

„Kam tedy?”

„Ven z hájenky.”

„Takže zase pryč!”

„Buďte klidný, můj bratrance Wunderlichu!”

„Co? Být klidný? Ať je klidný čert!”

„Vždyť jsem o té věci věděl ještě dříve než vy!”

„Tak? Tohle ještě navrch?”

„Už jsem vykonal i svou povinnost!”

„Ach! Skutečně?”

„Ano.”

„Co jste tedy udělal?”

„Dokážu Hauserovu nevinu!”

„To se mi začíná líbit!”

„Dokážu, že mu krajky někdo zastrčil pod podšívku.”

„Po něm ať rajtuje satanáš!”

„Zítra ty viníky zatkneme.”

„A pověsíme! Kdo to je?”

„Hrome!”

„Ano, jistě. Chytíme ho.”

„Kdy?”

„Zítra dvě hodiny po půlnoci.”

„A kde?”

„V Haingrundu.”

„Zase tam? Ten chlap se snad zbláznil!”

„Ne sám jsem ho k té hlouposti svedl!”

„Vy jste s ním mluvil?”

„Samozřejmě!”

„Co ještě člověk musí tak pozdě v noci poslouchat! Tady, posaďte se, a všechno mi slovo od slova řekněte! Stručně, ale jasně!” Popadl Arndta za paži, aby jej stáhl na kanape. Ten se však bránil a zvolal: „Teď ne, teď ne, až zítra!”

„Co? Až zítra? Myslíte si, že budu čekat tak dlouho? A to si ještě troufáte tvrdit, že jste můj bratranec? Za takové příbuzenstvo bych se pěkně poděkoval!” Arndt se musel usmát zvláštní letoře starého. Odvětil: „Tak mne nechtě něco říci! Pokud chci Hausera a Andílka osvobodit, nesmím marnit čas všelijakým vyprávěním. Musím pryč!”

„Kam?”

„Do okresního města.”

„Za kým?”

„Za státním návladním.” Tu vyskočil starý Wunderlich z kanape a zeptal se:

„Abyste ty dva vysvobodil?”

„Ano.”

„No jo, dobrá! Tak dělejte! Proč tady ještě stojíte s pusou dokořán? Koukejte se vypařit, ať už jste venku!”

„Ale starý!” nechala se slyšet hajná.

„Ty buď zticha, úplně zticha, Barbaro! Ti dva zajatci musí ven, a kdo to chce dokázat, měl by si pospíšit, jinak mu k tomu pomůžu!”

„To se samozřejmě týká mé!” prohlásil Arndt.

„Ano! Nebo vám to mám dát ještě písemně? Nebo mám dokonce vymyslet noty a zkomponovat vám to jako árii?”

„Děkuji! Pokud to považujete za tak neodkladné, tak se rozběhněte a sežeňte mi saně. Já si mezitím zabalím potřebné.”

„Zabere vám to hodně místa? Je toho víc?”« Ne “

„Bude vám to trvat dlouho?”

„Pět minut. Ale než vy dojdete do městečka a přivezete saně, uplyne alespoň hodina.”

„Tak to se ještě uvidí! Pokud se jedná o Edvarda Hausera a Andílka, budu hotov stejně rychle, jako vy s tím balením. Tak si koukejte pospíšit!” Obul si vysoké kožešinové boty a vyšel ven. Arndt se odebral do své místnůstky. Zabalil jen několik drobností, jenž potřebovat ke změně vzhledu. Ještě s tím nebyl hotov, když se ozvalo zaklepání na dveře.

„Kdo je tam?” zeptal se.

„Já!” zazněl Wunderlichův hlas.

„Co? Snad už jste se nevrátil z města?”

„Do toho nikomu nic není! Saně jsou připraveny!” Na to byl Arndt zvědav. Chtěl sejít dolů, kde stáli oba staří manželé, a Barbara právě láteřila:

„Ale, starý, to přece nejde!”

„Ne? Proč ne, he? Pokud tedy dovolíš, abych se tě na to zeptal.”

„Přece jsi to nikdy nedělal?”

„Ale chlapci ano!”

„Ne však ty!”

„Tak to udělám dneska!”

„To bys snad našemu milému panu Arndtovi nemohl udělat!”

„Ne? Proč ne, he?”

„Takovému fajnovému pánovi!”

„Žvásty! Není o nic lepší než my a nezkazí žádnou švandu. Dávej pozor! Až uvidí mojí ekvipáž, tak se pomine.”

„Kde ji máte?” zeptal se Arndt. Oba staří si mysleli, že jsou sami nyní se rychle otočili.

„Sakra! Ten chlap nás špicloval!” zvolal hajný.

„A mohl jsem dělat něco jiného? Vy tady řvete, že to je slyšet až do Austrálie! Nuže, kde je ta ekvipáž?”

„Tady! Podívejte se!” Otevřel domovní dveře a pokynul ven. Arndt se musel hlasitě rozesmát. Venku stály velké nákladní saně. Byly pokryté slámou a kožešinami a do opratí byli zapraženi dva buldoci, kteří hlasitě vyli radostí a očekáváním.

„Nu, jak to vypadá? Není to nádhera?”

„Je to skutečně zajímavé,” přitakal smějící se Arndt.

„Nebo si myslíte, že to bude pomalé?”

„Ó ne! Znám tento druh cestování a klidně se vsadím, že tam budeme dříve než s koňmi.”

„To je i můj názor.”

„Ale takové rychlosti není zapotřebí. Až tam přijedeme, budou stejně všichni spát.”

„Nevadí! Koho potřebujeme, toho si vzbudíme!”

„Snad ne i státního návladního?”

„Ó, právě toho vzbudím jako prvního! Ať se páni od soudu seznámí se starým Wunderlichem!”

„Pojedete tedy se mnou?”

„Ano! Pochopitelně! Neslezu státnímu návladnímu ze zad dřív, dokud mi nedovolí odvézt Hausera s sebou.”

„No, jak myslíte! Nastupte si!”

„Vidíš to, stará? Ten chlap má rozum. Souhlasí s naším psím rychlíkem. Pomažeme jako zajíc přes pole.” Oba nastoupili na saně, ale na nějaké uvelebení a přikrytí se kožešinami jim nezbyl čas tak rychle oba psi vystřelili a ujížděli pryč.

Zvláštní spřežení pádilo dolů po cestě a městečkem stále kupředu. Teprve nyní se ozval hajný:

„Nu, bratrance, co říkáte našemu expresu?”

„Je výtečný!”

„Ano, takoví dva psi něco vydrží. Žádné koňské spřežení by na nás nemělo. Za půl hodiny budeme u cíle.“Jeho tvrzení

se potvrdilo. Cesta pod nimi doslova ubíhala a ještě před uplynutím udané doby spatřili okresní město.

„Víte kde bydlí státní návladní?” tázal se Arndt.

„To se rozumí samosebou. Našinec musí občas jednat i s tímto druhem lidí. Proto musím vědět, kde má takový ptáček hnízdečko!” Pomalu projeli několika uličkami a před dveřmi jednoho domu hajný zastavil.

„Tak tady to je,” řekl.

„Ó je,” povzdychl Arndt, když po prohlídce přední strany domu zjistil, že jsou všechna okna temná.

„Všude je tma. Nikdo už není vzhůru.”

„Myslíte si, že by kvůli nám měli svítit?”

„To ne ale člověk nerad ruší druhé ze spánku.”

„Ach tak! A našinec si musí nechat všechno líbit! Kolikrát já se musím po nocích toulat lesem a navíc v nepohodě! Bude se budit, a kdo nebude chtít vyskočit dobrovolně, sám ho vyženu z pelechu. Ale nejdřív zaopatříme psy. Jsou celí uhřátí a mohli by se nastydnout.” Vypráhl psy a posadil je na saně, kde je přikryl slámou a kožešinami.

„Tak! A teď budeme klepat!” Klepadlo zde nebylo, a tak starý začal bušit na dveře pěstí: nejprve jemně a slušně, ale když se nikdo neobjevil, zvětšil své úsilí. Konečně se v prvním patře otevřelo okno.

„Kdo je tam?” zeptal se ženský hlas.

„My!” zvolal Wunderlich.

„A kdo jsou tito my, he?”

„No, my, kdo jiný! Je pan státní návladní doma?”

„Ano. Nebo si myslíte, že chodí po nocích na procházky?”

„Proč ne? Každý takový pán přece může mít své vrtochy. Hned ho probuďte!”

„To nesmím.”

„Proč ne?”

„Zvláštní otázka! Protože spí!”

„Sakra! Právě proto ho máte vzbudit. Kdyby ještě nespal, jistě byste ho budit nemusela!”

„Co od něj chcete?”

„To řekneme přímo jemu, milá dámo! Jen mu ohlaste, že tu jsou dva pánové, kteří s ním nutně potřebují mluvit.”

„To nemůžete počkat?”

„Ne, k tomu nemáme chuť!”

„Je to skutečně tak důležité?”

„Ano. Pospěšte si!”

„Nu, pro mě za mě, zkusím to. Ale běda vám, jestli to skutečně není nutné!”

„Ne! Běda tobě, žvanilko, jestli z toho okna nezmizíš!” Hlava zmizela, ale v příštím okamžiku se opět objevila. Hlas prohlásil:

„Už vím, koho mám ohlásit! V okolí je jen jeden takový hrubián. Dobré jitro, pane Wunderlichu!” Teprve nyní mluvčí nadobro zmizela.

„Hleďme, ona mě poznala!” smál se starý hajný.

„Kdo to byl?”

„Služebná, která už několik let u návladního posluhuje. Snad mě ta ženská opravdu neprokoukla?” Po nějaké době se rozzářila okna a v chodbě zazněly kroky. Dveře se otevřely a objevila se žena s lucernou v ruce.

„No konečně!” prohlásil hajný.

„Odkud vlastně víte, že jsem takový hrubián?”

„To ví každé dítě.”

„Ták? Ajaj!”

„Mám se vás zeptat, co si od pana návladního přejete.”

„Přicházím vás nechat zatknout, protože jste mě nazvala hrubiánem! Běž na stranu! Máme na práci důležitější věci, než obdivovat tvou spanilost!“Odstrčil ji stranou a vstoupil. Arndt jej následoval. Tiše mumlajíc zavřela služebná dveře a vedla muže do místnosti v prvním patře.

„Tak!” pravila.

„Tady počkáte dokud vás nevyzvednu!”

„Dobře! Ale jestli to bude trvat moc dlouho, budeš vyzvednuta ty!”

„Ach! A kým?”

„Přirozeně, že čertem, ty stará čarodějnice!” Vesele se zasmála, ale netrvalo dlouho a vrátila se. Odvedla je do místnosti, kde byli očekáváni státním návladním. Výraz jeho tváře by se vůbec nedal nazvat přátelským.

„Pane hajný!” zvolal.

„Musí to být jisté něco mimořádně důležitého, co vás dovedlo k rušení mého nočního klidu!”

„To taky je, pane státní návladní,” odvětil starý.

„Probouzíte mou zvědavost. Prosím, posaďte se!” Ukázal na dvě židle a sám se posadil. Wunderlich pokynul na svého průvodce a řekl:

„Nejdříve mi dovolte, abych vám představil tohoto pána. Jmenuje se Arndt a je mým bratrancemz matčiny strany.” Státní návladní pozorně poslouchal.

„Z matčiny strany?” zeptal se.

„Ano.”

„Hm! Myslel jsem, že jste nalezenec alespoň se domnívám, že jsem to jednou slyšel.”

„To je taky pravda. Neobelhali vás.”

„Hm! A jak tedy přicházíte jako nalezenec k bratranci z matčiny strany, he?”

„Ach, hrome! To je blbost! Samozřejmě! No, je to tak! Nalezenec přece nemá matku! Zřejmě jsem se přeřekl! Pan Arndt je mým bratrancem z otcovy strany.” Úředník nedokázal zakrýt úsměv.

„Vy tedy znáte svého otce? Nebo jste ho alespoň znal dříve?”

„Ne.”

„Čím byl a kde bydlel?”

„Ne. Jak by mohl nalezenec něco takového vědět?”

„A přece mi přivádíte bratrance z otcovy strany. Jak se to rýmuje?”

„Sakra! To je další blbost! Hm! Když to tak správně uvážím, zřejmě to bude příbuzenství ze strany mé ženy.” Parádně se do toho zamotával a očima hledal pomoc u Arndta. Tomu se zželelo ubožáka a prohlásil: „Promiňte, pane státní návladní, že pan hajný byl donucen zvláštností současných okolností k vyřčení malé nepravdy. Nejsem vůbec žádný bratranec.” Návladní pokrčil čelo a řekl: „Opravdu? Jak tedy přichází pan Wunderlich k tomu, aby vás označil někým, kým vlastně vůbec nejste?”

„Proto!” Při těchto slovech sáhl Arndt do kapsy a vytáhl velkou, k řetízku připevněnou medaili, kterou návladnímu ukázal.

„Ach tak!” vydechl tento rychle.

„Vy jste detektiv?”

„Ano.”

„A z této mince poznávám, že dokonce ve vyšším postavení. Vy tady bydlíte jen přechodně?”

„Ano, právě u hajného Wunderlicha.”

„Tak to chápu. Platíte za jeho bratrance jménem Arndt?”

„Tak tomu je, pane návladní.”

„A dá se předpokládat, že důvodem vaší přítomnosti je nějaký důležitý úkol. Z toho vyvozuji, že vaše návštěva je tajným posláním.”

„Nemýlíte se. Jsem zde, abych polapil nanejvýš nebezpečného člověka.”

„Snad ne Krále lesa?”

„Právě toho.”

„To je velice zajímavé! Jak dlouho už jste v hájence?”

„Už několik dní.”

„Už? A já se to dozvídám teprve teď!” Tato slova byla vyřčena stejným tónem, jako když se nadřízený chystá pořádně vypeskovat svého pracovníka. Arndt se tiše usmál a zeptal se: „Myslíte si snad, že bylo mou povinností, abych se u vás ohlásil?”

„Nepochybně! Pak byste ani neměl zapotřebí, abyste mne svou první návštěvou budil ze spánku.”

„Pak mi tedy dovolte, abych ke své omluvě přidal ještě jeden průkaz. Tady, prosím!” Vytáhl svůj notýsek, z něhož vyňal dopis opatřený velkou pečetí. Rozložil jej a podal úředníkovi. Ten jej převzal. V dopise stálo následující: Všem civilním i kriminálním úřadům země! Majitel tohoto průkazu je pověřen nanejvýš tajným úkolem. Tímto se vyzývají veškeré úřady k poskytnutí všemožné pomoci a ke splnění veškerých přání prokazujícího se. Jakékoliv otázky a vyzvídání je nepřípustné. Každý úřadjepovinnen majiteli průkazu co nejvíce vyjít vstříc.

„Promiňte, můj pane! Něco takového jsem pochopitelně nemohl předpokládat.”

„To velice dobře vím,” odvětil Arndt.

„Pouze jsem vám chtěl dokázat, že před vámi nestojí muž, který by vás z vašeho drahocenného spánku rušil kvůli nějaké maličkosti.” Úředník cítil ironii těchto slov, rozpaky zčervenal a odpověděl: „Každým okamžikem jsem připraven ke konání svých povinností. Ale prosím vás, pokud s vámi mám jednat a žádat vás o informace, pak je bezpochyby nutné, abyste mi řekl, jakým jménem vás mám nazývat.”

„Platím za bratrance Arndta našeho dobrého pana hajného. Klidně mne tím jménem můžete nazývat i nadále.”

„Jak nařizujete, pane Arndte. Ocitli jsme se nyní ve zvláštní době. Nejste jediným tajuplným člověkem, který se v našem okolí objevil.”

„A kdo ještě?”

„Nu, nejdříve to byl —”

„Doufám, že jeho tajemství bude brzy rozřešeno.”

„To doufám i já. Hlavně když si myslím, že jsem zachytil cíp závěsu, který ho halí, a snad i poodhalil.”

„Skutečně? Tak to vám gratuluji a přeji si, abychom mohli jít spolu ruku v ruce. A kdo je další tajuplnou osobou?”

„Kníže bídy!”

„Ten? Vy ho znáte?”

„Ne, ale byl zde viděn.”

„Kým?”

„Ředitelem soudu, jeho podřízeným a farářem sousedního městečka.”

„Jen těmi třemi?”

„Ano. O žádném čtvrtém nevím.”

„Já ale znám čtvrtého i pátého. Tím čtvrtým je zde přítel Wunderlich a tím pátým jste vy sám, pane státní návladní.”

„Já?” zeptal se překvapeně.

„Jistě.”

„Jak? Já jsem snad měl vidět Knížete bídy?”

„Ano. Ale nemluvte v minulém, nýbrž v přítomném čase: ještě teď se na Knížete bídy díváte.” Tu udělal úředník pohyb

největšího překvapení a zvolal:

„Bylo by to možné? Jste to vy osobně?”

„Ano,” odvětil jednoduše Arndt.

„Ach! Nyní také chápu ty mimořádné plné moci, které vám byly Jeho Excellenci propůjčeny. Pane Arndte, jsem vámk dispozici ve všem, co uznáte za vhodné.”

„Děkuji! Rád vaší nabídku využiji. A tu mne právě napadá, když jste mluvil o tom cípu poodhaleného závěsu věříte, že ten cíp máte skutečně v rukou?”

„Ano. Ale stejně snadno je možné, že se mýlím.”

„Mohu se dozvědět, jak ten cíp vlastně vypadá?”

„Pochopitelně! Tím spíše, že jste řekl o vašem úkolu polapit Krále lesa. Už mám takové malé tušení, kdo by mohl náčelníkem pašerákú být.”

„Opravdu? Buď by to byl důkaz vašeho ostrovtipu a nebo pokyn, kterým vám nahrála náhoda.” Úředník sice pokrčil hrdě rameny, ale odpověděl stejně skromným tónem: „Asi to bude to druhé.”

„Tedy náhoda?”

„Ano, i když není dáno každému, aby takové šťastné náhody rychle a plně využil.”

„V tom s vámi souhlasím, ale jsem přesvědčen, že jste muž, který takovou náhodu chytne energicky za rohy.”

„To jsem bezesporu udělal, a ještě více, jsem připraven to dotáhnout až do konce.”

„Tak tedy neváhejte! Nechtěli jsme však hovořit o tom zmíněném cípu?” Návladní vrhnul výrazný pohled na starého hajného Wunderlicha a odpověděl:

„Není to tajná záležitost?”

„Jistě. Ale před mým starým dobrým bratrancem se nemusíte ostýchat. Také on je seznámen s mými tajemstvími a smí slyšet vše, co bude projednáváno.”

„I v souvislosti s Králem lesa?”

„Ano. Právě v této souvislosti byl a je mou pravou rukou. On a tkadlec Edvard Hauser.”

„Ten? Hauser?” ptal se konečně státní návladní překvapeně.

„Ano.”

„Udivuje vás to?”

„Samozřejmě! Snad jste slyšel, že právě tento Hauser byl zatčen?”

„Ano.”

„Znáte důvod jeho zatčení?”

„Slyšel jsem o tom mluvit.”

„A přesto tvrdíte, že je vaším spojencem?”

„Je jím a bude i nadále. Právě kvůli němu jsme k vám přišli uprostřed noci.”

„Ovšem, jen kvůli němu!” vpadl do toho silný bas hajného.

„A víte jakým způsobem jsme sem přijeli, pane státní návladní?” NP ” »»ile

„Speciálními saněmi.”

„Ach! Proč?”

„Protože si chceme Edvarda Hausera odvézt hned s sebou.”

„Odvézt hned s sebou? To je snad trochu přehnané přání, můj milý pane Wunderlichu!”

„Přehnanost je mi lhostejná, dokonce vůbec nechápu význam tohohle slova. Ale Hausera odvezeme, to se rozumí samosebou.”

„Přece jen budete muset mít nějaké strpení, milý příteli!”

„Strpení? Ať ho vezme čert! Ve všech jazycích nenajdete hloupější slovo než je právě strpení! Hauser je přece nevinen!” Úředník odmítavě mávnul paží a obrátil se k Arndtovi, aby se zeptal: „Vy jste stejného mínění, pane?”

„Než začnu mluvit o svém mínění, rád bych vyslechl vaše, pane státní návladní. V této záležitosti je tolik nejasných okolností, že bych raději nejdříve slyšel od vás, jak to spolu« vše souvisí. Vy jste podezíral Hausera už dříve z pašování a ze vztahu s Králem lesa?”

„Ne. Já jsem toho mladého muže vůbec neznal.”

„Takže jste na něj byl upozorněn?”

„Ano, tak nějak.”

„Kdy?”

„Dneska, nebo spíš včera, protože už je dávno po půlnoci.”

„Kým?”

„Fritzem Seidelmannem.”

„Takže přece! Slyšel jsem o tom.”

„Přišel ke mně krátce po poledni a ukázal mi dopis, který Hauser napsal obchodníkovi Strauchovi, a podepsal se v něm jako .”

„O tom dopisu jsem věděl.”

„Ach, to není jen velice zajímavé, to je i značně důležité. Jak jste se o něm dozvěděl?”

„Hauser mi to vyprávěl.”

„Skutečně? A to jste ho nevaroval?”

„Už na to bylo pozdě, dopis byl odeslán. Strachoval se, jestli mu ten dopis nezpůsobí nějaké potíže, ale já jsem ho

uklidnil.”

„Hm! Potíže se přesto dostavily.”

„Jsou však jen přechodné. Nikdo z úředních kruhů nebude tomuto dopisu přikládat nějakou velkou váhu.”

„Ani já mu žádnou velkou váhu nepřikládám.”

„Přesto byste měl vědět, že ten dopis napsal kvůli velkým starostem.”

„To vím.”

„Co? Vy znáte jeho vztah s Angelikou Hoffmannovou?”

„Ano. Jeho otec mi o tom vyprávěl, a když jsem se s těmi lidmi ubíral sem, zjistil jsem z jejich rozmluvy, že Edvard Hauser je hodný mladík.”

„No konečně!” zvolal nadšeně hajný.

„Takže tvrdíte, zeje hodný?”

„Ano.”

„A nevinný?”

„Jsem o tom přesvědčen.”

„Tak ho hned propusťte z té díry! Přivezli jsme pro něj saně, a ty čekají dole u dveří.” Arndt se usmál, zatímco státní návladní prohlásil:

„Že jsem přesvědčen o jeho nevině bohužel nestačí k tomu, aby byl propuštěn.”

„Hrome! Co tedy stačí?”

„Důkazy.”

„Ty jsou tady! Jo! Tady jsou!” Při těchto slovech se udeřil oběma rukama do hrudníku, až to zadunělo.

„Zákon vyžaduje jiné důkazy, můj milý!”

„Jiné? Jaké jiné?”

„Pozitivní.”

„Pozitivní?, Co to znamená? Co je pozitivní? Nejsem já taky pozitivní?, Nebo jsem snad negativní, starý Wunderlich?”

„Ó ne!” smál se státní návladní.

„Právě v tomto okamžiku jste mimořádně pozitivní!”

„To bych si taky vyprosil!”

„Ale sama pozitivní osobnost nemůže platit za důkaz důkaz je úplně něco jiného.”

„No a co jiného by mohlo být důkazem?”

„Důkaz je logické a nevyvratitelné zdůvodnění pravdivosti toho, co je tvrzeno.”

„Takže já jsem nelogický?”

„Nebo můžete popřít mé tvrzení?”

„lC.

„Takže jsem logický a nezvratitelný důkaz pravdivostí mého vlastního tvrzení.”

„Ach, a právě nyní jste nelogický.”

„Jak to?”

„Tvrzení si člověk nemůže sám dokázat.”

„Těmto filozofickým kecům může rozumět akorát čert! Já vím, co vím: Hauser je nevinen a musí ven z té díry, i kdybych tam měl být strčen místo něj já sám, rozumíte?”

„Co by na to řekla matka Barbarka?” zeptal se Arndt.

„Pchá! Řekla by: starý, udělal jsi správně! Dokonce si myslím, že by mě za to políbila.”

„V díře?”

„Hrome! Snad si ze mě utahujete?”

„Ne. Ale musím vámříci, že budeme nuceni odjet zpátky domů.”

„A bez Edvarda?”

„Ano. Musí být vyslechnut a odsouzen. Zákon předepisuje určité nutné způsoby.”

„Takové zákony by měl vzít čert! Ten můj je lepší. Já jednám hned a přímo. Proč jsem já nezatkl Hausera? Proč jsem ho nechal na svobodě?”

„Co?” ptal se státní návladní.

„Vy jste měl důvod Hausera zatknout?”

„Sám se mi udal.”

„Za co?”

„Za krádež dřeva.”

„Ach, to na něj vrhá špatné světlo!”

„Špatné? Proč to? O špatnosti tady nemůže být řeč! To světlo, které na něj padá je tak jasné a čisté, jako paprsek slunce.”

„Ale krádež dřeva?”

„Nerozumějte mi špatně! On jenom chtěl krást!”

„Chtěl?”

„Ano. Ale nekradl.”

„Nu, pak jste ho zavřít stejně nemohl?”

„Ale ano. V mých instrukcích stojí, že musím nechat ihned zatknout každého, koho potkám v lese s pilkou.”

„On měl s sebou pilu?”

„Ano. Pracoval dlouhé týdny ve dne v noci, aniž by se aspoň trochu najedl. Když odnesl práci k Seidelmannovi, nedostal žádný plat. Doma panoval hlad a bída žádné jídlo, žádné pití, bez oleje, uhlí nebo dřeva. Zhroutilo se mu z toho srdce. Vzal pilku a šel do lesa, aby uřízl odumřelý stromek. Jeho staří rodiče a malí mrznoucí sourozenci se potřebovali ohřát. To bylo právě toho večera.”

„Chudák!” uniklo nevládnímu.

„Ano, chudák! Ale potom, když se pila dotkla dřeva, měl pocit, jako by se její zuby zahryzly do jeho srdce, nemohl. Usmyslel si raději zhebnout hlady a zmrznout, než aby se stal zlodějem dřeva. Co na to říkáte teď, pane státní návladní?”

„Že má jemný cit pro právo a citlivé svědomí.”

„Jestli má citlivé svědomí, to nevím, protože nejsem žádný zvěrolékař ani jiný mastičkář. Vím však, že to je hodný mladík!”

„Co udělal potom?”

„Hm! Potkal mě. Vyptával jsem se ho a on mi upřímně řekl, v jakém pokušení se ocitl.”

„Nu, a já tuším, že jste mu pomohl.”

„Jisté, i když daleko míň, než tady pan bratranec. Ale to už je jedno. Hlavní je, že uznáváte, že je hodný.”

„To nepopírám.”

„A přesto považujete mladého chlapce za pašeráka?”

„Hm!”

„Hrome! K čertu s nějakým hm! Mluvte jasně! Skutečně si myslíte, že by chlap, kterého odradil od krádeže zvuk pily, mohl být Králem lesa?”

„Ne, tomu nevěřím.”

„To jsem chtěl slyšet.” Návladní lehce pokýval hlavou a poznamenal uklidňujícím hlasem:

„Vy se ale příliš unáhlujete, můj milý!”

„A to bych neměl, když vidím, že je nevinný chlapec klidně zavřen a utiskován? Je vám snad známo něco o kriminálním procesnímřádu?”

„To si myslím,” odvětil s úsměvem návladní.

„No, já jsem tyhle lejstra nestudoval, ale musím vás upozornit na jeden bod, který v této zapeklité věci bezesporu najdete.”

„Jaký bod?”

„Tedy, je to pravda, že Edvard Hauser byl v podezření, že je Králem lesa?”

„Ano.”

„No, pak je vaše věc, abyste dokázal, že je to pravda. On přece nebude dokazovat, že to pravda není, rozumíte?”

„Ó, mluvil jste dost hlasitě, abychom vám oba dobře rozuměli.”

„Mluvil jsem také dost hlasitě, abychom od vás obdrželi právní jistotu?”

„Ano.”

„To mě velice těší, pane návladní, i když jsem přesvědčen, že vám bude velice zatěžko vytáhnout odpovídající důkaz.”

„Myslím si, že to nebude jen těžké, ale dokonce nemožné.”

„Dobrá! Tak ho pusťte.”

„Snad ne hned teď?”

„No, vlastně jsem bez něj nechtěl odjet. Hm! Kdyby tak nebylo těch zatracených krajek!”

„To je to! Našly se u něho.”

„A je to důvod k zavření?”

„Důvod k uvěznění to jistě není. Kdo je chycen při pašování, bývá obstaven a musí zaplatit pokutu. Ani Hauser nemůže za těch pár krajek dostat trest vězení.”

„Tak tedy opakuju: propusťte ho ven!”

„Jen ne tak zbrkle!”

„Hrome a ještě jednou hrome! Vůbec nechápu, co dneska máte pořád s tou zbrklostí!”

„Jednání musí probíhat úřední cestou. Ještě dnes zatčeného vyslechnu a potom se uvidí, co se dá dělat. A vůbec, právě ty krajky, které u něj našly, jsou cípem závěsu, o němž jsem prve hovořil.”

„Jak to?” tázal se Arndt.

„On tvrdí, že o těch krajkách nic neví.”

„Jak ho znám, určitě nelže!”

„Ani na mne nepůsobil jako člověk, který zjištěnou skutečnost popírá tím nejhloupějším způsobem. A jestli skutečně mluví pravdu, jak se ty krajky do jeho kabátu tedy dostaly?”

„Hm!” zabručel Arndt, který nechtěl vyrukovat dříve, než bude znát mínění návladního. Úředník byl svou myšlenkou velice zaujat. Přemýšleje kráčel sem a tam po místnosti a nakonec s hlavou sklopenou k zemi prohlásil: „Musely by mu tam být tajně zašity.”

„Tak tomu je!”

„Kdo to mohl udělat?”

„Jeho nepřítel.”

„Jistě. Ale kdo je tím nepřítelem?”

„Tato otázka se nedá snadno zodpovědět.”

„Pochopitelně! A přesto slyším neustále ten vnitřní hlas, který mi dává stále tu samou odpověď.”

„Vnitřní hlas většinou mluví správně a každý kriminalista by jej měl poslechnout.”

„To bych také rád udělal. Ten Fritz Seidelmann mi totiž není ani trochu sympatický.”

„Mně také ne,” prohlásil Arndt.

„A mně ještě míň!” dodal k tomu hajný.

„Jeho jednání je podezřelé,” pokračoval zamyšleně státní návladní.

„Jak to?”

„Téměř bych chtěl říci, že ho začínám příliš podezírat. Nejdříve jsem ho ani nesledoval, důvěřoval jsem jeho slovům. Potom mi ale bylo nápadné, s jakým spěchema pílí mne agitoval proti Hauserovi. Stále více a více a v jeho jednání jsem rozpoznal žhnoucí nenávist. Potom jsem slyšel o jeho chování k Hoffmannově dceři, a tu jsem přišel na myšlenku, že Seidelmanna ovládá touha nespoutané pomstychtivosti.”

„Jak znělo jeho udání? Týkalo se pouze dopisu?”

„Ne, dokonce mluvil i o pašování krajek.”

„Ach! Jak o tom mohl vědět?”

„Pozoroval Hausera.”

„Kdy?”

„Večer po maškarním bále. Sledoval jeho i dívku, aby slyšel, o čem spolu budou mluvit.”

„Oni mluvili o pašování krajek?”

„Ne. Ale když Hauser odešel od dívky, nešel, jak by se dalo očekávat, domů.”

„Kam jinam by mohl jít?” reptal se napjatě Arndt.

„Sešel se s nějakým mužem, s nímž měl domluvenou schůzku.”

„Ach! Hm! Zvláštní! Kdo byl ten muž?”

„Pašerák.”

„Odkud to Seidelmann věděl?”

„Z vyslechnutého rozhovoru. Hauser totiž s tím cizincem mluvil o pašování krajek.”

„A to Seidelmann slyšel?”

„Ano.”

„Lež!” Arndt zvolal toto slovo tak rozbouřeným hlasem, že se návladní zarazil.

„Lež? Máte snad důvod považovat Seidelmannova slova za lži?”

„Ano.”

„Jak to?”

„Hauser s tím cizincem nemluvil o pašování a také nepadlo ani slovo o nějakým krajkách.”

„Jak to můžete vědět?”

„Velice jednoduše: já sám jsem tím cizincem, o něhož se zde jedná.” To návladního překvapilo.

„Vy sám?” zeptal se.

„Jistěže! Věděl jsem, že Hauser půjde na maškarní bál. Tušil jsem, že mu hrozí nebezpečí. A tak jsem šel do výčepu, abych mu případně poskytl pomoc. Skutečně se naskytla příležitost, kdy jsem musel Fritze Seidelmanna chytit a odhodit. Pak jsem šel k Hauserům, abych si s nimi promluvil.”

„Seidelmann tedy lže?” .Jistě.”

„Ta vyslechnutá historka je tedy vylhaná?”

„Bez nejmenších pochyb!”

„To na něj ale vrhá úplně jiné a zvláštní světlo: on měl v úmyslu uvrhnout na Hausera podezření pro pašování.”

„A aby tomu dodal důraz, zašil, “

„Zašil do Hauserova kabátu nalezené krajky to jste chtěl říci?” vpadl mu rychle návladní do řeči.

„Přesně to.”

„Také mně se zdá tato myšlenka pravděpodobná. Jak by to však Seidelmann dokázal?”

„Hm! Vplížil se do Hauserova domku.”

„Ale nyní vyslovujete jen domněnky. I já jsem si myslel něco podobného, když jsem byl u Hauserů a vyptával se, jestli se lze v noci dostat nepozorovaně do jejich domku.”

„Jakou jste dostal odpověď?”

„Starý řekl, že lze dovnitř vejít zadními dveřmi. Edvard Hauser měl svůj kabát v místnosti, která je stále zamknutá.”

„Ale mimořádně snadno ji lze otevřít.”

„Jakým způsobem?”

„Tyto dveře nemají obyčejný zámek, nýbrž jeden z těch uzávěrů, které jsou ve zdejším okolí často používány. Zde není zapotřebí žádného klíče, stačí šroubovací klika. Všechny tyto kliky si jsou podobné a nebo dokonce stejné. Každý může pomocí své kliky otevřít jakékoliv jiné dveře.”

„Na to jsem nepomyslel. Takto by pochopitelně mohl Seidelmann snadno vniknout do místnosti Hauserových. Ale zde platí jen důkazy, domněnky nemají žádnou váhu.”

„Dobrá! Já vám ty důkazy poskytnu.”

„Vy, pane Arndte? To by bylo!”

„Ano, já! Jasně jsem viděl, když se Fritz Seidelmann připlížil k oknu Hauserova domku, aby si prohlédl místnost.”

„Můžete to odpřísáhnout?”

„Ano. Ale přísaha nebude nutná.”

„Kdy to bylo?”

„Po mém rozhovoru s Hauserem, který Seidelmann údajně odposlechl.”

„Vešel do domu?”

„Ne, šel domvi.”

„Ó je, takže to nelze dokázat.”

„A přece! Nyaí totiž přijde to hlavní: sledoval jsem ho.”

„A zjistil jste při tom něco?”

„Velice mnoho. Fritz Seidelmann seděl společně se svým otcem a strýcem v místnosti, která leží směrem do zahrady. Našel jsem žebřík, postavil ho k oknu a, “

„Zdá se mi, že máte velmi závažný důvod tyto lidi tak pozorně sledovat.”

„O tom se dozvíte později. Takže, hleděl jsem do místnosti. Rozhovor jsem pochopitelně nemohl slyšet, ale viděl jsem, jak byl sundán obraz ze zdi. Za ním je otvor a v něm byly hádejte, co?”

„To bych asi neuhádl.”

„V tomto případě snadno. V té díře totiž byly, krajky.”

„Krajky?” vyjel státní návladní.

„Krajky?” povyskočil i hajný.

„Ano, krajky.”

„Dál, dál!”

„Z těchto krajek byl ustřižen značný kus!”

„K čemu?”

„To jsem bohužel neviděl. Protože byla místnost dobře osvětlena, prozařovalo světlo oknem a já mohl být snadno zpozorován. Proto jsem se raději vzdálil a odešel domů.”

„Taková škoda, obrovská škoda!”

„Ó, nemusíme nad ničím naříkat! Shrňme to: Fritz Seidelmann chce svést Hauserovu milou: to se mu nepodaří a on se chce pomstít. Proto se připlíží k Hauserovu oknu a prohlédne si místnost, protože několik minut před tím přišel Edvard Hauser domů a svlékl se. Svůj kabát položil na židli a šel do Hauserovy místnosti a zašil krajky do Edvardova kabátu. Druhého dne jde za vámi a udá Hausera, což jakoby náhodou podpírá jeho dopisem. Poté je Hauser zatčen, aniž by měl o nějakých krajkách ponětí.” Státní návladní bez dechu naslouchal.

„Jaká je to kombinace!” zvolal konečně.

„Považujete ji za příliš odvážnou?”

„Odvážná je, ale přesto působí tak přirozeně a logicky, že se musím k vašemu názoru přiklonit. Pozoruji, že jste pěkně otevřená hlavička, pane Arndte!”«

„Děkuji! Ale nechme kombinaci potvrdit důkazem.”

„A jak?”

„Krajky, které byly nalezeny u Hausera jste vzal k sobě?”

„Pochopitelně. Patří ke spisu.”

„Tento kus přece musí dokonale souhlasit s kusem, z něhož byl odstřižen.”

„Jistě! Takže se musíme vydat k Seidelmannům.”

„To je nevyhnutelné. A ještě něco: nit.”

„Jak to?”

„Nu, snad si nemyslíte, že Fritz Seidelmann hledal nit až u Hauserů?”

„V žádném případě. Nit i jehlu si bezpochyby přinesl z domova.”

„Takže stačí, když zjistíme, o jaký druh nitě se jednalo. Jak jste se dostali pod podšívku Hauserova kabátu?”

„Odřízl jsem podšívku perořízkem.”

„A neporušil jste steh?”

„Ne, na to v lese nebyl čas.”

„Takže to je dobré. Získáme větší, nepoškozený kus nitě.”

„Jistě. Potom snadno poznáme, jestli byl původní šev odstraněn a zašit jinou nití. Nepodíváme se na to raději hned teď?”

„Kde máte kabát?”

„Ve své pracovně. Když jsme sem přijeli, byly soudní místnosti už zavřeny. Pachatele jsem odevzdal hlídce, ale ostatní věci jsem odnesl do svého soukromého bytu.”

„Tak vás žádám, abyste je přinesl. Hauser si nenechal kabát na sobě?”

„Ne. Když mu byla ošetřována rána, musel jej svléknout a potom si oblékl jiný, nedělní kabát.” Vzdálil se a hajný se obrátil na Arndta:

„Skutečně jste viděl všechno, co jste tady vyprávěl, pane bratrance?”

„Všechno.”

„A hrome! Tak proč jste mi o tom všem neřekl, ne?”

„A měl jsem k tomu čas?”

„Proč ne?”

„Nu, když jsem přišel domů, nenaskytla se mi k tomu žádná příležitost. Příliš jste spěchal s vaším psím spřežením.”

„Cestou bylo času dost!”

„Pchá! Letěli jsme tak rychle, že mne přecházel dech! Kdo by měl potom chuť ke žvanění?”

„Hm, to je pravda. Ale teď musíme, ach, tady už přichází pan návladní s kabátem!” Úředník rozložil kabát na stole a přistavil lampu tak, aby byl co nejlépe osvětlen.

„Sakra!” zvolal hajný.

„Krev! Ten chudák nevypotil málo krve!”

„Nebezpečné to však není a nemusíte si dělat žádné starosti,” prohlásil návladní.

„Takže tady vidíte řez, který pochází ode mne. Tady na okraji je šev.”

„Správně!” pravil Arndt.

„Mé tušení mne nezklamalo. Krejčí šil hedvábím a tady vidíte místo, kde byla podšívka odpárána.”

„A nití opět přišita!”

„Velkými, rychlými a špatnými stehy.”

„No, uvidíme, jestli takovou nit najdeme u Seidelmannů. Hned dopoledne se tam vydám i s policejními a protokolárními úředníky. Zdá se, že jejich bezohlednost je rafinovaná a není ji rovno!”

„A která nechá tušit i další okolnosti,” pravil Arndt.

„Těmito slovy myslíte něco zvláštního?”

„Jistě! K čemu potřebuje Seidelmann krajky?”

„Bude tvrdit, že k soukromým účelům.”

„A proč je schovávají na tak nezvyklé místo?”

„Hm!”

„Proč se Seidelmann tolik namáhá, aby na Hausera uvrhnul podezření, že je Králem lesa?”

„Každopádně si o tom dělám jisté mínění, ale připadá mi to strašně nepředstavitelné.”

„Přesto vás žádám, abyste mne s tím seznámil.”

„Že by Seidelmannové pašovali?”

„O tom jsem já přesvědčen.”

„Ach! Skutečně? Máte k tomu nějaké důvody?”

„Jistě.”

„Tak mluvte, mluvte! Tváříte se, jako byste věděl daleko, daleko více!”

„Každopádně vím mnoho, co vám musím sdělit. Nepovažuji Seidelmanny jen za pašeráky, nýbrž jsem pevně přesvědčen, že otec a syn hrají úlohu Krále lesa.” Státní návladní polekaně ustoupil.

„Hergot! Bylo by to možné?” zvolal.

„Dokonce je to pravděpodobné.”

„Jaký je to předpoklad! Jaká je to myšlenka! Nejdůležitější obchodník v okolí a náčelník pašeráků! Ale je mi skutečně zatěžko pochybovat o vašich slovech, když jste do nynějška prokázal takovou dávku ostrovtipu. Takové neštěstí, taková ostuda!”

„Neštěstí? Ostuda? Pro koho? Naopak, já považuji za to největší štěstí, pokud bude polapen.”

„Jistě! Ale nyní jsem myslel na to, že znám jistou rodinu, které bych takovou zlou ránu vůbec nepřál.”

„Byla by to pro ně rána?”

„Jsou to tchán a tchyně Seidelmannů.”

„Hodní lidé?”

„Bezesporu ano. Ten muž býval malým úředníkem a nyní je na chudobné penzi. Jmenuje se Mothes.” Nyní Arndt rychle pozvedl hlavu. Když slyšel to jméno, napadla jej nějaká myšlenka.

„Mothes?” zeptal se.

„Znáte se s těmi lidmi dobře?”

„Velice dobře.”

„Mají děti?”

„Právě jen tu dceru, která si vzala Seidelmanna.”

„Neznáte náhodou její křestní jméno?”

„Ano. Jmenuje se Theresie.”

„Ach, tedy přece!” Tato slova byla vyřčena s takovým ulehčením, že si návladní utvořil mínění o jejich důležitosti. Zeptal se:

„Sledoval jste touto otázkou nějaký cíl?”

„Ano. Jde o záležitost, která je ve velmi úzkém vztahu s naším případem. Bratrance Wunderlichu, odevzdal jste ten cíp prostěradla, který jsme tenkrát našli v lese?”

„Ano. Dal jsem ho vrchnímu četníkovi.”

„Pamatujete si ta písmena, která tam tehdy byla vyšita?”

„Ano. Bylo jen jedno: T.”

„Ale přece jsem vám vyprávěl, že jsem viděl prostěradlo Krále lesa, když mluvil s Hauserem.”

„Ano. Tam byla v rohu písmena dvě: TM.”

„Správně! Marně jsme pátrali, čí jména těmito písmeny začínají, ale nyní to víme.”

„Sakra! Čí?”

„Právě jste je slyšel: Theresie Mothesová.” Starý otevřel překvapením ústa dokořán.

„Ať do toho bací hrom!” zvolal.

„Snad nechcete říct, že Králem lesa je paní Seidelmannová, rozená Mothesová?”

„Ne. Ale když jsme pátrali po jméně, nepomysleli jsme na to, že mnoho prádla patří k výbavě a může nést iniciály ženy. používal přesně takové prostěradlo.”

„Správně! Jinak to ani být nemůže. Proč jsme na tu myšlenku nepřišli už dávno.” Překvapený návladní sledoval pozorně jejich rozhovor., Nyní se už neudržel a zeptal se: „Rozumím tomu dobře, pane Arndte? hovořil s Edvardem Hauserem?”

„Ano.”

„Vy jste byl u toho?”

„Ano.”

„Kde a kdy to bylo?”

„Minulou neděli na lesní cestě, která vede k hájence.”

„A to se dozvídám teprve nyní a zcela mimochodem!”

„Ne mimochodem. Vždyť jsem přišel, abych vám to všechno řekl.”

„Tak mluvte! Vidíte, že jsem napjatý, jak jsem ještě dosud nikdy nebyl. Prve jste říkal, že jste tady, abyste chytil Krále lesa. Jistě víte daleko více, než jste mi řekl. Začínám věřit, že náčelník pašeráků brzy dohraje svou úlohu.”

„Mýlíte se, pokud mluvíte o Králi lesa.”

„Jak to myslíte?”

„Nesmíte mluvit o jednom, nýbrž o několika náčelnících pašeráků.”

„Proč?”

„Protože jich je víc.” Návladní se zatvářil, jako kdyby slyšel tu nejnepochopitelnější věc na světě.

„Víc?” zeptal se.

„Ano.”

„Tomu nerozumím. Přece může existovat jen jeden !”

„Myslíte? Sledoval jste jeho rejdy pozorně?”

„Jistě! To je přece mou povinností a náplní mé práce.”

„Znáte oblast jeho rejdů?”

„Je to hranice po celé její délce.”

„To vám nebylo nikdy nápadné, že se dokázal objevit téměř e stejnou dobu na dvou místech, vzdálených na dvacet mil?”

„Ano, to je velice zvláštní. Proto si zdejší lidé myslí, že dokáže dokonce čarovat!”

„To čarování spočívá v tom, že je několik Králů lesa. Ten zdejší nepochybně patří do rodiny Seidelmannů.”

„Přivádíte mne do největších rozpaků, pane Arndte. Jste tu teprve několik dní a přesto mám dojem, že jste se situací obeznámen lépe než všichni hraničáři a policisté, kteří po pašerácích pátrají už celé roky.”

„Pchá! Jsem policista!”

„A jaký! Skutečně vidím, že máte důvod budit mne ze spánku. Vaše podezření proti Seidelmannům už mi nepřipadá nijak nemožné. A jak tuším, už jste bezesporu nahromadil množství potřebných indicií.”

„To ano. Nic z toho vám nezamlčím. Nejdříve vám dávám do ruky možnost, abyste zažaloval Seidelmanna za vraždu hraničářského důstojníka, který byl v pátek zastřelen.”

„Hrome! Bylo by to možné?”

„Ano. Na místě činu jsme našli cíp Seidelmannova prostěradla. Navíc mohu dokázat, že si , tedy Seidelmann, bere vždy na noční vycházky takové prostěradlo.” Nyní vyprávěl, jak šel s hajným ke třem jedlím, aby prohledali místo zločinu. Potom mu přednesl své vysvětlení. Návladní poslouchal s nejvyšším napětím a když Arndt skončil, prohlásil: „Bezpochyby jste policejní génius, pane Arndte. Hned se věnujete tomu, na co nikdo z nás ani nepomyslel, a dokážete to přenést takovým způsobem, že člověka nejen přesvědčíte, ale dokonce mu vnutíte myšlenku, proč na takovou logickou věc nepřišel sám.” Arndt vyprávěl dál. Když dospěl k okamžiku, kdy slídili s Hauserem kolem dubu, vyskočil návladní a zvolal: „Ne, ne, naprosto nepochopitelné! Proč nikdo z nás nepřišel na takový nápad? Bormann tam tedy přišel?”

„Ano.”

„A my ho hledali všude možně, jenom ne tam! Vám se podařilo rozluštit nápis na krabičce?”

„Samozřejmě. Edvard Hauser mi s tím pomohl. Bylo tam psáno, že informace podá Laube na šachtě.”

„Co je ten Laube zač?”

„Noční hlídač.” A Arndt vyprávěl stále dál. Nyní to vypadalo, že návladní ztratil překvapením řeč. Teprve když Arndt skončil, protože už neměl co říci, úředník prohlásil: „Dejte mi okamžik času. To, co jsem nyní vyslechl, je tak důležité a překvapivé, že se musím nejdřív trochu sebrat.” Začal opět přecházet po místnosti. Konečně se posadil na židli a řekl: „Pane Arndte, nesmím se ptát kdo jste, —”

„Já bych vám to také neřekl.”

„Ale doufám, že jednou přijde čas, kdy se to dozvím. Ať jste kdo jste, je jasné, že vám dlužíme obrovský dík. Čeho jsme s největší námahou nemohli docílit, to nám přinášíte jako na podnose. Teď už je mi všechno úplně jasné a vím co budu dělat. Nejdříve ale ještě několik otázek!”

„Jsem vám k dispozici.”

„Nevíte, kam se Bormann poděl?”

„rNe.

„Noční hlídač Laube je skutečně zasvěcencem?”

„Ano.”

„Jistě jste poznal zbožného obuvníka?”

„Samozřejmě.”

„I jeho bratra?”

„Vyslechněte faráře a četníka.”

„Hlídač tedy dává znamení zvonkem?”

„Zpravidla zvoní čtyřikrát, ale dnes dostal příkaz zazvonit pětkrát.”

„Kudy se Seidelmannové dostávají na šachtu?”

„Snad nějakou podzemní chodbou.”

„Že by tam byla štola, která by spojovala šachtu s jejich domem? To se dá těžko předpokládat.”

„Třeba ta štola existuje už z dávných časů.”

„Možná. Máme k dispozici veškeré mapy a plány. Podívám se. Kdy má být proveden ten obchod?”

„Ve dvě hodiny ráno u zdejšího východu z Haingrundu.”

„Ach! Tentokrát ty chlapy bezpochyby chytneme!”

„Pokud by vám utekli, bude to jen vaší vinou!”

„Vy se nezúčastníte?”

„Možná. Mám v úmyslu vyjet si na zámek Hirschenau. Pokud se však vrátím včas zpět, docela rád se k vám připojím.”

„Byl bych skutečně rád, kdybych vás tam viděl. Ale teď mne napadá, že jsem chtěl jít ráno k Seidelmannům.”

„Kvůli těm krajkám?”

„Ano. Toho se nyní budu muset vzdát.”

„Proč?”

„Abych v nich nevyvolal podezření.”

„Docela správně! Budeteli hledat nit a krajky, mohl by Seidelmann snadno nahlédnout, že se dostal do nebezpečí. Pak by se dalo předpokládat, že pro dnešní noc pašerácké obchody odřekne.”

„Jistě! Já k němu zatím nepůjdu.”

„Ale až vyzvednete pašeráky v Haingrundu, tak tam hned běžte! Přeji si, aby byl nevinný Hauser co nejdříve propuštěn a Seidelmannové potrestáni.”

„Nemějte starosti! Nyní jsem i já přesvědčen o jeho nevině a hned zařídím, aby se dostal do soukromé místnůstky. V cele nezůstane.”

„A Andílek?” zeptal se hajný.

„Ta přece taky trčí v díře! Co s ní bude?”

„Na to vám zatím nemohu přesně odpovědět, ale ujišťuji vás, že udělám vše pro to, abych její zajetí pokud možno zkrátil.”

„Taková hodná, milá dívka a ve vězení!”

„Zřejmě nevidí svou situaci tak černě jako vy. Nechal jsem ji vsadit do cely s vhodnou společností.”

„Vhodná společnost? Hrome! Ve vězení? Co by to mohlo být za společnost?”

„Augusta Beyerová.”

„Ach, písařova dcera?”

„Ano.”

„Ach, ta nevinná! Hrome, třikrát hrome! Když na to pomyslím, překypuje mi žluč. No, vy za to nemůžete, je tím vinen ten lump Seidelmann. Ale běda mu, jestli ho jednou pořádně zmáčknu ve svých rukou! To zaručeně zapíská na poslední dírku!”

„Vy tedy považujete Beyerovou za nevinnou?”

„Přirozené! Co by měla být jiného?”

„Hm! I pro ni by bylo výhodou, kdyby byl Seidelmann lapen jako . Jeho udání by pak ztratilo na věrohodnosti.”

„Tak se snažte, abyste ho skutečně dostali!”

„O to se nemusíte starat. Pan Arndt mi vše vysvětlil tak jasně, že zařídím dokonalé přípravy k akci. Budete při tom, pane Wunderlichu?”

„Byl bych rád.”

„Dobrá! Pašeráci přijdou ve dvě hodiny. Já přijdu přesně o půlnoci do hájenky, abych vám řekl co a jak. Jsem tak rozčilen, že už nemohu dále spát. Zůstanu vzhůru a vše co nejdříve zařídím. Vy však potřebujete odpočinek. Nebudu vás již více zdržovat!”

„No, jsem s tím srozuměn. Sice musím odejít bez Hausera, ale on mě bude brzo následovat. Dobrou noc!” Návladní je doprovodil až ke dveřím. Nemálo se podivil, když zahlédl jejich psí spřežení.

„Vidíte, k čemu všemu se musí policista propůjčit!” smál se Arndt.

„To je dneska moje úřední ekvipáž.”

„Ale báječné spřežení!” poznamenal hajný.

„Než mávnete rukou, budeme už dávno doma!” O minutu později už ujížděli pryč, jako by hnáni silou vichřice.

Po příchodu do soudní budovy, v níž se nacházelo také vězení, předal státní návladní oba zatčené dozorci, něco mu tiše přikázal a poté se vzdálil. Dozorce vrhl na zatčené pohled účasti a řekl: „Pojďte za mnou. Dostal jsem příkaz, abych vaši situaci co nejvíc ulehčil. Dostanete dobré cely.” Angelika byla předána dozorkyni, od které dostala teplou kávu a uklidnění: „Nemějte strach, dítě! Nejeden člověk odtud brzy odešel ospravedlněn, třebaže ho jeho bližní odsoudili. Proč vás sem vlastně přivedli?” Odpovědí byly slzy, jež se začaly kutálet po krásné tváři dívky.

„Seberte se a uklidněte se! Vlastně se vás ani nesmím vyptávat ale vím, že když se člověk svěří, ulehčí se mu u srdce. Z čeho vás obviňují?”

„Bože, ó Bože! Myslím, že kvůli pokusu o vraždu.”

„Pokus o vraždu? Ach, to není dobré!” Pohlédla na dívku zkoumavým pohledem znalkyně, potom prohlásila:

„To ale nechápu. Vy jste přece” Andílek na ni upřela tázavý pohled, pohled tak čistý a nevinný, že žena ihned

pokračovala:

„Ne, v tom to není! Jistě dosud nemáte milého.”

„A přece!”

„Skutečně? Hm! A a a co děťátko?” Tvář Angeliky se zbarvila do červena.

„Ne, ne!” zněla rychlá odpověď.

„Napadlo mě to, protože jste mluvila o pokusu o vraždu.”

„Zabít dítě?! Ó Bože, to bych nikdy nedokázala!”

„Takže jste chtěla zabít dospělého?”

„Nechtěla jsem zabít nikoho, stalo se to neúmyslně. Byla jsem hrozně rozrušená.”

„Je mrtev?”

„Ne. Střela se akorát dotkla jeho ucha.”

„Vy jste po něm vystřelila? Byl to snad milý? Střílela jste ze žárlivosti?”

„Ne. Můj milý je tady, chlapec, který přišel se mnou. Ten, na něhož jsem střílela, mě chtěl donutit, abych se stala jeho ženou.”

„Ach tak! Teď tomu rozumím! Už to chápu! Ubohé děvče! Nu, můžete si být jistá, že budete potrestána jen mírně. Na koho jste vlastně vystřelila?”

„Na Fritze Seidelmanna.”

„Na něho? Ten se podepsal také na mladé Beyerové.”

„Ano, vím o tom. Ona je ale nevinná říkají to všichni ve vesnici.”

„Není náhodou vaší přítelkyní?”

„Ano. Byly jsme společně u konfirmace.”

„Dobrá, dám vás tedy dohromady. Pojďte!” Vedla ji uzavřenou chodbou, po jejíž obou stranách ústily vchody do cel. Otevřela jedny dveře a zeptala se:

„Spíte?” Nedostala žádnou odpověď.

„Dostanete společnici!” Také nyní bylo ticho.

„Pojďte ven a pomozte jí odnést dovnitř slamník!” Ale uvnitř v cele se nic nepohnulo.

„Vůbec nemluví, pořád jenom pláče,” šeptala dozorkyně.

„Snad se bude cítit lépe, až zjistí, koho jsem jí přivedla. Budete si zkrátka muset slamník přetáhnout sama.” U dveří ležel slamník s dekou, která byla pro tyto zimní mrazy naprosto nedostačující. Angelika všechno odtáhla do úzké cely. Zde již ležel na zemi podobný slamník, na něm do deky zahalená postava s obličejem obráceným ke zdi. Nehýbala se. To vše Angelika spatřila ve svitu lucerny, jíž držela dozorkyně v ruce. Ustlala si jak nejlépe to šlo, pak jí dobrá žena popřála „dobrou noc”. Dveře se zavřely, zaskřípaly panty, zavrzala závora, nastalo ticho. V cele byla naprostá tma. Angelika se zachumlala do deky a tiše plakala. Jak jinak by se leželo doma v teplé posteli! Po nějaké době se konečně uklidnila, přestala plakat. Hluboké ticho jí však nahánělo strach. Poslouchala. Neslyšela ani vzdech. Připadala si jako v tmavém hrobě, jako by její spoluvězeňkyně byla mrtvá. Otřásla se hrůzou. Strach jí donutil, aby přerušila mučivé ticho.

„Gusto!” šeptala. Žádná odpověď.

„Gustičko!” opakovala po chvíli poněkud hlasitěji. Volání mělo úplně stejný účinek, totiž žádný.

„Gusto Beyerová!” zvolala potřetí.

„To tak tvrdě spíš?” Tu druhý slamník zašustil, a tichý hlas se zeptal:

„Kdo jsi?”

„Nepoznalas mě?”

„Ne.”

„Jsem Angelika Hofmannová.” Pojednou šustot zesílil, jako by někdo rychle vstával, poté zazněl radostný hlas:

„Andílek? Je to pravda? Je to možné?”

„Jsem to skutečně já.”

„Ano, jsi to ty! Teď tě poznávám po hlasu! Ježíšku na nebi! Určitě jsi nevinná, stejně jako já. Kvůli komu jsi tady?”

„Kvůli Fritzovi Seidelmannovi.”

„Taky?! Andílku, jsem úplně ztuhlá leknutím. Jak můžeš být kvůli němu zavřená?”

„Střelila jsem po něm.”

„Střelila? Bože! Proč?”

„Udal Edvarda Hausera a říkal o něm, že je Králem lesa. Edvarda proto zatkli a stříleli po něm, až byl celý od krve. Byl v zajetí hraničářů, já jsem se k tomu přichomýtla. Nevím, jak se to mohlo stát, ale vzala jsem pušku jednoho hraničáře a vystřelila jsem na Seidelmanna.”

„Božíčku! Zastřelila jsi ho?”

„Ne. Je akorát poraněn na uchu.”

„Díky všem svatým! Nejsi tedy vražedkyně?”

„Ne. Stejně mě ale zatkli kvůli pokusu o vraždu a přivedli mě sem.”

„To je moc smutné. Proč vydával Seidelmann Edvarda za krále pašeráků?”

„Aby ho zničil. Seidelmann totiž chtěl, — —” Zarazila se. Gusta Beyerová vyzvídala:

„Co tedy chtěl?”

„Mne. Měla jsem se stát jcbo milenkou.”

„Ty? Chtěl si tě vzít?”

„Tvrdil to.”

„Nevěř mu, Andílku! Proboha, hlavně mu nevěř! Chce tě jenom svést a učinit tě nešťastnou, právě jak to udělal se

mnou.”

„Já jsem mu samozřejmě nevěřila. Pak si všiml, že mám ráda Edvarda, a rozhodl se ho zničit.”

„Takže jsi Edvardovou milou?”

„Ano.”

„To je dobře, to je fajn! Edvardovi tě přeju. Je to dobrý, slušný a čestný chlapec a budeš s ním šťastná. Říkáš, že po něm stříleli? Co se stalo pak?”

„Zavřeli ho.”

„Zavřeli? Také sem?”

„Ano. Byli jsme sem přivezeni spolu.”

„Taková špatnost! Určitě je nevinen! Klidně to tisíckrát odpřísáhnu. Ale neměj strach, jeho nevina vyplave na hladinu.”

„O něho se moc nebojím, ale mám strach o sebe.”

„Proč?”

„Pokus o vraždu! To zní strašně.”

„Ale není to tak hrozné, jak to zní. Co udělali tví rodiče, když se to dozvěděli?”

„Matka tam nebyla a otec nebyl schopen jediného slova. On je tím vším vinen. Chtěl mě donutit, abych se přestěhovala k Seidelmannovi.”

„Jen to ne, Andílku! Vždyť vidíš, jak jsem dopadla já. Byla jsem u něho jen několik dnů, ale následky pociťuju dodnes.”

„S tebou to ale bylo něco jiného!?” Nastala minutová odmlka, teprve pak písařova dcera odpověděla:

„Proč se ptáš? Vždyť o tom mluví celý svět!”

„Chuděrko!”

„Ano. I já jsem bez viny, to můžu odpřísáhnout před všemi svatými. Bránila jsem se mu jako čert, volala jsem o pomoc, ale nikdo to neslyšel.”

„O tom nikdo nepochybuje.”

„Ani prsten jsem neukradla!”

„On ti ho daroval?”

„Ne. Když jsem se mu bránila, zůstal mi prstýnek v ruce. Nechala jsem si ho, abych mohla dokázat, že byl u mne.”

„Měla jsi mu ho raději vrátit.”

„Bohužel! Teď taky vidím, jak jsem byla neopatrná. Potrestali mě jako zlodějku a potom” Zmlkla. Angelika se zeptala:

„Bojíš se i toho, co bude pak, viď?”

„Ano mám zkažený celý život. Jsem strašně nešťastná, ale už nemám v co doufat.”

„Tak nesmíš mluvit! Všichni vědí, že jsi nevinná.”

„Jdi mi s lidmi! Ti mají dost starostí sami se sebou. I kdyby desetkrát věděli, že jsem nevinná, jsem a zůstanu pro ně padlou dívkou. Na vinu nebo nevinu se nikdo nebude ptát.”

„Nesmíš klesat ve víře v Boha. Mnoho věcí dopadne úplně jinak, než jak si člověk myslí.”

„Snad máš pravdu, ale já už nemám žádnou naději. Mého otce sice propustili na svobodu, ale co bude dělat? Seidelmannové ho určitě zpátky nevezmou.” Očekávala odpověď od Angeliky, ale když dívka neodpovídala, pokračovala dál: „Nevíš náhodou, jestli se k nim nevrátil?”

„Nevrátil se k nim,” odvětila tázaná tiše a pomalu. Všimla si, že dcera neví nic o otcově smrti. Bála se jí tuto otřesnou a smutnou zprávu říci.

„Ne?” zeptala se Gusta.

„Takže nemá práci?”

„Ne, nepracuje.” Vlastně mluvila pravdu. Písař odpočíval v jednom hrobě se svou manželkou metr a půl pod zemí. Jeho pozemská pouť skončila, už nepotřeboval pracovat. Dcera si však vykládala Angeličina slova úplně jinak zeptala se: „Bože, je tedy doma s matkou?”

„Ano.” Opět to nebyla lež. Byl doma, doma na onom světě, kam se jednou dostaneme všichni. Byl také s matkou. Gusta to však nepochopila symbolicky. Hlasitě vzdychla a naříkala: „Taková bída! Ty znáš naší chudobu, a proto ti mohu říci, že jsme třeba celý týden žili z jediného hrnce kyselého zelí. To je nejlacinější jídlo, jaké lze dostat. Já hladověla, aby si toho matka nevšimla, a když se zeptala, jestli malé sestřičky jedly a jsou syté, přikývla jsem, třebaže jsem jim nemohla dát víc než tvrdou suchou kůrku od chleba. A to otec ještě pracoval! Teď sedí i on doma a je bez práce. Jak to u nich asi vypadá? Jakou bídou musí trpět! Budeme hladovět ještě víc než dřív. A k tomu těžce nemocná matka!” Plakala tiše, ale tím srdceryvněji. Když na to Angelika nic neřekla, pokračovala vzlykající po chvíli dál: „Teď jsem ještě i já ve vězení!”

„Pustí tě,” utěšovala ji Angelika.

„Pustí? O ne! Seidelmann zůstane u své výpovědi a já budu odsouzena za krádež.” Tu sebrala Angelika veškerou svou moudrost a řekla:

„Ne, to se nestane! Ještě existuje dobrý Bůh, ještě jsou dobří advokáti.”

„Ano, člověk musí důvěřovat v Boha.”

„Ano, to je pravda. Chtěla bych, aby tu byl starý otec Hauser ten by ti dodal odvahu. Skálopevně věří v Boha a je v bibli i ve zpěvníku jako doma. Víš, co by ti řekl?”

„Copak?”

„Kam bych mohl utéct před svým duchem, kde bych se mohl schovat před svým svědomím? Mířímli k nebi, vida, jsem tam modlímli se k peklu, vida, jsem tam též. Když se má hlava skloní před červánky nad mořským obzorem, Tvá ruka mě podrží, Tvá spravedlnost mě povede!, Bůh je v nebi, je v pekle i nad mořským obzorem, proto je také s tebou v temné vězeňské cele!” Vypadalo to, jako by z Andílka skutečně mluvil sousedův duch. Sama byla nešťastná, ale cítila, že přítelkyně je na tom daleko hůř považovala za svou povinnost utěšit ji.

„Ano, Bůh může pomoci, pokud bude chtít!” vzdychla tiše Gusta.

„Nejen že bude chtít, on také chce! Víš, co by ti ještě Hauser řekl?”

„Přidal by verš z bible.”

„Nebo píseň ze zpěvníku. Třeba: Doufej, duše nevinná, doufej vždy a důvěřuj! Bůh ti i z pekla pomůže, jen při něm stále stůj! On ochrání duši tvou, jen dočkej toho času, pak uzříš nejen slunce, ale i jeho tváře jasu!” Dívka zpozorovala, že Gusta stále ještě pláče, ale pláč se stal klidnějším. Pak z druhé strany zaznělo: „A stejně už Bůh nesestupuje na zem, jak to dřív podle bible často dělával!”

„Ale vysílá své posly větru a služebníky ohně.”

„To znamená, že posílá pozemské pomocníky.”

„Ano. Jen si vezmi pořádného advokáta! Slyšela jsem, že žádného obviněného nesmí odsoudit bez advokáta a bez rozsudku.”

„Tohle mi říkala i dozorkyně. Co mi ale pomůže, jestli budu odsouzena nebo ne? Když přijdu domů, budu se muset koukat na hroznou bídu všude kolem, a díky mně se naše bída ještě zhorší! Jen si představ, že čekám dítě, dítě!” Opět propukla ve vzlykot. Angelika s ní hluboce cítila. Zdálo se jí, že Gusta má hlavně strach, aby nebyla svým rodičům na obtíž, proto přemýšlela, zda by nebylo lepší říci ubožačce pravdu. Uniklo jí: „Nemusíš si kvůli tomu dělat žádné starosti.”

„Žádné? Vždyť to jsou starosti, které mě musí tížit nejvíc. Vrátím se domů, a ještě ne sama!”

„Rodičům na obtíž nebudeš.”

„Ne? Jak to?”

„Tvá matka je, milá Gustičko, hlavně se nelekej.” Tu se jmenovaná rychle vzpřímila na slamníku a zvolala:

„Lekat se? Bože, co tím myslíš? Co uslyším? Co se stalo, čeho bych se měla lekat?”

„Skutečně jsi to ještě neslyšela?”

„Co? Neslyšela jsem nic, vůbec nic, pouze vím, že otec byl propuštěn.”

„Kdo ti to řekl?”

„Aktuár a dozorkyné.”

„Nic víc ti neřekli?”

„Ani slovo o matce?”

„Vůbec nic. Co je s ní? Andílku, rychle, pověz mi to! Ježíši! Byl u nás četník, že jsem kradla. Matka byla moc nemocná, slyšela, že mne i otce odvedli a pak, pak, Andílku, pověz mi to! Ještě víc z toho onemocněla?”

„Ano, milá Gusto.”

„Nebo snad zemřela? Zemřela úlekem, puklo jí srdce?” Angelika neodpovídala, proto její přítelkyně dodala:

„Přiznej to! Je mrtvá, je to pravda?”

„Ano,” zaznělo tiše a váhavě. Angelika si myslela, že spoluvězeňkyně začne plakat, ale nestalo se tak. Dívka zůstala klidná, nebylo slyšet ani hlásku. Nastalo hluboké ticho, které bylo tím žalostnější a hrozivější, čím déle trvalo. Uběhlo pět, deset minut, snad celá čtvrthodina. Angelika pozorně naslouchala, ale nebylo slyšet sebemenší zvuk. Tu ji přepadl strach, který stále rostl už to nemohla vydržet a zvolala pološeptem.

„Gusto!” Nedostala žádnou odpověď.

„Gusto! Slyšíš mě?” Z protějšího lože se ozval lehký šramot.

„Gusto, odpověz! Jinak budu mít strach!” Tu zaznělo vzlykání, jaké Angelika ještě v životě neslyšela:

„Mrtvá! Mrtvá! Moje matka je mrtvá!”

„Utiš se a uklidni! Je dobře zaopatřená.”

„Moje matka! Moje milá, milá, dobrá matka!”

„Tak ne, tak ne, milá Gustičko! Raději plač! Vyplakej se, to ti ulehčí u srdce.”

„Ó můj Bože! Matka je mrtvá! Zemřela kvůli mně! Co mám dělat? Kdybych tak mohla za ní! Chtěla bych pryč, pryč z tohoto světa!” Ubohá dívka byla nesmírně otřesena. Angelika zkoušela vše, aby přítelkyni uklidnila, ale dobře míněná slova nenacházela žádnou odezvu. Teprve po dlouhé době byl první dojem z hrozné zprávy překonán, otřes se proměnil v slzy. Pak se plačící zeptala: „Kdy zemřela?”

„Hned jak se dozvěděla, že vás zatkli a odvezli do hlavního města.”

„V prvním okamžiku? Zemřela tedy leknutím! Kdo by se v tomto případě mohl uklidnit? Kdo by se nad to dokázal povznést?”

„A přece je v tom útěcha.”

„Jaká? O žádné nevím!”

„Že tvá matka měla krásnou smrt.”

„Smrt leknutím nazýváš krásnou?!”

„Zemřela rychle a netrpěla.”

„Přece jen ale zemřela hrůzou a leknutím! To je strašné! To nikdy nepřekonám! Ona zemřela, mne a otce zatkli! Co se asi stalo s mými malými, ubohými sourozenci?”

„Nemusíš se o ně bát, jsou dobře zaopatřeni.”

„Zaopatřeni? Ó, určitě je zavřeli do chudobince! Umím si představit, jak se jim tam vede!”

„Ano, nejdřív je dopravili do sirotčího chudobince, ale zůstali tam jen několik hodin. Pan pastor je vyzvedl.”

„Ten? Bůh mu žehnej. Vzal si je k sobě?”

„Ne, ale dal je k Hauserům.”

„K Hauserům? Tak to se jim vede dobře. Hauserovi jsou dobří lidé, ale i oni jsou chudí. Sami mají co dělat, aby neměli prázdné žaludky. Jak se mohou postarat ještě o cizí děti?”

„Také zde bylo pomoženo. K faráři totiž přišel cizí pán, ach, už jsi někdy slyšela o Knížeti bídy?”

„Ne. Kdo je to?”

„Je to velice tajemný člověk, který nejdřív působil v rezidenci. Kdo trpěl velkou bídou a nouzí, dočkal se pomoci od tohoto muže. Jakmile zaslechl nářek chudoby, dostavil se, aby pomohl. Proto se mu začalo říkat Kníže bídy.” Na tato slova nemohla Gusta nic namítat, proto Angelika pokračovala: „Nyní se objevil u nás v horách.”

„Aby pomohl?”

„Ano.”

„Snad ne dokonce v našem městečku?”

„Ano. Byli jste první, komu přinesl svou pomoc.”

„My? Mí sourozenci?”

„Ano. V neděli při setmění přišel k faráři a ptal se na vás.”

„Ó, farář o nás nemohl říct nic špatného!”

„Ne, a proto byl cizí pán ihned ochoten pomoci.”

„Až budu na svobodě, s vděčností mu poděkuju.”

„To asi bude velmi těžké, protože se halí do nejhlubšího tajemství. Nikdo ho nezná, nikomu se nepodařilo zjistit, kdo to vlastně je.”

„Budu se snažit tak dlouho, dokud ho nenajdu. Co udělal pro mé sourozence?”

„Nejdřív dal velkou částku peněz na pohřeb tvé matky.”

„Díky Bohu! Nebyla tedy pohřbena v obecní rakvi?”

„To je další útěcha,” pravila.

„Nyní nebudou chudým Hauserům na obtíž.”

„Ne. A pak přišel sem a žádal vyšetřovacího soudce, aby vás osvobodil. Tedy propustit nemohli, ale tvého otce pustili, protože za něho Kníže bídy zaplatil kauci.”

„Tak proto! Já myslela, že otce osvobodili! Kde je nyní? Doma? Vzal si sourozence k sobě?”

„Jsou tedy ještě u Hauserů?”

„Zůstanou tam napořád.”

„Ale co otec? Prve jsi říkala, že nemá práci. Přece musí z něčeho žít!”

„Bylo o něho postaráno, milá Gusto.”

„Bez práce? Neříkala jsi náhodou, že je s matkou?”

„Ano.”

„Vždyť je mrtvá! Jak by s ní mohl být?” Angelika mlčela. Nevěděla, jak by měla odpovědět, proto dala přednost tichu. Gusta marně čekala na odpověď. Vtom došla k poznání, co myslela Angelika svými slovy.

„Bože!” vydechla.

„Rozumím ti dobře, Angeliko?”

„Co myslíš?”

„Řekla jsi, že je o otce postaráno?”

„Ano, už netrpí žádnou nouzí.”

„A je s matkou?”

„Gustičko, prosím, nepoddávej se tomu!” Tu ze sebe dívka vyrazila ostrý, hlasitý výkřik, který se rozlehl všemi chodbami vězení. Pak nastalo ticho, naprosté ticho, v cele i venku. Záhy ale zazněly kroky, zarachotily zá vory, zacinkaly klíče. Ozvaly se tázavé hlasy. Pak byly otevřeny dveře jejich cely. Dovnitř vešel dozorce a posvítil lampou na obě zadržené. Gusta ležela na svém slamníku se zavřenýma očima, Angelika se ale posadila.

„Slyšely jste ten výkřik?” zeptal se.

„Ano.”

„Sousedi říkali, že to bylo odtud.”

„Ano, pane dozorce, bylo to odtud.”

„Tak? Kdo to křičel?” Angelika ukázala mlčky na přítelkyni.

„Ona? Proč?”

„Dozvěděla se, že její otec a matka zemřeli.”

„Hm! Řekla jste jí to vy?”

„Ano.”

„To jste neměla dělat!”

„Nemohla jsem jinak. Ptala se na rodiče.”

„Vězeňský řád zakazuje rozhovory mezi zadrženými. Pokud se bude tento případ opakovat, budeme vás muset rozdělit.” Přistoupil blíž a posvítil si na Gustu. Ani se nepohnula, oči měla stále zavřené.

„Slečno Beyerová!” řekl. Pomalu otevřela oči a mlčky na něj zírala.

„Chybí vám něco?” Vypadalo to, jako by se nejdřív musela rozpomenout na poslední události. Pak mlčky potřásla

hlavou.

„Polekala jste se. Pokud si něco přejete, řekněte mi to!” Opět potřásla hlavou. Tu o ni dostal strach, proto se zeptal:

„Proč nemluvíte? Neumíte odpovědět?” Konečně se trochu vzpřímila, opřela se o loket a odpověděla:

„Děkuju, pane dozorce, nic nepotřebuju.”

„Dobrá! Proč se také lekat? Všichni musíme jednou zemřít. Vašim rodičům je nyní mnohem lépe. Upokojte se a pro příště se vyhněte podobným rozrušujícím rozhovorům!”

„Promiňte!”

„Pro tentokrát to necháme být, ale nezapomeňte, že vězeňský řád je velice přísný!” Odešel. Když uzavřel všechny dveře, odezněly jeho kroky, a pak nastalo předešlé ticho. Angelika začala litovat, že všechno prozradila. Ale byla tázána. Měla snad lhát? Co měla vlastně říci? Zahalila se do deky, zavřela oči a pokoušela se usnout. Ale tak daleko to nedošlo Gusta po chvíli zašeptala: „Andílku!” Volaná však vůbec neodpovídala. Raději se tvářila, jako by spala.

„Andílku, už spíš?” Protože bylo i nadále ticho, posadila se a řekla:

„Tak rychle jsi nemohla usnout. Chceš se snad přetvařovat? Jdu za tebou!”

„Nesmíme spolu mluvit.”

„Ale ano.”

„Dozorce to přece zakázal!”

„Akorát nesmíme mluvit moc nahlas.”

„A ne o takových věcech.”

„Já se ale musím dovědět všechno!”

„Teď ne. Lekáš se a křičíš!”

„Už se to nestane. Překonala jsem bolest. Budeme jenom tiše šeptat, aby nás nikdo neslyšel.”

„Udělaly bychom lépe, kdybychom spaly.”

„Myslíš snad, že dokážu usnout? Usnout po tom, co jsem se od tebe dozvěděla?”

„Aspoň se o to pokus, milá Gusto!”

„Nejde to. Buď hodná a milosrdná, prozraď mi, co se stalo dál.”

„Nechceš s tím počkat aspoň do rána? Při světle se o takových věcech mluví lip.”

„Nemohu, to je naprosto nemožné! Jestli jsi skutečně moje přítelkyně, Angeliko, tak se necháš uprosit!”

„Jak tě lituji, chuděrko! Ale mám strach, že zase hlasitě vykřikneš.”

„Ne, budu ti odpovídat jen potichu. Přece mi nemůžeš říct nic hroznějšího, než už jsi mi řekla. Takže i můj otec je mrtev?”

„Ano, zemřel.”

„Vždyť nebyl nemocný! Proč zemřel?”

„To ti opravdu nemohu říci. Když ho našli, tak už byl po smrti.”

„Kde ho našli?”

„Na hřbitově.”

„Na hřbitově? Bože, je to pravda?”

„Ano. Tvá matka ležela v márnici. Hrobař ráno přišel vykopat hrob a našel tvého otce u matky v márnici.”

„Mrt ve ho?” koktala.

„Ano. Jen si to představ! Byl propuštěn, ale nikdo ho nespatřil. Seděl u tvé matky a držel ji v objetí.”

„Můj otec! Můj milý, milý, ubohý otec! Už vím, proč zemřel!”

„Proč?”

„Ustýskal se a, zmrzl!”

„Bylo to velmi dojemné. Leželi si srdce na srdci, dalo se z toho poznat, že se měli opravdu rádi.”

„Ano, měli se moc rádi, my jsme se měli všichni rádi. U nás byl dostatek obojího: hodně lásky, ale také bídy.” Její hlas odumřel ve vzlykotu, který jenom s největší námahou potlačovala. S bolestí v srdci by nejraději hlasitě výkřikla. Házela sebou sem a tam na slamníku, plakala do deky, aby její žal nebyl slyšet. Uběhla delší doba, než se zeptala: „Už byli pohřbeni?”

„Ještě ne.”

„Kdy se to má stát?”

„Zítra dopoledne. Matku měli podle zákona pohřbít již dnes, ale otcova lhůta nastane až zítra. Protože je chtějí dát do jednoho hrobu, pohřbí je tedy až zítra najednou.”

„Zítra dopoledne!” vydechla. Angelika opět dostala strach a prosila:

„Buď klidná a seber se. Je to opravdu strašlivá bolest, ale ty jí s pomocí boží překonáš.”

„Zítra dopoledne! A já jsem tady! Už prostě nemohu!”

„Modli se k Bohu, milá Gusto, to tě určitě uklidní.”

„Zítra dopoledne je pohřbí! Budou se ptát, kde je jejich dcera, a dostane se jim odpověď: ,Je zlodějka, proto byla zavřená. Kradla, proto museli oba staří lidé zemřít, jeden na úlek, druhý na bolest a mráz!”

„Ne, ne, to nikdo neřekne! Tak hrozné myšlenky si nesmíš připouštět!”

„Zítra dopoledne! A já u toho nebudu! Už je nikdy neuvidím, ani otce, ani matku, nikdy, nikdy! Bože! Jak jsem zhřešila, že mě takhle trestáš? Kdybych ještě mohla aspoň jednou slyšet jejich hlasy, kdybych jim mohla naposledy pohlédnout do tváří! Kéž bych mohla ještě naposledy stisknout jejich ztuhlé, studené ruce, jen jedinkrát! Jak ráda bych jim hodila do hrobu květinu, malou, ubohou kytičku! Ale já ležím tady! Zítra je položí do země a už je nikdy neuvidím. Bože, Spasiteli, jak to márn překonat?” Angelika považovala za nejlepší mlčet. Z druhého slamníku se ozývalo srdceryvné sténání, které stále sláblo, až nastalo úplné ticho. Andílek brzy usnula, ale hvězdy, hledící do cely úzkým otvorem, který zde byl nazýván oknem, pozorovaly člověka, jenž se bolestí zmítal sem a tam po slamníku, jehož nitro bylo rozervané na kousky. Pak se postava najednou zvedla a přistoupila k druhému slamníku.

„Andílku!” Volaná se probudila. Nemohla se hned rozpomenout, kde se ocitla. Lekla se. Svit hvězd dopadl na postavu, která se krčila vedle ní.

„Bože! Kdo je to?” vyrazila ze sebe.

„Já! Gusta Beyerová.” Teprve teď si Angelika uvědomila, že není ve své posteli doma, nýbrž s přítelkyní ve vězeňské cele.

„Co chceš?” zeptala se.

„Tys ho nezabila?”

„Nezabila? Koho?”

„Seidelmanna.”

„Ach tak! Ne, už jsem ti přece řekla, že se ho kulka jenom dotkla.”

„Jenom dotkla! Proč jsi nemířila lépe?” Tato slova byla syčivě protlačena mezi zuby. Angelika pocítila hroznou úzkost. Řekla:

„Gusto, dostávám z tebe strach!”

„Strach? Proč?”

„Jsi tak zvláštní, úplně jiná než jindy.”

„Ó, tobě neublížím. Víš, kdo zavinil, že jsem tady?”

„Seidelmann.”

„Ano, on! A kdo zavinil, že mí ubozí rodiče museli zemřít?”

„Také Seidelmann.”

„Ano, on, on! A tys ho nezastřelila!”

„Vždyť jsem to ani neměla v úmyslu!”

„Ale já ano!”

„Bože, takhle nemluv!”

„Ó, nebudu jen mluvit, budu taky jednat! Ať mě odsoudí nebo ne, jednou mě přece jen musí pustit! Nemyslíš?”

„Určitě.”

„Pak se vrátím domů. Víš, co bude následovat?”

„Pořídím si zbraň, pušku, ostrý nůž, i kdybych to měla ukrást. A potom, ó, potom z toho ďábel Seidelmann nevyjde se zdravou kůží! Kulka nebo ostří nože zasáhne jeho srdce!”

„Gusto, chceš abych se bála? Hrozím se tě!”

„Ach! Hrozíš se mě? Skutečně?”

„Velmi.”

„No, jen buď klidná tobě nic neudělám. On ať se má ale na pozoru, on, vrah mého mládí, mé cti i mých rodičů! Musela jsem to sejmout ze srdce, musela jsem ti to říct. Teď tě nebudu rušit. Spi blaze!”

„Ne, ne! Teď zase nebudu moct usnout. Gustičko, musíš mi slíbit, že se této myšlenky vzdáš!”

„To asi půjde těžko.”

„Modli se, jen se modli: Neuveď nás v pokušení!”

„Snad máš pravdu! Ďábel se mě chce zmocnit prostřednictvím této myšlenky. Budu s ním bojovat, do rána neusnu. Ty ale klidně spi, Andílku. Dobrou noc!”

„Dobrou noc, ty ubohá, ubohá!”