Karel May

Ztracený syn-06 Do nitra lidské duše

KAPITOLA PRVNÍ Výbušné plyny

Krátce po poledni proběhlého dne, takže hrubá ve chvíli, kdy seděli Fritz Seidelmann s obchodníkem Winklerem v hostinci U šedého vlka, procházel malým horským městečkem hornický lékař. Po chvíli vešel do jednoho chudého domku, vystoupil do prvního patra a otevřel dveře, aniž by nejdřív zaklepal. Vstříc se mu vyhrnul těžký, doslova odporný zápach, až musel ustoupit zpět. Rychle překonal houpající se žaludek a přinutil se vejít.

„Dobrý den,” pozdravil.

„Dobrý den, pane doktore! Buďte vítán.” Na pozdrav odpověděl bledý muž s propadlými tvářemi, který seděl u stolu, na němž leželo rýsovací prkno. Nyní vstal ze židle.

„Sakra, Wilhelmi, co to tady máte za vzduch?!” Muž smutně pokrčil rameny.

„Nemůžu za to,” odvětil.

„Tak přece vyvětrejte!”

„Venku je hrozná zima, pane doktore, a tihle zde leží s horečkou! Jak můžu větrat?” Ukázal do rohu místnosti, kde se naskýtal otřesný pohled. Na krátké slámě a starých hadrech ležela žena a tři děti, které se málem nepodobaly lidem.

Jejich tváře byly pokryté strupy, stejně tak nohy, ruce i celá těla, což se dalo snadno rozeznat pod nuznými, roztrhanými kousky starého oblečení. V místnosti vládly strašné neštovice, pravé, zhoubné lidské neštovice!

„A přece musíte vyvětrat!”

„Zima, zima!” zvolala nemocná žena.

„Slyšíte to?” zeptal se muž.

„Zavřete prosím dveře! Mohlo by to ženě přivodit smrt. Leží v horečkách, a teď sem táhne. Neštovice takovou zimu nesnesou.”

„Tak zatopte!” Muž pokynul ke kamnům a zeptal se:

„Čím?”

„Dřevem, uhlím, mně je to jedno! Každopádně ale musíte zatopit!”

„Pane, uhlí a dříví stojí peníze.”

„Nu, vždyť nějaké vyděláváte?”

„Já? Kolik? Kde bych je vzal?” S těmito slovy přistoupil ke dveřím a přes nesouhlasný pohled lékaře je zavřel.

„Jistě máte tolik, kolik potřebujete. Vždyť jste kresličem vzorků, což je velmi dobře placená práce.”

„Ano, kresličem vzorků u firmy Seidelmann a syn. Víte, co to znamená?”

„Snad tím nechcete říct, že tito dva páni svým zaměstnancům neplatí?!”

„Ó ne, oni platí, ale jak!”

„Kolik vyděláváte?” Muž ukázal na rýsovací prkno a odpověděl:

„Tady vidíte pět nových vzorků, které jsem sám složil. Pracoval jsem na tom dva týdny. Za každý z nich pan Seidelmann zaplatí dva guldeny, tedy deset guldenů. Ale se vzorky, které mu chrání zákon, sám vydělá tisíce!”

„Deset guldenů? To přece není málo!”

„Málo? Hergot, vždyť to dělá pět guldenů na týden, a za to musím nakrmit dva jedlíky a léčit čtyři lidi s neštovicemi!” Při slově

„jedlíci” ukázal na sebe a ke kamnům, kde seděla zkřehlá stará žena, zahalená do roztrhané spodničky.

„Vaše tchyně?” zeptal se lékař.

„Ano.”

„To je dohromady šest hladových krků. Proč však nepracujete pilněji?”

„Pilněji? Pane doktore, pracuju ve dne v noci. Oči mě bolí. Jestli to takhle půjde dál, přijdu brzy o zrak.”

„Hm! To jsou jen obecné stížnosti! Jak se vede pacientům?”

„Jako dřív. Nic se nezlepšilo, spíš naopak.”

„Uvidíme!” Přistoupil k ženě a tvářil se, jako by ji prohlížel. V duchu cítil nepřekonatelný odpor.

„Lepší to určitě není,” pravil.

„Postarejte se o teplo!” Muž opět smutně pokrčil rameny.

„Jak jste na tom s léky? Zdá se, že už vám došly.”

„Nedošly. Žádné jsem totiž nepřinesl.”

„Ne? Proč ne? Vždyť jsem vám napsal recept a nařídil jsem, abyste s tím zašel do lékárny!” Tato slova zazněla tvrdým hlasem. Wilhelmi se napřímil a zvolal:»

„Nařídil?”

„No ano! Nebo řekněme, že jsem vám to doporučil.”

„To už zní lip. Já jsem byl v lékárně, pane doktore.”

„Ano?”

„Ale už tam dlužím čtyři guldeny.”

„Tak? Proč tedy nezaplatíte?”

„Protože nemám peníze. Dozvěděl jsem se, že ta vaše nová medicína bude stát půldruhého guldenu”

„Tak nějak.”

„Pak se mě zeptali, jestli s sebou mám pět a ale já jsem neměl v kapse ani krejcar.”

„Ano, je to tak! Lékárníci přece nebudou dávat zboží na úvěr.”

„Řekli mi, že si můžu medicínu vyzvednout hned, jak přinesu peníze. To je důvod, proč jí ještě nemám.”

„Ale chlape! Toho léku je zde zapotřebí!”

„O tom sice nepochybuju, ale jsem bez peněz. Pane doktore, vy jste hornický lékař a lékař chudých. Nemohl byste se přimluvit, abych potřebnou medicínu dostal zadarmo nebo aspoň na dluh?” Nyní pokrčil rameny doktor. Nadřazeně se usmál a odpověděl:

„Ano, to bych mohl. Je dokonce mou povinností to udělat, můj nejmilejší.”

„Pak vás velmi prosím o takovou podporu.”

„Rád to udělám, opravdu rád, ale už jste o tom mluvil s panem Seidelmannem?” Wilhelmiho obličej se zatemnil, rty se pevně semkly.

„Ano,” odtušil.

„A co řekl?”

„Totéž, co řekl písaři Beyerovi, když s ním mluvil o jeho nemocné ženě.”

„Já jsem u toho nebyl.”

„Nechce trpět, aby se jeho zaměstnanci obraceli na lékaře chudých.”

„Toto právo mu nemůže nikdo vzít. Vy jste u něho zaměstnán jako kreslič vzorků.”

„Ať mi tedy zaplatí tolik, abych se nemusel obracet pro pomoc jinam!”

„Zkuste si najít lepší práci!”

„Nic jiného neumím.”

„Nebo alespoň malujte pro jiného odběratele.”

„Je tady snad nějaký?”

„Na vašem místě bych se obrátil dál.”

„To nejde. Stěhování stojí peníze a nikdo jiný tady kreslíce nezaměstná. O to se pan Seidelmann postaral!” Starostmi a bídou zvrásněný obličej dostal ztuhlý výraz. Musel to být nepochybně dobrý muž, ale zkušenosti, které získal, jej proměnily v zatrpklého, uzavřeného člověka.

„Nu, tak se rozhodněte!” vybídl jej lékař.

„Mám vás nahlásit jako potřebného?”

„Pak už ale nedostanu žádnou práci!”

„Tak poproste Seidelmanna, aby vám dal malou zálohu!”

„Nedostanu nic. Už mi půjčil dva guldeny.”

„Pak vám nemohu pomoci. A jak je to s jídlem? Mají chuť?”

„Nejen chuť, mají dokonce hlad!”

„Co nemocní jedli?”

„Za poslední dva dny snědli dva takové bochánky.” Ze zásuvky stolu vytáhl starý, tvrdý, třetinkový chléb.

„Dva? Čtyři nemocní?!”

„Ano. Víc jsem neměl.”

„Vždyť tady máte ještě jeden!”

„Poslední, nic víc nemám. Ten je pro dnešek. Na každý den půlka, rozmočená ve vodě.”

„Hm! A co jíte vy?” Muž se otočil a strnule hleděl ven z okna.

„Nic!”

„Přece ale musíte něco jíst!”

„Vlastně ano. Celou noc budu usilovně pracovat, abych do zítřejšího rána dokončil poslední vzorky. Dostanu osm guldenů. Za ně se pořádně najíme.” Lékař pokýval hlavou.

„Vůbec nechápu vaše poměry!” prohlásil.

„Čtrnáct dní nic, pak najednou osm guldenů! Vidím to jako nesprávné hospodaření s penězi!” Sklonil se k dětem, ležícím vedle ženy.

„Sakra!” zvolal.

„Tohle dítě je mrtvé!” Kreslíc vzorků si sáhl k srdci.

„Ano!” vyrazil ze sebe.

„Kdy zemřelo?”

„Před dvěma hodinami.”

„Hm! Podívám se na ně.” Vzal klacík a šťoural jím do povlaku neštovic, který pokrýval silnou vrstvou obličejíček malého, a pak řekl ostrým hlasem:

„Jsem donucen vás udat, pane Wilhelmi!” Muž na něho vrhl pohled, v němž se odrážel jasný, ale nechápavý odlesk. Zeptal se ale klidným tónem:

„Udat mě? Proč?”

„To dítě nezemřelo přirozenou smrtí!”

„Ach! Tak?!”

„Ano. Bylo zanedbáno.”

„Kým?”

„Pochopitelně vámi! Udusilo se a zemřelo hlady!”

„Můžete to dokázat, pane doktore?”

„Jistě. Škraloup pokrývá nos i ústa na palec vysoko. Měli jste se postarat, aby dítě mohlo volně dýchat.”

„Bylo to opravdu mou povinností?”

„Samozřejmě!”

„Myslíte, že jsem do toho měl říznout?”

„Vy? Přece tomu nemůžete rozumět! Jistě byste dítěti víc uškodil, než mu pomohl!”

„No dobře! Poslal jsem pro vás aspoň pětkrát, taky osobně jsem u vás několikrát byl!”

„Byl jsem mimo dům.”

„Informoval jsem o tomto stavu vaši paní manželku. Vy jste mi po ní vzkázal, že přijdete, až to bude nutné.”

„Nemohl jsem tušit, že případ je tak akutní!”

„Vaší paní jsem řekl, že se jedná o život dítěte.”

„Každý, kdo ke mně přijde, se snaží vylíčit své záležitosti co nejbarvitěji. Kdyby člověk měl všemu věřit, do měsíce by se uhnal.”

„Nuže, raději necháme pacienta zemřít!”

„Kromě toho, jsou tu ještě jiní lékaři!”

„Nemůžu je ale zákonně nutit, aby ke mně přišli. Byl jsem u všech, ale marně. Kdo je tedy vrahem mého dítěte?”

„To je naprosto nevhodná otázka. Už jste nahlásil úmrtí?”

„Zašel jsem za mrtvolkářkou.”

„Přijde brzy? Mrtvola tu nesmí ležet, musí co nejrychleji zmizet!”

„Jistě. Už jsem vyprázdnil starou bednu.” Lékař na něho tázavě pohlédl.

„Bednu? K čemu bednu?”

„Jako rakev.”

„Cože? Chcete nechat pohřbít dítě v bedně?”

„Ano. Na rakev nemám.”

„Tesař vám ji zhotoví na dluh.”

„Já ho o to žádat nemůžu, protože vím, že je stejně chudý jako já. Jako nyní, nebudu mít na rakev ani později. A pohřeb spolkne všech osm guldenů, které zítra dostanu. Na konci bídného života člověk nemůže ani zadarmo umřít!”

„Jste nepřítelem lidí i života!”

„To ne, ale i kdybych jím byl, měl bych k tomu důvody. Ale prosím, pane doktore, podívejte se na druhé děti. Ani ty už nemůžou dýchat. Pokud jim nepomůžete, zadusí se i ony.” Doktor Werner pokrčil obočí. Nerad se zabýval nemocnými na neštovice. Protože nepřišel včas, jedno z dětí zemřelo pochopil, že je donucen konat své povinnosti.

„Pojďte sem a držte pacienty!” nařídil.

„Uvolním jim řezem ústa.” Kreslíc vzorků poslechl. Obrátil obě děti do vhodné polohy. Lékař se jich ani nedotkl, pouze prořízl nožem škraloup, čímž umožnil příchod vzduchu k ústům. Bylo zřejmé na první pohled, s jakou nechutí, dokonce s jakým odporem se zhostil operace.

„Kdybyste přišel o dvě hodiny dřív, mohlo ještě žít,” vyčítal mu Wilhelmi a ukázal na mrtvolku.

„Neměl jsem čas a nejsem vševědoucí!” odvětil doktor Werner drsně.

„Tyto dvě mohou dýchat, ale také budou chtít jíst.”

„Jak by mohly jíst? Vždyť mají plné pusy neštovic!”

„Přivažte na draci špulku kousek střívka a nalijte do toho mléko.”

„Mléko?”

„Ano, a bujón.”

„Dobrá! Taky bujón!” přitakal kreslíc vzorků zlostným hlasem.

„Nejlepší by asi byl masový vývar?!”

„Ano. K tomu ještě přidejte několik morkových kostí.”

„Morkových kostí! Ano, ano! Dobře! Krásně!”

„A nejnutnější jsou léky. Musíte je bezpodmínečně přinést! Žena dostane každé dvě hodiny plnou lžíci, děti polovinu.”

„Takže po třetím podání medicíny bude půldruhého guldenu v háji!”

„Přineste si rovnou dvě lahvičky.” Teď už se ten ubohý muž nedokázal udržet. Zeptal se:

„Zřejmě budete chtít, abych medicínu vyzvedl v lékárně U lva?”

„Jistě. Tam je to lepší než u apatykáře Mohrena.”

„Mohren ale tvrdí, že posíláte pacienty do lékárny U lva jen kvůli tomu, že tam dostáváte třetinový podíl z ceny vašich receptů.” Lékař se zlostně napřímil.

„Co? To že tvrdil?”

„Ano.”

„Komu?”

„Mně i jiným. Žalujte ho, jestli to není pravda. Jsem ochoten vám to dosvědčit.”

„Pchá! S takovým člověkem se nehodlám dohadovat po soudech! Takové podlé pomluvy se odsoudí samy! Brzy vás zase navštívím. Sbohem!” Odešel. Kreslič vzorků přistoupil k zamrzlému oknu, dýchl na sklo, a vzniklým otvorem hleděl za doktorem. Měl pocit, že se mu nedostává vzduchu, chtělo se mu křičet. Bezděky sepjal ruce.

„Pane, pomoz nám! Hyneme!” Na rty se mu drala modlitba, ale on ji opět spolkl. Dřív se modlil, ano, ale časem se to úplně odnaučil. Trčel v nejhlubší bažině bídy, marně se rozhlížel po nějaké pomoci, a tak ztratil víru v Boha i v lidi. To si alespoň myslel. Považoval však za správné, že víra je neprodejná. Tu ucítil na rameni čísi ruku. Stará tchyně k němu přistoupila. Byla to zbožná žena, dobrá matka. Hladověla s ním, trpěla s ním, mrzla s ním, a vždycky pro něho našla slova útěchy. Dobře jej znala a věděla, co se odehrává v jeho nitru. V ruce držela starý, roztrhaný zpěvník, který mu nyní beze slova přidržela na otevřené stránce. Hubeným, strhaným prstem ukázala na jisté místo: Bože, ty náš Spasiteli, obrať času těžký běh, podej nám své milé ruce, a otevři poklad všech! Co je pouze jeden život, který krmíš věčnou láskou. Dej všem, co v bídě žijí, pomoz jim svou dobrou radou!

„Co to má znamenat?” zeptal se.

„Má nám snad ta stará knížka pomoct?”

„Čti dál!” řekla a ukázala prstem níž. Pane, náš Stvořiteli, vyslyš naší nouze křik! Všemohoucí, proč voláš, že je to trest za náš hřích ? Ty pomoci nám můžeš, před hladem chránit znáš. V nouzi nás nasytíš, vždyť v rukou naší duši máš!

Odstrčil její ruku s knihou pryč a zeptal se:

„Ptám se, jestli nám tato kniha může pomoct?”

„Kniha ne, ale ten, o kterém se v ní mluví.”

„Snad Bůh?”

„Ano.”

„Pchá! Ten se o nás starat nebude!”

„Synu můj, nehřeš! On zařídil, aby havrani nakrmili Eliáše sám nakrmil tisíce pěti chleby a dvěma rybami, a proto tc

„Nechtě to být, matko, nechtě to být!” skočil jí do řeči.

„Byl bych docela rád, kdybych měl aspoň jeden chleba, ryb se klidně vzdám. Slyšela jste, co doktor žádal?”

„Ano.”

„Mléko, bujón, morkové kosti, masový vývar, medicínu! Víte vůbec, kolik mám peněz?”

„Asi žádné!”

„Ani krejcar! Všechno chybí, všechno! Uhlí, dříví, světlo! A přitom to poslední potřebuju nejvíc, abych mohl v noci pracovat! Už tři dny jsem neměl v ústech. Pil jsem akorát vyvařenou sedlinu z kafe, kterou jsem si tajně vyžebral u hostinské. A vy”

„Ó!” přerušila jej.

„Já nehladovím.”

„Ano! Zdá se, že vy nemáte už žádný žaludek. Vy se nasytíte hladověním. Ale nemohu vás bránit ani před mrazem. Když naříká žaludek hlady, nemusí to člověk dát najevo, ale když se tělo chvěje zimou, nedá se to zastřít.”

„Není to tak zlé, synu! Tato stará sukně je docela teplá. Flanel je přece z vlny. Ale mně se jedná o nemocné. Potřebují teplo i jídlo, pokud mají zůstat naživu.”

„Kde to vzít a nekrást?”

„Nechceš to ještě jednou zkusit u Seidelmanna?”

„Nic mi nedá.”

„Proč by tě měl odmítnout, když mu už zítra přineseš práci?”

„Znám ho.”

„Tak ho upozorni na jeho pokladnu.”

„Na jakou pokladnu?”

„Na pokladnu bratří a sester blaženosti.” I přes hroznou bídu se málem hlasitě rozesmál. Potřásl hlavou a zvolal:

„Nebyl jsem bohužel v neděli ve výčepu, kde měl ten zbožný šust přednášku!”

„Já tam byla. Vybíraly se peníze.”

„O tom jsem slyšel, ale při zdejší bídě se toho asi moc nevybralo.”

„Ó, všichni dali!”

„Všichni?”

„Ano. Jediný člověk se tomu nevyhnul.”

„Ach! Vy taky ne?” Stará žena zčervenala, jako by byla nachytána na švestkách. Váhavě odpověděla:

„Mohla jsem snad jinak?”

„Myslel jsem, že nemáte peníze?”

„Když jste si mysleli, že spím, upletla jsem v posteli pár punčoch pro paní učitelku. To se dá udělat i bez světla.” Jeho trpící tvář se zalila lehkou růží.

„Ano, ano, tak je to!” řekl.

„Místo, abyste v posteli, lépe řečeno v hromadě cárů a slámy, odpočívala a aspoň trochu se zahřála, obětovala jste klid i zdraví! Kolik jste za to dostala?”

„Třicet krejcarů.”

„Dobrá! Jsou to vaše peníze a nemám právo se po nich ptát, ale stejně bych rád věděl, co jste s nimi udělala.”

„To bych si raději nechala pro sebe.”

„A když vás moc poprosím?”

„Nu,” usmívala se,

„takové prosbě nemůže člověk vzdorovat. Vzpomínáš si, jak jsem nahoře v krabici, kde jsou nastrkané různé krámy, našla pár doutníků?”

„Ano. Bylo jich sedm. Asi jsem je tam založil ve šťastnějších dřívějších dobách, kdy jsem ještě vydělával. Pak jsem na ně zapomněl.”

„Ó, na takové věci muž nikdy nezapomene! Krátce před tím jsi se zmínil, jak bys byl šťastný, kdyby sis po dlouhé době mohl zakouřit pořádný doutník.”

„Ano, na to si vzpomínám. Nějak jsem se neovládl a ujela mi tato hloupá a nevhodná slova.”

„No, já se také nechala unést. Šla jsem k učitelce a zeptala jsem se, jestli by pro mě neměla nějakou drobnou práci. Dala mi vlnu a půjčila mi jehlice, protože my už je dávno nemáme. Mohla jsem po nocích plést a vydělat si třicet krejcarů.”

„Bože, mé tušení! Co jste udělala s těmi penězi?”

„Koupila jsem ti doutníky, nejlacinější druh. Platila jsem čtyři krejcary za kus. Dneska jsou strašně drahé. Dostala jsem sedm kousků.”

„A pak jste řekla, že jste je našla?”

„Ano.” Její oči zazářily. Sama hladověla, ale starala se o druhé. Obětovala noci, aby zeti splnila jeho tajné přání. Byl tím hluboce pohnut. Musel se odvrátit, aby skryl slzy. Brzy se ale přitočil zpět, přivinul ji k sobě a políbil ji.

„Matko!” zvolal.

„Skutečně, vy nejste jen obyčejná tchyně, ale dokonalá matka! Ty doutníky mi nesmírně chutnaly, že?”

„Aspoň jsi to říkal.”

„A vy jste přitom hladověla!”

„Každé ráno jsi šel na půlhodinku ven a vykouřil sis jeden doutník. Já seděla doma u kamen a představovala jsem si, jak ti chutná.”

„Ano, ano! Ale já to jen předstíral. Nekouřil jsem je.”

„Ne? Jak to?” ptala se překvapeně.

„Ne, ani jeden. Prodal jsem je, kus za tři krejcary. To je jedenadvacet krejcarů, za které jsem koupil bochánky. Poslední tu ještě máme. Takže jsme na tom sedm krejcarů prodělali.” I přes tato slova se na sebe šťastně usmáli.

„Tak to dopadne, když má člověk tajnosti,” pravila tchyně.

„Pokaždé to něco stojí. Doutníky tedy stály dvacet osm krejcarů, tedy mi dva krejcary ještě zbyly. Ty jsem v neděli dala do pokladnice bratří a sester blaženosti.”

„Příspěvek vdovy, který se tisíckrát vrátí, jak říká Kristus. Jen kdyby tomu tak bylo!” Přistoupil opět k oknu. Ona šla za ním, položila mu ruku na paži a zeptala se:

„Půjdeš k Seidelmannovi?” Pohladil ji po ruce a odpověděl:

„Jste tak obětavá, že se nemůžu nechat zahanbit. Bude to trpká cesta, ale přece jenom jí podniknu.”

„Kdy?”

„Hned teď. To bude nejlepší.”

„Tak běž. Bůh vybídne srdce bohatého muže, aby vyslyšel tvou prosbu.” Wilhelmi sáhl po čepici a odešel. Starý Seidelmann seděl v kanceláři. Když se ve dveřích objevil kreslíc vzorků, nasadil výraz plný očekávání.

„To už nesete nové vzorky?” zeptal se.

„Ještě ne. Budou hotové až zítra ráno.” Tvář starého se okamžitě zakabonila.

„Máte tedy snad nějaké dotazy v souvislosti s tím obrazcem?”

„Dotazy? Ano, to mám. Ale v jiné souvislosti.”

„Mluvte!”

„Dneska mi zemřelo nejstarší dítě, pane Seidelmanne íí

„Buďte rád! To je pro vás pravým požehnáním!” Wilhelmi se musel velmi ovládnout, aby se na něho nevrhl. Otřásl se a řekl:

„Možná máte pravdu. Ale i přesto mi tato radostná událost přišla nevhod.”

„Jak to?”

„Jsou s tím spojeny výdaje, které nejsem schopen už dnes zaplatit.”

„Ach ták!” protáhl Seidelmann, jehož čelo se stáhlo do přemýšlivých vrásek.

„Žena leží s ostatními dětmi těžce nemocná neštovicemi. Potřebují léky, nemají co do úst. Zítra ráno donesu vzorky, ale teď bych moc nutně potřeboval dva guldeny zálohy. Mohl byste mi je dát předem, pane Seidelmanne?”

„Ne,” zaznělo krátce a ostře.

„Vždyť vám donesu práci!”

„Už mi dlužíte dva guldeny!”

„Ó, vy jste bohatý! Může vám být jedno, zda mi zítra strhnete čtyři guldeny místo dvou.”

„Ne, to mi není jedno, v tom se velice mýlíte! Obchodník musí jednat podle jistých přísných pravidel. Když od nich odbočí, začne toho brzy litovat.”

„Nevzpomínám si, že bych udělal něco, čeho byste musel litovat!”

„A přece, můj nejmilejší!”

„Kdy to bylo?”

„Dneska, právě dneska! Dobře víte, že je proti mým zásadám dávat příplatky ke mzdě, nebo nějaké zálohy. Nechal jsem se svést, udělal jsem u vás výjimku a, vidíte to! Hned přicházíte s další prosbou! Dal jsem vám dva guldeny, a vy, místo abyste je splatil, přicházíte a chcete další zálohu! To je velice špatné, můj milý! Kdybych to takhle dělal dál, nikdy bych nevyšel. Vidíte, že právě pro vaše vlastní dobro vám musím tuto prosbu odmítnout.”

„Ale pane Seidelmanne! V domě je mrtvola, nemocní! K tomu taková zima! Proboha, vždyť potřebuju jen malý obnos, pomoc v největší nouzi!”

„To na mě neplatí, to už dobře znám! Vy jste pořád v největší nouzi a přitom si myslíte, že jsme tady, abysme vás chránili před bídou. Můžu vám akorát dát dobře míněnou radu, abyste o své příjmy lip pečovali!”

„Deset guldenů na dva týdny! Tomu říkáte příjmy?!”

„A co by to bylo jiného? Pět guldenů vám musí na týden stačit!” Kreslíc vzorků se musel značně ovládat, aby alespoň zdánlivě zůstal klidný. Ustoupil o krok zpět a zeptal se:

„Je vaším pevným úmyslem, že mně nedáte vyžádanou zálohu?”

„Ano.”

„Tak dobře, přistoupím k druhé prosbě.”

„To ještě nestačilo?! Doufám, že se nebude podobat té první!”

„Bohužel ano.” Zatímco mluvil dál, nemohl potlačit chvění hlasu, vzniklé v důsledku hlubokého vnitřního rozčilení.

„Pane Seidelmanne, znáte mě. Nikdo o mně nemůže říct nic špatného,, —”

„Zatím ne!” vpadl mu obchodník do řeči.

„Myslím, že tomu tak bude i nadále. Vždycky jsem měl smysl pro čest, a kdykoliv jsem měl nouzi, nedával jsem to nikomu najevo. Nikdy a u nikoho jsem nežebral. Celé mé nitro se tomu brání ale dnes mi voda stoupla až po krk, a proto bych rád jednal proti své povaze.”

„To nedělejte! Raději to tak nechtě být,” prohlásil Seidelmann, který tušil něco nežádoucího.

„Bohužel to musím udělat, jsem otcem rodiny.”

„Já taky.”

„Mezi námi je však obrovský rozdíl: vy jste bohatý, kdežto já jsem chudý. Odmítáte mi dát zálohu. Odmítnete mi také malou podporu, dar z milosti?”

„Podporu? Hrome, jak to myslíte?”

„Myslím tím přece dar. Prosím vás, abyste mi ty dva guldeny daroval, když je proti vašim zásadám dát mi je jako zálohu.”

„Ach! Žebráte?!”

„Ano, pokud to tak chcete nazývat.”

„To je silné, to je víc než silné!”

„Ale omluvitelné!”

„Ne, něco takového nelze trpět a už vůbec prominout!”

„Pane Seidelmanne, nouze je mnohem, mnohem silnější než vůle člověka.”

„To není pravda! Vůle charakterního muže musí být silnější než nouze. Věříte snad, že zaměstnávám lidi, kteří by žebrali?”

„Na to nedokážu odpovědět.”

„Ale já ano. Odpověď zní: když se někdo ve službě nebo v zaměstnání nestydí žebrat, je vyhozen. To vámříkám, aby mezi námi bylo jasno. Kromě toho, pro prosebníky nemám peníze!”

„No dobrá! Vždyť nesměřuju svou prosbu na vaši osobní pokladnu, nýbrž,, —”

„Kampak tedy, he? Pokud se teda smím zeptat!”

„Na pokladnu, kterou máte taktéž v rukou.”

„O jaké pokladně mluvíte?”

„O pokladně Spolku bratři a sester blaženosti, pane Seidelmanne.”

„Sakra! Jak jste přišel na takovou myšlenku?”

„Docela jednoduše. Spolek má za úkol podporovat potřebné.”

„Samozřejmě.”

„Takže se ve své plné potřebě obracím na váš spolek.”

„Pak svou žádost nesmíte směřovat na mne.”

„A na koho?”

„Na představeného.”

„Na vašeho pana bratra?”

„Ano.”

„Doufám, že mé neodmítne, ale i kdyby se to mělo stát, jistě vám jako bratrovi nebude dělat žádné výčitky, když budete tak hodný a naložíte s penězi v můj prospěch.”

„To nejde! Pokladna je sice tady, ale mohu z ní vyplácet pouze na příkaz představeného.”

„Představený je povinen se zodpovídat z vydávání peněz?”

„Komu?”

„Třeba členům spolku.”

„Co si myslíte?! To je naprosto nemožné! Teď mě ale napadá: vy jste do naší pokladny přispěl?” Ne “

„Zúčastnil jste se aspoň nedělního shromáždění?”

„Taky ne.”

„Takže nejste členem spolku?”

„Osobně jsem do něj nevstoupil.”

„Ach, tak to je! Takže vám musím sdělit, že nedostanete absolutně nic.”

„Proč ne?”

„Podpora se vztahuje jenom na členy spolku. To je přece pochopitelné.”

„Tak to se zkrátka musím vzdálit, pane Seidelmanne, ale jestli bude moje práce zítra ráno hotová, to nemohu zaručit.”

„Proč by neměla být hotová?”

„Protože se domů dostanu až tehdy, když někde seženu dva guldeny. To pochopitelně zabere hodně času.”

„Tak běžte za svým bratrem!”

„Je stejně chudý jako já.”

„Mlynář s vlastním mlýnem?”

„Ó, od doby, kdy mu baron voň Helfenstein začal konkurovat velkým parním mlýnem, je po výdělku. A co se týče mlýnu jako majetku, je zavalen hypotékou. Bratr mi nemůže dát ani vindru.” Tu se Seidelmann zvedl, přecházel po místnosti a tvářil se, jako by přemýšlel. Nakonec zůstal stát před kresličem vzorků a řekl:

„Wilhelmi, vy dobře víte, že jsem pro vás vždycky chtěl jen to nejlepší!” Žadatel neodpověděl. Proto se Seidelmann zeptal:

„Je to tak, nebo není?”

„Vy zas víte, že jsem vždycky dobře pracoval,” odtušil tázaný.

„To je možné. Ale kvůli vám nemůžu porušovat své zásady. Snad by se ta věc dala zařídit jinou cestou.”

„To by mně bylo skutečně milé.”

„Jak jste dosud pracoval? Na barvy nebo vcelku?”

„Vcelku.”

„Takže máte něco z těch pěti vzorků hotového?”

„Ano, čtyři. S posledním jsem začal včera dopoledne.”

„Tak ty čtyři odstřihněte a přineste mi je. Pak vám za ně budu moci zaplatit, aniž bych se provinil proti svým zásadám.”

„Ach, správně! Na to jsem ani nepomyslel!”

„Tak běžte! Počkám tu na vás.” Wilhelmi pospíchal domů. Seidelmann se výsměšně zašklebil a zamumlal:

„Ten chlap skutečně věří, že dostane peníze! Potřebuju ho nutně dostat mezi pašeráky. Už ho mám málem v hrsti. Čím bídněji na tom bude, tím víc se nechá ovlivnit. Tady se žádné peníze nepůjčujou. Je úplně na dně, už mi neujde!” Kreslicí vzorků bylo lehce u srdce. Když vstoupil do bytu, měla jeho tvář úplně jiný výraz. Tchyně si toho okamžitě všimla. Proto se zeptala:

„No, takže jsi uspěl?”

„Ještě ne.”

„Cože? Vždyť vypadáš docela spokojeně.”

„Peníze teprve dostanu.”

„Zálohu?”

„Ne.”

„Nebo snad dar?”

„Taky ne, i když jsem se o pokladně bratří a sester blaženosti nezapomněl zmínit.”

„Za co tedy zaplatí?”

„Mám mu dodat vzorky, které jsou už hotové.”

„To jde?”

„Proč by ne?”

„Kolik jich máš hotových?”

„Čtyři.”

„Ó, pak je všechno v pořádku. I když si strhne své dva guldeny, musí ti vyplatit šest guldenů. Bude nám na nějakou dobu pomoženo.” Vzal nůž, odřízl zhotovené kresby, skutečná mistrovská dílka, a pospíchal pryč. Seidelmann na něj čekal.

„No, tak to ukažte!” nařídil nyní. Vzal kresby do ruky a pozorně je prohlížel. Jeho tvář se pokryla starostlivými vráskami. Přistoupil k oknu, zdánlivě proto, aby lépe viděl. Zjistil, že práce je mimořádně vydařená, ale nebylo jeho úmyslem to přiznat.

„Hm! Oh!” bručel nelibě. Wilhelmi pocítil jisté obavy. Odkašlal si. Tu se k němu Seidelmann otočil a zeptal se:

„To jsou originály?”

„Jistě.”

„Nic podobného jste dosud neviděl?”

„Nikdy.”

„Hm! Pak bych se musel silně mýlit. Zkuste si vzpomenout!”

„Nemůžu si vybavit žádný vzor, který by se těmto třeba jen podobal.”

„Nemohl jste ho vidět u mne?”

„Ne.”

„Když jste tu byl naposled, stejné vzory ležely na mém stole.”

„Nic jsem neviděl.”

„Ležely na stole přímo před vašima očima!”

„Ujišťuju vás, že jsem nic neviděl.”

„Nemožné! Hlásil se ke mně nový kreslíc a poslal mi jeden ze svých originálů. Ležel támhle na stole, stejné čtyři

obrazce. Váš pohled na to padl, aniž byste si to uvědomil. Zapamatoval jste si ale barvy i vzor.”

„To zní neuvěřitelně!”

„Přesto to tak musí být! Všechny tyto čtyři vzorky se podobají zmíněnému originálu jako vejce vejci. Snad jen malé odchylky by se našly.”

„To se nikdy nemůže stát!”

„Proč ne? To se může stát i tomu nejdokonalejšímu umělci, nejšpičkovějšímu návrháři.”

„Byl byste tak laskav a porovnal vzorky?”

„To není možné, můj milý!”

„Doufám, že mi mé přání splníte!”

„A já opakuju, že to je nemožné. Kresbu jsem už poslal zpět.”

„Ó běda!” ujelo Wilhelmimu.

„Ano, běda! Jistě uznáte a pochopíte, že za těchto podmínek nemůžu vaši práci přijmout.”

„Pak by byl konec všech mých nadějí!”

„Jistě. Je mi líto, ale přes veškerou nejlepší vůli z mé strany to nemohu změnit. Musíte se za všech okolností snažit zůstat originálním.”

„Domníval jsem se, že takový jsem.”

„Tentokrát jste se zmýlil.”

„Takže porovnání s onou kresbou je zcela nemožné, pane Seidelmanne?”

„Přímo nemožné ne, ale museli bysme vaši práci poslat pryč.”

„Anebo dopravit onen originál sem.”

„Jistěže. Která z těchto variant by vám byla milejší?”

„Samozřejmě ta druhá.”

„Necháme sem tedy zaslat druhý originál?”

„Ano. Pak bych se mohl sám přesvědčit.”

„Ale i v nejlepším případě uplyne dost dlouhá doba, která znamená ztrátu pro podnik. Nyní musím trvat na rozhodnutí, že vaši práci nemohu potřebovat.”

„Doufám, že vaše rozhodnutí nebude mít vliv na zaplacení?!”

„To pochopitelně bude! Jinak to ani nejde.”

„Nebesa! Nedostanu tedy peníze?”

„Přece nechcete žádat, abych platil za práci, kterou nemůžu použít!”

„Bože! Co mi asi řekne tchyně!”

„Je to velice chápavá žena, která mi dá naprosto za pravdu!”

„Nesmírně se těšila na šest guldenů, které jsem měl donést.”

„Ano, často se i největší naděje ukážou lichými.”

„My ale nutně potřebujeme peníze.”

„Já to ovšem nemohu změnit.” Kreslíc vzorků mačkal rozpačitě čepici v dlaních. Nebyla to ani rozpačitost, spíš zdrcenost. Mohl hlasitě klít, mohl se také vyplakat. Odmítnutí bylo zřejmě definitivní, ale bída jej dohnala k otázce:

„Zálohu tedy nedostanu?” Seidelmann se tvářil, jako by byl nesmírně překvapen, a dost drsně odvětil:

„Co si myslíte?! Takovou otázku bych od vás nikdy nečekal!”

„Já však nemohu přijít domů bez peněz!”

„Do toho mi ovšem nic není! Nedal jsem vám zálohu, ani když jsem byl přesvědčen, že mi zítra donesete práci. Jistě uznáte, že vám ji mohu dát ještě méně, když vím, že potrvá týdny, než mi dodáte něco nového.”

„Z čeho mám ty týdny žít?”

„Z čeho chcete!” Kreslíc vzorků zaskřípěl zuby. Pak vyrazil:

„Víte, komu platilo rčení, které jste právě vyslovil?”

„Je to jen běžné rčení.”

„Ale velice významné. Stejnou odpověď dostal Jidáš, když litoval svého činu a hodil kněžím pod nohy svých třicet stříbrňáků.”

„To je možné.”

„Potom šel a oběsil se.”

„Byl to osel!”

„Mám snad udělat totéž?”

„Na to jste příliš chytrý! Jak by vaše smrt pomohla rodině? Takové situace jsou zkouškami, z nichž vyjde člověk poučen a posilněn.”

„Anebo při nich pojde. Jestli víra spočívá v lásce, nemůže dovolit, aby člověk dopustil podobné zkoušky.”

„To jsou náboženské žvásty, na které teď nemám čas. Jsem velmi zaneprázdněn!”

„Žádnou zálohu tedy nedostanu?” Ne “

„Ani dar?”

„Vůbec žádný! Už jsem vámřekl, že vyhodím každého, kdo by tady chtěl žebrat.”

„Mé prosby jsou zcela marné?”

„Přesně tak. Už se zbytečně nevysilujte.”

„Co se stane s těmito čtyřmi vzorky?”

„Ponechám si je pro porovnání. Pro dnešek jsme skončili, sbohem!” Odvrátil se.

„Sbohem!” odpověděl Wilhelmi. Sotva dokázal odpovědět na pozdrav. Měl pocit, jako by mu krk svíraly obrovské

kleště. Nešel, nýbrž se potácel. Pot z něho jen lil, třebaže venku panoval třeskutý mráz. Teprve ten mu vrátil rozvahu. Zastavil a hleděl dolů ulicí.

„Co teď?” ptal se sám sebe. Tu se mu v mysli vynořila Seidelmannova slova:

„Tak běžte za svým bratrem!” Ano, bratr sám třel bídu s nouzí, ale byl příbuzný. Když nemohl přímo pomoci, alespoň dovedl poradit. Pokaždé našel slovo útěchy a účasti. Aniž by si to jasně uvědomoval, kráčel kreslíc vzorků dolů uličkou a poté vedlejší cestou ven z městečka. Cesta vedla k Haingrundu, ale než se tam člověk dostal, musel projít kolem mlýna, postaveného z cihel, který však nebyl nahozen ani omítnut. Následkem toho měla budova červenou barvu, není divu, že mezi horskými obyvateli dostal mlýn jméno Červený mlýn. Ležel uprostřed lesa v úzkém údolí. Stará, letitá budova se zřejmě brzy sesune. Nynější mlynář zde pracoval dlouhou dobu jako chasník, pak se oženil s dcerou mistra. Brzy zdědil mlýn i se všemi dluhy a s hypotékou. Nový mlynář byl poctivý a pracovitý, po dlouhé roky se živil nadějí, že mlýn ještě víc vypracuje. Potom však majitel dolu Boží požehnám, baron Franz voň Helfenstein, postavil přímo nad ním velký parní mlýn amerického systému, a od té doby bylo v Červeném mlýně na vymření.

Wilhelmi kráčel podél údolí, brzy spatřil kouř, vystupující z mlýnského komínu.

„Ti si aspoň můžou zatopit!” řekl si v duchu.

„Všude kolem mají dost dřeva. Já se ale stydím jít do lesa a krást dříví.” Vstoupil do chodby. V ústrety mu zavanul svěží, příjemný vzduch.

„Pečené!” řekl překvapeně.

„A jak se zdá, je to divočina! Kde k ní bratr přišel? Snad se nestal?” Zaklepal. Uvnitř zaznělo hlasité

„vstupte!” Vešel a spatřil bratra se svou ženou u stolu při jídle. Pozdravil, oba mu přátelsky odpověděli. Mlynář se mu dost podobal, byl však lépe živený. Jeho žena se dala nazvat doslova tlustou. Jejich tváře však zřetelně vyjadřovaly, že mají svých starostí dost.

„Posaď se tady!” vybídl ho mlynář.

„Přicházíš v pravou dobu!”

„Hm! Divočina, je to tak pravda?” otázal se kreslíc vzorků.

„Jo. Srnčí.”

„Sakra! Jak ses dostal k takové pečeni?”

„Dar.”

„Od koho?”

„To je tajemství.”

„Tak to ti děkuju!”

„Nesmysl! Nebuď hlupák!”

„Jestli nemůžeš říct, odkud ta srnka pochází, pak to nebude v pořádku. Nezbývá mi než poděkovat.”

„No, jestli tě to uklidní: vím, od koho to je.”

„Od člověka, který má právo něco takového darovat?”

„No jasně! Posaď se už!”

„Tak dobrá.” Vzal židli a posadil se ke stolu. Mlynářka přinesla talíř, vidličku, nůž i lžíci, pak si opět sedla. Přestože před ní ležela lákavá pečené, byla její tvář pokryta starostmi. Wilhelmi sáhl po příboru, odkrojil si kousek z mísy, ale když se chystal vložit do úst první sousto, opět vidličku odložil.

„Co je?” zeptal se bratr.

„Ach, moje žena!”

„A moje děti!” Položil maso zpět do mísy.

„Nebuď hloupej! Jez!”

„Ty ho nechápeš?” zeptala se žena.

„Co bych měl jako chápat?”

„Nemůže jíst, protože žena s dětmi doma nemají nic do pusy. Nemám pravdu, švagre?” Wilhelmi přikývl a prohlásil:

„To sousto by mě muselo zadusit!” Bratr se usmál a řekl:

„Jo, jo, takovej ty ses! Zvenčí tvrdej chlap, ale uvnitř měkký srdíčko. Jestli se jedná jenom vo to, klidně si zavdej. Máme toho dost i pro tu tvojí s dětma.”

„Nesmím vás okrádat!”

„To neděláš. V komoře visí celý srnčí.”

„Od koho je?”

„To ti řeknu pak.”

„Myslím, že to uhádnu.”

„Dobrá, jen klidně hádej!”

„Od starého hajného Wunderlicha. Ten má podobné nápady, když ví, že je někdo v nouzi.”

„Hm! Teď neřeknu ano ani ne. Budeme nejdřív jíst, pak se všechno dovíš. Jen si klidně šáhni!” Wilhelmi se nedal déle pobízet. Vzal si porci a vychutnával každé sousto. Už dlouho, nesmírně dlouho nejedl žádné maso dokonce si ani nepamatoval, jak chutná.

„Sakra, tobě ale šmakuje!” prohlásil mlynář.

„Zdá se, že ses dost postil.”

„Ne dost, ale úplně.”

„Ó je! Jak dlouho?”

„Dost dlouho, dneska je čtvrtek. Naposledy jsem jedl v sobotu.”

„Hergot! To je pravda?!”

„Bohužel ano. Příliš se mi nevede.”

„Proč jsi nepřišel k nám?”

„Co bych tady hledal? Sami máte dost starostí.”

„Tak se na něho podívejme! Když hladoví jeho bratr, musí hladovět i druhej!” Mlynářka pohladila švagra pohledem, v němž se spojoval soucit s lítostí. Byla to dobromyslná, přátelská žena s měkkým srdcem. Pouze dnes se stahovala na její tváři jakási mračna, jak už bylo ostatně zmíněno.

„A jak se vede švagrové?” zeptala se.

„O tom později. Určitě se nemá tak dobře jako vy tady. Máte pečeni, máte teplo v místnosti a, jak jsem si ke své radosti všiml už zdálky, máte tady práci! Slyšel jsem klapot mlýna, ještě než jsem ho zahlédl.”

„Jo, díky Bohu, práci máme,” mínil mlynář.

„Kdyby to chtělo ještě vydržet!” Mlynářka nechala smutně klesnout hlavu. Bylo patrné, že chtěla něco dodat, ale že to potlačila. Po jídle se ozval zvenčí zvonek. Mlynář musel ven, aby nasypal obilí. Kreslíc vzorků se švagrovou osaměli. Využil toho a zeptal se:

„Tíží tě něco na srdci?”

„A jak!” vzdychla.

„Nedostatek peněz, nebo práce?”

„Něco jiného.”

„Smím vědět, co?”

„Možná ti to řekne sám. Ale švagre, proboha tě prosím, odraď ho od toho!”

„Od čeho?”

„Však se to dovíš.”

„Jedná se o něco nedobrého?”

„Dokonce velmi špatného.”

„Tak se spolehni, že se mu pokusím domluvit.”

„Udělej vše pro to, abys ho odradil!” Mlynář se vrátil. Vrhl pátravý pohled na manželku, snad vytušil, o čem mluvila, protože se na bratra obrátil se slovy:

„Určitě nemlčela, viď?”

„Trošku jsme si povídali.”

„O čem? Nestěžovala si na bídu?”

„S tím se mi nesvěřila.”

„No, stejně se to dovíš. Odnes to, Paulino, pak se zase vrať! Manželé vůči sobě musej bejt upřímný. Musíš slyšet, co na to bratr řekne.” Poslechla, a když skončila, posadila se k oběma mužům.

„Nejdřív ale k tobě!” začal mlynář.

„Doma se tedy vede zle?”

„Hůř než jindy. Nechybí nic víc než všechno.”

„Už jsi řekl, že nemáte do čeho kousnout. U nás to bylo stejný.”

„Žádné dřevo ani uhlí.”

„Hergot, v takový zimě! Nemohl sis zajít? Náruč dřeva a klestí by se vždycky našla.” Wilhelmi neodpověděl, pokračoval ve výlevu bolesti:

„Nejstarší zemřelo.”

„To snad ne! Kdy?”

„Asi před třemi hodinami.”

„To je bída! Takový dobrý děcko!” Mlynářce vstoupily slzy do očí. Wilhelmi to zpozoroval, a nyní ani on nedokázal zadržet dlouho potlačovaný smutek. Hlasitě se rozplakal. Položil ruce na stůl, schoval mezi nimi hlavu a hlasitě vzlykal. Mlynář chtěl prohodit chlácholivé slovo, ale žena jej od toho odradila. Měla pravdu. Jakmile se kreslíc vzorků vypláče, uleví se mu u srdce. Tak ho nechali být, dokud sám nezvedl hlavu a heosušil slzy.

„Nesmíte se divit, že to ze mne tak vyrazilo,” omlouval se,

„ale doma nemůžu dát najevo, jak se vlastně cítím.”

„Udélals to velice správně, švagre,” pokývala mlynářka.

„Teď je tíha ze srdce pryč, můžeš klidně mluvit. Dítě je tedy mrtvé, to každému zatrne, ale můžeš si říct, že je mu teď lip.”

„To přiznávám, švagrová, jen kdyby nezemřelo tak hrozUDU smrtí!”

„Hroznou? Jak to? Přece to byly neštovice?”

„To jo, ale zadusilo se a zemřelo hlady.”

„Bože! Je to pravda?”

„Ano. Neštovice mu pokryly celý obličej na palec vysokou vrstvou. Nos a ústa se úplně zalepily.”

„Tak to měl doktor proříznout!”

„On ale nepřišel.”

„Poslal jsi pro něho?”

„Poslal jsem, sám jsem ho taky sháněl. Přesto nepřišel. Když onemocní bohatý svedením loktu, může si deset lékařů ušoupat nohy, jak pospíchají, aby pomohli, ale když ubohé dítě, trpící bídou, zemře hlady a udusí se, nenajdeš ani jediného.”

„Tak ho udej, a to hned!” rozčiloval se zlostně mlynář.

„Musej ho potrestat!”

„Nic si nenamlouvej! Vždyť doktor nemusí přijít, ani když ho zavoláš.”

„Tak na co tady je?!”

„Pro bohaté.”

„Ale my přece máme chudinský lékaře!”

„Taky oni raději půjdou léčit bohaté pacienty, protože ti mají vždycky přednost. Jednou pan doktor leží v měkké posteli, protože právě když přijdeš, dostane rýmu. Jindy nějaký chudák zazvoní, že mu umírá dítě. Co doktor řekne? Nemůže přijít, protože se potí z horečky. Taková cesta by mohla být nebezpečná, a on přece musí chránit svůj život kvůli životům pacientů.”

„Tak to je, i když existuje hodně dobrých lékařů, kteří nehledí na postavení a vykonávají svou práci a vlastně i povinnost doslova hrdinsky. Ani já nevidím nic snadnýho a příjemnýho v ošetřování nemocných na neštovice.”

„To dobře vím. Moje žena nevidí, neslyší, ztratila chuť, a dokonce i čich. S dětmi je to stejné. Teď k tomu ještě navíc mrtvolka, kterou musím nechat pohřbít.”

„To bude stát velký prachy. Rakev, hrob, farář, mrtvolkářka, všechno musíš zaplatit!”

„Přitom v kapse nemám ani krejcar.”

„Nemáš nic? Skutečně?”

„Ani jediný měďák. A k tomu ti doktor předepíše užívat mléko, bujóny a léky, jejichž denní užívání přijde na tři guldeny.”

„Nemáš Seidelmanna?”

„Toho? Dej mi s ním pokoj!”

„Divil bych se, kdyby ti neposkytnul ňákou zálohu. Jedině tobě může vděčit, že si udělal dobrý jméno u odběratelů.”

„Zkusil jsem to, ale odmítl mě.”

„Tomu nemůžu uvěřit!” Wilhelmi vyprávěl, jak pochodil se svou žádostí u Seidelmanna. Když skončil, uhodil mlynář do stolu a zvolal:

„To je od něho moc pěkná lumpárna, dokonalá lumpárna! Skoro bych tomu nevěřil, protože vůči nám se chová velice přátelsky.”

„Vůči vám?”

„Jasně?”

„To mi vysvětli!”

„No, dal nám práci. Meleme pro něho proto dneska po dlouhý době slyšíš běžet mlejn.”

„Pro něho? K čemu on může potřebovat mouku? Kde bere zrno? Vždyť nemá tak velkou rodinu, aby kvůli pečení chleba musel chodit k mlynáři!”

„Budou v tom spekulace. Dostal obilí z druhý strany hranice. Já to melu a on prodává mouku ve velkým. Říkal, že se na tom dá něco trhnout.”

„Kde skladuje obilí?”

„Nahoře v parním mlejně. Tam to ale zatím nestíhají, tak jim mám drobet pomoct. Mám na ňákou dobu vystaráno, protože mi dal sto guldenů zálohy, aby si zajistil ten kšeft u mne.”

„Hm! To je velmi divné!” Mlynářka na něho vrhla kradmý pohled, pokývala bratrovi a nenápadně, aby se to nedalo zpozorovat, naznačila pohyby prstů počítání peněz. Její muž souhlasně přikývl a řekl:

„Tady vidíš, že si pro nejbližší dobu nemusíme dělat starosti. Tolik peněz ani nepotřebuju, takže bych ti klidně mohl dvacet guldenů půjčit. Jestli je potřebuješ, můžeš je dostat.” Kreslíce vzorků tato slova doslova elektrizovala. Vyskočil ze židle a s jiskřícím zrakem se ptal:

„Je to pravda?”

„Jasně!”

„A co ty, švagrová?”

„Ó,” odvětila,

„nic proti tomu nemám.”

„Opravdu, skutečně ne?”

„Ne. Sama jsem muži naznačila, aby ti to nabídl.”

„Hmm, jak jste dobří! To vám nikdy nezapomenu! Teď se zase můžu klidně nadechnout. Je mi lehko u srdce! Ti moji se můžou dosyta najíst a napít, zbude i na medicínu! Jsem jako znovuzrozený. Jako by mi pomohl anděl.”

„Nono!” usmívala se mlynářka.

„Jsme jenom lidi, a ještě k tomu příbuzní. Je naší povinností pomoct, když je to aspoň trochu možné.”

„To je důkaz o dobrotě mé švagrové! Ale nechtě mě odejít, lidičky! Doma sedí a leží v bídě. Nesmím je nechat v obavách, když to není nezbytně nutné!” Mlynář učinil odmítavé gesto, pokynul rukou k židli, z níž bratr vstal, a řekl:

„Ještě chvilku počkej! Ať to u tebe vypadá, jak chce, když už mohli tak dlouho čekat, ještě chvíli to vydrží. Musím ti totiž něco vyprávět. Pak bych tě chtěl požádat o radu. Rád bych slyšel, co na to řekneš.”

„Ano, už prve ses o něčem zmínil, ale já jsem na to kvůli radosti úplně zapomněl. Oč se vlastně jedná?” Opět se posadil. Mlynář se rozpačitě poškrábal ve vlasech a obrátil se k ženě:

„No, Paulino, jak mám začít? Je to celkem osudná, zapeklitá věc.”

„Vyprávěj to od samého začátku,” poradila mu.

„To nejde, absolutně ne. Taková věc Se musí podat jinak.”

„Ale proč? Vždyť je to bratr! Tomu přece můžeš důvěřovat!”

„To jo. Vem to ale čert! Stejně nemůžu připadnout na správnej začátek.”

„Je to skutečně tak pochybné?” zeptal se Wilhelmi.

„To se rozumí!”

„Čeho se to týká?”

„Hm! Obchodu.”

„S kým?”

„S, hm!,, no, ven s tím: s Králem lesa.”

„S Králem lesa?!” zvolal kreslíc vzorků zděšeně. Tato slova na něho zapůsobila nepopsatelným dojmem. Vyskočil ze židle, jeho tvář nejen zbledla, doslova na sebe vzala mrtvolnou šeď.

„Jejda, jak se ten chlapík polekal!” zasmál se mlynář.

„Jen se na něho podívej, Paulino!”

„Vždyť to je k leknutí!” odpověděla.

„Kdo by si rád něco začínal s Králem lesa!” Wilhelmi se mezitím zotavil z úleku. Pomalu se sesunul na židli a zeptal se:

„Poslal k tobě posla?”

„Ne.”

„Přišel snad dokonce sám?”

„Jo.”

„Mluvil jsi s ním?”

„Osobně.”

„Kdy se to stalo?”

„V pondělí večer.”

„Vyprávěj mi to!”

„No, víš, že moje žena kamarádí s hajnou Wunderlichovou. V pondělí večer šla Paulina do hájenky navštívit přítelkyni. Zůstal jsem doma sám. Bylo asi hodinu před půlnocí, když někdo zaklepal na okno. Myslel jsem, že to je žena, ještě jsem se divil, proč nevešla do baráku zadníma dveřma. Otevřel jsem dveře, a dovnitř vstoupil mužskej.”

„Král lesa?”

„Jo.”

„Jak vypadal?”

„Nejdřív jsem nic neviděl, protože prošel dost rychle kolem mne. V chodbě nesvítilo žádný světlo. ,Jste sám? zeptal se mě. ,Ano, odpověděl jsem. Pak řekl: ,Viděl jsem, že vaše žena šla k hajnýmu. Přišel jsem, protože s várna potřebuju mluvit. Pojďte za mnou do místnosti! Šel napřed, já jsem ho mlčky následoval. Stál tady právě tak, jak ho většinou popisujou.”

„Jak?” zeptal se kreslíc vzorků.

„Měl vysoký holiny, v nich měl zastrčený gatě, krátký sako a klobouk.”

„Přes tvář měl černou masku?”

„Ano.”

„Jaký měl hlas?”

„Tak to ti nepovím. Pod tou maskou to znělo hrozně dutě.”

„Co chtěl? Skoro praskám zvědavostí, i když to trochu tuším.”

„Ne, to tušit nemůžeš.”

„A přece!”

„To není možný! Žádal po mně docela zvláštní věc.”

„Zvláštní? No, pak je moje tušení správné.”

„Leda bys byl vševědoucí!”

„No, tak ti to klidně povím: chtěl si od tebe něco propachtovat nebo pronajmout?”

„No jo, tys to uhádl! Co to ale bylo?”

„Zadní sklep.” Tu mlynář pohlédl na bratra s bezmezným úžasem, udeřil rukou do stolu a vykřikl:

„I to je správný! Jak to můžeš vědět, chlape?!”

„To ti řeknu později. Souhlasil jsi s tím?”

„Jo.”

„Ó běda! Proč jsi to udělal?”

„Mohl jsem snad jinak? Myslíš si, že se mě ptal anebo prosil?”

„No, zeptat se tě pochopitelně musel!”

„Tak to ho ani nenapadlo. Prostě řekl, že je Král lesa a že potřebuje můj sklep. Chtěl, abych mu ho uvolnil. Za to mi nabídl tři sta guldenů nájemnýho.”

„Ročně?”

„Jasně. Taky mi hned půlku vyplatil.”

„Cože? Takže peníze, které mi chceš půjčit, jsou od Krále lesa?”

„Ne, od Seidelmanna.”

„Uvědomuješ si ale, do jakého nebezpečí se pouštíš?”

„Není to nic hroznýho.”

„Král lesa bude chtít použít tvůj sklep jako sklad pro pašeráky. To je ti doufám jasné?!”

„Ó ne. To je právě ta záhada! Bude mi platit tři sta guldenů ročně, aby směl můj sklep zasypat. Pozdějc, až naše dohoda vyprší, můžu ho zase nechat vyklidit.” b Kreslíc vzorků táhle hvízdl mezi zuby a řekl: s

„Tohle tedy vůbec nechápu. Jen jsem si myslel, že tě chtěl Oklamat!”

„Ne. Chce zasypat sklep.”

„On sám?”

„To nevím. Mám ho do dvou dnů vyklidit, pak mám ne cfaat klíč v zámku. Za čtrnáct dnů dostanu klíč zpátky, abych se přesvědčil, že sklep opravdu zasypali.”

„Co se stane s klíčem potom?”

„Nechám si ho. Takže vidíš, že mi nehrozí nebezpečí.” Kreslíc vzorků pomalu pokýval hlavou a prohlásil:

„Zatím si své mínění nechám, ale za nějakou dobu se k tomu vrátíme. Pokusím se něco zjistit.”

„Ty? Zjistit? U koho? Kdo by ti mohl podat tajný informace o rejdech Krále lesa?!”

„On sám.”

„Co? On sám? Přeskočilo ti?!”

„Nemohl bych se s ním setkat stejně jako ty? Proč by flemohl mít obchody i se mnou?” Mlynář chvíli lapal po dechu, pak zvolal: ®

„Člověče, ty ses taky pašerák?!”

„Proč?”

„Protože se stýkáš s Králem lesa!”

„Pchá! Nic takového si myslet nemůžeš, protože nejdřív by sis to musel myslet sám o sobě. Když Král lesa po někom něco chce, musí dotyčný poslechnout, jinak už si nikdy nemůže být jistý životem”

„Jo, mně vyhrožoval taky.”

„To si umím představit. Teď, švagrová, teď ti musím říct, že zatím nemusíš mít žádný strach. Za pár dní si o tom promluvíme. Dneska to pro vás nese jen výhody.”

„To je právě vono,” vpadl do toho mlynář.

„Král mi vyhrožoval smrtí, jestli se budu zdráhat, ale pak dodal, že po kud mu vyhovím, hned zpozoruju, že se to s náma obrací k lepšímu. Tak jsme si plácli. Navíc slíbil, že zařídí, abych se nikdy nedostal do křížku s policajtama a s hraničářema. A co se stalo druhej den? Vrátilo se k nám štěstí. Přišel Seidelmann a zadal mi práci. Večer jsem vyšel před zápraží, a tam ležela srna s lístkem, na kterým bylo napsáno: Dárek od Krále lesa. Akorát bylo hloupý, že se k našemu jednání přichomejtlatady žena. Ona totiž přišla do baráku zadem, schovala se v kuchyni a všechno vyslechla. Vylezla, až když Král lesa odešel. Teď se strachuje, že nám známost s pašeráky uškodí.”

„Možná má pravdu, snad se taky mýlí.”

„Asi se moc mýlit nebudu!” vpadla do toho paní Paulina.

„Král lesa jedná proti zákonu. Není jen pašerák, ale i vrah. Kdo si s ním jednou začne, kdo mu pomáhá, je potom považován za spoluviníka.”

„Ale ženo,” chlácholil ji muž,

„snad máš pravdu, ale taky si musíš uvědomit, čím vším mi Král lesa pohrozil. Kdybych nepřistoupil na jeho návrhy, už bych asi ležel pod kytkama.”

„Raději ležet pod kytkama, než se protivit zákonu!”

„Jak můžeš takhle mluvit?! On je daleko nebezpečnější než zákony. Zákony nevraždí, ale on by se mnou udělal krátkej proces. Člověk ho má raději poslechnout.”

„Ano, o tom bych nepochyboval,” souhlasil také kreslíc vzorků.

„Je bezohledný a krutý. Poznal jsem to sám na sobě.” Mlynář na něho vrhl tázavý pohled a řekl:

„Z tvých řečí bych usuzoval, že se s ním znáš!”

„Hm! Možná.”

„Chlape, nejseš skutečně pašerák?!”

„Ne, ale mám se jím stát.”

„Proboha, to nesmíš udělat!”

„Zatím mě ještě tak daleko nedostal, i když se snažil ze všech sil.”

„Takže s tebou taky mluvil? Jednal s tebou osobně?”

„Ano. Občas přišel i do našeho bytu.”

„V přítomnosti tvojí ženy?”

„Nejen to, dokonce mu nevadila ani tchyně.”

„To od něj bylo neopatrný!”

„Neopatrný? Ach, to ho špatně znáš! Je to chytrý ptáček a umí velice dobře počítat.”

„Při takový neopatrnosti mu nepomůžou žádný počty.”

„Nebyl neopatrný. Věděl, že jsem chudý a že třu bídu. Nouze láme železa a naruší svědomí. Když člověk tluče bídu a matka vidí svoje děti hladovět, touží po pomoci, aniž by zjišťovala, jestli to půjde cestou zákona. Proto mě král

pašeráků vyhledal v přítomnosti ženy i tchyně. Nabízel krásnou mzdu, my jsme potřebovali peníze. Nežádal po mně zrovna něco špatného. Moje žena plakala, peníze jí bodaly do očí, no, změknul jsem, takže ani nemusel vyhrožovat. Prostě jsem souhlasil. Tak to tedy bylo.”

„Cos pro něho měl udělat?”

„Hm! Není nutné o tom mluvit. Možná jsi už slyšel, jak takové žvanění trestá.”

„Jo. Ale já jsem ti taky prozradil, jakej obchod se mnou uzavřel.”

„To nevadí. Přece jsem tvůj bratr.”

„A já zas tvůj!”

„To je pravda. No, ty to stejně nikomu neřekneš. Tu a tam jsem doručil pár dopisů.”

„Komu?”

„To nesmím nikomu prozradit.”

„Nevěděl jsi, co je vevnitř?”

„Ne. Nebo si myslíš, že Král lesa zasvětí do svých tajemství každého posla? Tak hloupý zase není!”

„Celá ta věc ti ale může bejt nebezpečná!”

„To vím taky. Brzy toho nechám.”«

„Pchá! Už tě pevně drží a přinutí tě! Kdo podá satanovi prst, přijde záhy o celou pazouru.”

„To se jen povídá. Měl jsem slabou chvilku a podal jsem mu prst. Víc však nedostane, na to se klidně spolehni. Víš, co udělám, kdyby chtěl vyhrožovat?”

„No, co?”

„Budu se tvářit, jako bych poslouchal, ale přitom udělám to, co sám uznám za vhodné.”

„Bratře, můžeš udělat leccos, ale na tohle se vykašli!” Kreslíc vzorků stáhl obočí a odpověděl:

„Nezapomeň, že nejsem děcko! Poznal jsem chudobu i bídu, ale ještě nikdy jsem nestál před soudem. Taky do budoucna se toho vyvaruju. Král lesa zatím leccos zmůže, ale jednou přijde doba, kdy se celá jeho banda zhroutí. Pak budou všichni pašeráci namydlení. U něčeho takového nechci být!”

„To je sice krásný, ale už tě jednou drapnul, a já nevěřím, že by tě jen tak nechal jít.”

„Bude mě muset vypustit. Kdyby chtěl vyhrožovat, obrátím proti němu jeho vlastní zbraně. Jen kdyby, hm!” Zarazil se a hleděl přemýšlivě před sebe.

„Cos myslel?” zeptal se bratr.

„Jen kdybych se aspoň jednou, jedinkrát, mohl setkat s tím, s kterým bych rád mluvil!”

„S kým?”

„S Knížetem bídy.”

„Sakra! Jo, to máš pravdu! Ten by se Králi lesa mohl postavit.”

„A, což je vlastně to nejdůležitější, chce ho sám chytit. To je vidět na všem, co se o něm povídá.”

„Jo, zde kde a jak se s ním setkat.”

„Nad tím jsem už přemýšlel, a potom jsem dostal docela dobrý nápad. Slyšel jsi, že navštívil faráře?”

„Jo, v neděli. Postaral se o Beyerovy děti.”

„Nuže, dá se očekávat, že se po nich taky poptá. A kde to udělá?”

„Každopádně u faráře.”

„Buď u něho nebo u Hauserů, kam byly děti svěřeny. Já tedy půjdu za pastorem a za starým Hauserem, a řeknu jim, aby Knížeti bídy, pokud je navštíví, vzkázali, že s ním chci mluvit.”

„Docela chytrý! Zrovna od těch dvou se nemusíš ničeho obávat, protože oni tě neprozradí.”

„No jasně, to jsou dobří lidé., Kdyby mě Kníže bídy navštívil, mám se mu zmínit i o tobě?”

„Kvůli sklepu?”

„Ano.”

„Hm! To se musí promyslet!”

„Ne, na tom není nic k promýšlení!” poznamenala mlynářka.

„Kníže bídy je ten pravý, který všechno obrátí v nejlepší!”

„Ale je to nebezpečný!”

„Pročpak?”

„Budu muset přiznat, že jsem s Králem lesa uzavřel dohodu.”

„Co je na tom špatného?”

„Můžou mě potrestat!”

„Zatím se ještě nestalo nic špatného. Nebo si snad myslíš, že Kníže bídy je soudce, který hned vyhrožuje zákoníkem?”

„Ne, to si teda nemyslím. Ze všeho, co se o němříká, vysvítá, že přináší utlačovaným pomoc. Žádnýho chudáka neuvrhne do neštěstí.”

„Tak tedy! Jestli k němu budeš otevřený, jistě najde cestu, jak tě osvobodit od Krále lesa, aniž by se někdo dozvěděl, žes mu pronajal sklep. V tom můžeš švagrovi klidně věřit a nechat ho, aby s Knížetem bídy o téhle záležitosti promluvil.”

„Pak ti dávám za pravdu, bratře. Dělej, jak uznáš za vhodný. Pokud se ti skutečně podaří s Knížetem bídy setkat, určitě odhadneš, jestli bude radno o mně mluvit. Nejseš žádnej hlupák, klidně se na tebe můžu spolehnout. Vidím, že začínáš bejt neklidnej. Žene tě to domů?”

„Divíš se? Ti moji nemají co jíst!”

„Dobrá! Přinesu ti peníze.” Odešel. Po krátké chvíli se vrátil s dvaceti guldeny. Oči kreslíce vzorků se zalily slzami, když zastrkával peníze do kapsy.

„Bratře, to je pomoc v nejvyšší nouzi!” pravil.

„Teď se může rodina najíst!”

„Možná šáhneš i po dalším,” prohlásil mlynář s úsměvem.

„Po dalším? Jak to myslíš?”

„Inu, potřebujete i jiný věci než jen jídlo a pití.”

„To je pravda dvacet guldenů nejsou milion, za chvíli budou fuč. Musím zaplatit rakev, protože si s těmito penězi můžu dovolit pohřbít dítě důstojně. Pohřeb bude stát peníze, navíc jsem zadlužený v lékárně, věř, že musím být hezky šetrný. V noci budu pracovat, abych navrhl nové vzorky, o kterých jsem přesvědčen, že budou originální.” Mlynářka dala muži tajný pokyn. Ten pochopil a řekl:

„Taky my jsme dosud třeli bídu, ale když mám práci pro Seidelmanna, je nám pomoženo. Podívám se, jestli naproti ve mlejně nenajdu ňákou maličkost, která by ti přišla vhod.”

„Snad bys tam našel aspoň hrstku odpadní mouky,” přitakal bratr.

„Vydalo by to na pečínek.”

„Odpadní mouku?! Neřád, kterej zůstal přilepenej na mlejnskejch kamenech? Kdepak, bratře, takovou nedostaneš, to není k jídlu!”

„Nebo dokonce najdeš sprašky.”

„Vymetený z každýho rohu? To je tak pro dobytek! Přinesu ti něco lepšího. Seidelmann si ani nevšimne, když mu budou dva nebo tři fundy chybět. Navíc ještě platí ,právo měřice.” Odešel, ale brzy se vrátil s uzlíkem z čisté, bílé látky, naplněným moukou, z níž se mohla kresličova rodina několikrát dokonale nasytit. Vzorkař opouštěl mlýn se zcela odlišnými pocity, než se kterými tam vstupoval. To se stalo odpoledne. S příchodem tmy byl Edvard Hauser polapen na Fohrensteigu a dopraven domů. Jak už bylo řečeno, Fritz Seidelmann byl u toho, ale později byl státním návladním donucen, aby se vzdálil. To jej pochopitelně rozhněvalo. Když míjel výčep, dostal nápad svou zlost spláchnout.

Zastihl tam několik hostů, kterým hned vyprávěl, co se stalo. Je samozřejmé, že své zásluhy na celém počinu uvedl ve správném světle. Později se objevili další hosté, jejichž jediným tématem k rozhovoru byly právě proběhlé události.

Fritz se vydával za hrdinu dne, s nesmírnou rozkoší vyprávěl své zážitky stále dokola. Čas rychle ubíhal. Když se Fritz podíval na hodinky, s údivem zjistil, že brzy mine půlnoc. Vyrazil. Otec jej doma neuvítal s přílišnou radostí.

„Tak pozdě?!” zvolal.

„Kde jsi tak dlouho vězel?”

„Zašel jsem do krčmy.”

„Mohl jsi přijít dávno domů! Dopoledne jsi zmizel s Winklerem a já tady od té doby umírám touhou něco slyšet!”

„Takže už víš, co se stalo?”

„Jasně! Je toho plné město. Ke svému největšímu překvapení jsem se doslechl, že ses toho osobně zúčastnil.”

„To se rozumí samosebou,” prohodil sebevědomě Fritz.

„Vedl jsem je.”

„Vyprávěj!” Syn zopakoval otci vše, co si ve výčepu alespoň desetkrát nacvičil. Starý poslouchal s největším zájmem, pak řekl:

„To se báječně vydařilo! Byl tedy odvezen do okresního města, Andílka vzali s ním.”

„To jsem slyšel taky.”

„Ta holka na tebe vystřelila? To se báječně hodí!”

„Vždyť mě mohla zastřelit!”

„Hm! Ukaž to sem!” Podíval se na synovo ucho, pak se smíchem dodal:

„No, na umření to zrovna není. Do pozítří se ti ranka úplně zahojí.”

„Stejně tu holku nechám co nejpřísněji potrestat!”

„Pchá! Až páni od soudu uvidí tvoje hrozné zranění, přestanou o nějakém potrestání uvažovat. Ale jeden nápad bych měl. Hm!”

„Jaký?”

„Co kdyby ta rána byla větší?”

„Pak by byl větší i trest, nemyslíš?”

„Jo. Díval se státní návladní na tvoje ucho?” Ne.”

„A někdo jiný?”

„Jeden hraničář mi ho jen tak zběžně prohlédl. Ti chlapi se spíš chovali, jako by se mně stalo po právu.”

„Státní návladní ti nařídil, abys odešel?”

„No právě! Nejraději bych mu nafackoval!”

„Časem si ho vezmeme do parády., Ta tvoje rána musí vypadat daleko nebezpečněji.”

„Hrome! Jak to myslíš?!” zeptal se Fritz trochu polekaně.

„Prostě ji uděláme nebezpečnější.”

„Nesmysl!”

„To znamená, že ji zvětšíme.”

„Ty ses snad zbláznil? Mám snad očekávat, že mí budeš chtít vytrhnout celé ucho?”

„Ne, akorát trošku zvětším ten šrám.”

„S tím na mě nechoď!”

„Nebude to vůbec bolet!”

„Bolet nebo ne, to je jedno! Nechci lítat po světě s natrženým uchem!”

„Takže chceš, aby Hofmannovu holku osvobodili?”

„Toho se vyvarujou!”

„Pchá! To znám! Byla rozčilená.”

„Ovšem ani to není důvod po někom střílet!”

„Vždyť tě netrefila! A rozčilení soud bere jako důvod pro shovívavost.”

„Postarám se, aby na shovívavost zapomněli.”

„A pak, přece nemohla vědět, jestli je puška nabitá nebo ne.”

„Právě proto na ní neměla sahat! Ne, ne, na ucho si sáhnout nenechám!”

„Jak chceš! Vědí, žes byl zasažen jen do ucha?”

„Hm! Proč se ptáš?”

„Co kdybys měl ještě jiné zranění?”

„Kde asi?”

„Blíž k srdci.” Fritz se rychle podíval na kabát, v místech, kde leží srdce.

„Sakra!” zvolal.

„Snad jsem nebyl zasažen i jinde?”

„Proč by ne?”

„K čertu! Budu se muset prohlídnout!”

„Nesmysl! Kdybys měl ještě jiné zranění, už dávno by sis toho musel všimnout. Myslel jsem to jinak.”

„Jak?”

„Máme doma taky broky.”

„To vím.”

„Dáme jeden do revolveru.”

„K čemu?”

„Pak vezmu revolver, namířím na tebe a opatrně ti střelím brok pod levou paži, aby to šlo ve stejné výšce se srdcem. Brok proletí kabátem i vestou a malinko tě škrábne na kůži.”

„Díky, díky! Jako terč ti neposloužím!”

„Nijak ti neublížím.”

„Nic takového nechci zkoušet!”

„Zvýší to její trest!”

„To by sice bylo milé, ale nemůže mě to přesvědčit, abych po sobě nechal při zdravém rozumu střílet.”

„Chlape, zdá se mi, že se bojíš!”

„To mě ani nenapadne! Střílet po sobě ale nenechám!”

„Ty jsi hlupák! Co se stane s Hofmannem?”

„Co by se s ním mělo stát? Vždyť u toho ani nebyl.”

„To nemyslím. Jeho holka tě přece pustila na maškarním bále k vodě”

„Proklatá historka!”

„Dneska po tobě dokonce střílela—!”

„Za to jí poděkuje ďábel!”

„Její otec není žádný dobrý pracant. Měl jsi k němu ohledy jenom kvůli té holce.”

„To je pravda, ale teď už hrnec překypěl!”

„Právě proto se tě ptám, co se s ním má stát.”

„Nu, necháme ho vyhladovět! Pochopitelně už nedostane ani nejmenší práci. Hned ráno za ním zajdu a řeknu mu to. Pokud ještě nezačal, dám hned odvézt materiál. Ještě pocítí, jak je nevýhodné mít za dceru takovou hlupačku!”

„Pro mě za mě, klidně to tak narafič! Nejlepší na tom všem je, že Hausera považujou za Krále lesa. Teď budeme mít nějakou dobu klid a budeme moct bez nebezpečí obchodovat.”

„V tom spočíval můj chytrý výpočet! Budou předpokládat, že teď, když byl velitel zatčen, nebudou pašeráci nic podnikat.”

„Proto jsem přesvědčen, že zítra všechno dopadne k naší plné spokojenosti. Jenom mě štve, že jsi nepřišel!”

„Přece jsi mě nepotřeboval!”

„Potřeboval, a dokonce nutně! Zítra chceme zabít dvě mouchy jednou ranou, a jaké mouchy! Tady musíme zapojit veškerou chytrost. Musí být informováni i ostatní Králové lesa.”

„Kovář Wolf z Tannensteinu?”

„Jo, a také Wagner Hendschel z Obersbergu. Musí jednat ve stejnou dobu, aby k sobě upoutali pozornost hraničářů.”

„Pak budeme potřebovat dva posly.”

„Ano. Já k nim nemůžu, je to tvoje starost. Proto by mi bylo bývalo milé, kdybys přišel dřív.”

„Času je zatím dost. Stejně bych štěně nenašel doma před půlnocí.”

„Dneska má denní?”

„Ano. Pojede teprve zítra před půlnocí, takže má dost času zaskočit do Tannensteinu. Akorát mu budu muset pověsit chlebník trochu výš. Posledně po mně chtěl celé dva guldeny. Není to nestydatost?”

„Dva guldeny? Takže vlastně jednou tolik?”

„Ano. Do Tannensteinu to trvá čtyři hodiny, je to teď docela namáhavá cesta, protože sníh napadl na metr vysoko, ale když si takový chlap vydělá za osm hodin celý gulden, musí být patřičně vděčný!”

„Tak mu drobet zatni tipec!”

„To samozřejmě udělám. Ale větší starosti mi dělá Wilhelmi.”

„Ten kreslíc vzorků? Tomu nevěřím!”

„Ó, poslouchá jen s odporem. Zdá se mi, jako by mě chtěl při nejbližší příležitosti setřást.”

„To si nedovolí. Už ses o něm zmínil, a já jsem se postaral, aby byl svolnější.”

„Cos mu udělal?” Seidelmann senior vyprávěl, jak prohlásil jeho vzorky za kopie a jak mu následkem toho nezaplatil ani vindru.

„Tos narafičil velmi chytře!” pochválil jej syn.

„Teď nemá co do zobáku a bude sekat latinu.”

„Měl bys tedy vyrazit, jinak půjde spát.”

„Ten? Nevěř tomu! Nemá peníze, ale chce a musí žít. Proto bude celou noc pracovat. Hned se pustí do nějakého nového vzorku.”

„Snad máš pravdu. Nakonec je lepší, že jdeš tak pozdě.”

„Jsem k tomu donucen. Ve výčepu dosud sedí spousta lidí. Hauserovo zatčení vyvolalo v našem malém hnízdě obrovský rozruch. Sousedi se srazili, aby to dopodrobna probrali, a teprve teď se budou rozcházet. Snadno bych mohl

někoho potkat. Počkám, dokud všichni neodejdou domů.” Otec souhlasil. Teprve o hodinu později si Fritz nasadil masku a oblékl kabát. Prošel zahradou, přelezl plot a zaposlouchal se. Nikoho neslyšel, nic nebylo vidět. Snažil se co nejlépe schovat ve stínu budov. Nejdřív zamířil k malému stavení, stojícímu vedle domu, v němž bydlel kreslíc vzorků Wilhelmi. Také zde byla malá podkrovní světnička, v níž bydlel chudokrevný ďábel. Tento se jmenoval Schultze. Dřív býval horníkem, ale při jednom závalu přišel o paži. Nyní se živil tlačením huntů. Hunt je čtyřkolový vozík, jezdící po kolejnicích, v němž se v šachtách vozí vytěžená zemina. Mužům, kteří zastávají tuto těžkou, nevděčnou práci, se říká

štěňata. Schultze měl dnes denní směnu, následkem toho se vrátil domů až po půlnoci. Také u něho doma to vypadalo bídně. Žena seděla u lampičky a paličkovala. Na tvrdé lavici leželo bledé dítě, dívenka, která nechodila, třebaže jí byly už tři roky. Trpěla anglickou nemocí, následkem naprosto nedostatečné výživy. V rohu se krčil starší chlapec, vpředu i vzadu vyboulený. Také jeho kosti zůstaly kvůli nedostatku potravy měkké a znetvořily se do současného stavu. Po vstupu do světnice muž nevrle pozdravil a vyprskl:

„Doslova pohanská zima! Jako by mi mráz měl uřezat prsty! Jak to vypadá s ohněm?” Žena vzdychla a přikrčila se k práci. Muž položil ruku na kamna a zvolal:

„Studený! Vy jste si nezatopili?!”

„Ne.”

„Proč ne?”

„Neměli jsme dřevo. Nemohla jsem do lesa, protože bych jinak nestihla práci. Pokud chceme peníze, musím to pozítří odevzdat.”

„Mladej tam klidně mohl skočit!”

„Upadl jsem,” pravil špatně rostlý chlapec.

„Ano,” vysvětlovala žena.

„Poslala jsem ho, aby se podíval po nějakých skolcích. On ale zakopl o kořen pod sněhem a vymkl si nohu. Našel ho starý holič a přitáhl ho domů.”

„Zase malér! Je to čím dál horší! Myslel jsem, že budu moct spát, ale teď vidím, že budu muset do lesa. Co máme k jídlu?”

„Bramboračku.”

„Myslel jsem, že jste netopili?”

„Uvařila jsem ji u domácího. Před pěti minutama šel spát, takže jsem pro ni musela zajít. Snad bude ještě teplá.” Vstala, nalila polévku do hliněné mísy, postavila ji na stůl a přiložila k tomu lžíci. Muž si sedl a dal se do jídla. Jakmile však spolkl první lžíci, zakroutil hlavou a zavrčel:

„To je bramboračka?”

„Ano.”

„Kde jsi vzala brambory?!” Žena však hned neodpověděla proto se ozvala malá holčička:

„Byly to jen slupky.” Muž odložil lžíci, sepjal ruce, ale ne, aby se pomodlil.

„Polívka z bramborových slupek!” zvolal.

„Jak jsi to dokázala?”

„Byla jsem u starosty. Služka právě krmila kozu. Měla tam kůrky a slupky, na kterých ještě zůstaly kousky brambor. Řekla jsem jí několik dobrých slov a ona mi ty kůrky se šlupkama dala. Kůrky jsem dala dětem, ale slupky jsem Uvařila ve slané vodě a propasírovala přes utěrku, abys měl teplou polívku.” Slova zazněla v monotónním sledu. Snažila se potlačit smutek, který bouřil v jejím nitru.

„A ty?” zeptal se Schultze.

„Cos jedla ty?”

„Nemám hlad.”

„Ohó! To mi nenamluvíš! Pojď sem! Dáš si polívku se mnou!” Jediným pohybem nenaznačila, že by chtěla vyhovět jeho příkazu. Znal ji, proto dodal:

„Jestli nepůjdeš, nebudu jíst ani já. Jdu a vyleju polívku z vokna.” Vzal mísu a přistoupil k oknu.

„Zadrž! Počkej!” zvolala prosebně. Přinesla lžíci a posadila se s ním ke stolu. Jedla však tak pomalu, že si nabrala jen jednou, zatímco muž čtyřikrát. Během jídla si muž připomněl její slova. Proto se zeptal:

„Takže jsi byla u starosty?”

„Ano, už dopoledne.”

„Proč?”

„Kvůli daním.”

„Daně? Už zase daně? Jaký tentokrát?”

„Komunální odvody.”

„Ty páni neuměj nic jinýho, než tahat z lidí peníze! Kdyby se radši postarali, aby si člověk mohl vydělat, když to tak nutně potřebuje!”

„Dlužíme za celé dva roky.”

„To není možný!” , Zakašlala, i když jí nezaskočilo.

„Čas běží,” pravila tiše.

„Starosta byl hrubý. Řekl, že pokud nezaplatíme, tak nás nechá vydražit.” Schultze prolétl pohledem obsah místnosti a zlostně se ušklíbl:

„Ať si přijdou! Ať si vezmou všechno, co zde najdou, mne, tebe a děti taky! Kdy chtějí přijít na dražbu?”

„Dal mi ještě osm dní času.”

„Jak jemnocitný! Ale i já mám svou čest! Do chudobince se strčit nenechám! Uvidíme, jestli nedokážeme splatit aspoň

část. Říkalas, že pozejtří dostaneš peníze?”

„Ano. Musím odevzdat plných sedmdesát loket.”

„Sedmdesát loket! Takže jsi za den udělala deset loket?”

„Ano.” V tomto jediném slůvku se ukrýval celý svět strastí, starostí, odříkání a dřiny. Pracovala i v noci, její oteklé oči by o tom mohly vyprávět.

„Kolik za to zaplatí?”

„Půl druhého krejcaru za loket.”

„Jenom?!” zeptal se překvapeně.

„Víš, že mám největší velikost. Oči mě bolí a jsou slabé. Proto dostávám tu nejhorší práci, která je jinak jen pro začátečníky, jeden a půl krejcaru za loket.”

„A z toho máme zaplatit daně?”

„Ty taky dostaneš v sobotu večer výplatu.”

„Jo, jako štěně!” Vzala lžíci a vyšla ven, aby skryla slzy, které se jí draly zpod bolavých víček. Když se opět vrátila, nesedla si ke stolu, ale k paličkovacímu pytli.

„Kolik ti vyplatí?” zeptala se.

„Půl guldenu denně, tedy tři guldeny.”

„Z toho žádné daně zaplatit nemůžeme.” Odložil lžíci, třebaže nuznou polévku z bramborových slupek dosud nedojedl. Měl hlad, ano, ale ztratil chuť k jídlu. Zbytek podal dětem, pak je uložil do postele pokud lze toto slovo použít pro bídné slamníky a hadry. Nyní, když se ženou osaměli, řekl:

„Zbývá poslední prostředek, jak si vydělat několik krejcarů.”

„Jaký?”

„Ty víš.” Tu zvedla hlavu a řekla:

„To ne, jen to ne!”

„Jiný to dělaj taky!”

„Je to ale zlodějna!”

„To taky dobře vím a jen tak se k tomu nemůžu odhodlat. Ale, máme snad zemřít hlady?”

„Bůh nám pomůže!” Pokýval hlavou, pohlédl do hubeného, strastmi zvrásněného obličeje ženy a odpověděl:

„To říkáš už moc dlouho!”

„Ale je to pravda!”

„Jo: Bůh pomůže, to je pravda. Ono je to totiž tak, zemřeme, pak je nám pomoženo!”

„Tak nemluv!” prosila.

„No, Bůh pomoct může tak se to říká, ale já vůbec nechápu, proč to vlastně nedělá! Hladovíme, mrzneme, máme bejt vydražený! Naše děti jsou zmrzačený a nemocný, ty ses málem připravila o voči, já zas přišel o ruku, aniž by mi někdo dal aspoň jedinej krejcar odškodnýho. Je načase, aby Bůh pomohl! Půjdu do lesa a pokácím strom. Rozštípu a prodám ho na topení. Tím získám peníze na jeden nebo na dva chleby.”

„To je krádež!”

„Máme hlad!” Chtěla odpovědět, ale vtom zazněly na schodech polohlasné kroky. Ozvalo se zvláštní zaklepání na dveře. Žena se lekla.

„Bože! Král lesa!” vzdychla.

„Ano, to je on!” potvrdil muž. Šel ke dveřím a otevřel.

„Děti jsou v posteli?” zaznělo venku.

„Jo. Pojďte dál!” Král lesa vstoupil, obličej zahalený maskou. Žena se sklonila nad prací. Přítomnost tohoto muže jí nebyla příjemná. Nechtěla ho ani vidět.

„Máte čas?” zeptal se.

„Právě jsem přišel domů,” odvětil Schultze.

„Věděl jsem, že pracujete do půlnoci. Musíte mi obstarat jeden dopis.”

„Opět do Tannensteinu?”

„Ano.”

„Do kdy?”

„Do oběda.”

„Komu?”

„Stejnému jako vždy.”

„Chci vás požádat, abyste raději poslal někoho jinýho.”

„Ach! Proč?”

„Je to moc nebezpečný.”

„Co vás to napadlo? Odevzdat někomu dopis není spojeno s žádným nebezpečím!”

„Pokud je od Krále lesa, pak ano.”

„Nikdo vás neprozradí.”

„Přesto se to může stát!”

„Já přece nikomu nic neřeknu, ostatní taky ne.”

„Člověk nikdy neví, co se semele. Moje riskování je podstatně vyšší než vaše odměna!”

„Ach tak! O to jde?”

„Jo. Gulden je za takovou věc málo.”

„Považuju to za víc než dost.”

„Já ne! Pomyslete, osm hodin cesty!”

„V šachtě si vyděláte půl guldenu za dvanáct hodin!”

„Sníh, zima!”

„Rychlou chůzí se člověk zahřeje!”

„Mám děravý boty!”

„Gulden stačí na jejich opravu!”

„Kromě toho to nebezpečí!”

„Žádné neexistuje.”

„Kdybyste dal aspoň dva guldeny!”

„To nemůžu.”

„Dyť tolik vyděláváte! Vaše obchody přinášejí tisíce!”

„Taky už se několikrát stalo, že jsem tisíce pozbyl.”

„Víte, jak jsem chudokrevnej!”

„Nedám ani krejcar navíc! Chcete nebo ne?!” Muž hleděl rozpačitě před sebe. Věděl, co přijde, přesto však odpověděl:

„Radějc bych zůstal doma.”

„Dobrá, zůstaňte doma! Postarám se ale o to, abyste v sobotu dostal výpověď! Pak si hledejte jiné místo, kde vyděláte tolik guldenů!” Tvářil se, jako by chtěl odejít. Schultze jej rychle zadržel:

„Dejte sem ten dopis!” Král lesa se otočil a položil dopis na stůl.

„Tady!” řekl.

„Pochopitelně dorazí včas a bezpečně ke svému příjemci.”

„Za to ručím!”

„To se rozumí samosebou! Kdyby náhodou skončil ve špatných rukou, měli byste co dělat se mnou. Dobrou noc!” Odešel. Slyšeli, jak tiše sestupuje po schodech.

„Je to sám ďábel!” naříkala žena.

„Ano, je to ďábel!” souhlasil muž.

„Náš ďábel!”

„Už jsem si málem rozlámal hlavu, jak se ho zbavit, aniž by nám to uškodilo, ale nic mě nechtělo napadnout.”

„Mne taky ne. Snesla bych cokoliv, jen kdybys dokázal odstranit tohle jho!”

„Gulden, jeden jedinej gulden za takovou cestu! A to riskuju, že mě zavřou! To ani nevím, co v těch dopisech stojí!”

„Takže půjdeš?”

„Já přece musím, musím! Sama jsi slyšela, že přijdu o práci, jestli ho neposlechnu!”

„,fj Král lesa dole tiše otevřel domovní dveře a vyhlédl před dům. Nikoho neviděl, proto přikvačil rychlými kroky ke dveřím sousedního domu. Také zde neměly dveře zámek, nýbrž byly opatřeny pouhou dřevěnou závorou, jak to bylo v oné oblasti zvykem. Kdo je trochu zručný, dokáže zvenčí otevřít kterékoliv dveře. Vždyť zde žijí pouze chudí lidé, kteří nemají důvod uzavírat svou bídu za drahými zámky. Král lesa se vyznal také v tomto domě. Vystoupil po schodech a zaklepal. Za několik málo okamžiků se otevřely dveře. V ústrety se mu vyvalil hrozný zápach.

„Sakra!” zaklel.

„Takový smrad!”

„To kvůli jejich nemoci,” vysvětloval Wilhelmi.

„Chcete vstoupit?”

„Jen na okamžik.” Když za sebou zavřel dveře, vrhl skrz masku pohled na pacienty a řekl:

„Přináším dopis.”

„Dobrá.”

„Doručíte ho do obéda.”

„Rád. Komu je adresován?”

„Jako vždycky. Tentokrát je to velmi důležité. Postarejte se, aby se dostal ve správný čas do správných rukou. Rozuměl jste?”

„Velice dobře.”

„Dobrou noc!”

„Dobrou noc,” odpověděl kreslíc vzorků, který zůstal stát, aniž by Krále lesa doprovodil ke schodům. Pašerák zastavil u domovních dveří a překvapeně zamumlal:

„Dneska se choval úplně jinak! Tak uctivý a ochotný nikdy nebyl. Otec se dobře postaral, aby chlap měl respekt!”

Vrátil se domů, aniž by poslům zaplatil. Ostatně nikdy nedostávali gulden předem, Král lesa platil, až když byl přesvědčen, že dopisy byly řádně odevzdány. Krátce před tím projely městečkem saně s hajným a bratrancem

Arndtem. Starý Wunderlich seděl vepředu, bratranec vzadu. Ten během jízdy městem pozoroval chudé domky, napůl zasypané sněhem. Najednou se však natáhl dopředu a uchopil hajného za paži.

„Stát!” zašeptal.

„Hned teď!” Starý zatáhl za opratě a zeptal se:

„Proč? Co je?”

„Zůstanou psi stát, když na chvilku sestoupíme?”

„Jasně. Mám je dobře vycepované, neutečou.”

„Tak se musíme kousek vrátit. Rychle!” Seskočil, hajný jej následoval. Po krátké chvíli zastavil a řekl:

„Jak jsme tudy projeli, bylo mně něco nápadné. Ach, ještě tam stojí! Podívejte se tady do horní místnosti!” Wunderlich sledoval směr, kterým ukazovala Arndtova ruka.

„Hrom a peklo!” vydechl.

„To je objev!”

„Poznal jste ho?”

„Král lesa.”

„Ano. Je pěkně lehkomyslný a neopatrný! Klidně se postaví do svitu lampy! Úplně zapomněl, že na horních oknech nejsou okenice.”

„S někým mluví.”

„Přirozeně. Kdo bydlí tam nahoře?”

„Jistý Schultze, který pracuje na šachtě jako štěně.”

„Co je to za chlapa?”

„Považoval jsem ho za poctivce. Jeho stará pracuje ve dne noci. Mají spolu dvě děti.”

„Dobře! Jeďte dál!”

„Sám? Bez vás?”

„Ano.”

„Zůstanete tady?”

„Pochopitelně. Musím toho chlapa sledovat.”

„Půjdu teda s várna.”

„To nejde.”

„Ohó! Taky já mám oči, a jaké!”

„Máme tu saně a psy.”

„Sakra! To je pravda!”

„Tak už se ztraťte! Nesmím se zdržet. Ještě štěstí, že mám pod vestou prostěradlo od včerejšího večera.”

„No, stejně nepůjdu spát. Počkám, dokud se nevrátíte domů.” Vyskočil na saně a ujížděl pryč. Arndt přes sebe přehodil bflé prostěradlo a pak spěchal k plotu, který stál naproti Schultzeovu bytu. Laťkový plot byl pokrytý silnou vrstvou

sněhu, který dokonce visel přes. Arndt se položil na zem a byl naprosto k nerozeznání od bflého okolí. V této poloze čekal. Jeho trpělivost nebyla zkoušena dlouho, lépe řečeno, nebyla zkoušena vůbec, neboť jakmile se uvelebil na zemi, zpozoroval, že se naproti otevřely dveře. Z nich vystoupil muž s maskou. Ihned zamířil k sousednímu domu a opět zmizel ve dveřích. Také tam svítilo v horní místnosti světlo. Podle stínu kreslíce Arndt zjistil, že návštěva platila jemu. Netrvalo ani dvě minuty, a Král lesa se objevil mezi dveřmi. Pak se plížil pryč. Arndt se rychle vztyčil a pospíchal za ním. Podařilo se mu nepozorovaně sledovat Krále lesa až k Seidelmannovu plotu. Pronásledovaný přes něj přeskočil a zmizel v zadních dveřích.

„Konečně!” pomyslel si Arndt.

„Takže jsem se nemýlil, je to skutečně Seidelmann! Co chtěl od těch dvou domkařů? Zítra se má konat velká pašerácká výprava, asi to s tím souvisí. Nebudu čekat! Kdo jedná rychle, jedná dobře!” Stáhl prostěradlo, složil je a ukryl zpět pod vestu. Poté obrátil kabát naruby, vyměnil si vousy a odebral se k domu, z něhož Král lesa před chvílí vyšel. Už se seznámil s mechanizmem dřevěné závory, proto snadno otevřel venkovní dveře. Opět za sebou zavřel a zapálil voskovici, s níž si svítil k výstupu po schodech. Nakračbval naprosto tiše, poté se zaposlouchal u dveří. V místnosti bylo ticho. Položil ruku na kliku a co nejopatrněji otevřel.

„Dobrý večer!” Wilhelmi překvapeně vyskočil od rýsovacího prkna, k němuž se mezitím posadil. V místnosti stál starý muž se šedivými vlasy i vousy. Kreslíc úplně zapomněl odpovědět na jeho pozdrav.

„Co to je?” zvolal.

„Kdo jste? Co chcete? Vůbec jsem vás neslyšel vstoupit!” Arndt se dlouhým, pátravým pohledem rozhlédl kolem sebe, potom se tiše omluvil:

„Promiňte! Nyní skutečně není doba k návštěvám, ale já si dokážu své nevhodné jednání zodpovědět. Dovolte!”

Posadil se na židli a ostře pozoroval Wilhelmiho. Tomu se zdálo, jako by se mu pohled neznámého nočního

návštěvníka zarýval do samého nitra, takže před ním nic, vůbec nic nedokáže zastřít ani schovat. Na stole dosud ležel dopis Krále lesa s adresou: Kolář Hendschel, Obersberg. Kreslič se po něm rychle natáhl a zastrčil jej do kapsy. Arndt sledoval jeho pohyb plný strachu s lehkým úsměvem, potomřekl:

„Dovolte mi, abych náš rozhovor začal trochu jiným způsobem, než snad očekáváte. Nejdřív bych vám chtěl říci, kdo jsem a co u vás v tak nezvyklou dobu pohledávám. Než se k tomu ale dostanu, požádal bych vás o vysvětlení, ke komu jsem vlastně přišel. Bohužel to tady neznám. Prosím, jak se jmenujete?”

„Wilhelmi.”

„Jak pozoruji, pracujete zřejmě jako kreslíc vzorků?”

„Ano.”

„Pro koho pracujete?”

„Pro firmu Seidelmann a syn.”

„Ach tak! Kolik vyděláte za týden?”

„Nanejvýš tak pět guldenů. Občas dostanu i míň, někdy dokonce vůbec nic, jako zrovna tento týden.”

„Proč jste nic nedostal?”

„Protože pan Seidelmann mou práci nepřijal. Tvrdil, že není originální.”

„Ó běda! Zůstal jste tedy bez peněz?”

„Nedostal jsem ani krejcar, i když bych právě dneska peníze potřeboval. Jste snad fabrikant, pane?” Arndt se tvářil, jako by jeho otázku neslyšel. S účastí se zeptal:

„Jak vidím, máte tady pacienty?”

„Pacienty a jednu mrtvolku. Ta dívka vedle je mrtvá.”

„Můj Bože! A to nemáte peníze! Ví Seidelmann o vašich nemocných?”

„Ví všechno a ještě víc.”

„Ale nepodporuje vás?”

„Dokonce mi odmítl vyplatit zálohu. Už čtyři dny jsem nic nejedl.” Tu sáhl Arndt do kapsy, vytáhl peněženku, vyňal z ní bankovku a podal ji muži.

„Tady, vemte si to!” pravil.

„Na jídlo a na pohřeb.” Wilhelmi vrhl pohled na bankovku a překvapeně vydechl:

„Sto guldenů! Pane, vy žertujete!”

„Ne, myslím to vážně.”

„Sto guldenů jen tak někdo nedaruje!”

„Takovou částku mohu oželet daleko snadněji, než můžete vy vyhodit třeba jediný krejcar!”

„Jak k tomu ale přijdu?”

„Dávám vám to, protože stojíte ve službách Krále lesa.” Wilhelmi se polekal.

„Co to říkáte, pane! Co si to myslíte?!” zvolal.

„Chcete to snad popírat?”

„To se rozumí!”

„Mé přesvědčení je neochvějné!”

„A přece se mýlíte!”

„Ó ne! Až pozdravíte koláře Hendschela z Obersbergu od Krále lesa, pozdravujte ho také ode mne!” Stačil totiž přečíst adresu na dopise. Wilhelmi upadl do hlubokých rozpaků. Zmohl se pouze na krátkou otázku.

„Kdo jste, pane?”

„Tajný policista,” odvětil Arndt. Kreslíc zbledl, zachvátil jej hrozný strach.

„Policista?” vydechl.

„Proč přicházíte ke mně? Nejsem si vědom ničeho, kvůli čemu bych si zasloužil půlnoční návštěvu policie.”

„A přece! Přicházím k vám ze stejného důvodu, z kterého později navštívím také vašeho souseda Schultzeho. Už mi snad rozumíte. Podívejte se na tento odznak!” Podržel placku kreslicí před očima. Když tento spatřil znak, dostal ještě větší strach, protože dobře věděl, že Král lesa využívá také služeb Schultzeho.

„Ano, jste policista, pane, dokonce z rezidence,” prohlásil.

„Co si však přejete ode mne?”

„Pravdu!”

„O čem?”

„O Králi lesa.”

„Nic o něm nevím!”

„Před chvílí vás navštívil, ne?” Wilhelmi, který dosud stál, dopadl nyní zničeně na židli a zvolal:

„To nebyl Král lesa!”

„Kdo to tedy byl?”

„Můj dobrý přítel.”

„To by souhlasilo. Musím předpokládat, že jste s králem pašeráků dobrými přáteli!”

„Ne, ne! Muž, který mě navštívil, nemá s Králem lesa nic společného!”

„Ne? Takže je to jenom váš přítel?”

„Ano.”

„Bydlí tady?”

„Ano.”

„Jak se jmenuje?”

„Proč se ptáte?”

„Protože se ho chci zeptat, proč si bere škrabošku, když jde navštívit svého dobrého přítele Wilhelmiho.” Kreslíc nevěděl, co má dělat. Rozpaky se chvěl. Stoguldenová bankovka dosud ležela na stole, kam ji Arndt položil. Nyní ji Wilhelmi odsunul dál a řekl:«

„Dáváte mi spoustu peněz, a přece jste jeden z těch, kteří činí ostatní nešťastnými!”

„Teď se pletete vy! Jsem sice policista, ale nenavštívil jsem vás úředně, nýbrž soukromě. Nepřeju si vaše neštěstí, chci vám pomoci. Rád bych vám nabídl svou ruku, abyste se mohl zříci Krále lesa, který vás zavádí stále hlouběji do zkázy.”

„Pane, kdo vám řekl, že patřím ke Králi lesa a že si přeju s ním skoncovat?”

„Mé oči. Hned jsem poznal, že nejste pašerák ani zločinec. Kvůli nemocné rodině pracujete celé noci, jste dobrý člověk!”

„Díky Bohu!” vydechl kreslíc.

„Bůh na nebi ví, že máte pravdu!”

„Že ano? Přesto vás Král lesa navštěvuje. Chce vás k sobě připoutat, chce z vás udělat otroka zločinu. Snad jste užitečný muž, a on přichází jen proto, aby vás svedl, abyste pro něho pracoval. Ne?”

„Je to tak, právě tak!”

„Myslel jsem si to. Vidím na vás, že jste vylekán a že máte strach. Chci z vás tyto starosti sejmout. Předpokládám, že znáte mé jméno. Až v tom získáte jistotu, uklidníte se.”

„Neznám jména policistů z hlavního města.”

„A přece! Jméno nejznámějšího tajného policisty jste slyšel už častěji. Nebo jste nikdy neslyšel vyprávět o Knížeti

bídy?” Wilhelmi vyskočil. Jeho obličej se rozzářil, jeho oči se radostně rozšířily.

„O Knížeti bídy?” zvolal.

„Ano, pane, o něm jsem už slyšel a rád bych ho poznal!”

„Poznal? Proč?”

„Protože je to jediný člověk, který dokáže, o čem jste prve mluvil, totiž osvobodit nás od Krále lesa. Právě dneska jsem o vás mluvil.”

„S kým?”

„S mým bratrem. Přemýšleli jsme, jak zařídit, abych mohl mluvit s Knížetem bídy.”

„Ach! Jak byste to chtěl zaonačit?”

„Jednou navštívil místního faráře.”

„To vím. Podpořil jednu místní rodinu.”

„A děti této rodiny dal k výchově jistému Hauserovi. Jistě se na své svěřence přijde někdy podívat. A kde je bude hledat? U Hausera nebo u faráře.”

„To se dá lehko očekávat.”

„Proto jsem chtěl zajít za starým Hauserem a za farářem, abych je požádal o laskavost. Měli o mně říct Knížeti bídy, kdyby se u nich zase ukázal.”

„Hm! To není špatně vymyšleno, i když to už není nutné.”

„Proč by to nemělo být nutné?”

„Protože už je Kníže bídy u vás.” Tu spráskl kreslíc ruce a zeptal se:

„Cože?! Je to možné? Vy sám jste Kníže bídy?”

„Ano, já.”

„Bože, děkuju ti! Dneska jsme zrovna mluvili, můželi se člověk spolehnout na milého Boha chtěl jsem o tom pochybovat, ale teď vidím, že to je pravda.” Pospíchal k ženě. Poklekl vedle ní a křičel jí do ucha, zaneseného neštovicemi:

„Kníže bídy je u nás! Slyšíš? Kníže bídy!” Jistě mu rozuměla, neboť se snažila podepřít oteklýma rukama, aby mohla vstát.

„Nechtě tu ubohou ženu!” nařídil mu Arndt.

„Bolí ji každé hnutí.”

„Tchyni ale musím přivést! To mi určitě dovolíte.”

„K čemu?”

„Bude mít radost, jako by se dostala do nebe, a to si ta dobrá žena zasloužila!”

„Kde je?”

„Leží úplně nahoře pod hřebenem střechy. Tam je její lůžko.”

„Tak s tím chvíli počkejte! Nejdřív bych si s vámi promluvil mezi čtyřma očima. Teď víte, kdo jsem, a ptám se, budeteli se mnou mluvit otevřeně.”

„Jistě, jistě, jen se ptejte! Poctivě vám odpovím.”

„Jak jste vstoupil do služeb Krále lesa?”

„O službě se vlastně mluvit nedá. Výhružkami mě donutil, abych tu a tam doručil nějaký dopis.”

„Za odměnu?”

„Ano platil gulden za dopis.”

„Komu byly dopisy určeny?” .Jedinému člověku, právě tomu, komu jsem měl doručit i dnešní dopis.”

„Tak, tak! Hm! Jinam jste nechodil?”

„Ne.”

„Četl jste některý z dopisů?”

„Jak bych se mohl odvážit? Král lesa potrestá každé porušení tajemství smrtí!”

„Nu, dneska se jednoduše pustíme do nebezpečí, že nás potrestá a zavraždí!”

„Snad nechcete?!” Sáhl polekaně na kapsu, kde prve schoval dopis od krále pašeráků.

„Samozřejmě, právě to chci.”

„Chcete si to přečíst?”

„Samozřejmě.”

„Pane, to je příliš nebezpečné!”

„Nedělejte si starosti. Král lesa není nebezpečný muž, nýbrž já jemu. Prosím, ukažte mi ho!” Wilhelmi váhavě vytáhl dopis z kapsy a podal mu jej.

„Ale já za nic neručím!” poznamenal.

„Oproti tomu já ručím za všechno! Ach, obyčejná obálka, stejná, jaké mám v kapse! A písmo? Dá se snadno napodobit. Tak se podíváme!” Rozbalil obálku. V ní našel půlku bílého archu, popsanou několika řadami čísel.

„Tajné písmo,” mínil kreslič.

„Ano, ale není příliš duchaplně vymyšleno. Už dřív se mi podařilo najít klíč k jeho přečtení. Podívám se, co vlastně ta čísla znamenají.” Vzal kus papíru, napsal na něj abecedu, pak přiřadil čísla od jedné do pětadvaceti od Z po A. Poté začal kombinovat. Wilhelmiho se zmocnil nepoznaný pocit zvědavosti.

„Zvládnete to?” zeptal se.

„Ano, docela snadno. Hned budu hotov. Tady to máte! Je to rozkaz.” Podal mu lístek. Dešifrovaná zpráva zněla: Dneska bude velký tah! Přilákejte na sebe pozornost hraničářů!

„Takže tah!” přikývl Wilhelmi.

„Ach tak! Proto bylo vždycky slyšet po doručení dopisu o velkých akcích pašeráků!”

„Skutečně jste si toho všiml?”

„Pokaždé.”

„Jak dlouho pracujete pro Krále lesa?”

„Doručil jsem zhruba deset až dvanáct dopisů.”

„A vždycky potom následoval velký podnik? Král lesa si nepočíná špatně. Skoro se tomu divím, protože bych ho v žádném případě nepočítal mezi chytráky.”

„Ne? Ó, to ho hodnotíte dost špatně! Je lstivější než liška!”

„Pst, pst! Kdyby vás liška slyšela, jistě by se urazila, protože jste jí teď hrozně urazil! Král pašeráků je hlupák!, Ale prosím, mluvme nejdřív o vašich vztazích. Doufám, že mi důvěřujete?”

„Zajisté. Přesto bych se na něco zeptal.”

„Jen se ptejte!”

„Neuškodí mi, když s vámi budu mluvit otevřeně?”

„Jak by vám to mohlo škodit?”

„Nosil jsem dopisy pro krále pašeráků, to je přece trestné!”

„Myslíte si, že o tom budu někde mluvit nebo že vás dokonce udám?”

„Rád bych vás požádal, abyste to nedělal.”

„Ne, to by mě ani nenapadlo. Žijete v bídě, mne zase nazývají Knížetem bídy, je mým posláním, abych vás zbavil chudoby, a toho nikdy nedocílím udáváním a snahou potrestat vás.”

„Jeli to tak, udělám všechno, úplně všechno, co po mně budete žádat.”

„Dobrá! Nejdřív se tedy seznámíme s vašimi poměry, pane Wilhelmi.” Kreslíc vzorků mu vyhověl. Vyprávěl o sobě, o rodině, pak začal mluvit také o bratrovi. Arndt klidně naslouchal až do konce. Potom mu podal ruku a řekl:

„Jste dobrý muž, za něhož jsem vás odhadl hned zpočátku. Podal jste mi cenné informace. Musím vás na něco upozornit. Nejprve však otázku: víte, jaký zámek je na dveřích do sklepa vašeho bratra?” Ne “

„Nikdy jste v jeho sklepě nebyl?”

„Ale byl, dokonce častokrát.”

„Nu, pak jste si musel všimnout i zámku!”

„Nikdy jsem si ho nepřehlížel.”

„To ani není nutné. Pouze bych rád věděl, zda to je visací nebo krabicový zámek.”

„Krabicový.”

„To stačí. Bratr již odevzdal klíč Králi lesa?”

„Ano.”

„To je nemilé.”

„Proč?”

„Rád bych se v tom sklepě porozhlédl.” Tu se zdálo, že si kreslič na cosi vzpomněl.

„Co se týče toho, mohli bychom si poradit,” prohlásil pak.

„Právě jsem si vzpomněl, že bývalý chasník otvíral sklep klíčem od své komory.”

„Klíč od komory dosud existuje?”

„Samozřejmě.”

„V tom případě bych vás rád poprosil, abyste mě zavedl ke svému bratrovi.”

„Velice rád. Kdy?”

„Ještě dnes v noci.”

„Ach! Skutečně?”

„Ano. Zítra dojde k významnému pašeráckému tahu. Král lesa si sklep pronajal s jistým úmyslem, který se může vztahovat jedině k pašeráctví. Musím zjistit, jestli v tom sklep sehraje nějakou roli, a protože přes zítřek nebudu v okolí, musím se mrknout do mlýna ještě dnes v noci.”

„V tom případě nejsem proti. Půjdu s vámi.”

„Už jste někdy přemýšlel, kdo by mohl být králem pašeráků?”

„Ó, kdo by o tom nepřemýšlel!”

„Nu, vytvořil jste si nějaký úsudek?”

„Ani nejmenší.”

„To mne udivuje!”

„Udivuje? Proč bych si o tom měl vytvářet úsudek?”

„Poněvadž mi připadáte jako muž, který se naučil uvažovat a počítat. Navíc jste právě vy měl příležitost správně to posoudit.”

„Kdy jsem měl takovou příležitost?”

„Dneska, a to hned dvakrát.”

„Nerozumím vám.”

„Inu, přece jste říkal, že vás Král lesa spoutal. Nejjistějšími pouty je nouze, v níž se nacházíte. Pokud si vás chce udržet, musí se postarat, abyste si nepolepšil, nýbrž abyste se měl ještě hůř.”

„Jak by to dokázal?”

„Vždyť už s tím dokonce začal!”

„Stále to nechápu. Za svou současnou bídu můžu vděčit jedině nemoci a hlavně Seidelmannovi.”

„Velice správně! Teď dál: kdo slíbil vašemu bratrovi, že se mu od nynějška povede lépe?”

„Král lesa.”

„A kdo mu ihned zadal práci a pomohl mu?”

„Seidelmann.”

„Také to si pamatujte! To už jsou dva případy.” Vtom kreslíc vzorků vyvalil oči a s ústy dokořán zíral na Arndta jako na ducha.

„Pane,” řekl konečně,

„rozumím vám správně?”

„Přemýšlejte!”

„Seidelmannové udělají všechno, co Král lesa slíbí a co si přeje!”

„Vypadá to tak.”

„Mají k němu nějaký vztah!”

„To bych se neodvážil popírat.”

„Pak můžou být jedině spojenci!”

„Hm!”

„Jednali snad úmyslně, s nepochopitelnou vypočítavostí, když mě postupně vrhali do bídy?”

„Jsem o tom přesvědčen. Dokonce bych chtěl tvrdit, že vaše poslední vzorky byly mimořádně dobré.”

„Že by Seidelmann lhal?”

„Ano, aby vám nemusel dát peníze. Dneska jste mu několikrát oponoval, ale vaše opozice musela být zrušena. Proto vám nezaplatil.”

„Bože! Taková špatnost! Málem se mi zdá, jako by Králem lesa byl sám Seidelmann!”

„No konečně!”

„Co konečně?”

„Konečně jste na to kápl!”

„Nebesa! Myslíte snad, že Seidelmann je vůdcem?”

„Ano.” Wilhelmi spráskl ruce a zvolal:

„Už se mi rozsvěcuje, už vidím jasně jako ve dne! Teď taky chápu leccos z toho, co říkáte, chápu úplně všechno! Ale pane, nyní je konec! Budu žádat spravedlnost! Půjdu k Seidelmannovi a,, —”

„Nic, nic nebudete dělat!” přerušil jej Arndt.

„Zítra večer bude Král lesa polapen, aniž byste se musel vydávat v nebezpečí. Prosím, tady si vezměte tu bankovku! Patří vám!”

„Ano, pane, teď si ji vezmu, poněvadž vím, že to můžu udělat s klidným svědomím. Mohl bych přivést tchyni?”

„Lepší by bylo, kdybyste od toho upustil. Nikdo se nesmí dozvědět, že jsem u vás byl. Kdyby se to dozvěděl Král lesa, měl by podezření a zařídil by se proti nám. Však se ještě ctěné tchyni ukážu.”

„Vzbudit jí ale musím. Půjdu do mlýna a nemůžu tady nechat nemocné o samotě.”

„Ještě než vyrazíme na cestu, zastavíme se u vašeho souseda. Co je to za člověka?”

„Hodný, ale nešťastný chlap. Jsem přesvědčen, že se ti chudáci už dlouhé roky dosyta nenajedli.”

„Jaká je to bída! V životě to je mnohem horší, než si většina lidí myslí! Nouze a hladu je tolik, že to je téměř nepochopitelné. Oblékněte se, vyrazíme!” Kreslíc vzorků si natáhl kabát a šel probudit tchyni. Po chvíli se vrátil a doprovázel Arndta k sousednímu domku. Cestou vyzvídal:

„Smí se Schultze dozvědět, co jste mi prve řekl o Seidelmannovi?”

„To ještě nevím. Pokud nic neřeknu, musíte samozřejmě i vy mlčet.”

„A můj bratr?”

„To se ještě ukáže. Takže i Schultze byl Králem lesa využíván jako posel?”

„Ano.”

„Víte kam?”

„Vím to.”

„Já ne, ale klidně se vsadím, že bych to uhodl.”

„To je k nevíře!”

„Ó ne, člověk musí jen přemýšlet. Král lesa chce udělat velký tah, ale k tomu potřebuje volné ruce. Vás pošle do Obersbergu, aby tam přilákali pozornost hraničářů. Člověka snadno napadne, že by bylo ještě výhodnější odlákat hraničáře dvěma různými směry. Obersberg je západně odtud předpokládám, že Schultze byl poslán na obdobné místo na východě. Mám pravdu?”

„Ano, pane. Přesněji to místo ale nedokážete určit.”

„A přece!”

„Které tedy hádáte?”

„Helfenstein nebo Tannenstein.”

„Skutečně, vy jste to uhádl!”

„Dokonce tuším, komu je dopis určen.”

„Komu?”

„Kováři Wolfovi.”

„Pane, jste snad vševědoucí?”

„Ne, ale jsem zvyklý vše pozorovat a přemýšlet. Pojďme! Uvidíme, jestli Schultze ještě nespí.” Poslední slova si vyměnili již u domovních dveří. Zjistili, že soused dosud svítí. Stín muže se pohyboval sem a tam.

„Ještě je vzhůru,” prohlásil Wilhelmi.

„Bude se naší návštěvě divit!”

„Ví také o vás jako vy o něm, že děláte posla Králi lesa?”

„Ano.”

„Nuže, buďte zatím raději ticho, abyste si neuškodil.” Wilhelmi otevřel. Právě vystoupili na schody, když se nahoře otevřely dveře. Schultze se chystal sejít dolů. Byla tma tři muži se neviděli, ale mohli se slyšet.

„Je někdo dole?” ptal se Schultze.

„Ano, já, soused.”

„Wilhelmi? Tak pozdě? Co se děje?”

„Potřebuji s vámi mluvit,” ozval se Arndt.

„Tak pojďte nahoru a dovnitř!” Otevřel dveře. Oba zpozorovali, že v ruce drží pilu. V místnosti si horník příchozí prohlédl a řekl:

„Posaďte se. Jsem zvědavej, kdo chce tak pozdě v noci mluvit se štěnětem.”

„Jsme tady sami?” ptal se Wilhelmi.

„Jo. Žena spí. Chtěla ještě dělat, ale já jí to zakázal, protože už tak má dost zničený voči a, no, musím ven, a ona o tom nepotřebuje vědět.” Oči muže bezděky sklouzly na pilu. Arndtovi to neuniklo. Jeho kombinační schopnosti vytušily to správné proto řekl:

„Je dobře, že jsme přišli a zdrželi vás, jinak byste mohl podniknout něco, zač by vás mohli potrestat.”

„Tak? Co bych asi měl podnikat?”

„Třeba krást dříví v lese.”

„Pane, kdo vám to řekl?”

„Vy sám.”

„Tak to byste se kapánek zmejlil. Ostatně bych si rád prosil, abyste,, —”

„Tiše, tiše!” přerušil jej Wilhelmi.

„Tento pán to s vámi myslí velice dobře. Buďte rád, že vás navštívil.”

„Myslí to se mnou dobře? A tomu mám věřit? V dnešní době si každej hledí jen svýho koryta.”

„Existují ovšem také jisté výjimky,” poznamenal Arndt,

„a jednou z nich jsem možná i já. Pozoruji, že bude nejlépe, když se dozvíte, co jsem zač., Pane Wilhelmi, povězte mu to!” To bylo něco pro kreslíce. Jak byl hrdý, že smí souseda seznámit s tak překvapivou novinou!, Ukázal na Arndta a řekl Schultzemu:

„Sousede, dobře si toho pána prohlédněte a řekněte mi, za koho byste ho považoval?” Schultze hleděl zkoumavě na Arndta a odpověděl:

„Vypadá jako vesnickej učitel.”

„Přímo vedle! Hádejte výš!”

„Dejte mi se svejma hádankama svátek a raději mi to rovnou povězte.”

„Dobrá! Tento pán je, nelekněte se!, Kníže bídy.” Schultze ucouvl o několik kroků zpět.

„Nedělejte si blázny!” prohlásil.

„Nedělám si blázny, je to skutečně pravda!”

„Pravda? Skutečně je to pravda?” obrátil se na Arndta.

„Ano, můj milý. Dali mi jméno Kníže bídy.”

„Tak přece, přece, přece! Pane, mám radost, jakou jsem nezažil po dlouhý roky! Každej si přeje, aby vás jednou viděl, koho by napadlo, že se to poštěstí zrovna mně! A to právě dnes, když,, —” Rozpačitě zmlkl. Arndt pokračoval:

„Když si chcete zahrát na zlodějíčka dřeva.”

„No jo, že jste to vy, tak se k tomu přiznám. Vydělávám tejdně tři guldeny, moje stará jen jeden. To máte čtyři guldeny na tejden. Teď si spočtěte, jestli se z toho dá žít. Navíc máme bejt vydražený kvůli daním. Opravdu nevím, kde vzít peníze. Napadlo mě, abych šel na dřevo.”

„S jednou rukou byste chtěl porazit strom?”

„Pchá! A kdyby náhodou padnul na mne a zabil mě, bylo by jen dobře. Mám po krk takovýho života!”

„Takhle nemluvte! Žádná nouze není tak velká, aby se od ní nedalo odpomoci.”

„To říká i moje žena, a přitom jíme polívku z bramborových slupek.”

„Brzy budete jíst vydatněji. Stanu se vaším lékařem a předepíšu vám dietu. Co myslíte, pane Wilhelmi, mám mu dát recept, jako jste dostal vy?” Tázaný pokýval hlavou a s úsměvem odpověděl:

„Přál bych mu to. Lepší recepty nepředepíše žádný skutečný doktor.”

„Nuže, uvidíme, zda medicína zabere.” Vytáhl stoguldenovou bankovku a podal ji štěněti. Muž na ni hleděl vytřeštěnýma očima, pak zvolal:

„Všichni dobrý duchové! Dyť to je stoguldenovka!”

„No ano!” smál se Wilhelmi.

„To je celý jmění!”

„A teď to patří vám.”

„Mně? Jak? Proč mně?”

„Ano, poněvadž várn to tento pán daroval.”

„Je to skutečně pravda?” zeptal se Arndta.

„Jistě, jistě, můj milý! Zkuste tou nepatrnou částkou zmírnit vaší nejneodkladnější nouzi.”

„Hergot, taková radost, takový štěstí! Pane, děkuju vám! Udělal jste z nás šťastný lidi! Tolik peněz jsem nedržel v ruce za celej život! Teď se budu čerta starat o Krále le” Zarazil se. Nechal se strhnout radostí a málem prozradil

jméno, které bylo v této souvislosti velmi nebezpečné vyslovit.

„Mluvte klidně dál!” vybídl jej Arndt.

„Ó, už ani nevím, co jsem chtěl říct,” odvětil rozpačitě Schultze.

„Tak vám pomohu. Chtěl jste říci, že už se nemusíte starat o Krále lesa.”

„O něho? To by mě v životě nenapadlo!”

„Ne? Prosím, zkuste si vzpomenout! Jak by vás to nemohlo napadnout, když vás dokonce navštívil?”

„Navštívil?”

„Ano, navštívil.”

„Kdypak?” Bylo vidět, jak je zdrcen.

„Dneska,” odvětil Arndt.

„Nejsou to ani tři čtvrtě hodiny.”

„Pane, nechápu vás! Nevím, co tím chcete říct!”

„Vždyť jsem ho u vás viděl!”

„Vy? Dyť jste tady vůbec nebyl!”

„Dal vám dopis, který máte zítra odnést kováři Wolfovi.” Schultze se lekl, jako by šlápl na hada, a odmítavě zvolal:

„Co si myslíte?! Nevím nic o žádným dopisu!” Vtom se do hovoru vmísil Wilhelmi:

„Nebojte se, sousede! Tento pán ví všechno. Já jsem se taky přiznal, že ke mně přišel král pašeráků. Pán ho chce chytit a osvobodit nás z jeho spárů.”

„Chytit? Toho nikdo nechytne!”

„Ani Kníže bídy?”

„Ach jo, na to jsem nepomyslel! Ano, pane, jestli ho někdo může dostat, pak jste to jedině vy. To rád připustím.”

„Sám to ale nedokážu, proto se na vás obracím o pomoc. Chcete?” Schultze pohlédl tázavě na Wilhelmiho. Ten prohlásil:

„Můžu vám jenom poradit, abyste byl otevřený jako já.”

„Co když se to ale Král lesa doví?”

„Hlouposti!” vyprskl Arndt.

„Nesmírně toho člověka přeceňujete. Řeči o něm jsou buď zcela vymyšlené, nebo značně nadnesené!”

„To se teda pletete! Jeho lstivosti a odvaze se nikdo nevyrovná!”

„To si skutečně myslíte? Povídá se, že ho nikdo nezná, prý se dokonce neznají navzájem ani jeho lidé, —, “

„To je taky pravda!”

„Ale kdepak! Nikdo ho nezná? Já ano! Jeho muži se neznají? Neznáte se snad vy dva? Nevíte o sobě, že stojíte v jeho službách? Tomu říkáte chytrost? Nepřivádí vás tímto jednáním do největšího nebezpečí? Nechodil za vámi dokonce v přítomnosti vašich žen? Může být ještě víc neprozřetelný? Já to však nenazývám neprozřetelností, nýbrž lehkomyslností!” Schultze zamyšleně pokýval hlavou a prohlásil souhlasným hlasem:

„Vaše slova máj hlavu i patu. Já jsem věděl, že to je nebezpečný, ale mohl jsem jednat jinak? Vyhrožoval, a tak

nezbejvalo než poslechnout. Dneska večer jsem opět váhal převzít dopis, ale řekl, že to příští tejden dovede tak daleko, abych dostal v sobotu výpověď. Co může člověk odkázanej na šachtu dělat jinýho?”

„Docela vám rozumím, proč jste se nechal zastrašit. Nyní ale vyvstaly nové okolnosti. Ujal jsem se vás, stojíte tedy pod mou ochranou. Nechtěl byste mi ukázat dopis, který jste měl doručit?” Schultze nasadil zamyšlený výraz, ale Wilhelmi jej vyzval: i

„Jen ho vyndejte! Já mu ho taky dal.”

„Je to pravda?”

„Ano,” přikývl Arndt.

„Dávám vám slovo, že si tím nijak neuškodíte.”

„No, když to slibujete, tak se toho odvážím.” Přinesl dopis, ale nesmírně se polekal, když Arndt vytáhl nůž a rozřízl obálku. Obsah byl stejný jako u druhého listu. Nyní Arndt zasunul nůž i s dopisem do kapsy, což důlní štěně dokonale zdrtilo.

„Vy si ten dopis berete k sobě?” divil se.

„To nemůžu připustit!”

„Proč ne?”

„Musím ho odevzdat.”

„Udělám to za vás. S ranním rozbřeskem musím do Helfensteinu. Předám dopis kováři.”

„Mám ho ale přinést já!”

„To už není nutné. Mimo jiné, přes den zůstanete hezky doma, aby vás Král lesa neviděl a tak nezjistil, že nejste v Helfensteinu.”

„On by si toho mohl všimnout? Bydlí snad tady?”

„Ano.”

„Bože! Kdo to teda je?”

„To se brzy dozvíte!”

„Ale ještě jedno: rozříznul jste obálku!”

„Vyměním ji za novou se stejným písmem.”

„To jste mohl udělat i s mým dopisem,” ozval se Wilhelmi.

„Zapomněl jste na to.”

„Nezapomněl. Máme dost času. Vrátíme se do vašeho bytu, kde dopis narafičíme tak, aby si kovář Hendschel ničeho

nevšiml.”

„Chcete i tenhle dopis předat osobně?”

„Ne, ten odevzdáte vy. V žádném případě však na sobě nedáte poznat, že se situace změnila.”

„A já? Jak se mám zachovat, až bude Král lesa požadovat zadostiučinění?” zeptal se Schultze.

„Už se u vás neukáže. Zítra bude polapen a donutím ho, aby jmenoval všechny své spoluviníky. Děkujte Bohu, že jsem k vám přišel. Postarám se, abyste se nemuseli zodpoví dat. Vezměte si vaše peníze, pane Schultze, a jinak se tvařte, jako byste o ničem nevěděl.” Schultze váhavě zastrčil bankovku. Nejraději by před Arndtem poklekl, aby mu poděkoval, třebaže si dělal velké starosti z následků dnešního setkání. Arndt zarazil veškeré jeho námitky a úvahy tím, že se vydal s Wilhelmim na cestu ke mlýnu. Již zdaleka zaslechli klapot.

„Ještě jsou vzhůru,” řekl kreslič vzorků.

„Je moc rád, že dostal práci.” Dveře byly zajištěny zevnitř závorou muži museli zabouchat. Neotevřel bratr Wilhelmiho, nýbrž jeho švagrová. Posvítila si na oba příchozí lampou, pak překvapeně zvolala:

„Ty, švagre? Proboha! Snad se nepřihodilo něco zlého!”

„Ne. Bratr je vzhůru?”

„Ano. Je ve mlýně.”

„Zavolej ho! Musíme s ním mluvit.”

„Tak běžte do místnosti. Přivedu ho.” Brzy přivedla manžela, který byl stejně překvapený jako ona. Chvíli pozoroval Wilhelmiho, pak řekl tónem úlevy:

„Díky Bohu! Už jsem si dělal starosti! Naštěstí se tváříš tak spokojeně, že jsem si jistej, že se ti přihodilo něco milýho.”

„Máš pravdu. Jsem vůbec chytrý chlapík! Přiznávám, že se mi přihodilo něco opravdu potěšujícího. Ihned ti to dokážu. Dneska jsi mi půjčil dvacet guldenů, tady ti je s díky vracím. Musíš mi ale osmdesát vrátit.” S výrazem barona hodil na stůl stoguldenovku tvářil se, jako by mu podobné peníze přilétaly oknem.

„Sto guldenů!” zvolal mlynář.

„Člověče, jak jsi k nim ve svý bídě přišel?!”

„Tady stojí můj pokladník!” Přitom ukázal na Arndta. Mlynář si jej prohlédl a zeptal se:

„Pokladník? Nemluv v hádankách!”

„No, vždyť to není žádná hádanka, ale samozřejmá věc: tento pán mi oněch sto guldenů daroval.”

„Daroval? Zbláznil ses?”

„Já ne, spíš ten, kdo mi je dal. Ano, pořádně si ho prohlédněte! Víte, kdo to je?” A když se nedočkal odpovědi, pokračoval:

„Dneska jsme o něm mluvili, a když jsem se mu o vás zmínil, chtěl vás osobně poznat.” Mlynář dosud nevěděl, co si má myslet, ale paní Paulina byla obdařena čistě ženským ostrovtipem, jenž ji přivedl na správnou stopu.

„Ach! Ty jsi byl u pana faráře?” zeptala se.

„Ne, ještě ne.”

„Tak tedy u Hauserů!”

„Taky ne.”

„Ták!” protáhla zklamaně.

„Zřejmě jsem se spletla. Už jsem měla radost, protože jsem si myslela,, —”

„Nu, co sis myslela?”

„Žes k nám přivedl, přivedl, nu, Knížete bídy.”

„Inu, vždyť je to taky on!”

„Nedělej si legraci! Říkal jsi, že jsi ještě nebyl u Hauserů ani u pastora.”

„To nebylo nutné, protože přišel ke mně.” Všechno jim potom vysvětlil, což trvalo podstatně kratší dobu než radostná nálada, která po jeho zprávě zavládla. Hodná mlynářka chtěla na počest vzácného hosta prostřít, ale on se všemožně namáhal, aby ji od toho odradil. Ještě větší radost měla, když se dozvěděla, že Král lesa má být chycen. Pak by se její muž zbavil nebezpečné smlouvy o pronájmu. Arndt požádal, aby se směl podívat do sklepa. Na švagrovo upozornění mlynářka přinesla již zmíněný klíč od komory. Sklep neležel mezi základními zdmi domu, byl vytesán ve skále vzadu za mlýnem. Klíč byl zasunut, zámek se odemkl. S lampou v ruce si Arndt prohlédl sklep. Byl to dlouhý čtyřhranný prostor, jehož stěny, strop i podlaha byly vytesány ve skále. Arndt byl zklamán. Prohlédl sice všechna zákoutí sklepa, avšak bez výsledku.

„Co vlastně hledáte?” zeptal se mlynář.

„Měl jsem tušení, které se bohužel nepotvrdilo. Proto o tom nemusíme více mluvit. Můžeme jít ven.”

„Co byste mi ale poradil?”

„Ponechte událostem volný spád. Za dva nebo tři dny se dozvíme, na čem vlastně jsme.” To byla jediná rada, kterou mu v této chvíli mohl dát. Když později opouštěli s kresličem mlýn, netušili, jaký význam bude mít sklep, v němž dnes nenašli nic nápadného, a co všechno se kolem něj bude dít. Arndt se ještě jednou vrátil k Wilhelmimu, aby vložil dopis do jiné obálky. Nadpis se mu podařilo dokonale napodobit. Poté se vydal na cestu do hájenky. Starý Wunderlich dodržel slovo. Byl dosud vzhůru. Ano, dokonce vzbudil Barbaru, aby s ním čekala na Arndtův návrat domů. Hned se ho vyptávali, jak pochodil. Prozradil jen to, co považoval za nutné, a pak prohlásil:

„Zítra mě čeká velmi důležitá cesta. Máte čas nebo ne, bratrance?”

„Proč?”

„Rád bych vás vzal s sebou.”

„Kam?”

„Do Helfensteinu.”

„Sakramente! Co tam chcete? Potřebujete mě?”

„Musím si vzít saně, ale kočí by mi nevyhovoval, neboť se asi budu muset několikrát převléci. Byl bych proto rád, kdybyste kočíroval vy. Vím, že se o saně i koně rád postaráte.”

„To je to nejmenší. Kdy chcete vyrazit?”

„V osm hodin ráno. Nejdřív pojedeme do helfensteinského okresního města, jelikož se musím zastavit na soudním úřadu.”

„Snad kvůli Králi lesa?”

„Ne v záležitosti Gustava Brandta.” To hajného doslova elektrizovalo. Zvolal:

„Cože? Je to možné? Co se má jako dít?”

„Musí být provedena exhumace.”

„Co? Exhumace, to je přece vyhrabání mrtvoly! Chcete nechat otevřít hrob?”

„Ano.”

„Pročpak?”

„Abych zjistil, jeli v něm mrtvola.”

„Hrome! Mrtvolu najdete v každé takové díře! Nebo byste tamčekal pimprlata či flašinet?”

„Někdo třeba mohl zapomenout dát mrtvolu do hrobu.”

„Pokud se příbuzní mrtvého nalejou a hrobař se zcvokne, tak je možné, že zasypou hrob bez rakve.”

„Nebo je možné, že mrtvola nebyla dána ani do rakve.”

„U všech čertů! Že by loupež mrtvoly?”

„Ano.”

„To vůbec není podle mého gusta! Než nějakou mrtvolu, tak to bych raději podle starořímského zvyku ukradl hezkou mladou holku!”

„To je jistě lákavější, ale i tak se mohou naskytnout okolnosti, omlouvající skutečnost, že se člověk místo hezkou dívkou zabývá mrtvolou., Pojedete tedy se mnou, bratrance?”

„To se rozumí samosebou! Přejete si to, já musím poslechnout. Kromě toho, exhumace mě hrozně zajímají. Můžu se zeptat na něco bližšího?”

„Brzy se všechno dozvíte. Teď je záhodno, abysme se aspoň na hodinku nebo dvě natáhli.”

„Jen si poslužte, bratrance. Já se uvelebím tady na kanape, protože musím vstát dřív, abych obstaral povoz.” Ráno přesně v osm zastavily před hájenkou saně. Hajný obstaral koně. Vedle něho nasedl Arndt, vypadající právě tak, jak tomu bylo většinou v hájence zvykem— měl svou pravou podobu. Krátce před Helfensteinem zabočili vlevo k okresnímu městu. Bylo to totéž město, kde před dávnou dobou našla Alma voň Helfenstein, sluneční paprsek, tak

pohostinné přijetí na nádraží, když se dozvěděla, že její malý bratr uhořel. Arndt vystoupil přede dveřmi úřední budovy a hned se odebral do ohlašovací místnosti, zatímco hajný zůstal sedět v saních.

„Za kým jdete?” zeptal se expedient.

„Za panem úředníkem.”

„Nemá teď čas.”

„Má záležitost je neodkladná.”

„Jste objednán?”

„Ne.”

„Tak čekejte!”

„Prosím, odevzdejte ihned panu úředníkovi tento odznak!” To zabralo. Jakmile muž spatřil odznak, vysekl před

Arndtem hlubokou, respektuplnou poklonu a, zmizel. Po krátké chvíli se naštěstí vrátil a odvedl jej do úředníkovy kanceláře. I sám úředník byl napjatý, co si od něho majitel odznaku přeje. Něco běžného to jistě nemohlo být! Nabídl Arndtovi židli a zeptal se:

„Musím se spokojit s tímto odznakem?”

„Žádám vás o to.”

„Ale jméno mi snad řeknete? Pokud s vámi mám mluvit, musím vás nějak oslovovat.”

„Nyní se jmenuji Arndt.”

„Dobrá, pane Arndte, jsem vám k dispozici.”

„Chtěl bych nechat otevřít hrob, pane úředníku.”

„Ach! Máte nějakou žádost?” Ne “

„Máte povolení?”

„Doufám, že je dostanu od vás.”

„K tomu nejsem kompetentní. O exhumaci musí rozhodnout okresní úřad.”

„A přece se obracím na vás. Nemám totiž čas k dodržení běžné úřední cesty.”

„To je mi líto. Nejsem povolán dávat souhlasy k otvírání hrobů.”

„V žádném případě?”

„Nevím o jediném takovém.”

„Ani v tomto ne?” Vytáhl z kapsy ministerskou kartičku. Úředník přečetl její krátký obsah, prozkoumal co nejpečlivěji úřední pečeť, nasadil ten nejponíženější výraz, uklonil se a řekl:

„Tento případ je skutečně vzácný a dosud jsem se s ním nesetkal. Musím poslechnout. Mohu se na něco zeptat?”

„Jistě.”

„Místo?”

„Helfenstein.”

„Ach! Jaká mrtvola?”

„Mrtvola dítěte”

„Ach, vražda dítěte?”

„Ne, možná pravý opak.” Úředník zrozpačitěl a zeptal se:

„Opak dětské vraždy? Co by to asi mohlo být?”

„Mnou použitý výraz snad zní poněkud záhadně, ale přece jen je nejvýstižnější. Jak dlouho již zastáváte toto místo, pane?”

„Byl jsem sem přeložen před čtyřmi týdny.”

„Pak nebudete znát zdejší poměry. Asi před dvaceti lety zde uhořel jediný syn barona voň Helfensteina,, —”

„O tomto případu jsem ovšem informován dostatečně. Takové věci se roznesou do dalekého okolí a udrží se v paměti. Stalo se to ve dnech, kdy byl jiný dvojnásobný vrah odsouzen k smrti. Bohužel uprchl.”

„Utekl bohužel? Kdo to byl?”

„Jistý Brandt, špatný, neschopný policista, podvodník, hráč a nakonec vrah.”

„Hm! Zřejmě to byl mimořádný lotr!”

„Zajisté. Dokonce vlastní otec s ním neměl soucit, nechtěl slyšet nic o milosti, nýbrž žádal, aby syna popravili.”

„Krutý člověk.”

„Pchá! Syn to zasluhoval! Ano, v ten den shořel zámeček Hirschenau. Mladý baron nemohl být zachráněn.”

„A přece ještě možná žije!”

„Sakra!” ulétlo úředníkovi.

„Uhořet, a zůstat naživu?”

„Buď uhořel, nebo dosud žije. To je vysvětlení, kterým jsem vám byl povinován.”

„Jsem překvapen, doslova konsternován!”

„Cítím s vámi!” uklonil se Arndt.

„Takže to vypadá na slavný případ!”

„Možná!”

„Zatím však naprosto tajný?”

„Pochopitelně. Na vaší diskrétnost se mohu spolehnout, neboť je součástí vaší práce.”

„Samozřejmě. Ale prosím, pokračujte!”

„Nejsem pověřen dávat vám další vysvětlení. Pouze vám chci sdělit, že chci nechat bez rozruchu a v naprosté tajnosti otevřít hrob, abych zjistil, zda se v něm nalézá mrtvola.”

„Nalézá? To nechápu!”

„Bohužel vám nemohu sloužit podrobnějším vysvětlením. Potřebuji svědka, kterého mám k dispozici, a úřední osobu, jíž určíte, o to vás co nejuctivěji žádám, může to být aktuár nebo asesor.”

„Ó ne, při tak důležitém případě se nenechám zastupovat! Půjdu s vámi osobně.”

„Rád souhlasím. Znáte helfensteinského hrobníka?”

„Nemyslím, že bych se s ním setkal.”

„Pak je nutné, abychom se vybavili všemi potřebnými dokumenty, aby nás ten člověk nemohl odmítnout.”

„O to se postarám. Budete chtít vyhotovit zápis o nálezu?”

„Jistěže.”

„Pak s sebou musíme vzít potřebné formuláře. Kdy si přejete vyrazit?”

„Co nejdřív.”

„Za hodinu vám mohu být k dispozici.”

„Výborně! Můj kočí, který je zároveň svědkem, bude čekat přede dveřmi. Se mnou se setkáte na hřbitově.”

„Ach! Nepočkáte na mne?”

„Ne. Nesmíme vzbudit pozornost. Proto bych vás požádal, abyste vystoupil před vesnicí a vydal se na boží pole pokud možno nenápadně. Kočí nechá stát saně u hostince a přijde za námi pěšky. Zatím se poroučím!” Odešel. Dole přikázal hajnému, aby zatím zajel do hostince a zastavil se pro úředníka až za hodinu. Také mu řekl, jak se má chovat v Helfensteinu.

„A vy? Co teď budete dělat?” zeptal se Wunderlich.

„Půjdu napřed do Helfensteinu.”

„Pěšky v takovém sněhu?”

„Pchá!” Vydal se na cestu závějemi. Ocitl se v rodném kraji. Zatímco kráčel po silnici, vedoucí k hájence, kde se narodil, přepadly jej vší silou vzpomínky na uplynulé časy. Když dospěl k místu, kde tehdejší uprchlík potkal Almu, která jej ani nepoznala, sepjal ruce.

„Jaký to byl tehdy den!” šeptal.

„Je to snad dneska lepší?” Kráčel kolem rodné hájenky, spatřil zámek, který byl před dvaceti lety opět postaven, a pak se před ním objevila vesnice. Pod posledními stromy se přemaskoval za obyčejného venkovana. Prošel vesnicí a zastavil před kovárnou. Dveře byly dokořán. Od kovadliny odlétaly jiskry. Starý Wolf koval, oháněl se perlíkem jako mladík, syn mu pomáhal. Během přestávky vrhl starý na cizince zvědavý pohled. Arndt si přejel pravicí přes pravé oko. Wolf ihned vyšel ven.

„Podívejme, krajan!” pravil.

„Odkud?”

„Odtamtud!” Arndt ukázal směrem, odkud přišel.

„A kampak?”

„Zase zpátky.”

„Potřebuješ zapálit doutník?” Starý pochopil znamení a chtěl jej zatáhnout do kovárny. Arndt odpověděl:

„Proto jsem přišel.”

„Tak pojď dál!” To bylo nutné především kvůli výrostkům, koulujícím se nedaleko kovárny. Starý zabouchl za Arndtem dveře a zeptal se:

„Poselství?”

„Ano.”

„Od koho?”

„Uvidíš. Tady.” Vytáhl dopis a podal mu jej. Wolf jej rozbalil a přečetl, aniž by použil klíč. Bylo vidět, že si poradí s šifrou na místě. Pak pokýval hlavou a poznamenal:

„Je to dobrý a zařídím to. Proč dneska nepřišel běžnej posel?”

„Je nemocen.”

„Doufám, že jsi stejně spolehlivej, he?”

„Myslím, že ano. Mám taky přinést potvrzení.”

„Potvrzení? Jaký? Na co?”

„Na znamení, že byl dopis předán.”

„Ach tak! Ty jsi vlastně novej. Jak to potvrzení má vypadat?”

„Napiš ho rovnou na dopis, pak se pod to podepiš.”

„Výborně! Hned to zařídím. Počkej!” Odebral se do místnosti, ale za okamžik byl zpátky i s potvrzením. To znamená, že kovář napsal podle Arndtových slov pod dopis svými těžkými tahy: Přečteno. Stane se. Wolf, helfensteinský kovář

„Tak!” řekl starý.

„Jsi spokojenej?”

„Ano.”

„Tak pojď do místnosti na panáka!” Arndt jej následoval a se smrtelnou nechutí spolkl špatnou žitnou.

„Doufám, že víš, co takovej úkol obnáší?” vyzvídal kovář.

„To se rozumí.”

„Nedostane se moje potvrzení do špatných rukou?”

„Dostane se do rukou krále pašeráků.”

„Znáš ho?” Ne “

„it.

„Znamená to, že jsi s ním mluvil a žes ho viděl, ale že nevíš, kdo to je?”

„Tak to je.”

„Psal ještě někomu jinýmu?”

„Ano.”

„Komu?”

„Do Obersbergu.”

„Ty to víš?”

„Proč ne?”

„Hm! Pak k tobě má Král lesa větší důvěru než k tvýmu předchůdci. Byls u toho posledně?”

„Ano.”

„Byla to přej docela prokletá záležitost!”

„Protože jsi u toho chyběl. Král se hrozně zlobí.”

„Nemůžu za to, ale brzo tenhle neúspěch napravím.”

„Tak tedy sbohem!”

„Sbohem! A nenech se chytit!” Nyní se Arndt obrátil ke hřbitovu. Za silně zasněženým křoviskem opět změnil vzhled, takže vypadal jako předtím. Vstoupil do hrobníkova domu. Našel jej právě při obědě se ženou. Byl dotázán po důvodu návštěvy.

„Vy jste hrobník?” vyzvídal.

„Jo.”

„Máte rodinu?”

„Ne, jsme sami a bez dětí.”

„Máte tady seznamy hrobů?”

„Samozřejmě. Z jakého roku?”

„Z třetího července před dvaceti lety.”

„Hned, nebo se smíme nejdřív najíst?”

„Dejte mi ten seznam. Podívám se sám.” Dostal seznam a našel den, kdy bylo pohřbeno dítě doručovatelky. Vedle bylo zaznamenáno číslo hrobu.

„Jak dlouho zůstávají hroby neporušené?”

„Jak to myslíte?” zeptal se muž, neboť nevěděl, co je otázkou míněno.

„Ptám se, po jaké době jsou hroby opět otvírány.” Hrobník si zatím zastrčil obrovské sousto do úst, sežvýkal je, spolkl a odpověděl:

„Hm! Už jsem v úřadě dlouho, ale za tu dobu jsem otvíral jen pár děr. Naposledy to byla ženská, která zemřela asi před čtyřiceti roky.”

„U dětí to je stejné?”

„Ano. Děcka mají zvláštní oddělení, na které jsem dosud nesáhnul. Vesnice je malá, ale hřbitůvek je tu prostornej, takže mrtvoly můžou klidně odpočívat.”

„Pak je nepochybné, že dítě, na které jsem se ptal, nebylo dosud vyhrabáno.”

„Ano. Nic takového se nedělo. Proč se ale tak vyptáváte? Je s tím děckem něco?”

„Jistě. Dá se totiž předpokládat, že zmíněné dítě nebylo vůbec pohřbeno.” Hrobník právě chtěl vložit do úst další sousto nyní se pohyb zastavil, jen ústa zůstala dokořán.

„Co?” zvolal.

„Cože? Nebylo vůbec pohřbeno?!”

„Ano.”

„To není možný!”

„Proč ne?”

„Každá mrtvolka musí být pohřbená.”

„Ano, tak to zpravidla bývá. Ale při pohřbu tohoto dítěte se pravděpodobně něco stalo, a následkem toho byl hrob zakryt bez mrtvoly.”

„Ó, to se přece nemůže stát!”

„Ale kdepak, můj milý!”

„Ne! Musím to přece vědět, protože jsem hrobař! Přinese se mrtvola, rakev se položí do hrobu, a potom, když se pozůstalí vzdálí z tohoto místa, začne zasypávání. Mrtvola přece z díry neuteče!”

„Může však být ukradena!”

„Sakra! Že by loupež mrtvoly?”

„Jistě.”

„Která je trestána kriminálem?”

„A dokonce vysokou sazbou! Krátce a dobře, chci vám říct, že existuje podezření ohledně krádeže této mrtvolky.”

„Hrome! Snad ne na mého hrobařského předchůdce?”

„Ne. Přišel jsem, abych se přesvědčil, zda je hrob skutečně prázdný.”

„Co? Má tedy být otevřen?”

„Ano.”

„Ó můj pane, to není jen tak! K tomu je zapotřebí souhlas vrchnosti!”

„A nejen to! Nejpozději za půl hodiny přijede úředník a ještě jeden pán, kteří budou dohlížet na odkrytí hrobu.”

„Hergot! Vyhrabávat mrtvoly, tady, v Helfensteinu, v takovém hnízdě! Co na to asi řeknou lidi? Jaký to vyvolá rozruch?!”

„Vůbec žádný!”

„Myslíte? Mýlíte se. Tady se ještě nestalo nic takového! A zrovna dítě poslíčkářky! Och!”

„Žije ještě?”

„Ano, ano. Je to už letitá ženská, sotva může běhat. Tady lidi stárnou velmi rychle, chudoba jim zkracuje život.”

„Nuže, neměla by se nic dozvědět, také ostatním se nesmí nic říct. Exhumace musí být provedena pod pečetí mlčenlivosti. Srozuměno?”

„Ano. Takže mám mlčet? Pak se musí jednat o zločin! Jsem zasažen překvapením!”

„To pozoruji, protože jste si zapomněl dát do pusy! Nejdřív se najezte! Já zatím půjdu ven a vyhledám hrob. Je to číslo.”

„Začněte počítat od mého domku, kde leží jednička.” Arndt vyšel ven. Třebaže byl hřbitov zasněžen, ležel vlastně na vyvýšenině, na níž větry nedovolily, aby se na hrobech utvořila silná vrstva sněhu. Návštěvník je mohl snadno rozlišit. Číslo leželo ve druhé řadě. Arndt si na první pohled všiml, že tento hrob je propadlý víc než ostatní. To jej nutilo k zamyšlení. Po nějaké době se vrátil k hrobaři. V okamžiku, kdy vstupoval do domku zadními dveřmi, objevil se v předních dveřích hajný Wunderlich.

„Jdete zvenčí?” zeptal se starý.

„Už jste se porozhlédl?”

„Ano. Ale vás jsem ještě nečekal.”

„Proč?”

„Myslel jsem, že první přijde soudce. Měl totiž vystoupit, zatímco vy jste měl odvézt povoz k výčepu.”

„Neměl na to náladu.”

„Neměl náladu? Ach! Při takových záležitostech přece nelze brát ohledy na nálady nějakého úředníčka! Kde je nyní?”

„Jel se mnou do výčepu, aby před příchodem sem vypil sklenici grogu.”

„Do výčepu? Tuším, že tu je jen jeden?”

„Ano.”

„Jeho majitelem je kovář?”

„Je taky výčepním.”

„Sakra, taková neopatrnost! Právě ten se měl o naší přítomnosti dozvědět nejmíň! No, pojďte do světnice. Budeme muset na úředníka čekat.” Vstoupili do místnosti, ale hrobař tam nebyl. Arndt se po něm zeptal. Žena odpověděla:

„Potřeboval si na chvilku odskočit, ale brzy se zas vrátí.”

„Neměl odcházet! Snad si nemyslí, že se budeme řídit podle něho?!”

„Promiňte, milý pane! Odešel kvůli nářadí.”

„To má přece doma?”

„Ano ale v zimě je zem tak tvrdá, že byste museli dlouho čekat, než by byl hrob vykopán. Šel si nechat nabrousit

krumpáč.” Arndt zlobně stáhl obočí.

„Nabrousit krumpáč?” zvolal.

„Pak musel jít nepochybně ke kováři?”

„Ano.”

„Nu, pak se dá čekat, že z toho dneska bude pěkné fiasko.”

„Jak to?”

„To se ještě dozvíte, má nejmilejší! Nesedneme si?” Posadili se na dřevěnou lavici u kachláků, ale museli čekat dost dlouho, než se objevil úředník. Když konečně vešel, pozdravil a zeptal se:

„Už jste vyrozuměl lidi?”

„Jistě!” odvětil Arndt tónem, který prozradil, že se nenalézá v nejrůžovější náladě.

„Slyšel jsem, že jste si to namířil do šenku?”

„Ano. Cestou byla taková zima, že jsem se musel zahřát douškem grogu.”

„Hm! Jste sám?”

„Ne. Je se mnou ještě jeden úředník, který sepíše protokol.”

„Kde je?”

„Hned tu bude.”

„Ach! Dostal také chuť na grog?”

„Jenom na kafe. Právě když jsme vycházeli z výčepu, potkal představeného obce, kterého se potřeboval zeptat na nějaké úřední záležitosti. Já jsem zatím šel napřed.” Arndt se otočil na podpatku a vyrazil ze sebe zlobná slova:

„Tak! To je opravdu pěkné!”

„Jak to?” zeptal se úředník, překvapený tónem, jakým to bylo vyřčeno. Arndt se obrátil zpět. Nezdálo se, že by chtěl brát ohledy na postavení soudce, neboť odpověděl stejně zlobně jako prve:

„Vy se ještě ptáte?”

„Nerozumím vám, pane, nechápu vás!”

„Já vás stejně málo! Prosím, odpovězte mi na otázku: jsme tady za účelem exhumace?”

„Ano.”

„Ta má zůstat tajná?”

„Jistěže.”

„Proto jste také měl vystoupit před vesnicí a jít přímo sem!”

„Tak jsme se sice domluvili, ale zima,, —”

„Nesmysl! Úředník musí vědět, jak se má zachovat, stojíli před povinností a před sklenicí selského grogu!”

„Pane, doufám, že si uvědomujete, jaký úřad zastávám?!”

„Právě proto, že to vím, doufal jsem, že se zachováte podle jeho významu.” Soudce hryzal vousy. Zrozpačitěl, zalomcoval jím vztek, ale ovládl se.

„To mi ještě nikdo neřekl!” prohlásil.

„Je mi líto, že jsem to právě já, kdo vám musí vyslovit nejhrubší výtku!”

„Výtku?” Při těchto slovech zbrunátněl.

„Ano, výtku,” potvrdil Arndt.

„Pane, výtky mohu přijímat pouze od svých nadřízených!”

„Nuže, myslím, že jsem se vám legitimoval, a to snad stačilo, abyste pochopil, že pro dnešek jsem tím, jehož příkazy máte plnit! Požádal jsem vás, abyste mi dal k dispozici aktuára, ale vy jste se rozhodl, že pojedete osobně. Proto budete muset přenést přes srdce, že vás napomenu jako obyčejného aktuára, neboť jste se dopustil obrovské chyby! Nebo se domníváte, že se mám nejdřív ptát vašich nadřízených, zda se mám v tomto případě chovat podle vašich názorů? Rád to udělám, ale buďte si jist, že se zmínění pánové dozvědí, jak velké důvody mám, abych nebyl spokojen s vaším přístupem!” Bratranec Arndt si už dávno získal úctu starého hajného, ale nyní zářily Wunderlichovy oči obrovskou radostí. Od této chvíle byl názoru, že jeho domnělý příbuzný je víc než celý chlap.

„Hrome!” pomyslel si v duchu.

„Ten chlapík se chová, jako by byl jediným kohoutem v kurníku! Setřít úředníka takovým způsobem, k tomu už je něco zapotřebí!!” Úředník nenašel slova k omluvě. Musel připustit, že se v této záležitosti musí Arndtovi podvolit, ale nechápal, proč musel strpět tak ostrou výtku.

„Mluvíte o velké chybě,” řekl konečně.

„Byl byste tak laskav a dokázal mi, že k něčemu takovému opravdu došlo?”

„Netušil jsem, že ještě budete žádat vysvětlení! Jak už jsem řekl, vyhrabání mrtvoly mělo zůstat v tajnosti.”

„Vždyť také zůstane!”

„Myslíte? Ach! To mohu nazvat jedině naivností! Jak jste sám řekl, nikdy jste tady nebyl?” Ne “

„Tím víc bude vaše přítomnost nápadná.”

„Nikdo neví, proč tady jsem!”

„Ale dozví se to, protože se budou zvědavě vyptávat.”

„A to by mohlo škodit?”

„Uškodí to tolik, že to nelze napravit, pane úředníku!”

„Hm! Mohu po vás chtít vysvětlení?”

„Je to tak logické, že se divím, proč se o tom zmiňujete. Provádíme exhumaci, abychom přišli na stopu zločinu. Kde se ten zločin stal?”

„Zde.”

„A kde asi budete hledat pachatele, pokud tedy ještě žije, pane úředníku?”

„Možná také zde.”

„Dobrá! Tento muž se dozví, co děláme, bude vědět, jaký hrob otvíráme právě hrob, který souvisí s jeho zločinem zločin tedy musel být prozrazen nebo objeven bude varován, znejistí —” i i«

„Hm! Proklatě! Na to jsem nepomyslel!” pravil úředník a zrozpačitěl ještě víc.

„Já ale ano! Proto jsem vás žádal, abyste zůstal nezpozorován!”

„Snad by se to dalo napravit zajištěním pachatele.”

„Ach! Jak byste to zaonačil? Znáte ho snad?”

„Bohužel ne!”

„Vida! Dnes chceme zjistit, zda k zločinu skutečně došlo, ale pachatele teprve budeme muset hledat. Sdělil jsem vám, že se záležitosti točí kolem svobodné rodiny Helfensteinů. Z toho jste musel poznat, že nemáme co do činění s obyčejnými poměry a osobami. Proto jsem kladl důraz na utajení celé záležitosti a několikrát jsem se zmínil o opatrnosti.

— Tady přichází nějaký pán. Je to váš průvodce?”

„Ano. Je to úřední písař Reichelt.” Dotyčný vstoupil a slušně pozdravil. Aradt se jej zeptal přísným hlasem:

„Chutnala vám káva?” Muž neznal důvody této otázky, proto zaraženě odpověděl:

„Ano, byla velmi dobrá!”

„Nu, to mne těší! Mně se zřejmě povede hůř! Ale co, vy za to nemůžete, že sám raději mrznu, než abych se nechal odradit od povinnosti. Navíc celou záležitost zhoršil sám hrobník svým vzdálením!” Žena tato slova neslyšela. V blízkosti vysokých úředníků jí bylo přece jen trochu dusno, proto opustila místnost. Úředník byl rád, že se objevil člověk, na kterého by mohl přenést Arndtovu zlost. Zeptal se:

„Vzdálil se? Kam?”

„Ke kováři.”

„Takže také do výčepu? Proč?”

„Aby si nechal naostřit krumpáč.”

„Neměl jste ho nechat odejít.”

„Vzdálil se, aniž by mě o tom zpravil jediným slovem. Naštěstí jsem zde ještě před tím přikázal nejvyšší mlčenlivost.”

„Nu, doufejme, že se neprořekne!”

„Myslíte? Pak neznáte obyvatele těchto malých hnízd. Tady každý ví, co dělají druzí. Jak se říká, žijou tady jako velká rodina. Zde se nic neutají pokud se někdo o něco takového pokouší, nemůže se mu to podařit. Vy oba jste byli u kováře, teď tam přijde i hrobník. Začnou se hned vzájemně vyptávat. Je to tím horší, že” Zarazil se a opatrně se rozhlédl.

„Kam šla ta žena?” zeptal se pak.

„Slyšel jsem jí venku štípat dřevo,” odvětil starý Wunderlich.

„No, aspoň nic neuslyší. Je to o to horší, že podezřívám právě kováře,, —” Vtom se otevřely dveře. Do místnosti vstoupil hrobník, popadaje dech po rychlé chůzi.

„Promiňte,” omlouval se,

„ale nešlo to tak rychle, jak jsem si myslel. Oheň skoro vyhasnul.”

„Jděte ven!” zahřměl na něho Arndt. Polekaný muž ihned poslechl. Pak se Arndt obrátil na úředníka:

„Vy jste seděl pravděpodobně v hostinské místnosti výčepu?”

„Ano.”

„Byli tam hosté?”

„Ne.” “Kdo vás obsluhoval?”

„Výčepní. Myslím, že to byla žena kováře juniora.”

„Pan senior se neobjevil?”

„A přece!”

„Zná vás?”

„Nemyslím, ale tohoto muže zná jako soudního písaře. Z jeho chování vůči mně mohl kovář poznat, že jsem jeho nadřízený.”

„Chtěl se s vámi zapovídat?”

„Pokusil se o to.”

„O čem jste mluvili?”

„O běžných tématech: počasí a tak. Já jsem si ale udržel odstup.”

„Nu, uvidíme. Pojďme na hřbitov!”,, Hrobníka ani nenapadlo, aby Arndta informoval o úmyslu odejít. Když vyšel Arndt na hřbitov, vzpomněl si na tvrdou půdu a na tupý krumpáč, a tak rychle spěchal ke kováři. V dílně našel pouze mladého, neboť starý kovář seděl v hostinské místnosti a snažil se vytáhnout z úředníka důvod jejich přítomnosti.

Když si starý všiml, že se nic nedozví, vrátil se rozmrzele do kovárny, kde spatřil hrobníka. Všiml si jeho krumpáče a zeptal se:

„Co s tím chceš?”

„Naostřit.”

„To má čas. Ještě sjedeme pár hřebíků, dokud nevyhasne v peci. Zejtra je přece taky den, pak přijde na řadu krumpáč.”

„To nejde! Potřebuji ho hned.”

„Hned?” zeptal se kovář překvapeně.

„Jo. Nemám ani chvilku nazbyt.”

„Jak to?”

„Musím otevřít hrob, potřebuju kopat.”

„Vždyť nikdo nezemřel!”

„Přesto musím vykopat díru.” To bylo nezvyklé. Stejně nezvyklá byla i přítomnost úředníka. Starý byl chytrý, navíc neměl čisté svědomí. Ihned si dal obojí do souvislosti. Považoval za nejlepší zaklepat na strom. Proto vrhl na hrobníka vážný pohled, pak se výsměšně zachechtal a řekl:

„Nedělej s tím takový tajnosti!”

„Dělám snad tajnosti?”

„Jasně. Ale já vím, co se děje.”

„Ó, tomu nevěřím!”

„Ne? Ve výčepu sedí úředník!”

„Úředník? Hm! Jo, ten měl přijít.”

„Vidíš! A není sám, je u toho i druhej. Vím to teda nebo ne?”

„Ale mělo to zůstat tajemstvím.”

„Hlupáku! Vždyť jsem člen obecního představenstva.”

„Ach tak! To je něco jiného. Doslova jsem se polekal.”

„Polekal? K tomu není důvod. Je to úplně jednoduchý.”

„Ano, jednoduchý to je, ale taky překvapující. Věřím, že se něco takového nestalo za celou dobu, co Helfenstein stojí. Otvírat hroby a dívat se, jestli nechybí dítě!” Nyní se nesmírně polekali oba kováři, třebaže starý před okamžikem tvrdil, že je to jednoduché. Kdyby jejich obličeje nebyly zčernalé od sazí, musel by si hrobník všimnout, jak zbledli. Ale starý se brzy ovládl. Vrhl na syna varovný pohled, pokýval hlavou a zeptal se:

„Jo, ale jaký číslo má hrob s tím děckem?”

„Jedenapadesát. Děcko poslíčkářky.” Oba věděli, na čem jsou. Tato záležitost se jich velmi týkala. Starý se s předstíranou lhostejností zeptal:

„Jak to můžeš vědět? Vždyť úředník přišel teprve teď!”

„Jeden je u mne.”

„Kdo?”

„Neznám ho.”

„Asi je z úřadu.”

„Ne, z našeho soudního úřadu není. Říkám vám, že ten chlap má oči, oči, které dokážou vidět za devatero dveří! Jsou to ty správné policejní a četnické oči! Nemá na sobě jemné šaty, ale jak předpokládám, musí to být velice vznešenej člověk.”

„Proč?”

„Protože se se mnou vůbec nepáral.”

„A myslíš si snad, že by tě četníci škrabali pod vousama v žlutých rukavicích?”

„To ne ale vždyť se dá říct, že i já jsem úředník.”

„Hm! Jo! Ajakej!”

„Ohó! Hrobníkem se stane jen vybraná osoba, která musí znát své povinnosti. Kdo ke mně přijde, aby se něco dozvěděl, musí se vyptávat správným způsobem.”

„A to on zřejmě neudělal?”

„Ani ho to nenapadlo. Vyptával se mě stejným způsobem, jakým se učitel vyptává chlapce.”

„Taková neuctivost!” prohlásil kovář ironicky.

„Dokonce se sám podíval do záznamů.”

„Ještě to k tomu!”

„Ano. Potom šel docela klidně ven ke hrobu a tvářil se, jako bych tam vůbec nebyl.”

„Přece je tvou povinností ho doprovázet?”

„To teda jo!”

„Prokázal se ti vůbec?”

„Prokázal? Jak to myslíš?”

„No jestli se legitimoval.”

„Legitimoval? Ne. Sakra!”

„Hlupáku! To se nemělo stát! Pak by mohl přijít každej, že se chce podívat do tvých záznamů.”

„To je fakt! Máš pravdu! Vždyť já nemusím na hřbitov nikoho pouštět.”

„Nu, a tys říkal, že ses taky úředník, dokonce jsi na to byl hrdej! Vůbec ses ale podle toho nechoval.”

„Žádný strach! Zase to napravím.”

„Dobrá! Jen si nech ukázat legitimaci! Přece musíš vědět, co je ten chlap zač!”

„To taky udělám! Zaručeně to udělám.”

„No, běž zatím do kuchyně a nech si od starý nalejt pálenku.”

„Proč ne do hostinské místnosti?”

„Protože tam sedí úředníci, hlupáku! Za deset minut budeš mít krumpáč hotovej.” Hrobař odešel. Oba kováři na sebe chvíli mlčky zírali, pak se ozval mladý:

„Proč ho posíláš dovnitř?”

„Jsi stejně hloupej jako on! Má snad slyšet, o čem se budeme bavit?”

„Přesto mu to může bejt divný! Jestli si máme něco říct, může se to stát pozdějc.”

„Pak už na to nebude čas! Musíme jednat rychle.”

„V čem?”

„Musíme se poradit. Doslova jsem ztuhnul a zkoprněl leknutím.”

„Já taky.”

„Ještě štěstí, že se na nás nedíval. Myslel jsem, že už je ta stará historka dávno zapomenutá.”

„No, že je hrob prázdnej, toho si stejně jednou museli všimnout. To je jasný jako facka.”

„Ale jen by se tomu divili, nic víc. Teď ale přišli pánové od soudu. Víš, co to znamená?”

„Že se celá věc provalila.”

„Samozřejmě! Provalila se. Ale jak se to mohlo stát? Vůbec si to nedovedu představit. Hrome! Akorát doufám, že nepřipadnou na nás!”

„Ach! Jak by mohli?”

„Úředník sedí v našem baráku!”

„Snad jen proto, že tu máme šenk.”

„Jednal se mnou zkrátka, pěkně spatra! Já bych ho nepoznal, ale tvoje stará ho jednou viděla. A co je nejnepochopitelnější: kočího jim dělá starej Wunderlich.” Syn zastrčil špičku krumpáče do ohně. Když začal žhnout, vytáhl nástroj ven, položil hrot na kovadlinu a řekl, zatímco do něho vztekle bušil kladivem:

„Chtěl bych do celý ty historky bacit jako do tady toho železa! Ať je veme čert!”

„Nadávkama nic nevyřešíme. Musíme za hrobníkem.”

„Kam? Snad ne nahoru?”

„Jo, musíme se na to mrknout!”

„Hrome! Chceš se nechat načapat?!”

„Nesmysl! Musím se podívat, jestli neznám toho cizince, taky je chci pozorovat při hrabání, abych mohl odhadnout, jak si ta věc stojí.”

„Jak to chceš zjistit?”

„Snad na něco přijdu. Člověk hned nepotřebuje slyšet, o čem se lidi bávej, a přesto podle jejich pohybů a výrazů, oč kráčí, někdy dokonce pozná lip než podle řeči. Co mi unikne, toho si všimneš ty. Moje oči už nejsou tak ostrý jako dřív.”

„Cože? Mám jít s tebou?”

„Jasně! Dva vidí lip než jeden!”

„Můžou nás zpozorovat!”

„Ne, vůbec ne! Nepůjdeme přímo na hřbitov, ale budeme je sledovat přes zeď.”

„Je moc vysoká!”

„Vzadu, kde se hřbitov dotýká lesa, najdeme přece díru. Víš, právě tam, co roste černej bez. Kluci lezli na zeď, aby si natrhali pár bobulí, a tak vždycky tu a tam vypadnul nějakej kámen. Odtamtud všechno uvidíme, ale ve skrytu křovisek nás nikdo nespatří. Kdyby to tak věděl baron!”

„Souvisí to snad s tím, že dneska osobně přijel a objednal tě k sobě?”

„Ne. Co si myslíš? Nemá o tom ani potuchy, sám může mít nejmenší zájem na tom, aby do hrobu někdo lezl! Tak do toho prašti, ať jsme hotový! Poslouchej! Už jde!” Hrobník se vrátil a hlásil, že se oba úředníci vzdálili. Za chvíli dostal nabroušený krumpáč a spěchal domů. Jak byl přivítán Arndtem, již bylo popsáno. Nyní se muž odebral za manželkou, aby si postěžoval na cizincovu hrubost. Zanedlouho vyšli čtyři pánové z místnosti a vyzvali jej, aby je následoval k hrobu. Tu si vzpomněl, co mu poradil kovář sebral veškerou odvahu a řekl:

„Nepůjde to tak rychle, jak si myslíte!”

„Ach! Proč ne?”

„Neznám vás! Kdo vlastně jste!” Arndt mu položil ruku na rameno a odpověděl:

„Může vám být jedno, kdo jsem, a tohoto pána snad znáte?” Přitom ukázal na úředníka, který vytáhl z kapsy soudní dokument.

„Ne,” odvětil hrobník.

„Nu, tak si přečtěte papír, který drží v ruce.” Muž spatřil úřední pečeť, přeslabikoval několik řádek a řekl:

„Jo, jestli je to tak, budu muset poslechnout. Buďte tak laskaví, pánové, a následujte mě!” Arndt jej po celou dobu pozorně pozoroval. Když došli k prvním hrobům, zadržel jej za paži a řekl:

„Zadržte, počkejte! Než začneme, přiznejte se ke svému žvanění!” Hrobník se polekaně otočil a vyjeveně zíraje na přísného muže odpověděl:

„Nevím, co tím myslíte, pane!”

„Ach, nevíte! Vyprávěl jste kováři, nač potřebujete mít nabroušený krumpáč!”

„Ani slovo!”

„Lžete!” Muž rozpačitě zakoktal:

„Mluvím pravdu.”

„Dobrá! Už jste někdy stál před soudem jako obžalovaný?” Ne “

„Nuže, brzy k tomu asi dojde! Hned pošlu pro kováře a budu vás konfrontovat. Lžeteli, podám na vás udání kvůli porušení úředního tajemství. Nejen, že budete potrestán, dokonce přijdete o práci!”

„Hergot!” ujelo muži, se kterým to Arndt sice tak zle nemyslel, ale potřeboval jej zastrašit.

„Ano, teď se lekáte! Ale snad budu ohleduplný, pokud ovšem budete upřímně odpovídat.”

„Ujišťuju vás, že jsem, že já!”

„Nesmysl! Nežvaňte! Nemám čas poslouchat vaše lži! Mám vás snad nechat zatknout?! Ven s pravdou!” Hrobník byl

hrůzou bez sebe. Být zatčen, potrestán, ztratit zaměstnání, to v žádném případě nechtěl. Proto koktal:

„Nemyslel jsem to zle!”

„Ach tak! Žvanil jste!”

„Už to věděl.”

„To znamená, že na vás uhodil?”

„Ne, skutečně to věděl!”

„Pchá! Akorát byl chytřejší než vy. To je všechno. Co jste mu vyprávěl?”

„Že má být otevřen jeden hrob.”

„Zmínil jste se o čísle?”

„Ano.”

„Jeho syn byl u toho?”

„Byli tam oba.”

„Neříkal jste, že oheň málem vyhasl?”

„Ano. Chtěli už přestat kovat.” Vtom přes Arndtův obličej přelétl světlý záblesk. Vrhl rychlý, pátravý pohled na všechny čtyři hřbitovní zdi. Zarazil se u otvoru, o kterém kováři hovořili. Pak se obrátil na soudce:

„Pane úředníku, já se položím tam k tomu otvoru.”

„Ach! Pročpak?”

„To vám vysvětlím později teď na to není čas. Prosím vás, abyste se dali do práce, a během ní jediným pohledem nesmíte zabrousit k místu, kde budu ležet.”

„Přesto se ptám, proč?”

„Nemohu vám to říci, není času nazbyt. Takže, pánové, ani si nevšimnete směni, kde budu ležet. Obrátíte se ke mně zády. Jak se zdá, závisí na tom celá záležitost!” Zatímco si ostatní nemohli vysvětlit jeho zvláštní slova, vzdálil se. Nešel směrem, který naznačil, nýbrž se vracel zpět k domku.

„Ať to chápe, kdo chce!” mínil úředník a pokyvoval hlavou.

„Nejsem z toho moudrý!”

„To taky není zapotřebí,” pravil starý Wunderlich.

„Stačí, že to chápe on!”

„Proč jde k domu, když chtěl jít na druhou stranu?”

„Sakra! To je jeho věc! Můžete mi věřit, že je desetkrát chytřejší než my všichni dohromady. Dopustili jste se chyby, ale on přišel na nápad, jak ji zas napravit. Proto, ach, heleme se! Támhle se už plazí kolem zdi, přímo k černému bezu!

Věřím, že tam chce někoho poslouchat, zřejmě lumpy, kteří nás chtějí špehovat. Pánové, kdo se od této chvíle podívá k díře, dostane za ucho! Zakázal to, a zřejmě k tomu měl dobrý důvod. Nesmíme mu jeho hru pokazit. Kupředu! Dejme se konečně do práce!” Jak starý hajný řekl, vrátil se Arndt k domku jen zdánlivě, dostal nápad, že kovář bude pozorovat, co se děje na iii hřbitově. To mohl činit pouze v místě, kde chybělo v horní části zdi několik kamenů.

Nebylo vyloučeno, že pozorovatel již dosáhl svého cíle. Proto se Arndt vydal k bezu oklikou. Jeho kroky byly přehlušeny zvukem tvrdě narážejícího krumpáče. Dosáhl zamýšleného místa a přikrčil se k hustému černému bezu hned u zdi. Namáhal sluch, ale nebylo nic slyšet. Už si myslel, že se mýlí, když tu zaslechl za zdí vrzat sníh. Hned nato zaznělo tlumeným hlasem:

„Vidíš? Už začali!”

„Jo, ale před chvilkou. Hrobník je ještě nahoře. Prokletá cesta! Brodit se hlubokým sněhem až sem nahoru!”

„Jinak to nešlo! Přece jsme nemohli jít po cestě! Ať to veme čert! Jsou u správnýho hrobu!”

„Tys ho poznal?”

„Hned. Vždycky, když jsem přišel na hřbitov, přitahovalo mě to k němu. Je to zvláštní, když víš, že je hrob prázdnej.”

„Pchá! Otče, už delší dobu se ti v hlavě rojej kobylky, který bys měl vyhnat!”

„Vyžeň je sám, jestli to dokážeš!”

„Vždyť to pro nás nemůže bejt nebezpečný!”

„Naopak, může to bejt velmi nebezpečný!”

„Proč? Vždyť jsi akorát nechal spálit mrtvolu, abys zabránil vraždě, o kterou tě baron žádal! To spíš mluví o tvým dobrým srdci.”

„Ale co loupež mrtvoly?”

„Hm!”

„A únos dítěte!”

„To se neprozradí!”

„To jsem si taky myslel. Jak mohli přijít na myšlenku, zeje tu prázdnej hrob, a zrovna tenhle!”

„Je to divný.”

„A my za tenhle div draze zaplatíme.”

„Jak by na nás přišli?”

„To ví jen ďábel, kterej má v celý tyhle věci prsty! Že by si starej Uhlig něčeho všiml?”

„Určitě ne. Jinak by se nám o tom zmínil.”

„Pak je to záhada! Ale až se to provalí, bude toho ve hře mnohem víc!”

„Vidíš to moc černě!”

„Hm! Kdo ukradl mrtvý dítě, založil taky oheň na zámku a odstranil malýho barona. Třeba na to přijdou!”

„Tak rychle to přece jen nepůjde, a hele, napadla mě spásná myšlenka!”

„Jaká?”

„Ukradneme ještě jedno dítě!”

„Co tě to napadlo?”

„No, není to žádná hloupost! Myslím si, že se ti chlapi chtějí přesvědčit, jestli je hrob skutečně prázdnej. O pachateli nevědí nic.”

„Co tím chceš říct?”

„Kdyby něco věděli, byli by ho zatkli a přivedli s sebou.”

„Sakra! To je pravda! Jakmile ale zjistěj, že mrtvola chybí, budou pátrat dál. Nějakou stopu určitě mají.”

„To je jistý.”

„Tuším, že je přivede k nám.”

„Tomu nevěřím! Ale i přesto se musíme připravit. Kdyby nás zatkli, jistě by nás přivedli před hrob.”

„Přirozeně. Chtěli by nám dokázat, že je prázdnej.”

„Ano. Ale co kdyby prázdnej nebyl?”

„Vždyť v něm nic není!”

„Zatím! Chápeš?”

„Hrom a peklo! Prve jsi řekl, že bysme mohli ukrást jedno dítě ach!!”

„Nuže, je to dobrej nebo špatnej nápad?”

„Výtečnej! To by se jim pěkně protáhly huby!”

„A museli by nás pustit!”

„Musíme to ale udělat co nejdřív.”

„Jasně, jasně! Ještě dneska. Půda bude dosud kyprá, navíc nastane tmavá noc.”

„Ale vždyť jsme dostali dopis od Krále lesa. Máme s našima lidma —”

„Kašleme na to! Bližší košile než kabát!”

„Dobře! Kde ale chceš vzít dítě? Tady to nejde, všimli by si toho.”

„Kdekoliv jinde, ale je to totéž. Kdyby tak bylo léto! Takhle sníh všechno prozradí.” Nastala přestávka. Jak byl Arndt rád, že jej napadlo, aby se tady schoval. Po nějaké době zaslechl opět starého kováře:

„Už jsou dost hluboko. Starej maká, až mu kape pot z čela. Ty, kde je ten cizinec, o kterým mluvil?”

„Nevidím ho.”

„Já taky ne. Je tam úředník, písař a hajnej, kterýmu ještě něco dlužím. Ale cizinec, hm!”

„Třeba je dosud v místnosti.”

„Možná, že mu byla zima. Snad vyčkává, dokud nenarazí na rakev. Pak vyleze, a my hned poznáme, jestli ho známe.”

„Třeba hned zjistíme, mámeli se ho bát. Ale, teď jsem dostal dobrej nápad! Totiž ohledně toho děcka!”

„Ven s tím!”

„Co soudíš o starým hřbitovu před městem?”

„Všichni čerti! Na ten jsem ani nepomyslel! Tam už nikdo nechodí, protože tu spoustu let máme tenhle novej!”

„Tam můžeme bezpečně kopat.”

„A co je nejdůležitější, mrtvola bude dostatečně stará!”

„Dokonce tam nikdo nepřijde za dne, aby poznal, co se tam dělo v noci.”

„Dobrá, dobrá! Takže dneska doneseme dětskou mrtvolu a strčíme jí tady do díry. Co se má udělat, musí být uděláno hned, protože nemůžeme vědět, jestli na to zejtra bude dost času.”

„A ještě jedno: krumpáče brát nebudeme, protože se s nima nadělá moc rámusu. Vezmeme několik ostrých železných tyčí, kterýma zmrzlou zem snadno načechráme., Navíc při tom nenaděláme kravál. Pokud všechno klapne, můžeme s tím bejt do půlnoci hotový.”

„Ano, to je dobrej tah, jako kdybysme dali protihráči do rukou falešnej list, aby prohrál. Hrome, skoro jsem se začínal bát!”

„Vypadalo to skutečně nebezpečně. Protože nevíme, co mají ti chlápci v úmyslu, musíme bejt hrozně opatrný a ještě víc rychlý. Člověk stárne, do jeho paměti se vrací dávný časy. Pak už není tak snadný všechno překonat a spolknout.”

„Bude lepší, když si přestaneš dělat výčitky svědomí.”

„Nemusím si je dělat, přicházej samy od sebe. Jak tak ležím v posteli a nemůžu usnout, vidím ho tam ležet v krvi, proklatě!”

„Koho? Kapitána?”

„Jo, Hellenbacha! Jak mi bylo chudáka Brandta líto, ale jinak to nešlo!”

„Přece jsme dostali barona do rukou, a Brandtovi jsme pomohli!”

„Kdepak asi vězí?”

„Asi už bude mrtvěj, jinak by se o něm něco proslechlo.”

„To je právě ono! Kdybychom tehdy kápli božskou, nemusel by utíkat ze země a pustili by ho!”

„Nech ty starý věci v klidu! Podívej, už museli narazit na rakev. Páni přistoupili k hrobu. Teď se určitě objeví i cizinec.” Hovor ovšem nebyl veden plynule. Docházelo k přestávkám, kdy se oba muži bavili o dění na hřbitově. Mezitím uplynulo dost času. Nyní se zdálo, že hrobník bude se svou prací hotov. Arndt zaslechl lehké zvolání údivu. Mladý kovář totiž řekl:

„Hrome! Podívej se támhle naproti!” Za krátkou chvíli byl slyšet hlas starého:

„Proklatě! Kluci jdou na dřevo, zrovna v takovým sněhu! Co když nás uviděj?”

„Musíme pryč! Jdou přímo k nám!”

„To je nepříjemný! Zrovna teď, když jsme mohli vidět cizince. Ti holomci jdou přímo sem! Nesměj nás vidět!”

„Škoda, ale jinak to nejde. Rychle pryč! Vezmi to vpravo skrz křoviska!” Arndt slyšet skřípot sněhu. Zvedl se, opatrně,

aby nebyla vidět jeho hlava, vyhlédl přes zeď a zahlédl na jedné straně utíkající kováře a na druhé straně tři výrostky z chudých rodin. Ti sbírali ve sněhu popadané větve a skutečně se zdálo, že se pomalu blíží ke zdi. Slyšel však dost.

Vracel se zpět ke hrobu, nikoliv přímým směrem, nýbrž opět oklikou, takže jeho stopy nemohly být zpoza zdi vidět. Byl opatrným mužem a nepovažoval za vyloučené, že se kováři po odchodu chlapců vrátí zpět.

„Teď už mi snad vysvětlíte, proč jste se tam schoval?” přivítal jej úředník.

„Později,” odvětil a posunkem ukázal na hrobníka.

„Už jste tak daleko?”

„Ach, ano! Jsem zvědavý.”

„Jak dlouho to bude trvat?”

„Hned to bude,” odvětil hrobník.

„Už jsem narazil na dřevo. Šlo to rychleji, než jsem doufal. Naštěstí nejsou dětské hroby tak hluboké.” Ještě několikrát zabral rýčem, pak se objevila mezi rozkročenýma nohama hrobníka, který stál dole v hrobě, malá rakev. Ten na ni překvapeně ukázal a zvolal:

„Ani za ty roky neshnila! Dřevo muselo být mimořádně smolnaté.”

„A také uvnitř nebyla mrtvola, jak se domnívám,” dodal k tomu Arndt.

„Jinak by byla ztrouchnivěla. Otevřte ji!” Dřevo bylo přece jen zetlelé, neboť se v hrobníkových nikách rozlomilo. Po odstranění víka se ukázalo, že rakev je skutečně prázdná. Z úst úředníka a písaře zazněly výkřiky překvapení.

„Tak jsem si to představoval,” poznamenal jednoduše Arndt.

„Jo,” přidal se hajný,

„je to docela nepochopitelné: vždycky se splní zrovna to, co tenhle chlapík očekává. Kdyby jednou tvrdil, že moje Barbara je jeho snachou, vsadil bych hlavu, že to tak skutečně je. Bratranec je snad vševědoucí!”

„Jak je to možné?” zeptal se soudce.

„Musíte o tom něco vědět, pane!”

„Něco skutečně vím. Bude mi ctí, když vám budu moci později všechno vysvětlit. Teď jde o to nejhlavnější: pánové, přesvědčili jste se, že v hrobě neležela mrtvola?”

„Ano, naprosto, dokonale,” zazněla vícehlasá odpověď.

„Jste ochotni to odpřísáhnout?” Odpovědí byl všeobecný souhlas.

„Později sepíšeme v místnosti protokol. Nejdřív musí hrobník opatrně zasadit víko zpět a zasypat hrob.”

„To přece může udělat sám!” ohradil se úředník.

„Ne! Mám své důvody, kvůli kterým tu chci zůstat, dokud nebudeme s prací hotovi.”

„Proč?”

„Protože jsem zcela přesvědčen, že sem dnes večer přijdou, aby na nás vyzráli tím, že do hrobu vpašujou dětskou mrtvolu.” Také hrobník zaslechl tato slova. Otevřel ústa, jako by dostal křeč i ostatní byli překvapeni.

„Pane, získal jste si můj nejvyšší respekt,” pravil úředník,

„ale před dvaceti lety odtud ukradli mrtvolu, aby ji sem dnes opět přinesli?,, Zdá se, že jste opravdu vševědoucí!”

„To je vono, to je vono!” zvolal hajný.

„Jestli teď řekne, že ve vedlejším hrobě najdeme koš s pomerančema, tak se zapřísahám na kámen i kost, že to bude pravda. Tak tedy zasypávat, můj nejmilejší! Ukažte, pomůžu vám!” Při společném úsilí obou mužů byla malá jáma brzy zasypána. Opatření hrobu rovem bylo odloženo na později. Odebrali se do teplé místnosti, kde byl sepsán a podepsán protokol. Tím považoval úředník celou záležitost za předběžně uzavřenou. Chtěl vyrazit.

„Prosím, ještě na okamžik,” zadržel jej Arndt. Pak se obrátil na hrobníka a zeptal se:

„Všiml jste si, že jsem naslouchal u zdi?”

„Ano,” zazněla, odpověď nicnetušícího muže. v

„A vy asi také, když jste seděla doma?” Tato otázka patřila ženě.

„Ano,” přitakala.

„Stála jsem u okna a zřetelně jsem vás viděla.”

„Nu, pane úředníku, teď vás poprosím, abyste tyto dva lidi zatkl!”

„Zatkl?” divil se úředník.

„Zatkl?” naříkal manželský pár.

„Přece nemůžeme za to, že jsme vás viděli!”

„To je pravda,” odvětil Arndt uklidňujícím hlasem

„ale jinak jste si tím sami vinni. Přesvědčil jsem se, že jste příliš upovídaná!”

„Nikomu nic neřekneme!” sliboval muž a žena si pospíšila jeho slova podpořit. Arndt pokýval hlavou a vysvětloval úředníkovi:

„Je velice důležité, aby se do zítřka nikdo nedozvěděl, že jsem poslouchal u zdi. Pánové úředníci budou mlčet, ale u těchto dvou lidí si nemohu být jist. Budete určitě tak hodní, že je odvedete s sebou, aniž byste s nimi ovšem jednali jako se skutečnými trestanci. Zítra ráno budou opět propuštěni, a jako odškodnění za krátké omezení svobody jim dám tyto dva zlaťáky, které mohou být zároveň považovány jako odměna za otevření hrobu.” Při pohledu na zlaťáky se úlek obou lidí změnil v radost. Prohlásili, že se rádi nechají na den zavřít. Byli svěřeni písaři. Ihned se vzdálili, aby se pěšky odebrali do města. Úředník s Arndtem a s hajným osaměli. První již déle nemohl udržet zvědavost prohlásil:

„Nyní jsme osaměli. Chcete mě ještě napínat?”

„Ne,” odvětil s úsměvem Arndt.

„Co bylo prve nazváno vševědoucností, nebylo vlastně ničím jiným než pečlivým propočtem. Mrtvola dítěte byla kdysi odstraněna kovářem a jeho synem, a tak, —, “

„Všechny hromy!” zvolal hajný. Úředník se nezmohl na slovo, proto Arndt pokračoval:

„Šel jste ke kováři, později se u něho objevil i hrobník. Je to chytrý patron dalo se čekat, že ucítí nebezpečí a hrobníka vyzpovídá. V případě, že hrobník žvanil, považoval jsem za jisté, že nás kovář přijde pozorovat. To také udělal, přesně na tom místě, kde jsem ležel.”

„Zní to velice jednoduše, ale musím přesto obdivovat vaší logiku!” zvolal úředník.

„Vyšlo vám to!”

„Kovář dokonce nepřišel sám, ale přivedl také syna.”

„Ach! Ti dva spolu mluvili?”

„Samozřejmě!”

„Vy jste je slyšel?”

„Každé slovo.”

„Pane, rád se přiznám, že jsem dosud nepoznal muže, který by vykonával policejní praxi způsobem, jak to dokážete vy!”

„Ano, je to fajn chlapík!” vpadl do toho hajný.

„Nemějte mi to za zlé, bratrance, že to tak říkám, ale skutečně nejste nic jiného než proklatě chytrej chlapík! Kdybych byl lotr, dostal bych strachy choleru, jakmile bych vás zblejsknul!” Muži se rozesmáli obdivu, vyjádřenému tak obhroublým způsobem. Pak pokračoval úředník ve zvědavých otázkách:

„Prosím, co jste vyslechl? Jsem skutečně zvědav!”

„Já taky!” prohlásil Wunderlich.

„Ti dva mě dobře znají, a protože mě tady viděli, jistě na mě vzpomínali s nejupřímnější něžností! Ať je vezme kukačka!”

„To je pravda! Říkali, že vám musí něco vyvést!”

„Sakra! Pak bych si měl dát pozor!”

„Žádné obavy! Brzy budou oba naprosto neškodní. Rozhodli se, že do dnešní půlnoci strčí do hrobu jinou mrtvolu.”

„Tak to tedy je! Odvážní chlapíci! Kde ji ale chtějí vzít!”

„Na starém hřbitově v blízkosti města.”

„Chytré! Tam už nikdo nepřijde, takže by se na to nekáplo! Nechám je při tom chytit.”

„Prosím, při tom ne! Mým plánem je, abychom jim na starém hřbitově nepřekáželi, nýbrž je zajistili až tady. Musíme jim přece poskytnout příležitost k dokonání činu, pak je člověk má nejjistější.”

„V tom s vámi naprosto souhlasím a pouze bych vás chtěl požádat, abyste nařídil, co máme dělat.”

„Tady ne. Máme na to ještě dost času. Nejdřív půjdeme do výčepu.”

„Chcete jít s námi?”

„Ano. Hostinský se dozvěděl, že je tu s vámi ještě jeden, a kdybych se tam neobjevil, mohlo by se probudit v jejich hlavách podezření. Kromě toho, byl jsem tam už dřív.”

„Takže vás znají?”

„Ano, ale jako někoho jiného. I nyní mám důvody, abych se tak trochu změnil.” j r Na zdi viselo zrcadlo. Arndt se před něj postavil a vytáhl z kapsy falešné vousy a lahvičku se štětečkem. Když se obrátil zpátky, úředník překvapením ucouvl.

„Bože! Je to možné?” zyolal.

„Jo, ten můj bratranec je čertisko!” smál se hajný.

„Teď je z něj chlapík kolem šedesátky! Nasadí si vousy, obarví obočí a ještě ovládá rysy ve tváři tak dobře, že dokáže změnit celou fyziognomii, takže mezi vráskama může drtit mouchy a vosy jako starý markedenský kůň.” Úředník si Arndta ještě chvíli prohlížel, přičemž neustále pokyvoval hlavou. Konečně se uklidnil a zeptal se:

„Co se stane s tímto domem?”

„Vezmeme si k sobě klíč a odevzdáme jej hrobníkovi při propuštění. V hostinci si vypijeme grog a pak odjedeme.” Dům byl uzamčen. Když dorazili do výčepu, našli oba kováře u stolu, kde seděli zahloubáni do rozhovoru se svými ženami. Nyní se rychle zvedli, aby pány obsloužili. Starý zašeptal synovi:

„To má být ten cizinec?”

„Každopádně.”

„Vůbec nevypadá tak nebezpečně, jak ho hrobník popsal.”

„Ne. Není na něm vidět nic od policie nebo četnictva. Vypadá spíš jako starej advokátní písař nebo učitel.”

„No, snad všechno hladce proběhne.” Po nějaké době hosté zaplatili. Hajný se tvářil, jako by kováře neznal. Poté přistavil saně před dveře. Po chvíli již opustili vesnici a zamířili k městu, to si alespoň úředník myslel. Sotva však měli vesnici za zády, nechal Arndt zastavit. Zvedl se ze sedadla, pod nímž se nalézal dutý prostor. Odtud vytáhl další vousy, kabát, šálu i klobouk.

„Cože?” divil se úředník.

„Opět nějaká maškaráda? K čemu?”

„Musím tady ještě chvíli zůstat a pokračovat v pozorování. Jeďte dál. Já za vámi přijdu pěšky.” Když se přesvědčil, že nejsou pozorováni, přemaskoval se. Úředník opět začal pokyvovat hlavou.

„Překvapivé!” mínil.

„Jste zase úplně jiný! Nechápu, jak dokážete změnit mimiku! Máteli v úmyslu vrátit se zpět do kovárny, jsem naprosto přesvědčen, že vás nikdo nepozná.”

„Ano, vlastně je docela nebezpečné mít takového příbuzného!” zasmál se hajný.

„Může se stát, že ho jednou budu považovat sám za sebe. Koho z nás dvou by vzala Barbara raději za hlavu? Radši to ani nechci vidět!” Sáhl po biči a jelo se dál. Arndt obešel vesnici, takže přišel k výčepu z druhé strany. Hostinský stál

přede dveřmi. Pozdravil cizince a zeptal se, jak se mu daří. Cizí muž poděkoval a poprosil o sklenici piva. Kovář se postaral o žádané, přičemž si prohlížel příchozího zvědavými pohledy. Cizinci přicházeli do jejich odloučené vesnice jen vzácně. Zdál se být s pozorováním spokojen, neboť se posadil k Arndtovi a zeptal se:

„Je pivo dobrý?”

„Není špatné,” odvětil piják a mlaskl jazykem.

„Jo, čepujeme přímo ze sudu, proto je to lepší pití než přes ty jejich gumový hadičky a rourky, kterejma to honěj, než to dostanou nahoru. Jak se zdá, jste tady cizí. Aspoň jsem vás ještě neviděl.”

„Možná, i když tudy občas projdu.”

„Co jste vlastně za krajana?”

„Z hlavního města.”

„Tak? Z rezidence? To bych byl neuhád.”

„á

„Proč ne?”

„Vypadáte spíš jako venkovan.”

„To je docela možné, protože čím člověk zachází, tím taky schází.”

„Co vlastně děláte?”

„Obchoduju se dřevem.”

„Tak, tak! Přišel jste tedy do našeho kraje kvůli obchodům?”

„Ano. Zdejší zalesněné kopce jsou bohaté na dřevo. Dá se tady nakoupit levněji než v blízkosti velkých měst, kde jsou lesy vzácnější.”

„Už to není, co to bejvalo. Stát postupně vykupuje soukromý lesy, a vláda, ta zalesňuje úplně jinak, podstatně skoupějc než soukromník.”

„To je pravda, ale právě s ní rád jednám. Když člověk kupuje z těchto zdrojů, alespoň ví, co dostane. Tady se švindlovat nedá.”

„Možná jo, třebaže najdete dost lidí, který na podobnou solidnost nevěří, například demokrati.”

„Pro mne za mne! Ať si každý utvoří vlastní mínění.”

„To je pravda. Tak se člověk vyvaruje nesnází. Musím se vás ale na něco zeptat. Žijeme tady úplně odloučeni, cizinci přijdou jen tu a tam, a v našich malých novinách toho na čtení moc není. To má pak člověk radost, když najde někoho, kdo se dostal i do jinejch krajů.”

„Jen se ptejte! Jsem vám k službám.” Obě ženy se stáhly zpět do kuchyně, ale syn zůstal. Všiml si, že otec chtěl zavést hovor na důležité téma, proto přistoupil blíž.

„Bylo to před ňákým časem,” začal kovář,

„když nás navštívil obchodník z rezidence a vyprávěl o někým, nějakým,, no, jak ho jenom jmenoval? Prostě to měl bejt pěkně prohnanej chlap.”

„Z hlavního města?”

„Jo. Chtěli ho chytit, ale nepovedlo se jim to.”

„Nějaký lotr? Lupič?”

„Jo.”

„Snad myslel obra Bormanna?”

„Ne. Jméno znělo úplně jinak.”

„Že by nakonec mluvil o samotném kapitánovi?”

„Kapitán? Kapitán? Jo, tak mu říkal, jestli se nepletu. Ne? Tys to přece taky slyšel!”

„Jo,” přitakal syn,

„říkal mu kapitán.”

„No, co je to vlastně za chlapa?”

„Hm! Kdyby to tak někdo věděl!” odvětil Arndt.

„Nikdo o něm nic neví.”

„Je skutečně tak odvážnej?”

„Ano. Zdá se, že vytvořil početnou bandu, protože neproběhne ani den, kdy by neudělal nějakou špatnost.”

„Ať ho tedy čapnou!”

„Kdo?, Policie si může uběhat nohy a vykoukat oči, prostě ho nedokážou najít.”

„To je málem k nevíře! V tak velkým městě bych čekal jiný poměry! Obchodník ještě vyprávěl, že se proti kapitánovi vynořil jistej nepřítel.”

„Jen jeden? Nesmysl! Kapitán má tisíce nepřátel! Každý poctivý člověk se musí stát jeho protivníkem.”

„Tak jsem to nemyslel. Měl se prostě objevit člověk, kterej je stejně tajemnej jako kapitán. Má takový zvláštní jméno.”

„Ach tak! Asi myslíte Knížete bídy?”

„Ano, ano! Tak to znělo! Je skutečně pravda, že někdo takovej existuje?”

„Ano, jistěže.”

„Kdo to teda je?”

„To se mě moc ptáte!” odpověděl Arndt se smíchem.

„Vůbec nikdo netuší, kdo se schovává pod rouškou Knížete bídy.”

„Je pravým opakem kapitána?”

„Pravda! Dělá samé dobré skutky.”

„Přej se všechno doví a doslechne.”

„Tak se to povídá. Kdo tomu nerozumí, pro toho je docela nepochopitelné, že se Kníže bídy dozví vše, co potřebuje vědět.”

„Kdo tomu nerozumí, jste řekl? Pak to vypadá, jako byste tomu sám rozuměl!” Arndt nasadil tajemný výraz, zamyšleně pokýval hlavou a odpověděl:

„Nu, je leccos pod sluncem, co tisíce lidí nechápou, i když je to velmi jednoduché. Pokud někdo označuje Knížete bídy za vševědoucího, zní to pěkně, ale pro mne to žádný zázrak není.”

„Napínáte mě!”

„Je to skutečně jednoduché: Kníže bídy je spiritista.” Do této chvíle se kovář přetvařoval, ale nyní řekl pravdu:

„Spiritista? Co to je? To neznám!”

„Neslyšel jste dosud nic o spiritismu?” Ne “

„O lidech, kterým se říká spiritisté?”

„Nikdy.”

„Asi pijou špiritus,” poznamenal duchaplně syn.

„To se mýlíte, můj milý!” zasmál se Arndt.

„Spiritismus je cizí slovo, význam pro duši, spíše pro ducha. Spiritisté se zabývají duchy. Nyní jich je velice mnoho.”

„Chcete si z nás střílet!”

„Ne, co bych z toho měl!”

„Duchové přece nejsou! Mrtvý se na zem nevracej, protože ještě nikdo žádnýho neviděl.”

„Tak to se nesmírně mýlíte. Jistě, k jednání s duchy se nehodí každý člověk, ale kdo je tímto darem obdařen, snadno si poradí. Takovému člověku se říká médium, což znamená zprostředkovatele, s jehož pomocí mohou s duchy mluvit ostatní lidé. Každé médium má jistého ducha, a tento duch mu zodpoví veškeré otázky., Poněvadž duchové vědí vše, není zázrakem, že také média se dozví vše, co chtějí vědět. A právě Kníže bídy je podobné médium.” Oba kováři vyvalili oči. Nevěděli, majíli nadávat anebo se smát.

„Nevěříte tomu?” zeptal se Arndt.

„Až takový médium potkám, budu vám věřit!”

„Hm! Ach! Nu, tady bych si věděl rady!” Opatrně se rozhlédl, jestli tu není kromě těch dvou nikdo jiný, kdo by je mohl poslouchat.

„Chcete snad říct, že jste takový médium?” zeptal se napjatě starý.

„Ano, i když to není příliš dlouho, co k této společnosti patřím. Nejdřív jsem tomu sám nevěřil, ale brzy jsem se přesvědčil, že se nejedná o žádný podvod.”

„Od takového média se můžete všechno dozvědět?”

„Všechno, úplně všechno, protože duch mu to řekne.”

„Člověk u toho může bejt?”

„Jistě, neboť se ho musí vyptávat.”

„Ducha je vidět?”

„Ne, to není možné.”

„Tak je aspoň slyšet?”

„Slyší ho jenom médium, ostatní ne. Těm zase předává odpovědi zprostředkovatel. Médium se ptá, duch mu odpovídá, pak médium řekne ostatním, co se dozvědělo.”

„Sakra, sakra, to je náramná věc! U toho bych chtěl někdy bejt! Je to těžký?”

„Ne, je to docela snadné. Musí to být vždycky tři lidé, tři nebo šest, devět či dvanáct. Počet prostě musí být dělitelný třemi, což je číslo duchů.”

„Je k tomu zapotřebí ještě něco jinýho?”

„Ještě maličkost, totiž zaklínači formule z Faustova trojitého nucení.”

„Kdo by něco takovýho znal!”

„Já ji znám.”

„Takže opravdu, vy jste médium? Máte ducha, kterej vám odpovídá?”

„Ano. Duch musí být z rodiny. Ten můj je vnuk ducha otce strýce mé ženy. Je to sice trochu vzdálené příbuzenstvo, ale to nevadí.” Kovářovi šla hlava kolem z Arndtových znalostí. Byl však v situaci, kdy mu mohla být známost podobného média pouze vítaná, proto se zeptal:

„Kolik se za něco takovýho platí?”

„Vůbec nic. Duch odpovídá jen tehdy, když za to není placeno. Už z toho musíte poznat, že se nejedná o klam nebo podvod.”

„Ach! A vy byste byl tak hodnej,, —”

„Hm! Ta věc má háček.”

„Jakej?”

„Nervy, hrozné nervy! Nejsem si jist, zda ty odpovědi snesete.”

„Ó, co se týká toho, nemusíte si dělat obavy! Dělá se to ve dne nebo v noci?”

„Když se zavřou okenice, tak i ve dne. Musí svítit světlo, ale jen tlumeně.” Řekl to, aby oběma mužům ztížil pozorování jeho obličeje.

„Ach, nechtěl byste to pro nás udělat? Máte čas?”

„Čas mám, ale —”

„Jaký ale?”

„Člověk musí být sám a nerušený.”

„Nahoře je místnost, kam nikdo nechodí.”

„Nemůže tam nikdo poslouchat?” Ne ” ,,i>C.

„To je dobře, jinak by duch neodpověděl. Ale jak jsem řekl, jsou k tomu zapotřebí tři lidé. Vy a já, to jsou jenom dva.”

„Můj syn přijde taky.”

„Je také dost pevný a odvážný?”

„Je jako já!”

„Nu, zkusit to můžeme. Nedělám to sice s každým, ale vy jste hodní a milí lidé, kteří si zaslouží výjimku. Budeme k tomu potřebovat arch papíru.”

„Papír je nahoře.”

„Dobrá. Pak je všechno pohromadě.”

„Půjdeme tedy nahoru?”

„Ano. Nejdřív chci ale dopít a zaplatit.”

„To nechtě bejt, je to jen maličkost!”

„Ne, ne, nesmím nikomu nic dlužit, jinak by duch nemusel odpovědět.” Oba kováři byli horečnatě rozrušeni. Pokud mluvil cizinec pravdu, stáli před okamžikem, kdy se mohou dozvědět věci, jež jsou pro ně navýsost důležité. Odvedli jej nahoru do malého pokojíku, který měl jediné malé okénko. Uzavřeli okenici a zapálili lampu. Arndt stáhl její knot, kolem se rozhostilo temné příšeří.

„Umíte pohybovat stolkem?”

„Ano,” odpověděli oba.

„Už jste to někdy zkoušeli?” »!í I teď zazněla kladná odpověď.

„Nuže, právě tak musíme položit ruce. Uzavřeme řetěz, takže se budou naše prsty dotýkat. Nyní papír!” Bylo mu vyhověno. Vytáhl tužku a nakreslil na papír zvláštní obrazce, úplně bezvýznamné, jak mu zrovna přišly na mysl. Když byl hotov, položil papír doprostřed stolu a poznamenal:

„Teď položme ruce dokola! Tak! Až ucítím blízkost ducha, můžete začít s otázkami. Bude mi tiše odpovídat, já vám to hned řeknu nahlas.”

„Kdo se má ptát? Já nebo syn?”

„To je jedno. Můžete vy i on.”

„Tak to se raději budu ptát sám.”

„Dobrá. Teď už ticho!” Nerušené ticho, temné osvětlení, neznámé znaky na papíře, nezvyklost celého výjevu, to vše působilo na oba kováře tak silně, že se necítili příliš dobře na srdci, dokonce pociťovali něco jako strach. Teprve po delší době dal Arndt znamení. Starý zadrhnutým hlasem položil první otázku, jež se týkala rodinných vztahů. Arndt zde prožil mládí, kovářovy rodinné poměry znal velice dobře, proto byla odpověď k nesmírnému úžasu obou kovářů naprosto správná! Arndt byl velmi opatrný. Po každé otázce poslouchal chvilku do strany, jako by tam stál neviditelný tvor, od něhož dostává zprávy. Následovaly další otázky, odpovědi byly vždy přesné a pravdivé. Tázající postupně přešel na jiná témata, vyptával se na různé věci a konečně, zdánlivě nenápadně, zamířil k tématu, které pro něho bylo nejdůležitější. Ani ho nenapadlo, že by jej obchodník dřevem z hlavního města dokonale prokoukl!

„Je v hlavním městě skutečně nějakej kapitán?” zeptal se.

„Ano, jeden tam je.”

„Kdo to je?”

„Velký pán, baron.” Starý se polekal. Prozatím se vyvaroval s těmito otázkami pokračovat. Raději se zeptal:

„Znáš Krále lesa?”

„Znám jich několik.”

„Kde bydlí?”

„Tady, v Obersbergu, u šachty Boží požehnání i na jiných místech.” Ani ho nenapadlo, aby se vyptával na jména. Najednou pocítil strach a úzkost. Bylo těžké se vyptávat, neboť cizinec« mohl později klást odpovědím nějakou váhu. Musel se toho však odvážit.

„Pašuje se na zdejší hranici?”

„Ano.”

„Kdy naposledy?”

„Dneska.”

„Dvě hodiny po půlnoci.” Otec a syn na sebe zdrceně pohlédli. Ta přesnost byla úžasná! Nemohli pochybovat, pouze duch mohl to všechno vědět.

„Podaří se to?”

„Nesmí odpovídat na otázky ohledně zločinů. Také nesmí vyslovovat žádná jména.” To bylo starému mimořádně milé. Pokud nesmí být uvedeno jméno zločince, mohl položit jakoukoliv otázku.

„Co se stalo dneska na hřbitově?”

„Byl otevřen hrob.”

„Kdo v něm ležel?”

„Nikdo.”

„Kam byla mrtvola odstraněna?”

„Byla ukradena.”

„Kým?”

„Jistým otcem a synem.”

„Kam ji dali?”

„Do hořícího zámku.”

„Proč?”

„Aby ji mohli zaměnit za živé dítě.” Syn zakašlal, aby otce varoval podobné otázky se mu zdály velice nebezpečné. Starý však pokračoval:

„Žije ještě majitel zámku?”

„Ano, i jeho vlastník.”

„Kdo je majitelem?”

„Jeden baron.”

„A vlastníkem?”

„Ono vyměněné dítě.” Nelze popsat, jaký dojem tyto odpovědi vyvolaly. Jména sice nezazněla, ale jinak byly tak přesné, že se tazateli udělalo úzko. Přesto pokračoval:

„Žije ještě otec toho děcka?”

„Ne.”

„Na co zemřel?”

„Byl zavražděn břitvou.”

„Kdo ho zabil?”

„Baron.”

„Ten ještě žije?”

„Ano.”

„Kde?”

„Dneska tady, jinak v hlavním městě.” Tazateli i jeho synovi přelétl mráz po zádech! To byla skutečná vševědoucnost! Protože však nebyla vyřčena žádná jména, mohli se odvážit dalších otázek: s

„Kdy se stala vražda?”

„Před dvaceti lety.”

„Kde?”

„Docela blízko.”

„Věděl o tom ještě někdo?”

„Ano.”

„Kdo?”

„Jedna komorná.” Trvalo dlouhou dobu, než zazněla další otázka:

„Byla to jediná vražda toho dne?”

„Ne.”

„Kdo byl ještě zavražděn?”

„Jeden důstojník.”

„Kým?”

„Baronem.”

„Kde?”

„V lese.”

„Věděl o tom někdo?”

„Ano.”

„Kdo?”

„Otec a jeho syn.”

„Jsou ňáký lidi, který o tom vědí?”

„Jeden.”

„Hm! Ach! Ajaj!” zakašlal starý.

„Kdo to je?”

„Syn hajného.”

„Byl snad zapletenej do vraždy?”

„Byl nevinně odsouzen.”

„Ví o těch dvou spoluvinících?”

„Ano.”

„Takže ještě žije?”

„Ano.”

„Kde je?”

„Právě teď je v jednom hostinci.”

„V který zemi?”

„Jména nesmí být vyřčena.”

„Proč viníky neudá?”

„Má své důvody.”

„Proč neoznámí jména svědků svý neviny?”

„Protože rmi prokázali službu.”

„Bude jim škodit?”

„Ochrání je.”

„Uvidí ho znova?”

„Viděli ho.”

„Kde?”

„V domě, kam přišel.”

„Co chtějí ti dva dneska udělat?”

„Chtějí se dopustit zločinu.”

„Dopadne to dobře?” Nyní Arndt naslouchal trochu déle do strany, pak odpověděl:

„Duch neodpověděl a vzdálil se.”

„Běda! Pročpak?”

„Protože se ptáte na samé zločiny. Dokonce jste se dvakrát zeptali, jestli se zlý skutek podaří, a to ducha rozzlobilo. Bude trvat hezky dlouho, než mě opět navštíví, aby mi podal informace. To má člověk z toho, když chce vyhovět neznámým lidem!”

„Ale my k těmhle činům nemáme žádnej vztah!”

„Tomu rád věřím. Dokonce se mi zdálo, že chcete poznat viníky, abyste je mohli udat. Ale o zločinech se nesmí mluvit.”

„Byly vám moje otázky jasný?”

„Pochopitelně, vždyť jsem je slyšel.”

„Tak jsem to nemyslel. Chtěl jsem říct, jestli znáte souvislosti, na který jsem se vyptával.”

„Já? Cizinec? Byla řeč o nějakém baronovi a o jakémsi zámku. Kdo by je všechny znal! Je přece tolik zámků a baronů! Jedno jsem ale pochopil, a týká se to vás.” Starý zbledl.

„Co tím chcete říct?”

„Myslím výměnu dítěte?”

„Sakra! Jak to myslíte?”

„Tvrdím, že jste to byli vy dva, kdo vzal mrtvolu dítěte a dopravili ji do zámku.”

„My? Och, co vás to napadá?!”

„Je to pravda. Duch přestal odpovídat, i když nevyslovil žádná jména. Kam jste dali to živé dítě?” Starý se synem vyskočili ze židlí, ten první zvolal:

„Pane! Jste blázen!”

„Pchá! Blázen nejsem, naopak, vím velice dobře, co říkám!”

„Nerozumím vám!”

„Nu, budu mluvit srozumitelněji, abych celou tu frašku ukončil.”

„Frašku? Víte o ňáký frašce?”

„Jistě. Celý ten spiritismus byl divadlo.”

„Nebyla to pravda?”

„Ne, a přece ano. Ne, protože jsem vás zklamal, a ano, protože moje odpovědi souhlasily. To víte stejně dobře jako já. Nejsem žádné médium.”

„Ne? Sakra!”

„Ani žádný spiritista.”

„Ale říkal jste”

„Jsem totiž Kníže bídy!” Po těchto slovech vstal i on ze židle. Stál sám proti dvěma nesmírně silným mužům v uzavřené místnosti ale tu se již v jeho ruce zableskla zlatá kulička, díky které dokázal přemoci bratra obra Bormanna i další.

„Kníže bídy?!” zvolal starý.

„Hrome! Náš největší nepřítel!”

„Ano, váš nepřítel, protože jste jedním z Králů lesa, ale také váš přítel, neboť to s vámi myslím dobře.”

„Dobře!” zasmál se kovář.

„Pronásledujete pašeráky ze samý dobroty? Ale žádám vás, abyste mě neřadil ke Králům lesa! Jsem poctívej člověk, žádnej pašerák!”

„Skutečně? Tak proč jste mi napsal tohle?” Povytáhl knot lampy, aby bylo jasněji, a podržel mu před očima jeho vlastní potvrzení: Přečteno. Stane se. Wolf, helfensteinskej kovář.

„Všichni čerti! Dopis!” Starý po něm bleskurychle sáhl, ale Arndt byl ještě rychlejší a stáhl ruku zpět, přičemž klidně odpověděl:

„Ten dopis patří mně.”

„Odkud ho máte?”

„Do toho vám nic není.” Starý pokynul synovi, který se hned postavil ke dveřím, aby Arndt nemohl uniknout. Pak hrozil:

„Pane, vraťte mně to potvrzení!” Arndt však zasunul dopis do kapsy a odpověděl:

„Je možné, že vám ho odevzdám dobrovolně, ale násilím mi ho nevezmete!”

„Ohó! Podívejte se na nás! Jsme dva! Připadáme vám jako slaboši? Pokud nebudete poslouchat, dopečeme váš chleba!” Arndt se krátce zasmál a prohlásil:

„Zapomínáte, že jsem Kníže bídy! Nevěřte, že byste mě přemohli!”

„Ať jste, kdo jste, jste v naší moci a budete muset poslechnout! Hoďte sem ten dopis!”

„Pchá! Násilím nikam nedojdete! Jsem ale ochoten s vámi vyjednávat.”

„Nic nebude! Chci dopis! Jestli mi ho hned nedáte, dosta4ete do zubů!”

„Nebo vy dvakrát tolik!”

„U toho bych chtěl bejt! Takže!” Mladý přistoupil výhružně k Arndtovi.

„Dobrá! Tady máš!” Před obličejem kováře se cosi zlatě zablesklo, o okamžik později se muž bezhlesně sesunul k zemi.

Starý se leknutím zarazil. Pak zařval:

„Hromský peklo! Je mrtvěj! Lotře, zaškrtím tě!” Sápal se na Arndta. Ten jej uchopil za paži, a kovář zůstal klidně stát. Arndtovu ocelovému stisku nemohl odolat.

„Vidíte, že nejste siláci jen vy dva!” zasmál se Arndt.

„Nemusím se vás bát.”

„Člověče, jste ďábel?”

„Ne, jsem jenom Kníže bídy. Vždy jednám s lidmi podle jejich vlastních způsobů. O dobrotě jste nechtěli nic slyšet, tak jsem se musel bránit.”

„Zabil jste mýho syna!”

„Ne je pouze omámen. Po nějaké době se probere, aniž by cítil nějaké následky. Položte ho támhle na lavici, pak se ke mně posaďte. Musím s vámi mluvit.” Tato slova, ale i celý zjev mluvícího udělaly na kováře nesmírný dojem. Prohlédl syna, zjistil, že je nezraněn a že klidně dýchá. Odnesl jej na lavici. Pak se posadil ke stolu a skřípaje zuby prohodil:

„Dobře, zkusím to! Ale nežeňte mojí trpělivost příliš daleko!”

„Bez obav! Vezmu to zkrátka.” Vytáhl doutník, zapálil ho, pak řekl přátelským hlasem:

„Pane Wolfe, mám jisté důvody, abych vám byl přátelsky nakloněn,, —”

„Toho jsem si nevšiml!”

„Nechtě mě domluvit! Dneska jsem k vám přišel s nejlepšími úmysly.”

„Chcete mě tady bulíkovat? Takhle by se choval Kníže bídy?”

„Tím skutečně jsem.”

„Pro mě za mě! Toho se nebojím. Jste taky jen člověk. Dobře, že vás taky vidím. Aspoň mezi náma bude jasno.”

„To je i mým přáním. Chodíte po velmi nebezpečných cestách, můj milý, a já”

„Co je vám do toho?!” vyjel starý.

„Dobrá. Nic mi do toho nebude, ale nemohu to nechat beze změny, pokud se vaše cesty kříží s mými. Takže opakuji: přišel jsem k vám s nejlepšími úmysly, —, “

„Dokažte to!”

„To také chci! Jen mě nechtě mluvit.”

„Pro mě za mě, poslužte si.”

„Právě se chystají předvolat vás k soudu, protože jste t

„Pročpak?”

„Už mě zase přerušujete. Přesto vaši otázku stručně zodpovím: nechal jste kdysi odsoudit Brandta, třebaže jste mohl dokázat jeho nevinu, také jste unesli barona voň Helfensteina, když jste podpálili zámek a podstrčili mrtvé tělo, navíc jste jedním z Králů lesa.”

„Samý, samý nesmysly!”

„Pchá! Byl jste v lese a viděl jste na vlastní oči, jak baron Franz voň Helfenstein zastřelil kapitána krátce před požárem zámku jste vyzvedl mrtvolu ze hřbitova, a co se týče Krále lesa, mám v ruce důkazy, váš podpis na dopisu.”

„Mluvíte v horečce? Kdo mi může dokázat, že jsem byl svědkem vraždy? Kdo u toho byl, když jsem kradl mrtvý děcko? A váš podpis? Vždyť je falešnej!”

„Mně to můžete namlouvat, ale ne vyšetřovacímu soudci!”

„Proč ne? Jemu to řeknu tím spíš!”

„Myslíte, že tomu uvěří!”

„Co je vám do toho?”

„Snad nic. Nepřišel jsem ale proto, abych zde seděl v nečinnosti. Sám víte nejlíp, v jaké situaci jste se ocitl. Chci vám vrátit váš podpis, abyste nebyl žalován kvůli pašeráctví, a pokud mi slíbíte dvě věci, mohu vám zajistit největší vděčnost, jakou můžete čekat.”

„Tak? Ach! A copak?”

„Řekněte mi, kam se poděl malý Robert voň Helfenstein.”

„A to druhý?” ptal se kovář výsměšně.

„Potvrdíte soudu, že kapitána zastřelil baron Franz voň Helfenstein.”

„Tak! Nic víc?”

„Ne, nic víc.”

„Cože? S tím se opravdu spokojíte?”

„Ano, to mi stačí.”

„Ajaj! Vy jste velice skromnej muž!”

„To je pouze laciný výsměch, ale jeho cena může podstatně stoupnout.”

„Pro mě za mě, ať je to dražší! Řekl jste, co jste chtěl, a já vám taky odpovím.”

„To bych byl rád.”

„Dobře! Jednak už se nepotřebuju bát nějakýho Knížete bídy. To už je pryč! Dneska jsem poznal, že to je nejen obyčejnej člověk, ale docela neobyčejnej hlupák. Neměl byste si to poznamenat?”

„Dobrá, můj nejmilejší!”

„Výborně! Vaše hloupost se potvrzuje tím, že považujete za hlupáka mne. Chcete mě zachránit z nebezpečí, který vůbec nehrozí, mám se přiznat ke zločinům, který jsem vůbec neudělal a který mi nikdo nemůže dokázat. To není jen hloupý, to je fakt blbý!”

„Tak to může skutečně vypadat.”

„Fajn! Jsem rád, že to uznáte. Připište si na svůj vrub, když tím utrpí vaše pověst. Chcete ještě něco směšnýho dodat?”

Ne “

„Pak tedy můžete klidně zmizet, ale nepustím vás dřív, dokud se můj syn neprobere.” Tu vstal Arndt ze židle a odvětil:

„Jsem zvyklý odcházet, kdykoliv a kamkoliv se mi zachce.”

„Ale teď ještě ne, milej zlatej, zatím zůstanete tady!” Postavil se před dveře s rukama napřaženýma proti Arndtovi, ale o okamžik později se zhroutil pod sílou zlaté kuličky. Ležel na podlaze vedle svého syna. Když se opět probral, ležel na lavici. Syn už stál vedle něho. Musel chvíli vzpomínat, než se upamatoval, co se vlastně stalo.

„Jsem tady?” divil se.

„Ach, teď mě napadlo, kam zmizel ten mizera?”

„To nevím.”

„Cože? Nevíš to?”

„Ne. Dokonce ani nevím, co se stalo. Když jsem se probral, ležel jsem tady na lavici.”

„A já?”

„Ležel jsi v bezvědomí támhle na zemi.”

„Co dveře?”

„Byly odjištěný. Chlap zmizel.”

„Ať ho veme čert! Už si vzpomínám! Nechtěl jsem ho pustit, ale on mi uštědřil takovou, že jsem padnul jako podťatej. Zvláštní je, že mě nic nebolí.”

„Mne taky ne. Co jste ještě projednávali?” Otec mu to řekl. Syn pokrčil rameny a mínil:

„Ten chlap je kouzelník a navíc možná policajt. Myslel si, že nás může oblafnout.”

„Řekl jsem mu, že je na to moc hloupej. Hahaha, jen tak se k něčemu přiznat!”

„To taky nemáme zapotřebí. Za prvý, nikdo nám nemůže dokázat, že jsme viděli nějakou vraždu za druhý, s ukradením mrtvoly to je stejný, a co se týče Krále lesa, to už není tak růžový.”

„Kvůli mýmu podpisu?”

„Jasně.”

„Co to dokazuje?”

„Že jsi Král lesa.”

„Je to tam napsaný?”

„To zrovna ne.”

„No, tak ať mi přinese důkazy. A kdyby bylo nejhůř, takovej podpis se přece dá docela snadno namalovat. Já se nebojím. To první a to třetí nám nemůže nikdo dokázat, ale jiný to je s tím druhým. Tam je to hloupý: loupež mrtvoly, žhářství a únos člověka. To by nás dovedlo do konce života do kriminálu.”

„Proklatě!”

„Nono, nebuď tak zoufalej! Strčíme do hrobu mrtvolu, pak se pozná, jestli nám někdo něco dokáže. Venku už se pěkně

setmělo, asi jsme tu leželi dost dlouho. Pojď, vezmi si nářadí, musíme vyrazit!” Po nějaký době vyšli zadními dveřmi z domu. Obrátili se k vesnici a pak zabočili k městu. Oba měli na nohou vysoké filcové boty, jejich tváře byly zahaleny škraboškami. Nezůstali na silnici, ale nedbaje vysokého sněhu zamířili boční cestou, vedoucí v bezprostřední blízkosti hřbitova. Ten po nějaké době obešli, a když se dostali k nižší zdi, přelezli dovnitř. Sotva byli na druhé straně, zvedlo se v jejich blízkosti cosi bílého, a o několik metrů dál něco podobného. Byli to dva muži, maskováni bílými prostěradly.

„Bratrance!” šeptal první.

„Ano?”

„Viděl jste to?”

„Jistě,” odvětil Arndt starému hajnému.

„Vždyť o mne oba málem zakopli!”

„Jste božsky chytrý chlapík!”

„Hm!”

„Odkud jste věděl, že půjdou po pěšině, he?”

„Na ulici by snadno mohli někoho potkat.”

„A že přelezou zrovna tady a ne jinde?”

„Tady je zeď nejnižší.”

„Brána vepředu je ještě nižší.”

„Ale je právě vepředu, kde je vystavena na očích. Od úředníka nebylo vůbec chytré, že se postavil právě tam.”

„Ten pán je vůbec humorista! Chce ty dva načapat při činu! Ještě že nám ochotně půjčil prostěradla. Pojďme k němu!” Tiše kráčeli podél zdi, zatočili za roh a přiblížili se k bráně. Tam se zvedla třetí postava pod prostěradlem. Byl to úředník.

„Ó běda!” řekl.

„Opustili jste své stanoviště? Právě teď by mohli přijít a vidět vás. Takhle mi zkazíte veškerou radost.”

„To snad ne, protože už jsou tady.”

„Cože? Skutečně? Kde?”

„Vzadu, jak tuším. Přelezli přes zeď.”

„Darebáci! Tady by to měli pohodlnější!”

„Takoví lidé dbají spíš na bezpečí než na pohodlí, pane úředníku.”

„Takže jsem se přepočítal! Stejně mi ale neujdou! Připlížíme se k nim.”

„Proč?”

„Abychom je pozorovali.”

„To neuděláme!”

„Ne? To by byla velká chyba. Přece se musíme dozvědět, který hrob otevřou.”

„Později ho snadno najdete. Stačí, když půjdete po jejich stopách. Mimoto se jim nemůže podařit zakrýt hrob sněhem, aby to vypadalo jako dřív. Kdyby nás náhodou zpozorovali, bylo by všechno marné.”

„Hm! To by byla škoda, velká škoda! Tak raději pojďme!” Ti tři se chtěli pouze přesvědčit, zda kováři vykopou mrtvolu. Nyní se vrátili zpět do Helfensteinu a odebrali se na hřbitov. Klíč od vrat měl úředník u sebe. Tam na ně čekal dostatečný počet policistů, kteří by byli schopni zajmout celý tucet lupičů a vrahů. Naštěstí se úřed nik podvolil Arndtovým rozkazům, takže muži byli rozestavěni tak chytře, že je kováři nemohli uvidět. Pak se čekalo. Trvalo dlouho, velice dlouho, než oba přišli. Nejdřív zazněl z místa u zdi, kde Arndt dnes ležel, hluk, a brzy se vynořily dvě postavy

spěchající po sněhobílé pláni. U hrobu první položila balík a řekla:

„Ty, tady to bude daleko lehčí. Zem je měkká, rejč tady leží i s motykou a s lopatou.”

„Tak se dejme do díla. Nebudu mít klid, dokud odtud nezmizíme. Skoro mám strach.”

„Pročpak? Dyť to jde jako po drátku!” Začali pracovat tak usilovně, že se starali pouze o jámu, jež byla stále hlubší. Hluk, který způsobili, zavinil, že neslyšeli tiché kroky policistů.

„Tam, támhle je rakev!” zašeptal syn.

„Zdá se mi, že víko je zpuchřelé.”

„Nebudeme dělat okolky. Otevřem to a strčíme kostru dovnitř.”

„Ty, ach, teď jsem dostal skvělej nápad!”

„Hlavně s tím neztrácej čas!”

„Napadlo mě, že dneska vůbec nevytáhli rakev ven.”

„Proč by to dělali? Sundali víko a zjistili, že v ní nic není.”

„Dobrá! Kdybysme dali kosti dovnitř, mohli by tvrdit, že jsme je tam dali, ale co když budou ležet pod rakví?”

„Hrome!”

„Rozumíš? Pak ponese vinu bejvalej hrobník, že špatně zacházel s mrtvolou. Prostě jí zasypal.”

„To nezní špatně! Ven s rakví! Položíme kosti pod ní.” Tu za nimi hlasitě zaznělo:

„Teď ale ještě ne!” Otočili se a strnuli, jako by je opařil. Nebyli schopni pohybu. Leknutí je naprosto ochromilo. Kolem stálo plno policistů, kteří ihned oba muže spoutali.

„Všichni čerti!” vyrazil starý.

„Proklatě!” dodal mladý.

„Jménem zákona, jste zatčeni!” doplnil úředník. Starý se snažil roztrhnout pouta a sténal:

„Zatracená smůla! Komu za to máme vděčit?”

„Mně!” Muž, který vyslovil toto zvolání, se postavil před ně, takže mu mohli vidět do tváře.

„Peklo a ďábel! To je přece Kníže bídy!”

„Ano, můj milý! Vidíte, že jsem to s vámi myslel dobře! Varoval jsem vás tento osud jste si vybrali sami. Poroučím se, pane úředníku!”

„Už?”

„Ano. Musím pryč. Jednoho Krále lesa máme tady, toho druhého chytíme ještě dneska v Haingrundu. Saně čekají. Dobrou noc!” Podal úředníkovi ruku a odebral se k silnici, kde stál hajný se saněmi. Oba zatčení byli jako omámení. Nemohli se vyrovnat se situací, do níž tak nečekaně upadli. Starý se konečně vzpamatoval a ptal se:

„Co to má bejt? Proč nás zatýkáte?”

„Lupiči mrtvol!” vysvětlil úředník krátce.

„My?”

„Kdo jiný?”

„To je nějaká mejlka, pane úředník, větší ani bejt nemůže!”

„Skutečně? Jak to?”

„Před chvílí byli u mne v hostinci dva cizinci, který si furt šeptali. Začal jsem je podezřívat. Když odešli, tajně jsme je s mladým sledovali. U zdi se nám ztratili. Tak jsme přelezli za nima, a v tom okamžiku jste nás překvapili. Právě jsme se divili, že jsme tady našli otevřenej hrob a tenhle balík.”

„Ach, takže vy jste vůbec nevěděli, že hrob byl otevřen?”

„Ne, ani za mák!”

„Bohužel někdo ležel támhle za černým bezem a vyslechl vás, když jsme zde vykopávali rakev.” Kovář leknutím nemohl odpovědět.

„Kdo mluvil o tom, že dnes večer vyzvedne na hřbitově mrtvolu, aby ji tady zahrabal?” Stále ještě žádná odpověď.

„Kdo mluvil o zavraždění kapitána voň Hellenbacha a o únosu malého Roberta voň Helfensteina?”

„Jak to mám vědět?!” vyrazil ze sebe kovář.

„Jednoduše. Jsme alespoň tak chytří, jako jste vy! Pán, kterého jste nazvali Knížetem bídy, tušil, že nás budete pozorovat, a schoval se mezi černým bezem. Slyšel každé vaše slovo.”

„Proklatě!” skřípal starý. Syn stál za ním, aniž by řekl slovo. Tu se zaleskla v jeho nikách čepel nože.

„Za mnou, otče!” Rychlým řezem přejel provazy, jimiž byly staženy ruce starého, a již v příštím okamžiku letěli oba přes hřbitov. Úředníci na okamžik strnuli, ale pak se rozběhli za uprchlíky, zakopávaje o hroby neustále křičeli a překáželi si navzájem. Než se dostali ke zdi, byli již oba uprchlíci na druhé straně a letěli dolů z kopce. Otec i přes svůj věk držel krok se synem. Vtom se mladý otočil. Všiml si, jaký mají náskok, a řekl:

„Stáhnu je na sebe, otče. Běž vpravo mezi křoviska. Sejdeme se u můstku přes potok.” Starý poslechl. Chvíli slyšel

šustění větví za sebou, ale to brzy utichlo. Nyní šel pomalu vpřed. Vyhýbaje se každému hluku dosáhl po hodině chůze

mezi houštinami smluveného místa. Syn tam již čekal. Chvíli na sebe mlčky zírali, pak starý zahrozil rukou a řekl:

„Při všech ďáblech a satanech přísahám, že nebudu mít klid, dokud ho nezabiju!”

„Úředníka?”

„Toho? Vždyť je to ještě kluk! Knížete bídy! Ten všechno zavinil.”

„A když se to nepovede tobě, udělám to já.”

„Kde jsou pronásledovatelé?”

„Hodně daleko za mnou. Navíc se rozptýlili. Ale musíme dál! Kam? To je otázka!”

„Otázka? Tady žádný otázky nejsou. Musíme k baronovi. Pozval nás.”

„Bude nám muset dát peníze, protože domů nemůžeme. K němu, kupředu!” l KOLA OSUDU KAPITOLA DRUHÁ Kola osudu

Krátkou chvíli před touto událostí přijely od města saně, projely vesnicí a zamířily k zámku. Cestující se nechal ohlásit u barona a byl hned vpuštěn. Byl to pan August Seidelmann, představený bratří a sester blažených. Zřejmě přinášel důležité zprávy a informace, neboť jej baron nechal vstoupit do skrytého kabinetu. I přesto se jejich hlasy brzy rozléhaly po chodbách, a kdyby někdo naslouchal, bylo by mu divné, jak zvláštním způsobem mluvil zbožný muž s baronem. Baron kráčel rychlými kroky po místnosti a právě se zeptal:

„Co je vám po nějakém apatykáři?” Zbožný odpověděl důležitým tónem:

„Zná všechny bylinky rostlinky Písma, svatého, od cedru až po izop. Chtěl jsem se nechat poučit.”

„Nechtě si ty průpovídky! Zakázal jsem vám se s ním stýkat!”

„Potkal jsem ho náhodou.”

„Kde?”

„V jeho bytě.”

„Šel jste k němu? Tomu říkáte náhoda?”

„Ano. Zavedl mě tam totiž úplně náhodný důvod.”

„Doufám, že se ho smím dozvědět?!”

„Proč ne, milostivý pane!”

„Nuže?”

„Chtěl jsem jeden chutný likérek.”

„K čemu?” Pobožný pokrčil rameny, pohlédl kose na barona a odpověděl:

„Dva lidé mi stáli v cestě.”

„Opakuji, zanechte průpovídek!”

„Kdo říká, že průpovídám?”

„A co jiného?!”

„Skutečně mi stáli dva v cestě: obr a jedna žena.” Teprve nyní baron pochopil, co těmi slovy mínil.

„Seidelmanne!” vyjel.

„Milosti?” odvětil tento poníženě.

„Vy jste se zbláznil!”

„Ne, protože jsem se vyvaroval, abych ochutnal jedinou kapku. Potřebuji zůstat při smyslech.”

„Ale člověče, nechápu vás! Co máte společného s mým tajemstvím?”

„Myslím, že hodně.”

„Přesto se musím zeptat, co vás k tomu opravňuje, jaký k tomu máte důvod?”

„Vede mě k tomu právo člověka a křesťana.”

„Přede mnou se nemusíte přetvařovat! Můžete mi věřit, že působíte dost směšně!”

„Rád budu vypadat směšný, pokud tím zachráním svou i vaši duši. Kristus odpustí leccos, ale vraždu, pomalou vraždu jedem, ne, to je hrozné, to nemohu připustit!”

„Kdo tady mluví o vraždě?” Ta “

„já.

„To je blbost!”

„Blbost? Byl jsem v Rollenburgu.” Baron se ulekl. Z jeho napůl stisknutých rtů vycházelo pískavě:

„V Rollenburgu? Mezi blázny?”

„Ano.”

„Co jste tam pohledával?”

„Znám se s ředitelem.”

„A přitom jste, —, nebo ne?”

„Viděl milostivou paní baronku? Ano. Jsem přesvědčen, zejí brzy pomohou tak dobře, že bude schopna zmíněný dům opustit.”

„To říkal lékař?”

„Ne, to říkám já.” V jeho tónu zřetelně vyznívala pohrůžka. Baron vypadal jako dravé zvíře, které v bezmocném vzteku cení zuby za mřížemi klece pak se ale stalo něco zvláštního, jeho rysy dostávaly naprosto odlišný výraz. Nakonec se srdečně zasmál a zvolal:

„Jste skutečně po všech stránkách kabrňák! Vynoříte se i tam, kde vás nejméně očekávají!” Zbožný nasadil sladkokyselý výraz a lehce pokrčil rameny.

„Povinnosti, milostivý pane!”

„Hm! To bych vám rád přiznal. Jsme spolu sice v jistém slova smyslu spojeni, ale s tím musí nezbytně být spojena jistá ohleduplnost. Přece po mně nemůžete žádat, abych vás zasvětil do všech svých záležitostí a tajemství!”

„To jsem si také nikdy nedovolil! Ale má vnitřní účast s nemocnou milostivou paní, mukaplný pohled, který se mi nabídl v Rollenburgu, krčení rameny lékařů, zatímco jsem slyšel o tom jedu, —, “

„Kdo vám o něm mohl říci? Skutečně lékárník?”

„Ano.”

„Sám od sebe?”

„Ne. Přišel jsem na to kombinací.”

„On vám snad sdělil něco podrobnějšího o působení jedu, který vlastně žádným jedem není?”

„Ano. Nemohl dlouho odolat mému řečnickému umění.”

„No dobře! Nyní vám důvěrně sdělím, že jsem měl velmi důležité důvody, abych svou ženu na krátkou dobu přemístil do nynějšího působiště. Za dva týdny odtamtud odejde.”

„Zdráva?”

„Dokonale. To později sám zhodnotíte a schválíte mé důvody.” Zbožný se zdál být uklidněn. Jeho tvář se uhladila, když odpověděl:

„Doufám, že Bůh vaše proroctví změní ve skutečnost!”

„Jsem pohnut nad zbožnou účastí, kterou mi předkládáte. Vaše zpráva mě přesvědčila, jak usilovně jste pro nás pracoval, proto vás chci ujistit, že jsem se zamyslel nad způsobem, jakým vám projevím svou vděčnost.” Obuvník se cítil hluboce pohnut. Uchopil baronovu ruku, políbil ji a prohlásil:

„Nepídím se po světské vděčnosti, nýbrž po pokladech, které nemohou zrezavět nebo být sežrány moly, a nemohou být ukradeny zloději. Vaše uznání je pro mne cennější než všechny dary. Nařizujete ještě něco?”

„Ne. Můžete se odebrat do svého pokoje a odpočinout si po cestě. Ale počkejte! Pro dnešek je určen náš večerní podnik v Haingrundu. Byl jste u bratra, když se o tom mluvilo?”

„Ano.”

„Winkler tam byl osobně?”

„Jistě. Ten druhý také.”

„Který druhý?”

„Neznám jeho jméno, ale měl za lubem také něco velkého.”

„Hm! Nevím, kdo by to mohl být! Zatím to nevím, ale snad to zjistím. Dobrou noc!” Zbožný s uctivým rozloučením vycouval. Sotva opustil místnost, změnil se výraz baronovy tváře k nepoznání. Jeho oči metaly blesky, obočí se výhružně svraštilo skřípal zuby a zatnul pěsti.

„Mizera! Darebák!” vyrazil.

„Potměšilec a podvodník! Had a krokodýl! Chce mě přerůst, protože si myslí, že mě má v rukou! Ale to se mýlíš! Jasně jsem si všiml, že mě chceš obejmout jako boa constrictor, abys mě jediným stiskem zničil! Teď se dokonce zamiloval do mé ženy, do komorné, až k zbláznění! Líbá její fotografii, kterou ukradl v albu! Ona je v blázinci, on ji chce osvobodit! Dobře, vytáhni svoje trumfy! Ten poslední ale bude můj, ubohý ševče blažených!” Tu se nepříliš jemně otevřely dveře, dovnitř se vřítil rychlými kroky sluha.

„Co je?” zvolal již dostatečně rozzlobený baron.

„Snad nehoří?!”

„Promiňte, milostivý pane! Ale ta příhoda, taková novinka!”

„Co je?”

„Jsou zatčeni!”

„Kdo?”

„Oba kováři!” Tu baron polekaně ucouvl.

„Proč?”

„Za krádež mrtvoly.”

„Hrom a peklo! To není možné!”

„Ó, je to tak! Chytil je Kníže bídy.”

„Kní kní!” Slovo mu zůstalo na jazyku.

„Dneska byl otevřen hrob,” pokračoval rozčilený sluha.

„Jaký?”

„To nevím.”

„Kde?”

„Nahoře na hřbitově. Kováři tam chtěli položit nějakou mrtvolu, ale byli při tom polapeni Knížetem bídy.”

„Kdo tomu má věřit!” Úplně bezděčně vytáhl hodinky, aby zjistil, kolik je. Právě na dnešek si pozval kováře k rozhovoru.

„Je to pravda!” dušoval se sluha.

„Odkud to víš?”

„Od stájníka. Byl ve vesnici a mluvil s jedním policistou, který byl poslán za zatčenými.”

„Za zatčenými? Jak tomu mám rozumět?”

„Bože, na to nejdůležitější jsem zapomněl. Kováři totiž zase uprchlí!”

„Ach!” Tento baronův povzdech by se dal nazvat povzdechem ulehčení.

„Ano,” dodal sluha,

„byli zatčeni sotva pět minut. Syna zřejmě špatně spoutali. Měl u sebe schovaný nůž a uvolnil si ruce. Rozřízl také

pouta starému, a byli fuč. Utekli za kopečky.”

„Ještě je nechytili?”

„Zatím ne.”

„A co bylo s tím hrobem?”

„Tomu právě nerozumím. Byli tady soudní vykonavatelé, aby otevřeli hrob. Ten byl prázdný. A dneska večer kováři vykopali mrtvolu na starém městském hřbitově, aby ji odtáhli na hřbitov u nás.”

„Mrtvolu? Třeba se jedná o balík pašovaného zboží.”

„To je možné, protože o kovářovi se říká, že patří mezi pašeráky.”

„Tak si na to v klidu počkáme. Můžeš jít!” Sluha se vzdálil. Baron prošel několika temnými místnostmi, dokud nedošel ke schodům, vedoucím do zámecké zahrady. V zahradě se odebral k jednomu rohu, kde pak zamlaskal jemně jazykem. Odpovědi se nedočkal, proto se začal procházet sem tam. Zanedlouho se však na zahradní zdi ozvalo lehké zapraskání

— zašustilo to, něco bouchlo, jako by dva lidé po sobě seskočili na zem.

„Wolfe!” zašeptal baron.

„Jo.”

„Sem! Ach, oba dva?”

„Jasně. Ve dvou se to vždycky lip táhne.”

„Nejdřív mi ale popravdě řekněte, jestli vás skutečně zatkli?”

„Bohužel!”

„Kde a kdy?”

„Asi před hodinou na hřbitově.”

„Proč?”

„To je dlouhá historka, na kterou teď nemáme čas. Jsou důležitější věci!”

„Přesto to chci slyšet!”

„Nejdřív to hlavní. Totiž Kníže”

„Takže skutečně?” přerušil jej baron.

„Kníže bídy je taky ve hře?”

„A jak! Dokonce byl nahoře v našem baráku. Dřepěl tam aspoň hodinu.”

„Co tam dělal?”

„Hm! Všechno věděl!”

„Co?”

„Kdo tehdy zastřelil Hellenbacha, že jsem to tady s mladým viděl, kdo založil požár v zámku, kdo je tady Králem lesa —

— a spoustu dalšího.”

„Zcvokli jste?!”

„Je to pravda, milostivej pane! Přišel nás vyslechnout a chtěl nás donutit k přiznání.”

„Snad jste něco nevyžvanili!”

„To nás ani nenapadlo. Musel bez výsledku odejít.”

„Jak vypadal?”

„Ne velký, ne malý. Sílu má ale jako slon., Málem bych zapomněl na to hlavní: on totiž taky ví, že se dneska něco semele v Haingrundu.”

„Tisíc ďáblů! Doufám, že se mýlíš!”

„Bohužel ne. Když nás měl v hrsti, prohlásil, že tady zatknul helfensteinskýho Krále lesa a že ostatní čapne dneska v noci v Haingrundu. Pak se ztratil.”

„Že by šel přímo do Haingrundu?”

„Každopádně.”

„Jak dlouho už je pryč?”

„Snad tři čtvrtě hodiny.”

„Takové neštěstí! Zase je všechno prozrazeno, všechno! Na kdy je to umluveno?”

„Na dvě hodiny.”

„Ach! Tak je ještě čas akci odvolat. Musím pryč, okamžitě musím pryč! Nechám zapřáhnout.”

„A my, pane barone?”

„Pojedete se mnou. Musím přesně zjistit, co se stalo. Protože nemám čas, abych vás vyzpovídal, musíte mi to říct cestou.”

„Nemůžeme s várna!”

„Proč?”

„Byli jsme zatčený a utekli jsme. Budou nás hledat.”

„Hloupé, to je skutečně hloupé! A přece musím pryč! Právě tak potřebuji slyšet, co se stalo. Jak to zaonačit?”

„Snad bych věděl.”

„Nuže?”

„Vím, že milostivej pán si tu a tam zašpásuje, tím chci říct, že si veme paruku nebo falešnej vous, —, “

„Ano, ano, teď jsi to trefil! Na to jsem ani nepomyslel. Pojďte, odvedu vás nepozorovaně do svého tajného kabinetu, a až ho opustíte, rád bych viděl člověka, který by vás poznal.” O půlhodinku později vyrazilo ze zámku trojspřeží se

saněmi. Baron seděl vepředu a osobně řídil koně. Za ním se váleli v polštářích dva pánové, jeden v kožichu a druhý v silném haveloku. Kdo by v nich hledal oba kováře? Objeli zámek, projeli vesnicí. Starý Wolf chtěl začít vysvětlovat, ale baron zasyčel a varoval jej:

„Teď ticho! Nevíme, jestli nás tady nemůže někdo slyšet. Jsme dost blízko od vesnice a není vyloučeno, že by vás někdo poznal po hlase. Zatím raději mlčte!” Saně rychle ujížděly cestou přes les. Vtom vstoupil doprostřed cesty muž a hlasitě zvolal:

„Stát!” Když baron hned nepřitáhl otěže, aby zastavil, uskočil muž stranou, aby nebyl rozdrcen saněmi, a přiložil pušku k líci.

„Stát, říkám! Nebo vám mám zastřelit koně?” Nyní baron poslechl, ale ještě stihl zašeptat k oběma kovářům:

„Zapamatovali jste si ta slova?” Během převlékání je totiž poučil, jak se mají chovat, kdyby je někdo zastavil.

„Jo,” zabručel Wolf tiše. Saně zastavily. Mezi stromy se vynořili ještě další tři muži s puškami. První byl zřejmě jejich velitelem, neboť se vyptával:

„Komu patří saně?”

„Mně.”

„Tak! Prosím, kdo jste?”

„Proč?”

„Tady se ptám já! Podle uniformy jste poznal, že jsem četník. Mám právo se vás ptát, aniž bych se vám z toho musel zpovídat. Takže, pane, kdo jste?”

„Jsem baron Franz voň Helfenstein.”

„Ach! Ukažte se!” Přistoupil až k saním a ostře pohlédl do baronova obličeje.

„Ano, jste to vy. Naštěstí vás znám, což vám ušetří jisté nepříjemnosti. Kam jedete?”

„Máte důvody také k této otázce?”

„Jistě, jinak bych ji takovému pánovi nikdy nepoložil.”

„Nu, chci jet do Hellershausenu.” Nebyla to pravda. Chtěl někam úplně jinam, ale pochopitelně se vyvaroval, aby to řekl. Hellershausen ležel také tímto směrem, ale trochu stranou. Kdo se tam chtěl dostat, musel asi za půl hodiny odbočit.

„Dobrá! Kdo jsou ti dva pánové?”

„Mí přátelé.”

„Odkud? Smím slyšet jejich jména? Snad prominete, že mě mé instrukce nutí k podobným otázkám.”

„Monsieur de la Latour a hrabě de la Messangerie, dva Francouzi, jak slyšíte podle jmen.”

„Je to pravda, pánové?” Přistoupil k Wolfovi a pohlédl mu do tváře. Starý měl stejně jako syn hustý plnovous. Nyní zlobně zabrumlal:

„Nous comprenons, nix Němes.” Tato slova jej naučil baron. Naštěstí četník francouzsky neuměl vůbec, jinak by se s jeho odpovědí nespokojil.

„Dobrá, pánové, pokračujte!” Baron zvedl opratě, koně trapem vyrazili. Po několika metrech, když už nemohli být slyšeni, řekl tiše:

„Ještě štěstí, že ten chlap neuměl francouzsky. Kdyby se vás vyptával v tomto jazyce, asi bychom tak snadno neodjeli. Zdá se, že máme štěstí.” Po chvíli les začal řídnout, pak cesta vedla mezi volnými poli. Všude ležela nekonečná bílá pokrývka sněhu, která umožňovala spatřit jakýkoli předmět ze značně velké dálky.

„Teď nás nemůže nikdo slyšet ani překvapit,” prohlásil baron.

„Můžeme konečně mluvit.” Povolil opratě a posadil se tak, aby nebyl k mužům za sebou odvrácen zády.

„Předtím nebyl čas,” pokračoval,

„ale nyní můžeme promeškané dohonit. Jak vlastně došlo k vašemu zatčení?”

„Hm!” zabručel starý.

„To je proklatá historka! Dneska jsme ztratili domov, už se nesmíme vrátit.”

„Cože? Je to skutečně tak zlé?”

„Jo. Kdyby nás chytili, jsme ztracený.”

„Jak to?”

„Protože se ví, že jsme viděli, kdo opravdu před časem zastřelil kapitána. Kdyby nás dostali, museli bysme všechno vyklopit.” Baron pokýval hlavou. Nebylo mu právě nejlépe, ale nedal to na sobě znát. Řekl:

„Pchá! Nechali jste se zahnat do úzkých!”

„Ne, ne! My nežvanili!”

„Nesmysl! Vy dva jste byli jedinými svědky!”

„To jsme si taky mysleli ale Kníže bídy všechno ví.”

„Jenom hádal! Když nic nepřiznáte, nic se nestane.”

„Přece jen to ví, a nejen to!”

„Co ještě?”

„O děcku.”

„Tomu nerozumím. O jakém děcku?”

„O děcku poslíčkovy, který bylo ten samej den pohřbený. No, když shořel zámek Hirschenau.”

„Stále ještě nechápu, co mělo děcko té ženské společného s požárem zámku?” Starý váhal s odpovědí, poté trhaně prohlásil:

„Co s tím má společnýho? Hodně, hodně moc!” Samozřejmě se hned neodvážil vybalit pravdu.

„Tak co tedy?”

„Hm! Kdyby zámek neshořel, leželo by dítě v hrobě.”

„Nesmysl! Mluvte jasněji. Dítě neleží v hrobě, ve kterém mělo ležet?”

„Bohužel ne.”

„Proč ne?”

„To je právě ta historka. Zrovna dneska musí přijít a otevřít hrob! Všechno se prozradilo. Kníže bídy věděl úplně přesně, že jsme zámek podpálili my dva.”

„Říkám vám, že pouze hádá!”

„Ne, jinak by nenechal otevřít hrob.”

„Při všech ďáblech, co je vlastně s tou starou dírou! Mluvíte v samých hádankách!” Tu mladý dloubl otce do žeber a zeptal se:

„Máš skutečně takovej strach? Tak to řekni rovnou! Přece nás nesežere!” To nebyla zrovna největší úcta, ale bylo to hlavně pohrdání, skryté v těchto slovech, které donutilo barona k rychlé otázce:

„Kdo vás nesežere?”

„Vy!” odpověděl beze strachu mladý Wolf.

„Já? Ach! To zní právě tak, jako by se jednalo o něco nepříjemného, co by mě mohlo rozčílit.”

„Tak to je.”

„Nu, zaručeně vás nesežeru, na to jste oba příliš nechutní! Je však otázka, jestli vás nechám běžet, pokud jste se dopustili nějaké velké chyby. Takže ven s tím! Co je s děckem?” Starý dal přednost synovi, který mohl spíš překonat těžkosti následujícího sdělení:

„Co by mělo bejt? Nebylo pohřbený!”

„Tak? Proč ne?”

„Protože jsme ho tehdy potřebovali.”

„K čemu?”

„Mělo bejt spálený.” Tato slova vzala barona tak, že jediným silným trhnutím zarazil koně.

„Hrome!” zvolal.

„Rozumím tomu správně?”

„Každopádně!”

„To dítě uhořelo?”

„Jo.”

„Snad místo jiného?”

„Jo.” Baron tiše, ale ostře hvízdl. Potom řekl:

„Chlapi, dávejte pozor! Pokud je mé tušení správné, budete se mnou mít co do činění!”

„To přece dobře víme,” mínil mladý kovář, který si řekl, že baron vězí v jejich nikách stejně jako oni v jeho síly byly vyrovnané.

„Chcete snad říci, že dítě staré poslíčkové uhořelo místo Roberta?”

„Jo, to jsem chtěl říct.” Tu vytáhl baron revolver, zamířil na starého a vztekle řval:

„Chlape, já tě zabiju!”

„Ohó!” zvolal syn.

„Podívejte se na nůž v mých rukách! Jak byste vystřelil, propíchnu vás naskrz! Zatím jsme byli jen pašeráci, žádní vrazi. Ale jestli mě donutíte, stanete se prvním, kdo padne za oběť mýmu noži. Jako pašeráci jsme vás poslouchali, ale co je navrch, to je jen k vaší škodě!” Baron je chvíli mlčky pozoroval, neboť podobný odpor v žádném případě neočekával. Pak se pomalu odvrátil, zasunul revolver, udeřil zlostně bičem koně, takže se vzepjali jako svíce do výše, a poté uháněli v plném trysku pryč. Oba kováři do sebe mlčky strčili. Všimli si, jak to v něm vře, že se nejdřív musí poradit sám se sebou, jak se vůči nim má zachovat. Po delší době nechal koně opět zpomalit a obrátil se dozadu. Při světle odrazu

sněhu viděli, že je bledý jako smrt a že jeho oči leží hluboko v důlcích. Poslední zpráva jej hluboce ranila. Jeho hlas se chvěl a zněl chraptivě:

„Robert tehdy neuhořel?”

„Ne,” odvětil syn.

„Ještě žije?”

„Jo.”

„Kde?”

„Hm! Snad přijde čas, kdy se to dovíte!”

„Ohó! Musím se to dozvědět, a to hned!”

„Ohó!” zaznělo nazpět jako ozvěna.

„Má to snad bejt výhružka?”

„Ano.”

„Tak se mrkněte! Dosud držím nůž v ruce!”

„Pchá! Nebojím se vás!”

„My vás ještě míň!”

„Jste lháři a zrádci!”

„Vy snad ne?”

„Hrome! Co se odvažujete?”

„Nic. Zatajili jsme vaší vraždu. Slíbil jste nám za to jistou částku, ale zaplatil jste jenom půlku. Když jsme se pak s várna dali na pašeráctví, měl jste nás v rukou, aspoň jste si to myslel, protože jste byl přesvědčen, že jsme vraždili ohněm. Ale my jsme ty chytrý, my nevraždili!”

„A přece zámek shořel!”

„Na váš příkaz. Nejste jen spoluviník, ale dokonce původce! My jsme kluka ušetřili, protože jsme lidi a měli jsme s ním

slitování. Raději jsme spálili mrtvolu. To je sice taky trestný, ale přece jen to není vražda! A ještě z jinýho důvodu jsme nechali malýho, nevinnýho kluka žít.”

„Z jiného důvodu?”

„Jasně. Protože jsme vás celkem dobře znali, věděli jsme, že vám nemůžeme důvěřovat. Když se jedná o vaše výhody, ztrácí ve vašich očích lidskej život cenu. Pokud někoho nepo třebujete, je s ním jednoduše konec, abyste se nemusel obávat zrady.”

„Ach, to si myslíte! Nebo to dokonce víte?!” vyrazil ze sebe.

„Jo, sami jsme to zažili. Proto jsme potřebovali prostředek, kterým bysme si vás udrželi v nikách. Tímto prostředkem se stal,, no, hádejte!”

„Ten kluk!” syčel.

„Ano, kluk, baron Robert voň Helfenstein!”

„Lotři!”

„Dobře! Snad jsme lotři, ale dovedl jste nás k tomu vy! Předtím jsme byli jenom poctivý pašeráci!” Bojoval sám se sebou. Uběhla téměř čtvrthodina. Řekl si, že udělá nejlépe, když se zdánlivě poddá neměnnému. Pak konečně řekl:

„Jednali jste vůči mně špatně a nevěrně, chlapi, dokonale nevěrně!”

„Ó, ne špatně, ale jenom chytře.”

„Takže se nemám dozvědět, kde je Robert ukrytý?” Ne.” “ohó! Proč ne?”

„Protože byste se ho zbavil!”

„To mě ani nenapadne!”

„Známe vás!”

„Ne. Stačí mi, když se nikdo nedozví, kdo ve skutečnosti je.”

„To bysme se zbavili největšího trumfu.”

„Zaplatím vám.”

„Čím?”

„Penězi.”

„To neuděláte. Dostali bysme kulku, peníze ne!”

„Nebuďte tak zatvrzelí! Neřekli jste snad, že se už nesmíte nikdy vrátit do Helfensteinu?”

„Jo, to je pravda.”

„Nu, a pokud se vás neujmu, budete ztraceni! Jste utečenci. Volní, ale bez prostředků!”

„Vy taky, hned jak nás chytej!”

„Pchá! Ještě se nevzdávám. Zaopatřím vás penězi, abyste mohli prchnout a založit si existenci v cizině.”

„To se hezky poslouchá, ale nejdřív bych chtěl vidět, zda je to pravda, jestli taky dodržíte slovo!”

„Slovo dodržím!”

„To by bylo pro nás všechny jen dobrý!”

„Ještě nejsem přesvědčen, že vaše situace je bezvýchozí. Vyprávějte mi, jak se všechno seběhlo. Potom uvidím, co se dá podniknout. Takže, co se stalo té noci, kdy shořel zámek?” Mladý kovář mu všechno řekl, pouze zamlčel, co udělali potom s malým Robertem.

„Jak nevěrné a, jak hloupé!” zvolal baron, když vypravěč skončil.

„Kam jste toho kluka dali?”

„To až později!”

„Pro mě za mě! Všiml si tehdy někdo něčeho?” NP “

„rve.

„Ani hrobník?”

„Ta stará poctivá kůže? Kdyby něco jen čuchal, jistě by zamezil loupeži mrtvoly.”

„Sám si myslím, že to nikdo netušil, protože jinak by se to nezkoumalo až teď. Dá se tedy předpokládat pouze jediné.” Co?”

„wu.

„Že teprve nedávno objevili, že Robert žije. Snad nějaká rodinná podobnost nebo něco takového. Vida, teď jsem dostal nápad. Jak byl ten chlapec oblečen?”

„V noční košili.”

„Nic jiného nemel?”

„Ne.”

„Tím to tedy nebude. Domníval jsem se totiž, že měl na sobě něco, co by mohlo posloužit jako poznávací znamení.” Tu dloubl starý mladého pod žebra.

„Ty!” řekl.

„Co?”

„Že by ten řetízek?”

„Hrome! No jo, řetízek!”

„Jaký řetízek?” zeptal se baron rychle.

„Měl na krku takovej řetízek nechtěli jsme ho tomu ubohýmu klukovi sebrat. Stejně bysme za něj moc nedostali. Navíc nás to mohlo prozradit.”

„Ó, vy hlupáci, vy oslové! Teď vás to stejně prozradilo! Ano, to je to! Co to bylo za řetízek?”

„Tenkej, ze zlata.”

„Neviselo na něm nic, nějaký medailonek?”

„Viselo na němňáký srdíčko.”

„Dalo se otevřít?”

„To nevím.”

„Písmena jste neviděli žádná?”

„Jo, tři: R. v. H.”

„Ať do vás uhodí tisíc ďáblů! Vy jste mu ten řetízek nechali?”

„Ano. Nijak jsme o tom nepřemejšleli.”

„To bylo víc než neopatrné to bylo bláznivé, dokonce šílené! Nyní je všechno prozrazeno! Zpozorovali řetízek, pátrali dál, ach, Kníže bídy o něm mluvil?”

„Neříkal nic.”

„Určitě ho musel vidět. Byl to určitě on, on jediný z toho dokázal vyvodit další. Ten řetízek musím dostat, musím ho mít! Je to jediný důkaz, který proti nám mají. Kde ho ale hledat?”

„Jak to máme vědět?”

„Přece musíte vědět, kam jste toho kluka zašili!”

„Hm! Dali jsme ho do nalezince.”

„Je tam dosud?” Ne “

„Kde tedy je? Měl jste ho na očích?”

„Ano. Z nalezince ho už jako děcko vytáhl nějakej hudebník a krejčí.”

„Odkud? Z jakého nalezince?”

„Byl v ach! Co je?” Syn jej totiž prudce rýpl, takže se přerušil v odpovědi.

„Zdá se mi, jako bys to chtěl vyžvanit!” rozzlobil se na otce.

„Nejdřív počkej, jestli dostaneme zaplaceno!” Baron si jeho slov téměř nevšiml. Párkrát zašvihal bičem, jako by chtěl vytvořit prostor pro veselejší myšlenky, a potom opakoval slova starého:

„Byl vkde tedy byl? Každopádně v rezidenci. Jak se mi zdá, měl jsi to slovo na jazyku. Nebo ne?” Oba mlčeli. Proto pokračoval:

„Dneska jste stejně hloupí jako tehdy! Nemůžete mi nic zamlčet! Dali jste ho tedy do nalezince v hlavním městě? Ujal se ho muzikant, který byl zároveň krejčím? Před dvaceti lety? Ach, to naprosto souhlasí! Ani netušíte, že jsem vašeho krejčího znal. Bydlel v jednom mém domě ve Vodní ulici a jmenoval se Bertram. Dopřáli jste si snad i té radosti, že jste v nalezinci vyžvanili, jak se kluk jmenoval?”

„Připevnili jsme k němu lístek, že je pokřtěnej jménem Robert,” vysvětloval starý.

„Dobrá! Robert Bertram! Toho znám!”

„Proklatě!” vyrazil starý kovář.

„Vida! Takže jste mi pěkně padli do klece! Teď vím všechno, za co bych vám musel draze zaplatit.” Hned si však uvědomil, že bude lépe je nedráždit. Proto dodal:

„Nu, i tak vám to nebude na škodu. Postarám se, abyste se mnou mohli být spokojeni. Je dobře, že jsem si v tom udělal jasno. Vaše chyba se dá snadno napravit. Víte snad, co se nedávno mladému přihodilo?” Ne “

„Neslyšeli jste, že ho zavřeli?”

„Ne. Zavřeli ho? Proč?”

„Protože kradl. Dostal se do štíru s policií a se soudy. Našli řetízek, pátrali po jeho původu a tak dále. Ach! Proto s ním jednali v rukavičkách! Proto ho osvobodili! Teď ale vím, co mám dělat. Starý hrobník dosud žije?”

„Jo, u syna, kterej je vězeňským dozorcem v rezidenci.”

„Dozorce Uhlig! Ach, to taky sedí! Nyní je mi všechno jasné. Přišli na nápad, že Robert voň Helfenstein vůbec

neuhořel. Protože tehdy objevili zuhelnatělé dětské kosti, které musely pocházet od jiné mrtvoly. Ve stejný den bylo pohřbeno dítě poslíčkové. Vy jste pomáhali Uhligovi se zasypáním hrobu,, v tom to všechno vězí!”

„Tisíc hromů!” zvolal Wolf.

„Takže skutečně jenom hádali!”

„Jistě! Snad jste se už nepřiznali?”

„Ani slovem.”

„To je dobře, velice dobře!”

„Ale Kníže bídy nás vyslechl.”

„Kde?”

„U hřbitovní zdi. Slyšel každý slovo, který jsme prohodili.”

„Vy oslové! Jak jste se dostali ke zdi?” Vše mu vyprávěl. Když s tím byli hotovi, nesmírně se pohádali, neboť baron nešetřil výčitkami. Nakonec dodal:

„Teď vidíte, jak jste hloupí! Kníže bídy proti vám bude svědčit. Ale já mu zavřu hubu! Říkali jste, že byl u vás?”

„Ano. Vydával se za spiritistu.”

„Aby vás přelstil!”

„Stejně se nic nedozvěděl, vůbec nic!”

„Dobrá! Nyní vám řeknu, co máte udělat. Nemusíte se ničeho obávat.” Starý se hluboce nadechl a prohlásil:

„Díky Bohu, jestli je to pravda!”

„Je to pravda!”

„Bylo by smutný skončit v mým věku jako uprchlík, kterej musel opustit vlastní barák.”

„Budete se moci vrátit, aniž by vám někdo mohl na kůži. Ten řetízek dostanu a zničím ho. Kníže bídy zmizí. Co by se vám pak mohlo stát, he?”

„Pochopitelně nic, vůbec nic. S řetízkem si jistě snadno poradíte, ale co Kníže, —, ?”

„Bez obav!”

„Dobrá! Ale co do ty doby?”

„Ukryju vás.”

„Kde?”

„Za hranicí. Přikážu Winklerovi, aby vám poskytl azyl. Potřebné výdaje uhradím.”

„To se dobře poslouchá. Kdy ale dostáném peníze?”

„Ještě dneska, později., Nemám s sebou tolik, ale něco dostanu.”

„A když nás chytej?”

„Museli byste do krve zapírat. Jste pod mou ochranou a můžete si být úplně jisti, že bych vám pomohl opět na svobodu.”

„Aspoň nějaká útěcha! Tamhle je městečko, kam vůbec jedeme?” Baron vytáhl hodinky.

„Všichni čerti!” zvolal.

„Půl druhé! Rozhovor mě tak zaujal, že jsem jel pomalu! Nesmíme už ztratit ani okamžik. Je nejvyšší čas!” Sjel dolů ze silnice a zamířil přes pole kolem města. Nechtěl, aby je někdo zpozoroval. Zastavil nedaleko zahrady, jež patřila Seidelmannovi.

„Tady vystoupíte!” poznamenal.

„Odplížíte se k šachtě a půjdete za hlídačem Laubem. Kdyby tam nebyl, ukryjete se v kůlně. Slámy je tam dost, abyste nemrzli. Tam počkáte na můj příchod. Znáte kůlnu?”

„Jo. Přijdete určitě?”

„Samozřejmě! Dávejte pozor, aby vás nikdo neviděl nebo dokonce nechytil! Dneska je nutná dvojnásobná opatrnost!” Vystoupili a vzdálili se. Také baron slezl ze saní. Zavedl koně k řídkému stromoví a přivázal otěže k mladému stromku. Přitom si bručel:

„Ještě že jsem zakázal dávat koním rolničky. To by mě bylo prozradilo.” Pak se výsměšně zachechtal a dodal:

„Hloupí chlapi! Chtěli mě obelhat, ale já s nimi zatočím! Jsou to jediní přímí svědci. Všechno ostatní jsou jen dohady. Ti dva musí zmizet stejně jako řetízek a jako Kníže bídy! Rychle kupředu!” Vydal se k zahradnímu plotu, který přeskočil.

Za ním bylo osvětlené okno. Lehce zatleskal rukama a byl ihned vyslyšen. Za sklem se objevila hlava muže. Rychle si přetřel pravicí pravé oko. Okno se otevřelo, zazněla tichá otázka:

„Kdo je tam?”

„Kapitán.”

„Sakra!” O minutu později se otevřely zadní dveře, Seidelmann vystoupil ven.

„Pojďte, milostivý pane,” prohlásil.

„Jste sám?” Ne.” u vás?”

„Hlídač Laube.”

„Co chce?”

„Musel jsem mu dát příkazy pro dnešní noc.”

„Může nás slyšet, ale nesmí mě poznat. Pojďme tedy nahoru!” Po vstupu do domu si baron ovázal kolem obličeje černou škrabošku, kterou si přinesl s sebou. Když vstoupili do místnosti, hlídač ihned vyskočil. Baron si jej nejdřív vůbec nevšíj mál, nýbrž se obrátil na Seidelmanna:

„Byl tady Winkler?”

„Ano.”

„Podnik bude dneska?”

„Ano, dvojitý.”

„Dvojitý? Jak to?”

„Je tady taky ten druhý.”

„Druhý? Kdo druhý?”

„Neznám ho. Byl tady dvakrát, včera a předevčírem. Bude to náramný obchod.”

„Hrome!” zaznělo pod maskou.

„Někdo druhý? Mluvil .j jste s ním?”

„Včera já, předevčírem bratr.”

„Jak vypadal?”

„Neviděl jsem mu do tváře, ale tady Laube ho musel vidět, protože ho ohlašoval.”

„Znal tedy dub?”

„Jasně!”

„Uvedl znamení?”

„Ano.”

„Jak vypadal?” Poslední otázka patřila hlídači, který popsal Arndta tak, jak jej viděl.

„Neznám ho!” pravil baron.

„To je léčka!”

„Léčka?” zvolal polekaně Seidelmann.

„Ano. Já jsem totiž přišel, abych vámřekl, že máme být zatčeni. Policie ví, co máme v úmyslu.”

„Hergot!” zasténal Seidelmann a klesl na židli.

„Ano! Má v tom prsty Kníže bídy, ten proklatec! Nářek nám ale nepomůže, musíme jednat! Musím se zorientovat. Kdy je sraz?”

„Ve dvě hodiny.”

„V Haingrundu?”

„Na téhle straně.”

„Hm! Kdo to řídí?”

„Můj syn. Právě jsem chtěl taky ven.”

„Váš syn je už pryč?”

„Odešel před čtvrthodinou.”

„Snad ho stihneme varovat. Pokud nebudou mít muži zboží, nemůže se jim nic stát. Musíme se postarat, aby se ke zboží vůbec nedostali.” Seidelmann se horečnatě třásl. Zvolal:

„Musíme pryč, musíme ihned pryč!”

„Zadržte! Žádné zmatky! Existuje tu nějaká cesta, kterou bychom se dostali nepozorovaně k druhému východu Haingrundu?”

„Ne. Pokud se obchod prozradil, bude jediná cesta obsazena!”

„Takže musíme přímo lesem?”

„Ano.”

„Dobrá! Pokusíme se vyhledat nosiče ještě na druhé straně. Pokud se vrátí, bude všechno zachráněno.”

„Můj syn! Můj syn!”

„Pchá! Dokud nenajdou balíky, nemohou nás z ničeho obvinit. Máte tady nějaké zbraně?”

„Pušky.”

„Nesmysl! Nože a revolvery.”

„Dostatek.”

„Pak si pospěšte! Musíme se pořádně ozbrojit. Budeme také potřebovat dvě prostěradla. Rychle!” Seidelmann odběhl. Baron se obrátil k hlídači a zeptal se:

„Znáš mě?” Ne “

„rNe.

„Jsem osobně kapitán.”

„Ach!” vydechl muž a hluboce se poklonil.

„Chlap, který tě včera a předevčírem navštívil, byl nepochybně sám Kníže bídy. Ví, že jsi ve spolku. Pokud se to dnes nezdaří, určitě tě zatknou.”

„Můj Bože!”

„Nenaříkej! Postarám se, aby se ti nic nestalo. Pojď se mnou k oknu. Vidíš to řídké stromoví?”

„Ano.”

„Stojí tam spřežení se saněmi. Půjdeš tam a pohlídáš je, než se vrátím. Dávej pozor, aby koně nehlučeli nebo neutekli. Běž! O ostatní se postarám.” Jakmile strážce odešel, vrátil se Seidelmann.

„Váš syn šel přímo do Haingrundu!” otázal se ho baron.

„Ano. Měl na druhou hodinu objednané lidi.”

„Zdá se, že to stihneme! Kupředu!” Přelezli plot a plížili se k lesu. Byli nesmírně opatrní a drželi se stranou od směru, v němž tušili hraničáře a celníky.

Arndt a starý hajný nešetřili koně, takže dospěli do městečka přesně o půlnoci. Vrátili saně i spřežení majiteli a poté se odebrali pěšky do hájenky. Zde již byli očekáváni státním návladním, jehož doprovázel jeden důstojník hraničářů a vrchní četník. Dva muži v uniformách si Arndta pozorně prohlédli, neboť se mezitím dozvěděli, že vystupuje v úloze Knížete bídy. Matka Barbara rozžhavila kamna a přichystala pro vzácnou návštěvu večeři.

„Konečně!” zvolala nyní.

„Už jsme si mysleli, že ani nepřijdete.”

„Takže jsi žárlila?” vtipkoval hajný.

„Na koho?”

„No přece na helfensteinské holky!”

„Neplácej! Která by se ohlížela za takovým kocourem!”

„Ohó! Myslíš si snad, že jsem tam byl zbytečný? Naopak, sehrál jsem důležitou úlohu!”

„To asi těžko, staroušku!”

„Vedle, všechno vedle! Provedli jsme exhumaci!” A už to bylo venku! Dobrý stařík si ani neuvědomil, že by bratranci Arndtovi bylo jistě milejší, kdyby se o této záležitosti vůbec nezmiňoval. Státní návladní se zarazil a zeptal se:

„Exhumace? Slyším správně? Vykopali jste mrtvolu, pane hajný?”

„Jasně!”

„Na čí příkaz?”

„Na jeho!” Přitom ukázal na Arndta. Ten však udělal odmítavé gesto rukou a řekl:

„Prosím, zatím o tom nemluvme! Později bude dost příležitostí. Mám hlad! Najíme se a přitom probereme to nejdůležitější. Smím se zeptat, jaké jste učinil přípravy, pane státní návladní?”

„Jistě. Mám s sebou šedesát mužů.”

„Kde?”

„V křoví za domem.”

„Ach! Zatím jste je nerozmístil?”

„Ne. Zmínil jsem se o vás panu vrchnímu strážníkovi, a on mi poradil, abych nedělal nic, dokud se neporadím s vámi.” Arndt vděčně pokýval na vrchního četníka a odvětil:

„Jsem vám zavázán. Je mi skutečně milé, že jste té rady uposlechl. Během cesty domů mě totiž napadla myšlenka, jejíž provedení by nám mohlo nesmírně prospět. Jsou muži dostatečně ozbrojeni?”

„Ano, přirozeně.”

„A co pašeráci?”

„Nepochybně také.”

„Přesto doufám, že nám padnou do rukou bez krveprolití.”

„Ohó! To by byl zázrak!”

„Podle toho, jak se toho chopíme. Chtěl bych je vlákat do pasti.”

„To bude velice těžké!”

„Právě naopak, bude to snazší, než si myslíte. Znáte zdejší Červený mlýn?”

„Samozřejmě. Má se stát pastí?”

„Ano, tak si to představuji.” Tu se starý hajný ulekl a zvolal:

„Co vás vede, bratrance! Chcete přivést hodného Wilhelmiho do rozpaků?”

„Ne, chci mu právě dopomoci k odměně.”

„Jak to?”

„Je mým spojencem.”

„On? Sakra! To jsem netušil! Tys to věděla, Barbaro?”

„Ani slovo!”

„Člověk hned nemusí všechno roztroubit, dokonce ani bratranci!” smál se Arndt.

„Mám kreslicí vzorků a jeho bratrovi za co děkovat. Přivedli mě totiž na stopu.”

„Kreslič vzorků?”

„Ano. Král lesa je oba navštívil.” To však pochopitelně nejvíc zajímalo státního nevládního. Ihned se přidal k rozhovoru, když se zeptal:

„Co od nich chtěl?”

„Kreslíce si objednal jako poslíčka. Ten se tvářil, jako by chtěl poslechnout, ale řekl to mně.”

„Proč s tím nešel na úřad?”

„Protože věřil, že mu vyjdu vstříc stejně, a navíc se to stalo teprve minulé noci. Požádal jsem ho, aby mlčel.”

„Dobrá! A mlynář, jeho bratr?”

„Měl pronajmout Králi lesa svůj sklep.”

„Hrome!” ujelo hajnému.

„Král u něj byl osobně?”

„Ano.”

„Proč to neohlásil?” divil se státní návladní.

„Řekl to mně.”

„Hm! Zdá se, jako byste si myslel, že řídíte celou tuhle akci!”

„V této souvislosti máte pochopitelně pravdu. Také mlynáře jsem požádal o mlčenlivost.”

„Ale k čemu chtěl Král lesa sklep?”

„K zasypání. V tom se skrývá nějaké tajemství, které jsem dosud nestihl rozluštit. Snad se to dozvíme dnes. Navrhoval bych, abychom odměnili mlynáře tak, že u něho zatkneme pašeráky i s jejich vůdci.”

„Považujete to za správné?”

„Ano, neboť bychom tak zabránili krveprolití.”

„Jak to chcete zařídit?”

„Pokud vím, přijdou pašeráci s balíky. Zavedu je k mlýnu ti

„Myslíte, že za vámi půjdou?”

„Ano. Budou mne považovat za krále pašeráků.”

„Neuvěřitelné!”

„Přesto je to pravda.”

„Jak je chcete přesvědčit?”

„To už nechtě na mně. Nyní zajdu do mlýna, abych se domluvil s mlynářem. Po nějaké době mě následujte i s muži. Rozestavíme je v mlýně, pak přivedu pašeráky dovnitř. Padnou nám do rukou!”

„Prosím vás, vy skutečně věříte, že pašeráci padnou do takové pasti?”

„Nepochybně ano.”

„Nepovažuji to za příliš rozumné!”

„Teprve se uvidí, kdo měl pravdu.” Návladní pokrčil rameny, stejně tak důstojník hraničářů starý hajný však prohlásil:

„Poslyšte, lidičky, poslechněte ho! Jistě zas vymyslel nějakej geniální kousek! Ten chlapík má za ušima! Půjdu s ním!”

„Starý! Co tě to napadlo!” varovala jej paní Barbara.

„Nenapadlo mě nic, akorát se na ten trik chci taky podívat. Rozumíš, stará?”

„Takové nebezpečí!”

„Nebezpečí? Nemluv nesmysly! Bratranec říká, že nehrozí žádné krveprolití, a on ví, jak svým slovům dostát.”

„Správné!” chválil jej Arndt.

„Pánové, není čas na dlouhé porady! Slibuji vám, že budete mít pašeráky v hrsti, pokud se za čtvrt hodiny od tohoto okamžiku vplížíte k mlýnu. Nesmí vás ale nikdo vidět! Souhlasíteli, dobrá, pokud ne, dělejte podle svého! V tom případě počkám ve mlýně, jestli se vám zatčení podařilo. Zatím jdu!” Na odchodu ještě slyšel hlas hajného:

„Kdo není hlupák, poslechne ho! Ví, co dělá. O tom jsem se nejednou přesvědčil.”

Mlýn hlasitě klapal, znamení, že Wilhelmi měl i dnes dostatek práce. Na zaklepání otevřel dveře. Při pohledu na Arndta projevil nesmírné překvapení, které nebylo o nic menší než radost z této nečekané návštěvy.

„To sté vy, pane!” divil se.

„Vítám vás! Nesete dobrý nebo špatný?”

„Dobré. Vaše žena už spí?”

„Ne, zrovna se chtěla natáhnout.”

„Tak pojďme za ní! Myslím, že si dneska příliš neodpočine.”

„Proč?”

„Pojďme nejdřív dovnitř!” Také mlynářka měla radost z Arndtova příchodu a celá se klepala, aby se dozvěděla důvod nenadálé návštěvy. Arndt jí ihned vyhověl:

„Chcete mi pomoct chytit Krále lesa?” Oba se ulekli. Wilhelmi se ozval první:

„My? Vám? Jakpak?”

„Přilákáme ho do mlýna.”

„Bože! To je příliš nebezpečné!” mínila žena.

„Kdepak! Víte, že je na něho vypsaná odměna?”

„Jo. Myslím, že pět set guldenů.”

„Nuže, máte si je vydělat.”

„My? Pět, pět set guldenů? Ó, vlastně proč ne, když s tím nebude spojeno žádné nebezpečí!”

„Ani nejmenší! Kromě toho dostanete ještě mimořádnou odměnu, neboť zároveň polapíme velký počet pašeráků a zabavíme jim velmi drahé zboží.” Odměna navíc? To zalahodilo ženiným uším jako rajská hudba. Přece jen ale měla jisté pochybnosti:

„Zřejmě to bude velice těžké.”

„Nikoliv.”

„Tak nebezpečné!”

„Také ne.”

„Král lesa se nám pomstí!”

„Bude zneškodněn.” Mlynář se mezitím vzpamatoval ze svého úleku. Vydělat v tak krátké době tolik peněz, to přece muselo stát za to! Proto se zeptal:

„Smím vědět, jakej máte plán?”

„Jistě! Dneska, stejně jako jindy, pracují dvě skupiny pašeráků: jedna odtud a jedna z druhé strany. Ti první ponesou balíky budu se vydávat za Krále lesa a přivedu je sem. Zboží bude složeno do vašeho sklepa. Poté je zavedu do místnosti, kde dostanou kávu nebo něco podobného.”

„Pašeráci? Do našeho domu?!” zvolala paní a spráskla ruce.

„Bojíte se?”

„Jistě! Každý by se bál!”

„Vždyť stojíte pod mou ochranou!”

„Co zmůžete proti tolika lidem!”

„Nejsem sám. Přijde sem šedesát hraničářů a četníků, kteří se skryjí naproti ve mlýně. Ještě se bojíte?”

„Šedesát? Tolik? Pak skutečně nemusíme mít obavy.”

„Takže chcete?”

„Ale co ti druzí?”

„Inu, nejdřív si zajistíme jedny, potom přivedu druhé.”

„Taky dovnitř?”

„Ne, ti budou vylákáni do sklepa.”

„Hm! Co tomu říkáš, muži?”

„Plně tomuhle pánovi důvěřuju.”

„No, jestli chceš, tak se přidám.”

„Dobrá!” pravil Arndt.

„Něco si tedy zapamatujte: dejte oba stoly k sobě a připravte na ně hrnky na kávu. Až vám řeknu, abyste kávu přinesla, odejdete do kuchyně, ale odtamtud poběžíte hned do rnlýna, abyste poslala do místnosti hraničáře. To ostatní už bude hračka.”

„Kafe tedy nemám vařit?”

„Ne. Poprosil bych vás ale o klíč od sklepa. Taky budu potřebovat lampu. Král lesa má být chycen ve stejném sklepě, který si chtěl pronajmout.”

„Tady je klíč!”

„Dobrá. Půjdu. Až přijdou hraničáři, zopakujte jim vše, co jsem nyní řekl. Má váš dvůr nějaká vrátka?”

„Ano, zvenčí vlevo.”

„Vejdeme jimi dovnitř.” Vzal zatím nezapálenou lampu a postavil ji před dveřmi do sklepa. Právě procházel zadními vrátky, když zpozoroval hraničáře, přicházející zepředu. Takže jej poslechli. Spěchal k nim a obrátil se na vrchního četníka:

„Potkali jste někoho?”

„Ne, pochybuju, že by nás někdo spatřil.”

„To je dobře. Běžte dovnitř! Mlynář vás seznámí s mým plánem.” Nyní se vydal do Haingrundu. Nikoho neviděl, dokonce ani ve sněhu dosud nebyly otisknuty žádné stopy. Pokračoval v cestě. U druhého východu z údolí spatřil

dlouhou řadu postav, které, kráčíc jedna za druhou, nesly na zádech velké balíky. Blížily se k němu. Postavil se za strom, kde si připevnil nachystanou černou škrabošku. Pečlivějším zkoumáním zjistil, že někteří pašeráci nesli v rukou pušky, ale nebylo jich mnoho. První muž zamířil kolem stromu. Arndt rychle vystoupil z úkrytu. Muž zalícil, ale jakmile si Arndt přetřel pravicí pravé oko, nechal pušku opět klesnout.

„Už jsou tady všichni?” ptal se muž.

„Ne, vzduch není čistý. Pojďte za mnou k Červenému mlýnu! Tam budeme v bezpečí.” Aniž by ještě něco řekl, obrátil se a kráčel kupředu. Muži jej postupně následovali. I oni měli škrabošky. Bylo jisté, že jej považovali za samotného Krále lesa anebo jeho pobočníka. Nevracel se údolím, nýbrž je vedl lesem přímo k místu, kde ležel mlýn. Za krátkou chvíli dosáhli jeho zadní strany.

„Mlynář o tom ví?”

„Jistěže!”

„Je jedním z nás?”

„Pronajal jsem jeho sklep.”

„Chytrý! To bude pohodlný!” Zavedl je do dvora, kde nespatřili ani živáčka, zapálil lampu a odemkl dveře od sklepa.

„Sem dovnitř!” Sám vstoupil první. Ostatní jej následovali, každý z nich v tichosti odložil svůj balík. Téměř všichni si mnuli ruce, poněvadž dnes byl skutečně nepříjemný mráz. Muž, který dosud mluvil, se zeptal:

„Mlynář je spolehlivej?”

„Dokonale.”

„Mlýn běží, je dosud vzhůru?”

„Ano.”

„Sakra! Kdybysme tak mohli dostat něco teplýho do žaludku. Tady se nemusíme bát. Není nic příjemnýho běhat tři hodiny v takový zimě! Dovolil byste to, pane?” Nic nemohlo být Arndtovi vítanějšího než tato otázka.

„Také mě to napadlo,” přikývl,

„a objednal jsem vám kafe.” Mezi muži proběhlo mumlání spokojenosti. Jeden z nich prohlásil:

„Jo, tady je to lepší než venku v ty slotě: jednak pohodlnější a jednak bezpečnější. Stačí zavřít dveře a nikdo nás neuvidí. Kde je kafe?”

„Hrnky jsou připraveny uvnitř na stole. Ale můžu je nechat donést sem, mně je to jedno.”

„Ó ne uvnitř je teplejc.”

„Tak pojďte!”

„Ano. Uvnitř taky můžeme hned vyrovnat účet, pane!” Arndt je zavedl do místnosti, kde našli stoly plné hrnků. K jeho nemalé radosti odložili muži s puškami ihned zbraně do rohu Arndt se k nim ihned postavil, zatímco si muži sedali ke stolu. Vstoupila mlynářka. Její tvář byla pokryta rozpaky, ale to nebylo nikomu nápadné. Při první návštěvě podobných individuí by se žádná žena necítila ve své kůži.

„Přineste nám kafe!” nařídil Arndt. Odešla do kuchyně, ale on brzy zaslechl její tiché kroky a zavrznutí dveří od mlýna. V chodbě zazněly další kroky muži čekali u dveří na rozkaz ke vstupu do místnosti. Nyní Arndt sáhl do kapes, vytáhl dva revolvery, namířil na pašeráky a zvolal:

„Teď přijde zahřátí, které jsem vám slíbil. Kdo se pohne, dostane kulku! Vstupte!” Poslední slovo zaznělo hlasitě a velitelsky. Dveře se okamžitě otevřely, místnost se zaplnila ozbrojenými muži. Pašeráci vyrazili hlučný výkřik nevole když spatřili desítky namířených pušek, poznali, že jakýkoliv odpor by byl čirým bláznovstvím.

„To si odpykáš, proklatej chlape!” Tato slova zvolal muž, který byl do této chvíle mluvčím pašeráků. Bylo to jediné, co zaznělo.

„Máte dostatek pout, pane vrchní četníku?” otázal se jej Arndt. Jmenovaný se radoval z vydařené akce, proto vesele odvětil:

„Žádné starosti! Dostatečně jsme se zásobili provazy. Všechny je pořádně svažte! Kdo se bude bránit, bude spoután, až mu vystříkne krev!” Výhružka zapůsobila. Zajatci se nechali spoutat, aniž by se pokusili o obranu. Vrchní četník se pak obrátil na Arndta s tichou otázkou:

„Co teď?”

„Umístíme je naproti do mlýna. Člověk nikdy neví, kdo sem ještě může vlézt.”

„Myslíte, že je naproti budeme mít stejně bezpečné jako tady?”

„Proč ne? Jsou spoutaní a navíc každý z nich dostane svého strážce. Naštěstí máme k dispozici dostatek mužů.”

„Muže přece budeme potřebovat!”

„K čemu?”

„Až přivedete druhou bandu.”

„K tomu nebudete potřebovat ani jediného muže.”

„Jak to?”

„Zamknu je.”

„Do sklepa?”

„Ano.”

„Neměli bychom se teď podívat do jejich balíků?”

„Ne, na to není čas, a navíc, ti lidé musí balíky ve sklepě skutečně vidět, aby nepojali podezření.”

„Výborně! Jak chcete! Já jenom chci, aby druhá část našeho podniku dopadla stejně dobře jako první.”

„Doufejme.”

„Sundejte jim masky!” Četníkův příkaz byl splněn. Úředníci viděli nejednu tvář, kterou již dobře znali. Většina mužů měla už z dřívějších dob známost s trestním soudcem a také s vězením. Arndt se o ně nestaral. Vyšel ven a zamířil

rovnou do Haingrundu. Jakmile tam dorazil, podíval se na hodinky. Bylo teprve půl druhé. Ukryl se za jedním stromem a naslouchal. Nikoho neviděl. Po chvíli však zaslechl blížící se kroky. Byl to muž s mas kou přes tvář. Právě chtěl projít kolem stromu, když Arndt houkl:

„Stůj! Patrola!”

„Gottfried voň Bouillon!” odvětil hlas.

„Dobře!” Vystoupil z úkrytu a podal příchozímu ruku.

„Kdy přijdou ostatní?”

„Měli by tu být každou chvíli.” Podle slov Arndt poznal, že před ním stojí jeden ze Seidelmannů.

„Dobrá,” pravil.

„Mluvil jste s nimi i o clu, pane Seidelmanne?”

„Jistě. Ach, vy mě znáte? Otec včera říkal, že jste určitě sám kapitán.” Kdyby býval Arndt tušil, že se v blízkosti nalézá baron, jistě by hrál svou roli s menší sebedůvěrou. Odpověděl:

„Je jedno, kdo jsem, ale buďte rád, že jsem tady. Bez mé pomoci by celá záležitost proklatě ztroskotala.”

„Je to možné?”

„Docela určitě.”

„Jak to?”

„Už jsem tady dvě hodiny a dobře jsem prohledal okolí. V údolí hlídají hraničáři.”

„Sakra!” vydechl Fritz Seidelmann polekaně.

„Co budeme dělat? Musíme jít naproti chlapům z druhé strany, abysme je varovali.”

„Už se stalo. Jsou v bezpečí.”

„Kde?”

„Ve mlýně.”

„Cože? VČerveném mlýně?”

„Samozřejmě. Žádný jiný v okolí není.”

„Hrome! Jak jste připadl na mlýn? Považujete to za bezpečné?”

„Ano. Vy ne?”

„O Wilhelmim toho ještě moc nevíme.”

„A přece jste pronajali jeho sklep!”

„Také to víte?”

„Jen špatný kapitán neví, co se děje mezi jeho lidmi!”

„Ano, teď je jisté, že jste kapitán. To s tím sklepem jsme vám vlastně měli říct předem, ale doufám, že nám prominete.”

„I dnes máte příležitost k hlášení.” Arndt byl velice rád, že přivedl rozhovor na toto téma. Snad se konečně osvětlí záhada ohledně sklepa.

„Ano,” odpověděl Seidelmann.

„My jsme si totiž všimli, že chodba z mlýna, kterou budeme jednou využívat, pokračuje právě pod sklepem. Strop je tak tenký, že bychom se mohli sebemenším hlukem prozradit. Třebaže leží stará štola tak, aby” Zarazil se a naslouchal.

„Slyšel jste něco?” ptal se Arndt.

„Ano. Pokud tady stojí hlídky, neměli bychom čekat na muže v těchto místech. Mohli bychom být zpozorováni. Lidé přijdou směrem od dubu, takže se s nimi nemůžeme minout. Pojďme hlouběji do lesa!” Arndt jej následoval. V tom okamžiku k nim přistoupil muž a řekl heslo. Brzy přicházeli ostatní, takže už nebylo možné se vrátit v hovoru k tajné chodbě. Netrvalo dlouho, a Seidelmann hlásil, že jsou všichni. Arndt nařídil maskovaným mužům, aby jej následovali. Zdálo se, že se muži diví, proč jsou vedeni přímo k Červenému mlýnu. Cestou se Seidelmann obrátil na Arndta:

„Považujete tedy mlynáře za spolehlivého?”

„Jistě. Jsem přesvědčen, že mě nezklame.”

„Chtěli jsme ho nejdřív vyzkoušet.”

„To jsem už udělal.”

„Pak je všechno v pořádku.” Dospěli k zadním vrátkům mlýna.

„Jdeme dovnitř?” zazněly tiché, překvapené hlasy.

„Ano,” odvětil Seidelmann.

„Wilhelmi je už nějaký čas naším spojencem.”

„Ach, běda!” zašeptal jeden. Vstoupili do dvora. Arndt šel jako poslední, zavřel za nimi dveře a zamkl. Zpozoroval to pouze Seidelmann.

„Proč to?” divil se tiše.

„Naložíme zboží a hned odtud vypadneme!”

„Opatrně! Zatímco budete nakládat, mohl by někdo přijít. Člověk musí myslet na všechno!” Seidelmanna se přece jen zmocnilo jisté podezření. Zabořil ruku hluboko do kapsy a nehnul se od Arndta ani na krok. Ten si toho naštěstí všiml a řekl si, že musí být velice opatrný., Zapálil lampu, otevřel dveře do sklepa a posvítil dovnitř.

„Tam na zemi!” pokynul před sebe. Pašeráci vstoupili dovnitř, aby si naložili po balíku. Seidelmann však zůstal venku s Arndtem.

„Pojďme za nimi,” mínil tento a postavil se ke dveřím, aby Fritze pustil napřed.

„Děkuju, na to mám lidi. A vůbec, —, ” Zarazil se a rozhlédl se kolem. Důstojník hraničářů netrpělivě očekával Arndtův příchod. Postavil se na stráž k zadním dveřím, odkud viděl pašeráky přicházet. Nyní zjistil, že všichni vešli do sklepa a že pouze jediný se zdráhá vstoupit. Měli se s ním snad párat? Ne! Rozhodl se jít na pomoc Arndíovi, který

mohl mezitím zamknout dveře. Prošel tedy dvířky a vstoupil do dvora. Nestalo se to příliš hlučně, ale Seidelmannově zostřenému sluchu neuniklo vrzání sněhu pod důstojníkovými podrážka mi. Rychle se otočil, spatřil uniformu a ihned si uvědomil, jak se věci mají.

„Zrada!” zařval hlasitě.

„Tady máš odměnu!” Při těchto slovech vytrhl revolver, který držel v kapse, namířil na Arndta a stiskl spoušť. Ten s tím však počítal. Vrhl se stranou, takže jej kulka minula, a vyrazil zbraň z Fritzovy ruky. Nejdůležitější bylo zajistit ostatní, poněvadž Seidelmann, jak se zdálo, nemohl uniknout. Důstojník již stál u něho, a chtěl jej uchopit. Arndt, s lampou v levé ruce, zabouchl pravicí dveře, otočil klíčem a uschoval jej do kapsy. Ve stejném okamžiku se Seidelmann vytrhl důstojníkovi a rozběhl se kolem domu. Hraničář spěchal za ním, Arndt se přidal, držíc dosud lampu v ruce. Zeď zahrady nebyla příliš vysoká, navíc byla na jedné straně rozbořena. Tudy proběhl Seidelmann do volné krajiny.

Důstojník byl asi čtyři kroky za ním také proskočil trhlinou, ale hned se zarazil. «,!

„Sakramentská práce!” zaklel. Arndt odhodil lampu uprostřed zahrady a přiběhl za ním.

„Co je?” zeptal se.

„Zmizel.”

„Kam?”

„To ví jen čert! Vidíte snad někoho?” Kolem dokola nebylo vidět živáčka.

„Přece se nemohl udělat neviditelným!” zvolal Arndt.

„Ale utéct taky nemohl, protože jsem mu běžel v patách!”

„Že by snad s pomocí bílého prostěradla,, zadržte! Poslouchejte!”

„Zemětřesení!”

„Ne. Dunění pochází, ach, podívejte se támhle na skálu, stranou od zdi!”

„Skutečně! Tam musel zmizet!” Vtom přibíhali už ostatní, první vrchní četník, hned následován mlynářem. Poslední už zdálky volal:

„Tady se střílelo! Je někdo zraněnej? Utekl?” Arndt zůstal klidný. Obrátil se na mlynáře s otázkou:

„Co je to za díru?”

„Stará štola.”

„Používá se?” Ne.” Lje hluboká?”

„Ne, aspoň co vím. Nikdo se tam neodváží kvůli špatnýmu vzduchu. Navíc se může snadno sesunout!”

„Co je s ní?” zeptal se vrchní četník.

„Hm! Tento pán nevydržel čekat, dokud nebudu s pašeráky hotov. Objevil jste se příliš brzy a vyplašil Krále lesa.”

„Všichni čerti!”

„Schoval se zřejmě do díry ve skále. Ostatní jsem zavřel ve sklepě. Tady je klíč. Nenechávejte je tam však příliš dlouho, jinak by je mohlo napadnout, aby znehodnotili zboží v balících!”

„Kam půjdete vy?” Arndt si totiž během rozhovoru přinesl lampu.

„Dolů,” odvětil.

„Zbláznil jste se?”

„Ne, ne!” přidal se také mlynář.

„To nedokážete!”

„Hlouposti! Král lesa tam šel také.”

„Protože chtěl uprchnout. Je to životu nebezpečné!”

„Není. Mluvil o staré štole, musí ji tedy znát! Kam vede stará chodba?”

„To nikdo přesně neví.”

„Takže dolů, než se nám uprchlík ztratí!”

„Mannheimskej Bože, ten chlap má skutečně červa v hlavě!” Tato slova zvolal starý hajný, který se k tomu právě nacho mýtl. Arndt totiž právě vlezl do díry. Při svitu lampy se dalo rozeznat, že je zhruba dvanáct stop hluboká.

„Co teď?” ptal se vrchní četník.

„Následovat ho?”

„Ano! Aspoň já jdu za ním!” odvětil důstojník hraničářů.

„Dopustil jsem se chyby, tak se ji zase pokusím napravit.” Také on vstoupil do díry. Arndt stál několik kroků před ním a právě svítil na nějaký předmět. Ani jeden z mužů se nestaral, zda je někdo následuje.

„Co je to?” ptal se důstojník.

„To je hunt, prázdný hunt. Stály tady dva. Král lesa jeden z nich použil, aby co nejrychleji utekl.”

„Ach! Takže to bylo zmíněné zemětřesení!”

„Ano. Hunt jezdí po kolejích, a jak se zdá, tato štola má pořádný spád. Zde musí jet hunt sám od sebe. Král má jistě velký náskok.”

„Pojedeme za ním! Co je v tomhle huntu?”

„Jenom bidlo, zřejmě k brždění. Rychle nahoru! Kam se dostane Král lesa, tam se dostáném taky! Krom toho, máme navíc lampu.” Posadil se na přední stranu kolejového vozíku, takže jeho nohy visely dopředu. Jimi mohl v případě potřeby snížit rychlost. Pak vzal do pravice bidlo a do levé ruky lampu. Důstojník nastoupil za ním, aniž by se staral, že si zničí uniformu. Nedbal uhelného prachu, byl nadšen pro další nové dobrodružství.

„No, a za ním!” zvolal.

„Proč to nejede?”

„Musíme odstranit kámen, kterým je podloženo kolo.” Arndt odkopl kámen. Hunt se ihned začal pohybovat, nejdřív

pomalu, pak rychleji a stále rychleji, až ujížděl rychlostí běžícího koně. Ujížděli nebezpečnou cestou, téměř jako by klesali do podsvětí. Nad hlavami srdnatých mužů se táhly nízké, napůl shnilé podpěry, vlevo a vpravo je svíraly úzké stěny, z nichž kapala voda, před nimi byla naprostá tma, jíž dokázalo světlo lampy proniknout pouze na několik kroků.

„Nechcete trochu zpomalit?” zeptal se po nějaké chvíli důstojník.

„Proč?”

„Co kdybychom narazili na příčnou zeď?”

„Ve štolách s kolejnicemi příčné zdi být nemohou.”

„Co když se roztříštíme v hlubině?”

„Tak dopadneme na toho, jehož hledáme. Okamžitě by byl polapen.” Pokračovali v bláznivé strašidelné honičce stejně rychle dál a dál. Museli se dostat k místu, kde štola přestala klesat. Fritz Seidelmann znal štolu velice dobře, neboť ji často používal i se svým otcem. Z toho důvodu stály nahoře vždy dva nachystané hunty. Už byl daleko vepředu, když za sebou spatřil rozsvícenou lampu. Hned věděl, na čem je.

„Hrome! Pronásledují mě!” zvolal.

„Ach počkejte, zatarasím vám cestu!” Také on měl bidlo, které sloužilo přesně podle Arndtova předpokladu k brždění. Nyní je zapříčil o jedno z předních kol a hunt brzy zastavil. Fritz se opět ohlédl.

„Jedou jako lokomotiva!” divil se.

„Taková odvaha, když neznají štolu! Musím dostat hunt z kolejí, potom, ach, vždyť tady mám revolver!” Vytrhl z podpěr několik prken a položil je na kolejnice. Poté se stáhl zpět, ale neutekl. Levicí držel hunt, aby se opět nerozjel, pravicí uchopil revolver. Pronásledovatelé se blížili obrovskou rychlostí, dosáhli zataraseného místa, náraz, hlasité praskání, hluboká tma, tři nebo čtyři výstřely ze Seidelmannova revolveru. Fritz nyní rychle vyskočil na hunt a ujížděl dál. Domnívaje se, že s pronásledovateli je konec, ale zmýlil se!

„Proklatě!” vyrazil ze sebe hraničář.

„Myslel jsem, že jsem vejpůl!”

„Já také. Jste v pořádku?”

„Ano.”

„Díky Bohu, ani mně se nic nestalo. Ten zloduch nám položil něco do cesty, takže jsme vykolejili a vrazili do boční stěny.”

„Taky na nás střílel.”

„Ano. Zdá se, že nás chtěl zastřelit. Zatím mu to ale nebude nic platné. Kde jen může být lampa?”

„Hledejme!” Po chvíli se Arndt ozval:

„Už ji mám! Skleněná nádoba se rozbila, ale knot tam zůstal. Zapálím ji.” Škrtl zápalkou, opět mohli vidět. Před sebou slyšeli duté, rychle se vzdalující dunění.

„Ujíždí!” zuřil důstojník.

„Necháme ho prchnout?”

„V žádném případě nemůže uniknout!”

„Ohó!”

„Vím totiž, kdo to je. Mohl bych ho vytáhnout i z postele, ale bude lepší, když ho dopadneme v jeho podzemním království. Vozík je celý?”

„Doufejme. Musíme ho prohlédnout.”

„Ano. Podívejte, nic se nezlomilo. Těžební vozíky bývají velmi pevné. Chcete mi pomoct usadit vozík zpět na koleje?”

„Samozřejmě! Vezměte to támhle! Tak, už sedí!”

„Takže nasedat!”

„Ano, kupředu! Ale teď si připravím revolver i já! Pokud ho dostaneme na dostřel, vpálím mu několik ran do kožichu!”

„To by byla chyba! Musíme ho dostat živého!” Hunt se dal do pohybu a brzy ujížděl do hlubin stejnou rychlostí jako dřív. Seidelmann se rychle blížil k cíli. Domníval se, že pronásledovatele zadržel a že je snad dokonce zastřelil. Cesta se vyrovnávala, hunt začal zpomalovat.

„Tak rychle půjdu i já!” zašklebil se Fritz a seskočil. Najednou se mu zdálo, jako by za sebou zaslechl dunění. Podíval se zpět a na konci rovné chodby spatřil malé světélko, vypadající zatím jako nepatrný žlutý bod.

„Peklo a čerti! Už jsou mi zase v patách!” zaklel.

„Odhalí naše tajemství! Právě přede mnou ústí chodba do našeho sklepa. Tady už nelze nic zachránit! Zahrajeme si na odstřel! Ještě že nás napadlo pojistit štolu náloží. Až se kamení zřítí a zasype chodbu, pak ať někdo dokáže, že jsem tu řádil já! Pokud čert nezaspí, hodí kamení na hlavy těch nenechavců. Rád bych je viděl s rozdrcenými kostmi, aby se ještě týdny ti darebáci váleli v pekelných bolestech!” Pospíchal k místu, kde visela z boční stěny šňůra. Byla spojena s dynamitovou náloží ve skále. Pronásledovatelé neměli potuchy, jak nesmírnému nebezpečí jedou vstříc. Vtom se rychlost vozíku začala snižovat.

„Svah se vyrovnává,” mínil Arndt.

„Za chvíli budeme muset, pozor, co to tam stojí? Ach!” Zazněla další rána. Narazili do huntu, který tam nechal Seidelmann stát. Jeli rychleji než on, ale přesto nebyl nynější náraz tak tvrdý jako předešlý.

„Co je?” divil se důstojník.

„To je vozík Krále lesa.”

„Takže tady vystoupil?”

„Ano! Naštěstí máme lampu! Zatáhl jsem nohy ještě včas, jinak bych o ně přišel. Ten člověk je skutečným ďáblem!”

„Mne to málem smetlo dolů. Proč ale vystoupil?”

„Možná chtěl, abychom opět narazili., Snad to udělal i proto, že hunt po rovině nejel. Pak se člověk dostane rychleji kupředu po svých.”

„Nevystoupíme taky?”

„Ano, zkusíme to. Počítám, že jsme ujeli vzdálenost alespoň půlhodiny pěší chůze.”

„Řekl bych, že ještě větší. Pomyslete na rychlost, jakou jsme se,, milosrdná nebesa!”

„Hergot! Jsme ztraceni!” V tom okamžiku neslyšeli jeden druhého, každý slyšel pouze to, co sám zvolal. Zazněla totiž obrovská rána, jako by se měla zem rozpadnout. Půda pod jejich nohama pracovala, celé podzemí se změnilo v rozbouřené moře. Nad nimi i vedle nich praskaly výztuhy, kamení a zemina se v haldách sesouvaly dolů. Oba muži leželi na zemi.

„Jsme zavaleni!” volal hraničář.

„Vypadá to tak! Jako by na mně ležel cent! Ještě štěstí, že lampa nezhasla. Můžete se hýbat?”

„Tak trochu.”

„Naštěstí mohu dýchat. Zkuste se propracovat ke mně. S dvojími silami už něco zmůžeme.” Zjistili, že naštěstí nejsou zasypáni úplně, třebaže štola měla v těchto místech jen poloviční výšku. Po chvíli již klečeli vedle sebe. Arndt prohlásil:

„Snad se zachráníme!”

„Člověk by se neměl nikdy vzdávat!”

„Co ale budeme dělat?”

„Nesmíme jednat nepředložené., Lépe chvíli přemýšlet, , než udělat nenapravitelnou škodu. Krále lesa se prozatím budeme muset vzdát!”

„Ať si běží! Teď se hlavně musíme dostat na denní světlo.”

„Doufám, že se to podaří. Kde to bouchlo?”

„Před námi.”

„To je i můj názor. Odkud se ale šířily záchvěvy a sesun stěn?”

„Také z těch míst.”

„Správně! Z toho lze usuzovat, že vepředu je zával ještě větší než vzadu za námi. Takže se můžeme zachránit jen tehdy, pokusímeli se proniknout zpět.”

„To byly třaskavé plyny.”

„Snad. Pravděpodobně jsme už v blízkosti dolu Boží požehnání.”

„Bože, chudáci horníci!”

„Teď si můžeme říkat totéž. Pojďte, vraťme se zpátky!” Plazili se po drti, která pokrývala dno šachty na loket vysoko. Šlo to jen pomalu, velice pomalu ale přece jen pronikali zpět.

„Brrr!” zavrčel po chvíli důstojník, lezoucí za Arndtem.

„Cítíte něco?”

„Ano.”

„Síra!”

„Spíš plyn, jakoby, Bože, důlní plyn! Snad nás nedožene!”

„Pak bychom byli ztraceni!” sténal důstojník.

„Ještě ne, ještě ne! Hlavně kupředu, i kdybychom si měli rozedřít dlaně a kolena do krve! Musíme být rychlejší než plyn!”

„Jak se mám dostat v té tmě dopředu? Držte lampu výš!”

„Zhasnul jsem ji.”

„Zhasnul? Zbláznil jste se?, Ano, teď jsem ji nahmatal! Vy jste ji zahodil?”

„Přirozeně!”

„Proč?”

„Vzpamatujte se! Důlní plyn a oheň! Vždyť by to byla naše zkáza!”

„Ach ano! Na to jsem nepomyslel. Tedy kupředu!” Pach byl stále silnější a dotěrnější. Oba muži vynakládali veškeré síly, aby pronikli zpět. Hraničář nahlas vzdychal a sténal. Nakonec zvolal:

„Už nemůžu!”

„Pojďte, jen pojďte!”

„To ostré kamení! A ten smrad!”

„Tady už kamenná drť končí! Ach, díky Bohu, už jsem nahmatal kolejnice.” Sáhl za sebe, uchopil svého společníka a táhl jej všemi silami za sebou.

„Tak! Tady si můžeme stoupnout!”

„Ach, už bylo načase! To je úleva! Tady se podstatně lépe dýchá!”

„Jenom se nezdržujme! Stále vpřed!” Popadl jej za paži a táhl jej za sebou. Štola se pomalu uvolňovala, po nějaké době dokonce narazili na pevnou, hladkou zem. Pouze dýchání bylo stále obtížnější a namáhavější.

„Stejně se udusíme!” sténal důstojník.

„Ne! Musíme běžet s plynem o závod. Vítězství znamená život!” Rozběhli se. Bez Arndtovy pomoci by důstojník už dávno padl. Arndt jej však táhl stále kupředu. Po chvíli se vzduch podstatně zlepšil. Trochu se nadýchali, ale když zjistili, zeje plyn dohání, dali se do dalšího úprku. Už byli kus cesty za místem, kde vykolejili, když před sebou spatřili světlo.

„Světlo, světlo!” jásal důstojník.

„Přichází, aby nás hledali! Vidíte je, pane Arndte?”

„Ano. Ale poslouchejte!” Tiše naslouchali. Vepředu zaslechli duté, ale přece jen srozumitelné volání:

„Arndte! Bratrance Arndte!”

„Hajný!” pravil hraničář.

„Ano, můj starý, dobrý Wunderlich! Pojďme! Rychle!” Běželi tryskem vpřed.

„Bratrance! Bratrance Arndte!” znělo jim stále hlasitěji.

„Kníže bídy! Bože, je po něm!”

„Ne, ne!” zvolal Arndt.

„Tady jsem!”

„Kde, kde?”

„Tady! Už jdu!”

„Jdete? Gloria in excelsius Deo! Bůh buď vybubnován, vyhouslen a vypískán! Skutečně, tady je s kůží i s vlasama, jak žije a tyje! No, pojďte sem a nechtě se obejmout, když už jste se nenechal vystřelit na Měsíc! Co tomu asi řekne moje stará!” Odložil lampu, přitiskl k sobě Arndta všemi silami a políbil jej

„Je daleko k východu?” ptal se objímaný, pohnut důkazem takové náklonnosti.

„Ano.”

„Tak pryč s tím světlem!”

„Sakra! Pročpak?”

„Protože tu unikají důlní plyny!”

„Kruci! Tak to bysme měli vypadnout!” Běželi ke vzduchu a brzy se dostali k otvoru, kde byl nyní postaven žebřík. Vyšplhali rychle nahoru, kde se zhluboka nadechli.

„K čertu, co vás to napadlo lézt do takového podsvětí!” řekl hajný.

„Upřímně se přiznám, že bych nikdy,, —”

„Ticho! O tom později!” vpadl mu Arndt do řeči.

„Teď to nejdůležitější: kde jsou pašeráci?”

„Stále ještě ve mlýně.”

„Všichni?”

„Všichni svázaní a spoutaní. Utéct nemůžou, hlídá je více jak třicet muži.”

„Kde jsou ostatní?”

„Šli k šachtě. S nimi taky státní návladní a vrchní četník.”

„Co se tam stalo?”

„Přesně to nevím. Zazněla rána, otřásla se zem, pak vyrazil ohnivý sloup. Celé Boží požehnání snad vylítlo do vzduchu.”

„Pak tedy musíme za nimi!”

„Ano, rychle na šachtu!” přidal se důstojník.

„Už je vám lépe?”

„Ano. Když bude dost čerstvého vzduchu, poběžím jako srna.”

„Ale chlapi, jak to vlastně vypadáte?” divil se Wunderlich.

„Jste celí olepení krví!”

„Nevadí! Teď musíme zachraňovat!”

„Ovšem! Chtěl jsem s nimi, ale držel mě tady strach o vás. Dokonce mě donutil vlézt do té díry. Tak to dopadá, když se člověk na stará kolena zamiluje, a to dokonce do vlastního bratrance!”

Baron se Seidelmannem seniorem spěchali co nejrychleji do lesa. Dospěli do Haingrundu, ale nespatřili pašeráky ani hraničáře, prostě nikoho. Proběhli celé údolí, teprve u druhého východu narazili na stopy.

„Tady šli lidi,” poznamenal Seidelmann.

„Ano prohledejme to tady.”

„Byli to pašeráci od nás i z druhé strany.”

„Podle čeho to usuzujete?”

„Lze vidět, že každý z nich držel v ruce klacek, aby se o něj mohl s nákladem opřít.”

„Správně, to souhlasí! Nešli však do údolí, nýbrž mířili do lesa.”

„Ach, to mě těší! Asi měli podezření!”

„To by bylo dobré, mimořádně dobré!”

„Půjdeme za nimi?”

„Pochopitelně. Musíme se dozvědět, kam se obrátili. Ale opatrně!” Plížili se po stopách a dostali se až k mlýnu, kde zůstali stát mezi křovisky.

„Tady jsou!” pravil Seidelmann.

„Vešli zadními vraty. Proč?”

„Hm! V posledních dnech jsem zaměstnal mlynáře.”

„Ach tak! Je spolehlivý?”

„Na to bych nepřísahal.”

„Tak se mu raději podíváme na zoubek. Půjdeme kolem a dopředu.” Přehodili přes sebe prostěradla a plížili se dál. Tu

spatřili za rohem domu dva muže, kteří stáli nedaleko od nich a tiše spolu hovořili. Vzimě se však zvuky nesou dál, než když je teplý vzduch. Proto vyzvědači rozuměli každému slovu.

„Všichni čerti! Četníci!” šeptal baron.

„Ano. Špatné znamení!”

„Poslouchejte!” Jeden z četníků právě říkal:

„Něco takového dokáže jen Kníže bídy. Bez něho by došlo k nesmírnému krveprolití.”

„Všechny vlákat do pasti, úplně všechny! To je nepochopitelné! Máme na čtyřicet zajatců!”

„Jen kdyby se nepodařilo Králi lesa uprchnout!”

„Ještě neutekl! Kníže bídy mu je v patách a zaručeně ho přivede!”

„Z díry? Kdo ví, kam ta štola vede! Můžou tam zůstat oba. Nu, už jsme se nadýchali. Měli bysme se vrátit.” Vešli do domu. Slídilové na sebe vzájemně pohlédli, pak se Seidelmann zeptal:

„Slyšel jste to?”

„Jistě. Co tady dělá ten prokletý Kníže bídy?, Je snad vševědoucí?!”

„Všichni zajati, vlákáni do pasti!”

„Do jeho pasti, do jeho pasti! Ó, ještě s ním zúčtuju!”

„Kam je asi odvedli?”

„Ano, to je otázka! A do jaké pasti dokázali vlákat všech čtyřicet mužů?”

„Každopádně to nebylo daleko. Mluvili o nějaké štole. Ještě štěstí, že Fritz utekl!”

„Mysleli snad starou štolu, jejíž ústí je hned vedle mlýna?”

„O žádné jiné nevím.”

„Ach! Neříkal snad ten chlap, že Kníže bídy pronásledoval Krále lesa?”

„Ano. Fritz utekl do štoly, Kníže bídy šel za ním.”

„Hrome! Rychle, rychle, máme ho!” Seidelmann okamžitě pochopil baronův nápad.

„Ano, máme ho!” souhlasil.

„Fritz běží šachtou domů,, a Kníže bídy je mu v patách. Jen abychom se dostali domů včas!”

„Musíme, musíme! Klidně o všechno přijdu, jen když dopadnu toho prokletého chlapa! Kupředu! Masky dolů! Kdybychom někoho potkali, mohly by nám být nebezpečné.” Schovali škrabošky a běželi lesem přímo k městečku. Právě chtěli vyběhnout mezi posledními stromy do volného pole, když se sebe oba vyrazili výkřiky nejvyššího úleku. Museli se chytit kmenů stromů. Země se jim chvěla pod nohama, pak zaslechli nesmírnou ránu. Naproti budově, kde bylo ústí hlavní šachty, vyrazil silný ohnivý sloup, a při jeho jasné záři dobře viděli, jak se velká parní kovárna začala naklánět, až se sesunula, obrovské rachocení a praskání, pak nastalo ticho. Oba na smrt zbledli, nebyli schopni jediného slova. Nakonec baron zasténal:

„Třaskavé plyny! Taková ztráta!”

„Třaskavé plyny? Ne!” odporoval mu Seidelmann spíš sám pro sebe.

„Co by to bylo jiného?”

„Fritz.”

„Fritz? Váš syn?”

„Ano.”

„Co je s ním?”

„Šel do štoly, Kníže bídy ho pronásledoval. Nemohl se jinak zachránit!”

„Jinak? Jak to myslíte?”

„Použil nálož.”

„Nálož?”

„Tu, kterou jste tehdy se mnou tajně připravil.” Baron vyskočil do výše. Jeho oči se leskly jako oči dravce, zaujal postoj tygra, který se chce vrhnout na svou kořist.

„Onu nálož?” syčel.

„On o ní věděl?”

„Ano.”

„Zrádče!”

„Je to přece můj syn! Mohl se snadno dostat do nějakého nebezpečí, proto jsem mu o ní řekl.”

„Ó, ty nejhloupější, nejomezenější blázne! Myslíš si snad, že jsem ti tehdy řekl pravdu?”

„Ne?” zvolal Seidelmann.

„Ne. Ta nálož měla úplně jiný význam! Nebyla naplněna prachem, nýbrž dynamitem.”

„Spasiteli! Dynamitem?!”

„Ano. Člověče, tvůj syn je ztracen! Roztrhalo ho to na kusy! Nikdy se nemohl dostat tak daleko, aby ho to nezasáhlo!”

„Bůh mi buď milostiv!”

„Ano! Díky své ukecanosti ses stal vrahem vlastního syna! Ale,” dodal k tomu s ďábelskou radostí,

„doplatil na to i druhý!”

„Druhý? Kdo?”

„Kníže bídy, můj úhlavní nepřítel! I jeho to muselo zavalit! Ach!” Povzdech zazněl jako povzdech ďábla, vítajícího svou oběť v pekle.

„Kníže je pryč a já jsem svobodný! A pokud ne, brzy k tomu dojde! Tvůj syn byl nebezpečný svědek mých činů, ale je pryč! Ale i ten druhý je mi nebezpečný také on musí zmizet! Pak budu svobodný, svobodný, svobodný! Víš snad, kdo je ten druhý?”

„Ne. Kdo?” ptal se Seidelmann.

„Ty, ty! Když šel tvůj syn k čertu, půjdeš za ním! Vy dva jste byli zralí na prokletí!” Vytáhl pistoli, kterou mu Seidelmann prve půjčil. Kohoutek cvakl. Továrník, nebyl schopen obrany. Zvedl ruce a mumlal:

„Milost, milost!”

„Ne, tobě ne, tobě ne! Raději ani já pak žádnou nebudu chtít! Pryč s tebou!” Zazněl výstřel. Kulka prolétla Seidelmannovi mezi rozpřaženýma rukama a vnikla do hlavy. Klesl k zemi. Baron k němu poklekl a prohledal ho. Pak spokojeně zašeptal:

„Mrtev! Je pryč, jeho syn je pryč, Kníže bídy je pryč! Teď přijde na řadu bratr starého, ten zbožný a přece podlý zrádce! Ještě mám k dobru oba kováře! Ti mě neprozradí, protože jsou přesvědčeni, že je zachráním. Při explozi určitě utekli. Tady už mě nic nedrží. Nikdo mě tady nesmí vidět. Posledního svědka mé přítomnosti, hlídače Laubeho, vezmu s sebou. Tady máš svoji pistoli, Králi lesa, aby si mysleli, že ses zabil sám!” Položil pistoli vedle mrtvého a běžel pryč, přičemž dbal, aby nebyl nikým viděn. Když dosáhl stromoví, našel hlídače dosud stát u koní, třebaže se chvěl rozrušením.

„Konečně, konečně!” řekl.

„Musím pryč!”

„Kam?”

„K šachtě.”

„Proč?”

„Moje žena! Moje děti! Takové neštěstí!”

„Uklidni se! Nic se jim nestalo.”

„Opravdu?”

„Je to tak. Právě jsem s nimi mluvil, protože se odtamtud vracím. Tobě však hrozí neštěstí. Byli jsme dneska odhaleni, čtyřicet mužů bylo zajato. Také tebe prozradili. Už jsou ti na stopě.”

„Hergot! Co budu dělat?”

„Pojedeš se mnou. Budou si myslet, že jsi při výbuchu zahynul, proto tě nebudou pronásledovat. Ženu a děti vyzvedneš později, o to se sám postarám. Kupředu!” Polekaný muž se nezmohl na odpor. Odvázal koně, chopil se otěží a vzápětí ujíždělo spřežení tiše pryč, jako by ulétlo z říše stínů.

Arndt s důstojníkem a s hajným měli stejný cíl, jako před chvílí baron se Seidelmannem. Nebylo tedy divu, že tři muži kráčeli nejkratší cestou, stejnou, jakou použili jejich dva protivníci. Arndt běžel několik kroků před ostatními. Když vyběhl zpod stromů, zarazil se.

„Co je to?” zvolal.

„Tady někdo leží!”

„Kde?” zeptal se hajný a chtěl běžet k němu.

„Zadržte! Zůstaňte vzadu!”

„Proč?”

„Vedle něho leží pistole. Buď je to sebevražda nebo dokonce vražda. Krvácí. Nesmíme poškodit stopy, protože pozoruji, že tady stáli dva muži.”

„Tak! Už můžete. Budete se divit!” Oba k němu přistoupili a sklonili se.

„Všichni dobří duchové!” zvolal hajný.

„Seidelmann!”

„Ano. Byl zastřelen.”

„Cože? Nebyla to sebevražda?”

„Ne. Podívejte se! Kulka mu prolétla mezi rukama přímo do mozku. Je mrtev.”

„Buď Bůh milostiv jeho duši! Kdo ho mohl zavraždit?”

„Snad to zjistíme. Tady je něco bílého.” Vytáhl prostěradlo.

„Ach! Och!” volal hajný.

„Prostěradlo! Podívejte se na ten roh!”

„Tady! T. a M. Souhlasí. Ach, čerti! Tuším, kdo ho zabil!”

„Kdo?”

„Teď o tom nehovořme! Bratrance Wunderlichu, zůstaňte okamžik tady u mrtvoly. My dva zatím půjdeme na šachtu za četníky. Pošlu vám sem dva, aby mrtvolu hlídali. Ale řekněte jim, aby nevstupovali k mrtvole, protože jinak by zničili stopy! Pojďte, pane poručíku! Vrah šel tudy k vesnici, a to velice hbitě. Půjdeme po stopě, abychom zjistili, kam vede!” Stopy ve sněhu byly snadno pozorovatelné, takže je mohli bez obtíží sledovat až k houštinám. Tam Arndt prohledal pečlivě okolí.

„Už to vím!” pravil.

„V saních přijeli tři muži. Dva šli pryč, třetí přelezl Seidelmannův plot. Ten je také vrahem. Vrátil se zpět se Seidelmannem a šel s ním do lesa, z něhož se však vrátil sám. Jeden muž stál u koní, druhý se k němu vrátil, pak oba odjeli pryč. Pojďme trochu dál, abychom zjistili, kterým směrem saně odjely.” Kráčeli podél stopy až k městečku, kde Arndt pokýval hlavou a řekl:

„Mé tušení bude zřejmě správné. Už tuto stopu nespustím z očí. Teď pojďme dolů.” U šachty se jim nabídl hrůzostrašný pohled. Všichni obyvatelé městečka, kteří mohli chodit, spěchali sem. Z kovárny se stala divoká změť trosek. Sníh byl pokrytý vysokou vrstvou rozlámaného zdiva a sazí. Horníci, kteří měli zrovna volno, přispěchali, aby se podívali, co se dá ještě zachránit. Parťáci sestoupili i do hlubiny, záchranné práce řídil hlavní štajgr. Ten právě hovořil s vrchním četníkem.

„Takže víte docela přesně,” řekl tento,

„že jste pro dnešek nenařídil žádný odstřel?”

„Vůbec žádný. Ani pro dnešek, ani pro nejbližší dny.”

„Ale stejně by mohl někdo,, —”

„Ó ne! To je nemožné. Výbušniny jsou střeženy pod mým osobním dohledem.”

„Takže přece jen důlní plyny?”

„Ne. To byl odstřel.”

„Ale vždyť jste sámřekl, že nic takového nebylo nařízeno.”

„Každopádně! A přece jen k odstřelu došlo, a to ne prachem, nýbrž dynamitem! Našinec to umí dobře rozlišit.”

„Pak je nepochopitelné,, —” Také Arndt slyšel jejich slova. Rychle do toho vpadl:

„Prosím, počkejte ještě chvíli, pane vrchní četníku! Mám jisté tušení. Snad se mi podaří do této záležitosti vnést světlo. Ó je! Je to hrozné!” Z hlubiny bylo vyneseno několik mrtvých. Byli naprosto roztrhaní a ohořelí, takže se nedalo zjistit, kdo to vlastně je. Obyvatelé, kteří se sem seběhli, spustili hlasitý nářek. Arndt, muž praktických smyslů, na několik z nich zavolal:

„Chcete ty mrtvé uložit do suti? Běžte do kůlny, kde je dost slámy!” Sám běžel napřed a otevřel dveře. Ostatní jej neprodleně následovali, aby vypomohli. I přes hluk, který za ním vytvářeli běžící lidé, zaslechl zvláštní zašustění, kterému ihned věnoval pozornost. Byl dobrým policistou, kterému jen tak něco neuniklo.

„Pozor tam dole,” poznamenal poté,

„ať nikdo nemůže utéct! Zdá se, že se tam nahoře někdo ukrývá. Hned se podívám!” Vyběhl nahoru, ale vůbec nic neviděl. Hmatal kolem sebe, a ucítil vysokou botu, druhou rukou našel hned tu, která chyběla do páru. Vysoké boty nebyly prázdné, ukrývaly se v nich nohy.

„Zavolejte policii a přineste světlo!” zvolal.

„Je tady skutečně někdo schovaný.” Za okamžik přiběhlo několik četníku, také byly přineseny lampy. Rozšířila se zvěst, že byl objeven původce výbuchu, a následkem toho se dav, shromážděný před kůlnou, dal počítat na stovky. I kdyby schovaný muž nebo schované osoby přišly na nápad utéci, hustý dav kolem by jim to naprosto znemožnil.

Chvíli hledání ve slámě, a záhy spatřili četníci ve svitu lampy jednoho staršího a druhého mladšího muže jeden v kožichu, druhý zabalen v haveloku, oba s hustými plnovousy. Také vrchní četník přispěchal. Prohlédl si oba, pokýval hlavou a řekl:

„Tyto muže vůbec neznám. Nemohou být z okolí.” Poté se obrátil přímo na kováře a zeptal se:

„Kdo jste?” Tázaní se ocitli v nesmírných rozpacích, rozhodl se znovu použít dnes již osvědčenou výmluvu proto syn odpověděl:

„Nix Němce.”

„Ach, nejsou to Němci. Kdo ale jste?”

„Francóze, Francóze!” odvětil starý. Ani jej nenapadlo, že jeho tvrzení nemohlo obstát, kdyby jen jediný z přítomných rozuměl francouzsky. Kupodivu sám vrchní četník tuto řeč ovládal. Zeptal se:

„ Vous etes děs francais? Eh bien!”

„Oui, oui!” přitakal kovář, který snadno odhadl obsah otázky.

„Comment vous appelez vous?”

„Nix Němce!” Vrchní četník se překvapeně podíval na mluvčího. Nemluvil německy ale francouzsky! Arndt mu položil ruku na rameno a řekl:

„Tomu se vůbec nedivte. Řeč i hlas Francouzů, kteří vůbec francouzsky neumí, jsou mi docela známé. Dovolíte mi, abych převzal výslech?”

„Velice rád.”

„Nu dobrá! Jste skutečně Francouzi, pánové?” Tato otázka směřovala k oběma kovářům.

„Oui!” odvětil ihned syn.

„Z Paříže?”

„Oui?”

„Jste na návštěvě v Německu?”

„Non, non!”

„Takže obchodně?”

„Oui!”

„Těší mě, že mi tak dobře rozumíte, i když se ptám německy. Buďte tedy té laskavosti a německy mi odpovězte! Za jakými obchody cestujete?”

„Nix Němce!”

„Nesmysl! Nepovažujte nás za hlupáky! Vaši historku dobře znám. Jste pašeráci!”

„Non, non!”

„Vlastně ne pašeráci, nýbrž kováři.”

„Non!”

„Lžete! Vaše vousy mě nemohou oklamat. Pane vrchní četníku, nařiďte, ať sundají těmto mužům falešné vousy a paruky. Je to kovář Wolf z Helfensteinu a jeho syn!”

„Cože? Bylo by to možné?”

„Zajisté! Přesvědčte se sám!” Přes křečovitý odpor byly oběma kovářům strženy falešné vlasy i vousy. Nyní byli pochopitelně poznáni.

„Skutečně! Jsou to helfensteinští kováři!” divil se vrchní četník.

„Chlapi, kde jste vzali tyto převleky?”

„Jsou naše!” zvolal starý trucovitě.

„A co falešné bradky?”

„Chtěli jsme si jen tak zašpásovat.”

„S kým?”

„S, no, to přece nemusím říkat.”

„V tom se velice mýlíte. Budete nám to muset prozradit. Nazýváte snad výbuch v dole žertem?”

„S výbuchem nemáme nic společného.”

„Ne? To se teprve uvidí. Proč jste se tedy schovávali ve slámě?”

„Chtěli jsme vystrašit Laubeho.”

„Tak! Myslíte si snad, že vaší výmluvě uvěříme? Dejte jim pouta! Jste zatčeni a budete odvedeni do vězení!” Kováři si uvědomili, že odporem by své postavení pouze zhoršili, proto se nechali klidně spoutat. Jakmile se objevili před kůlnou, nastalo v shromážděném davu nepopsatelné rozčilení. Lidé je považovali za původce výbuchu.

„Pověste je! Zničte je! Hoďte je dolů do šachty!” zněly výkřiky kolem. Arndt se kovářů ujal. Vysvětlil silným hlasem, že přítomnost obou mužů nemá s výbuchem nic společného. To zapůsobilo. Také státní návladní zastával názor, že kováři sem přišli pouze pašovat, ale souhlasil s jejich zatčením.

„Musíme se zmocnit ještě někoho,” řekl Arndt,

„totiž hlídače Laubeho.”

„Proč?”

„Je spoluviníkem a důvěrníkem Krále lesa.”

„Dobrá! Hledejte ho! Ale, pane Arndte, jak je to vlastně s Králem lesa? Sledovali jste ho ve štole. Dohonili jste ho?”

„Ne. Mezitím došlo k výbuchu. Přesto jsem však přesvědčen, že nám neunikl.”

„To nechápu. Nechytili jste ho, a přece vám neunikl?”

„Pravděpodobně při výbuchu zahynul. On totiž odpálil nálož, aby se zachránil.”

„Všichni čerti! Je to možné?”

„Předpokládám to. Byl to mladý Seidelmann. Také jeho otce stihl trest. Je mrtev.”

„Mrtev? Jak to? Kde?”

„Byl zavražděn a leží dole na kraji lesa.”

„Zavražděn? Pane Arndte, dnešní noc je velice osudová! Jeden zážitek předbíhá druhý. Kdo ho asi mohl zavraždit?”

„Tuším to, ale nemám důkaz. Mrtvolu hlídá hajný Wunderlich. Pošlete tam někoho ze svých lidí, aby ho vystřídali.”

„Půjdu tam osobně!”

„Ne prosím, zůstaňte. Zde je vás zapotřebí daleko více.”

„Myslím, že se jedná o vraždu to je dost pádný důvod, abych to místo vyhledal, nemyslíte?”

„Na to bude čas později. Nejdřív bychom se měli podívat, jestli nenajdeme strážce Laubeho. Pak budeme muset jít do Seidelmannova bytu.”

„Proč tam?”

„Tuším, že je spojený s dolem nejen zvonkem, ale i tajnou chodbou. Laube ji musí znát. Jsme nuceni jít k Seidelmannům, abychom si zajistili syna, kdyby přežil výbuch.” Důvody byly přesvědčující. Hledali hlídače, ale nemohli jej najít. Jeho žena řekla, že už je několik hodin nepřítomen.

„Kam šel?” zeptal se Arndt.

„To nevím.”

„Lžete! Vidím to na vás. Váš muž je v podezření, že pomáhal Králi lesa. Dá se však předpokládat, že i vy o tom víte, takže jste spoluvinicí. Vidím, že jsem nucen vás nechat zatknout.” Žena se polekala. Celá se chvěla, když odpovídala:

„Zatknout mě? Vždyť jsem nevinná! Nemůžu za to často, hodně často jsem ho varovala.”

„Ach, vy jste ho varovala?”

„Ano.”

„Před čím?” Ocitla se v rozpacích uvědomila si, že se podřekla. Pomalu koktala:

„Před, před zvonkem.”

„Před jakým zvonkem?”

„V naší místnosti.”

„Dobrá! Koukejte nám ho ukázat!” Zavedla muže do bytu. Za jednou skříní našli kličku, vedle ní zvonek. Tyto dva předměty spolu nepochybně souvisely.

„Kam vede zvonek?” zeptal se Arndt.

„A odkud přichází drát ke kličce?”

„Nevím.”

„Skutečně ne? Nuže, budeme vás muset zavřít na tak dlouho, dokud si na vše nevzpomenete.” Zbledla. Bylo vidět, že dostala strach.

„Nejsem vinna,” bránila se,

„To se uvidí!”

„Slyšela jsem, že žena nemusí udat svého muže, pánové!”

„Není to tak, jak si to vysvětlujete. Mezi ženou, která muže neudá, a ženou, která je jeho spoluvinicí, je velice těžké vymezit rozdíl. Radím vám, buďte upřímná. Máte děti?”

„Ano, čtyři!”

„Nu, přejete si snad, aby vás od nich odtrhli? Raději mluvte pravdu! Nechci k vám být přísný připouštím, že na tom nenesete přímou vinu ale jistě víte, jaká tajemství jsou spojena s tímto zvonkovým zařízením?”

„Ano,” přiznala.

„Nu, kam vede?”

„Do písárny pana Seidelmanna., Zvonek je umístěn za zadní stěnou skříně.”

„Váš muž Seidelmannovi signalizoval?”

„Ano.”

„Jakým způsobem?”

„Pokud Seidelmann potřeboval mého muže, tak zazvonil, a také můj manžel občas zvonil, když přišli cizí muži.”

„Kdo to byl?”

„Neznala jsem je. Do místnosti přišli jen vzácně.”

„Co chtěli?”

„Nevím.”

„Ani to netušíte?”

„Myslela jsem si, že to možná jsou, pašeráci. Ale nesměla jsem se o tom před mužem zmínit jediným slovem.”

„Poznávám, že nyní mluvíte pravdu. Nechci vás přivést do neštěstí, proto vás nenechám zatknout. Ale zdržujte se neustále doma. Snad s vámi ještě budu chtít mluvit. Pokusem o útěk byste si pouze uškodila!” Ženě se nesmírně ulehčilo, když muži odešli. Ti se zatím podívali, co se dělo na šachtě. Poté se Arndt se státním návladním a několika celníky odebrali do městečka. Vrchní četník zůstal na místě neštěstí. Právě když opouštěli dům, potkali starého hajného, který byl zatím vystřídán. Jakmile slyšel, že míří do Seidelmannova domu, připojil se k nim.

„Snad se nám hodí prostěradlo, které jsme našli u mrtvého Seidelmanna,” řekl,

„a tak jsem ho vzal s sebou.” Poněvadž v městečku panoval rozruch, nebylo divné, že se svítí také v oknech Seidelmannova domu. Žena byla doma. Velice se polekala, když viděla vstupovat dva pány v doprovodu četníků.

„Znáte mě?” zeptal se státní návladní.

„Ano,” odvětila s obavami v hlase.

„Kde je váš muž?”

„Šel ven.”

„A váš syn?”

„Také on odešel.”

„Kam?”

„To nevím.”

„Tomu se dá těžko věřit. Žena by měla vždy vědět, kam její muž a syn odcházejí.”

„Opravdu to nevím.”

„Chodili snad častěji v noci pryč z domu?”

„Toho jsem si nevšimla.”

„Dobrá! Nemusíte se přiznávat. My se i přesto dozvíme, co potřebujeme. Zaveďte nás do písárny vašeho muže!” Žena vzala klíč ze stěny a kráčela napřed. V písárně stál psací stůl, stůl na zboží a dva pulty. Vedle jednoho z nich, právě tam, kde pracoval nešťastný písař Beyer, našli skříňku. Na ní ulpěl Arndtův pohled.

„Co je v této skříňce?” zeptal se.

„Několik knih a”

„Nuže a?”

„A zvonek.”

„Nač?”

„To nevím. Asi tu byl ještě před tím, než jsme se sem nastěhovali.”

„Vy jste si tento dům nepostavili?”

„Postavili.”

„Jak zde tedy mohl být zvonek už dříve?”

„Tato místnost byla již ve starém domě, můj muž ji tak ponechal.”

„Ach tak! Slyšela jste často zvonit?”

„Nikdy.”

„Hm! Otevřte ji!”

„Nemám klíč.”

„Tak, tak! Budeme si muset pomoci sami. Nemáme čas hledat zámečníka.” Vzal železné pravítko, jež leželo na stole, a vypáčil jím dveře skříňky. Na její zadní stěně spatřili kličku i zvonek, stejné, jako v místnosti nočního hlídače Laubeho.

„Správně!” prohlásil státní návladní.

„Tato klička pohybuje zvonkem hlídače, jeho klička zase tímto zvonkem. Ani to nepotřebujeme zkoušet. Ale protáhnout tyto dva dráty pod zemí až do uhelné kůlny, to muselo být velice těžké.”

„Ani ne!” odpověděl Arndt.

„Zapomínáte, že zařízení muselo zůstat v tajnosti. Jak by mohli natáhnout dráty, aniž by si toho nevšimli ostatní lidé?”

„Oni je nenatahovali, oni je podvlékli.”

„Jak to myslíte? Vždyť je to stejné.”

„Ó ne! Nemuseli je pokládat do země, nýbrž je jednoduše protáhli prostorem, který byl už dřív volný.”

„O jakém prostoru mluvíte?”

„O štole, která ústí v tomto domě a běží až k šachtě.”

„Že by tady bylo něco takového? Ano, dalo by se to předpokládat.”

„Jedna taková štola zde skutečně je.” A obrátil se na ženu:

„Vede tudy nějaká podzemní chodba?” Ne ” »r”c

„Lžete!” Začervenala se, ale mlčela. Proto Arndt pokračoval:

„Máte podíl na činech vašeho muže i syna. Proto přijde trest! Nebudu vaším soudcem ani žalobcem, nemusíte nic

prozradit. Ale nemohla byste námříci, jaký prostor se nalézá za touto místností, myslím konkrétně za touto zdí, k níž je přidělána skříňka?”

„Tam jsou schody do sklepa.”

„Dobrá! Nyní, pane státní návladní, by bylo výhodné, kdybychom tady měli kabát Edvarda Hausera a krajky.” Státní návladní se sebevědomě usmíval a odpověděl:

„Myslíte, že jsem na to nepomyslel? Vše potřebné se nalézá tady. Dejte to sem!” Poslední slova patřila četníkovi, který nesl balíček. Ten jej podal státnímu návladnímu.

„Tady jsou krajky i kabát,” prohlásil.

„Výtečně!” pravil Arndt spokojeně.

„Nyní, paní Seidelmannová, nás zaveďte do zadní místnosti v horním patře!” Žena musela poslechnout. Když byli nahoře, Arndt se jí zeptal:

„Je tady nějaká tajná skrýš?”

„Proč by tu měla být? O žádné nevím.”

„Takže si budeme muset opět pomoci sami.” Stoupl si na židli a odstranil obraz, pod nímž byla skrýš.

„Skutečně jste o ní nevěděla?”

„Ne.”

„Je úplně jedno, zda vám uvěřím nebo ne. Ale podívejme, co všechno tady není!” Sáhl do otvoru a nejdřív vytáhl malý, tmavý předmět.

„Ach! Klubíčko černé nitě! Jak chytré, a přece jak hloupé od pana Seidelmanna juniora! Tady jsou také krajky. Nyní je můžeme porovnat!” Seskočil ze židle. Brzy se ukázalo, že nit je stejná, jakou byla zašita rozříznutá podšívka kabátu.

„Nyní ty krajky!” mínil státní návladní. Místo řezu přesně souhlasilo, obě poloviny dokonale seděly—o tom nemohlo být pochyb.

„Zde jste skutečně zvítězil, pane Arndte!” pravil státní návladní.

„Je to tak, jak jste to vydedukoval. Fritz Seidelmann zastrčil krajky do Hauserova kabátu, aby ho zničil.”

„Fritz? Můj syn!” zvolala žena.

„Ne, ne to neudělal! On to dokáže!”

„Takový důkaz bude pro něho velice těžký,” prohlásil Arndt.

„Zapalte dvě lampy a odveďte nás do sklepa! Máte tu nějaký sochor?”

„Několik.”

„Také motyku a lopatu?”

„Také.”

„Přineste je sem!”

„K čemu motyku a lopatu?” divil se státní návladní.

„Tuším, že je budeme potřebovat. Nuže, kupředu, máme málo času!” Krajky, kabát i nitě byly zabaleny a dány do opatrování vrchnímu četníkovi. Pak zamířili do sklepa. Žena zapálila dvě lampy a přinesla sochor, motyku a lopatu. Zatímco sestupovali po schodech, šel Arndt napřed a svítil po zdech. Již po několika schodech se zastavil a řekl:

„Podívejte! Tady vycházejí ze zdi dva dráty a vedou dolů do sklepa. Stačí, když je budeme sledovat, a zaručeně narazíme na štolu.” Dorazili až dolů dráty je vedly ke dveřím, u nichž Seidelmann většinou začínal svou podzemní pouť. Arndt se obrátil na ženu:

„Kam vedou tyto dveře?”

„Nevím.”

„To přece není pravda!”

„Neměla jsem od nich klíč. Manžel mi zakázal, abych se na to vyptávala, nebo abych dokonce špehovala.”

„Klíč tedy neexistuje?” Ne “

„lC.

„Budeme se muset spolehnout na sochor!” Popadl sochor a bez obtíží vylomil dveře. Před muži se otevřela tmavá štola.

„Nuže, zde je to, co jsme hledali! Skutečně jste nikdy nebyla v této chodbě, paní Seidelmannová?”

„Nikdy.”

„Takže také nevíte, co se nalézá v této bedně?” Ne “

„Tak se podíváme!” Otevřel víko a vytáhl obsah ven.

„Hrome!” zvolal starý hajný, jenž se přitlačil blíž.

„Vždyť to je kompletní zlodějské a pašerácké vybavení! Kdo by něco takového hledal u Seidelmannů?!” Žena skryla tvář mezi ruce, ale mlčela.

„Falešné paruky a falešné vousy,” pokračoval starý hajný,

„černé masky, prostěradla,, ach, bratrance Arndte, podívejte se na tohle!” Prostěradla byla označena písmeny T. M., a když Arndt vytáhl z bedny poslední, vyrazil ze sebe Wunderlich hlasitý výkřik.

„Hergot, to souhlasí! Tady je utržený roh, který jsme našli v lese. Jedno písmeno zůstalo v tom rohu, druhé je tady, nelze pochybovat: pohraničního důstojníka zastřelil některý ze Seidelmannů!” Žena se zhroutila, aniž by ze sebe vydala jediné slovo. Nastala chvíle ticha, konečně se státní návladní zeptal:

„Co teď?”

„Žena je v bezvědomí?” zeptal se Arndt.

„Ano,” odvětil četník, který nesl balík a právě se k ní skláněl, aby ji prohlédl.

„Zůstaňte tady, abyste ohlídal vchod i bezvědomou, než se vrátíme. Musíme vniknout do štoly. Pojďte, pánové!” Našli

poměrně schůdnou cestu, ani vzduch nebyl příliš špatný. Obě lampy vydávaly dostatečné světlo.

„Vypadá to, že jdeme směrem k dolu,” prohlásil po nějaké době státní návladní.

„Docela určitě,” odvětil Arndt.

„Cesta je příliš dlouhá. Už jdeme více než deset minut.”

„Proto si myslím, že brzy budeme, poslouchejte!” Zůstali stát. Před nimi zazněly zvuky, jež se v žádném případě nedaly definovat.

„Co to může být?” divil se státní návladní.

„Snad nějaké podzemní divoké zvíře!” odpověděl Wunderlich.

„Zní to jako přefoukaná trumpeta.”

„Ne, pánové,” pravil Arndt.

„To je něco úplně jiného. Je to řev člověka, který se ocitl v nebezpečí života.”

„Bože!” Zřejmě tam leží ranění horníci!

„Asi ne. Ještě nejsme tak blízko u dolu. Pokud mne neklame tušení, je to sám Král lesa, který nám předtím unikl.”

„Král lesa? Takže Fritz Seidelmann?”

„Ano. Aby se zachránil, zasypal chodbu. Zapálil nálož. Pouze to předpokládám, ale zřejmě byl sám zasažen padajícími kameny.”

„Tak rychle kupředu!” Spěchali dál. Řev vteřinu od vteřiny sílil. Ochraptělý, uřvaný hlas působil v této úzké prostoře dvojnásob otřesným dojmem, takže mužům téměř vstávaly vlasy hrůzou na hlavě.

„Pomóóóc, pomóóóc!” řval. Volání o pomoc bylo tak křečovité, že to nelze ani popsat. Muž, který křičel o pomoc tímto způsobem, musel být v nejvyšší nouzi anebo musel trpět hroznými bolestmi. Arndt byl v čele mužů, neboť svítil lampou nyní ještě přidal do kroku.

„Jdeme, už jdeme!” zvolal hlasitě.

„Konečně, konečně!” odpověděl hlas. Pak se křik změnil v srdceryvné sténání. Arndt brzy zastavil. Štola byla zasypána, takže nemohl dál. Sténání umlklo. Posvítil na zem a vyrazil výkřik hrůzy.

„Pane na nebi! Zasypaný člověk!”

„Až na prsa!” dodal k tomu hajný.

„Kdo to může být? Nemůžu ho poznat. Má úplně modrý obličej.”

„Každopádně Fritz Seidelmann. Rychle mi podejte motyku a lopatu!” Bez řečí začali pracovat. Zem, sutiny i kameny odlétaly po obou stranách od muže, pohřbeného zaživa. Neozval se sebemenší vzdech, muž ztratil vědomí. Trvalo však téměř půlhodinu, než se podařilo vytáhnout jeho tělo ven.

„Takže hlavně: kdo je to?” zeptal se státní návladní.

„Teď ne, teď ne!” odpověděl Arndt.

„Proč ne?”

„Nechtěl jsem nic říkat, abych nezmařil záchranu tohoto muže, ale nevidíte, jak se kameny sesouvají?”

„Hergot, ano! Ocitli jsme se v nejvyšším nebezpečí. Rychle zpět, rychle zpět, nebo budeme zasypáni!” Popadli vyhrabaného muže a pospíchali od místa neštěstí, dokud stav štoly nedával jistotu, že se nemusejí ničeho obávat. Tam položili bezvládné tělo, posvítili muži do tváře.

„Je hrozně nateklý a modročerný!” řekl hajný.

„Právě jako člověk, kterého sebral ďas!”

„Vypadá to skutečně hrozně,” souhlasil Arndt

„ale je to nepochybně Fritz Seidelmann.”

„Žije ještě?”

„Ano. Na jeho prsou je vidět, že dýchá. Ale, hrůza!, má rozdrcené obě nohy.”

„Dobře mu tak!” bručel hajný.

„Právě to chtěl udělat s vámi, bratrance Arndte!”

„Mlčte, bratrance! Kdo vás slyší takhle mluvit, musí si myslet, že nemáte v srdci ani kousek lidskosti.”

„Hm! To mi jen tak ujelo. Bůh je spravedlivý soudce. To už nejednou dokázal. Co s tím chlapem uděláme?”

„Odneseme ho domů. Matka ho ale nemusí hned slyšet. Běžte napřed, bratrance Wunderlichu, a řekněte Černíkovi, ať ji odvede zpět do čítárny. Pak skočte na šachtu a přiveďte lékaře!” Tak se také stalo. Fritz Seidelmann byl odnesen do zadní horní místnosti, kde byly schovány krajky, a tam byl položen. Nehýbal se, pouze lehce dýchal. U jeho úst stála hustá pěna.

„Teď jsme tady vlastně zbyteční,” prohlásil státní návladní.

„Nemyslíte?”

„Ne. Naopak si myslím, že naše přítomnost zde je nezbytná,” odpověděl Arndt.

„Proč?”

„Tuším, že zraněný opět přijde k vědomí, aby o chvíli později zemřel. Toho okamžiku musíme využít. Snad nám ještě řekne několik slov, která pro nás budou důležitá.” Mlčky čekali. Místností vládlo smrtelné ticho. Wunderlich měl pravdu. Bůh soudil. Fritz Seidelmann dostal nápad zažehnout nálož, přál si, aby jeho pronásledovatelé skončili s polámanými kostmi, aby prožili zbytek života v bolestných mukách. Toto přání však dopadlo na jeho vlastní hlavu. Konečně na schodech zazněly kroky. Hajný Wunderlich přiváděl lékaře.

„Dřív to nešlo, pánové,” omlouval se muž.

„Na šachtě bylo dost těch, kteří potřebovali ihned pomoc.”

„Neposlali jste pro další lékaře?” zeptal se Arndt.

„Jistě. Přišli dva kolegové. Jen proto jsem mohl vyhovět vaší výzvě. Téměř bych tomu nevěřil. Je to opravdu

Seidelmann junior?”

„Podívejte se sám!” Lékař si připravil nástroje a poklekl k raněnému.

„Ano, je to on!” divil se.

„Jak se ale dostal dolů pod zem?”

„To se brzy dozvíte. Prosím, prohlédněte ho. Nevěřím, že je naděje na záchranu.” Lékař začal s prohlídkou, jeho závěr zněl:

„Obě nohy jsou rozdrcené. Hrudník je rozmačkán, takže nelze pomýšlet na záchranu.”

„Může ještě žít, pokud se probere z bezvědomí?”

„Zbývá mu jen několik okamžiků života, pouze několik minut. Radím vám, abyste tady nezůstávali.”

„Proč?”

„Bude to hrozné. Bude řvát, jak jste neslyšeli křičet žádného člověka. K tomu je zapotřebí silných nervů!”

„Už jsme ho slyšeli,” odvětil Arndt.

„Kromě toho, pokládám za možné, že zůstane úplně klidný.” Doktor na něho vrhl opovržlivý pohled a zeptal se:

„Vy jste také lékař?”

„Ne, ale viděl jsem umírat lidi za různých okolností.”

„Nu, raději vám nechci odporovat. Uvidí se, kdo měl pravdu. Mám příliš mnoho práce na šachtě tady jsem zbytečný pánové jistě dovolí, abych se vzdálil?”

„Pokud zde nemůžete pomoci,, —”

„Pomoc je nemožná!” Odešel. Přítomní čekali na probuzení bezvědomého, nitrem jim bouřily zvláštní pocity.

„Neměli bychom zavolat jeho matku?” řekl návladní.

„Ne!” odpověděl Arndt rozhodným hlasem.

„Je to přece naše lidská povinnost!”

„Těžko! Chtěl byste snad matce způsobit taková muka, že uvidí umírat syna tímto způsobem?”

„Hm! Možná máte pravdu!”

„Nejen možná. Mimoto nárok na poslední okamžiky tor hoto zločince máme my.”

„Kvůli přiznání?”

„Ano. Jeho otec je mrtev. Už nám nic neřekne. Proto bychom se měli pokusit zjistit něco u syna.”

„Ó těžko se k něčemu přizná!”

„Třeba se zmíní o ostatních.”

„Ach, myslíte Edvarda Hausera?”

„Ano, i když je jeho nevina už prokázána myslím hlavně na Angeliku Hoffmannovou a na Augustu Beyerovou. Pro obě by bylo výhodné, kdyby, Bože!” Byl přerušen hrozným výkřikem, který muže doslova vymrštil ze židlí. Během posledních slov odvrátili pozornost od Seidelmanna, který zde ležel s otevřenýma očima bez pohnutí, nemohl hýbat nohama ani rukama, ale v jeho tváři se zračil výraz pekelných muk skřípal zuby, což se zarývalo do morků kostí. Zmohl se pouze na jediný výkřik. Na víc jeho síly nestačily.

„Probral se!” zvolal návladní.

„Hrůza! Poznal nás?”

„Ano,” odpověděl Arndt.

„Tomu nevěřím!”

„Já ano. Bolest ho nepřipravila o rozum je při smyslech. Dokážu vám to.” Klekl si vedle nebožáka a zeptal se:

„Víte, kde jste?” Tázaný pohyboval zkrvavenými rty. Chtěl odpovědět, ale nedokázal ze sebe vydat ani slůvko.

„Odpovídejte mi pohybem hlavy! Slyšíte, co říkám?” Odpovědí bylo lehké zakývání.

„Vzpomínáte si na všechno, co se stalo?” Opět přitakal.

„Váš otec byl zastřelen kapitánem, také vám zbývá několik posledních okamžiků života. Neodcházejte jako nesmiřitelný hříšník! Víme všechno, i to, že jste byl Králem lesa. Odpovězte mi na tři otázky! Ukradla Augusta Beyerová prsten?” Pokýval hlavou.

„Zašil jste Edvardu Hauserovi krajky do kabátu, abyste na něho uvrhl podezření?” Přitakal.

„A přejete si, aby Angelika Hoffmannová byla potrestána za to, že na vás vystřelila?” Zavrtěl hlavou.

„Jako křesťan si přeju, aby vám Bůh odpustil. Těžce jste chybil. Pozemskému soudci uniknete, ale budete stát před soudcem vyšším. Přesto však všichni víme, jak je dobrotivý a milostivý. Máte nějaké přání?” Rychle dvakrát přikývl.

„Jaké? Snad je uhádnu.” Umírající pohlédl očima podlitýma krví ke dveřím, jako by někoho očekával.

„Přejete si vidět svou matku?” Zavrtěl hlavou, že ne.

„Takže chcete vidět někoho jiného? Budu vám jmenovat několik lidí, potom, ” Zarazil se, neboť Seidelmann udělal pohyb, jako by se chtěl zvednout. Zakoulel očima, jeho rty se sevřely a tu se mu podařilo vyrazit chraptivým hlasem:

„Otec mrtev?”

„Ano.”

„Zastřelen ? Kapitánem ?”

„Ano, kapitán ho zastřelil. Stalo se to venku na kraji lesa, tam dosud leží jeho mrtvola.”

„Kapitán zajat?” Ne “

„ne.

„U tekl?” Začal se chvět po celém rozdrceném těle. Obličej, který byl skutečně zhrůzněn, dostal nyní ještě odpornější vzhled. Muž lapal po vzduchu, stiskl napůl rozdrcené pěsti a z posledních sil volal:

„Kapitán, buď proklet, navždy, prokletí, prokletí, peklo, prokletí!” Mužova hlava klesla. Z úst mu vyrazil pramínek krve, rezavé zachroptění, křečovité zachvění, byl konec. Přítomní se hluboce nadechli.

„Bože!” zasténal starý hajný.

„Nechtěl bych umřít takovou smrtí! Bůh nás ochraňuj!”

„Alespoň dal najevo trochu lítosti,” poznamenal státní návladní.

„Přiznal pravdu.”

„Právě to jsem měl v úmyslu,” přikývl Arndt.

„Snad budete tak laskav, že propustíte tři neprávem uvězněné osoby.”

„Jakmile přijdu domů začnu úřadovat. Ale prosím vás, pane Arndte, koho jste myslel, když jste říkal, že kapitán zastřelil Seidelmanna?”

„Je to jen tušení.”

„Ó vaše tušení mi připadají jako jistota. Kdo byl míněn titulem kapitán?”

„O tom později! Zatím se věnujeme přítomnosti. Jak to vypadá s paní Seidelmannovou? Budete si ji chtít zajistit?”

„Co si o tom myslíte?”

„Nepovažuju to za nutné. Chudák žena stojí před dvěma pohřby jeli skutečně vinna, je její trest dostatečný. Mimo jiné, pokud ji budete potřebovat, bude vždy k dosažení. Uzavřeme to tady a odejdeme na šachtu. Viděl jsem tam také faráře. Dáme mu klíč, aby se u ženy zastavil a připravil ji na to, co se stalo jejímu muži a synovi.”

Když se následujícího rána otevřely dveře cel, aby vězni dostali hubenou ranní polévku, Edvard Hauser se nesmírně podivil při slovech strážníka.

„Sníte svou polévku u mne.”

„Proč?”

„To se dozvíte. Pojďte!” f. i» Vstoupil do bytu úředníka, a vyrazil výkřik radostného překvapení:

„Andílku! Ty jsi tady?”

„Edvarde! Ty?” Vyskočila ze židle a spěchala mu vstříc. Protože strážník zůstal stát za dveřmi, ocitli se oba milující v místnosti sami. Angelika objala Edvarda kolem krku, položila hlavu na jeho prsa a řekla:

„Ach, jaký jsem měla o tebe strach!”

„O mne?”

„Ano.”

„A já o tebe!”

„A o sebe ne?”

„Ne. Nemusel jsem si dělat obavy, protože jsem nevinen. Ty jsi však střílela. Bože, co z toho bude! Nemohl jsem dělat nic jiného, než prosit Boha, aby obměkčil srdce soudců. Proč nás sem ale přivedli?”

„Ano, proč?”

„Nic ti neřekli?”

„Ne. Strážná mě odvedla sem a řekla, že si tady mám sníst ranní polívku.”

„Poslyš Andílku, vypadá to jako dobré znamení!”

„Myslíš?”

„Ano, jasně! Ve vězení nebývá zvykem, aby lidé, kteří se mají rádi a kteří jsou obžalováni, zůstávali pohromadě. To je velice nezvyklé!”

„Snad došlo k něčemu, co obrátilo naší záležitost k lepšímu, milý Edvarde.”

„Kéž by Bůh dal! Vždyť tě uvěznili jenom kvůli mně! Ach, jak mě to bolí!”

„Mám tě tak ráda, že jsem nemohla dělat nic jiného!”

„Skutečně? Takže je všechno zapomenuto? Seidelmann, maškarní ples a, taky Italka?” Zčervenala.

„Promiň!” pravila.

„Už nikdy nebudu bláznit. Vím, že jsem tě moc nazlobila.” Vtom se otevřely dveře, objevila se vrchní strážkyně s hrncem a talíři v ruce.

„Smím rušit? Už jste se stačili pozdravit?” zeptala se s přátelským úsměvem.

„Ano jsme hotovi,” odvětil Edvard poněkud rozpačitě.

„Nu, pak mohu nalít polévku.” Rozložila talíře na stůl a nalila polévku.

„Budete se divit, že prostírám tři talíře, když jste jenom dva,” pokračovala.

„Chtěla jsem vám dát jen chvilku, abyste se mohli v klidu pozdravit teď přivedu ještě toho třetího.” Vzdálila se. Edvard vesele pokýval hlavou a prohlásil:

„Je tak přátelská! To určitě znamená něco dobrého! Nemohl jsem ani spát, jak jsem na tebe stále myslel. Ty a zatčena! Můj Andílek ve vězení!”

„Ó nebylo to tak hrozné. Měla jsem společnost. Byla jsem tam s Gustou Beyerovou.”

„S ní? S tou ubohou dívkou! Jak snáší svůj osud?”

„Velmi těžce! Nedokázala jsem ji utěšit.”

„Je nevinná. Bůh bude při ní stát!” Tu se strážná vrátila zpět, a přivedla dívku, o níž právě oba hovořili. Augusta Beyerová byla napůl překvapená a napůl se styděla, když spatřila Hausera. On jí však podal ruku a řekl:

„Pozdrav Bůh, Gusto! Nemusíš se červenat. Všichni vědí, že jsi bez viny.” Nezmohla se na jediné slovo. Poděkovala lehkým pokývnutím hlavy na pozdrav. Její obličej byl ještě temnější.

„Posaďte se a jezte!” pokynula strážná.

„Vězeňská polévka není žádný pamlsek, a studená nechutná vůbec.”

„Skutečně si myslíte, že můžeme jíst!” zeptal se Edvard.

„Proč byste nemohli?”

„Z několika důvodů, ale hlavně ze zvědavosti, proč jsme sem byli takto přivedeni.”

„To sama nevím. Nařídil to pan státní návladní. Za půl hodiny vás mám přivést do jeho pracovny.”

„Všechny tři?”

„Ano. Nemusíte si však dělat žádné starosti. Takové příkazy jsou vydávány jedině v případě, že s sebou nesou něco dobrého.” Žena zůstala s nimi, proto se nemohli bavit tak nenucené, jako kdyby zde seděli sami. Po půlhodině vstoupil klíčník, aby je odvedl ke státnímu návladnímu. Jejich srdce divoce bušila. Pokud Edvard očekával něco dobrého, pak se mělo jeho tušení proměnit v jistotu, neboť hned vedle státního návladního spatřilArndta, který se na ně přátelsky usmíval a podal jim ruku na uvítanou.

„Ach, vy se znáte!” divil se úředník.

„Nuže, tomuto pánovi můžete děkovat, že vám v tomto okamžiku mohu podat dobrou zprávu. Vaše nevina je prokázána!” Trojnásobné

„ach” uniklo z jejich rtů. Edvard ze sebe bezděky vyrazil:

„Tak rychle!”

„Ano, šlo to dost rychle, pane Hausere. Ono se totiž potvrdilo, že se Fritz Seidelmann připlížil do vašeho domu, a zašil krajky do podšívky vašeho kabátu.”

„Ten lotr!”

„Už je potrestán. Zemřel.”

„Zemřel? Bože!”

„Ano, je mrtev. On a jeho otec hráli úlohu Králů lesa. Otec byl včera večer zastřelen, syna zasypala zřícená štola. Ještě před smrtí přiznal, že jste neukradla žádný prsten, slečno Beyerová, ale také řekl, že nechce, abyste byla potrestána, slečno Hoffmannová. Jste propuštěni, všichni tři!” Nelze popsat radost dvojice milých. Augusta Beyerová stála bez hlesu opodál, naprosto bledá, aniž by byla schopna pohybu. To státního návladního zarazilo.

„Nu, vy nemáte radost?” zeptal se. Pokývala smutně hlavou.

„Vždyť je prokázána vaše nevina, měla byste být ráda!”

„Nemám důvody k radosti, pane státní návladní.” Arndt byl dobře informován, navíc poznal, že se její hodina kvapem blíží. Litoval ubohou dívku a proto prohlásil:

„Seberte odvahu! Před vámi stojí celý život. Postarám se o vás stejně, jako o tyto dva! Ano,” dodal, obraceje se k Edvardovi,

„stane se z vás bohatý obchodník!”

„Ze mne? Jak to?” divil se Edvard.

„Nu, oba Seidelmannové jsou mrtví. Obchod však musí prosperovat dál. Chudí tkalci musí mít někoho, kdo bude odebírat jejich práci. Nikdo se na to nehodí lépe než vy!”

„Ó ne. K tomu je třeba peněz nebo úvěrů od továrníků.”

„Peníze máme, úvěr můžeme také zajistit. Zítra se spojíme s továrníky, s nimiž Seidelmann obchodoval. S vámi jejich obchody jen pokvetou!”

„Pane! Je to pravda?”

„Jistě. Nyní však pojedeme domů. Saně čekají dole. Odvezu vás se vší slávou domů, a ještě poznáte, zdali Hoffmann, ta stará palice, dá i teď přednost Seidelmannům nebo dobrému synkovi ze sousedství!” Tu se již Edvard neudržel přitáhl Andílka k sobě a zvolal:

„Vidíš, Angeliko, že starý Bůh ještě žije! Pan Arndt je jeho andělem! Dodrží vše, co slíbí. Budeme šťastni!” Státní návladní propustil všechny tři se srdečným stiskem ruky. Dole nastoupili do čekajících saní. Arndt již mluvil se starým Hoffmannem, který přiznal svou chybu a přivítal dceru s otcovskou něžností. Nemusíme se zvlášť zmiňovat, jak byl

svými rodiči přivítán Edvard. Také Augusta se odebrala k Hauserům, aby se pozdravila se sourozenci. Nezmohla se na jediné slovo. Hořce plakala. Arndt jí položil ruku na hlavu a řekl:

„Také o vás je nyní postaráno. Prozatím se mnou pojedete do hájenky. Paní Barbara se velmi raduje, že u ní zůstanete.” Když jeli kolem hřbitova, Augusta požádala, jestli může na chvíli vystoupit, aby se podívala ke hrobu rodičů. Arndt jí tam odvedl. Poklekla do sněhu a srdceryvně zaplakala. Arndt chvíli mlčky přihlížel, pak řekl:

„Můžete se uklidnit, milé dítě. Vaši rodiče jsou šťastni a odpočívají po těžké práci. Jejich starosti pominuly. Zanechali vám poslední požehnání!”

„Budu mít dvojnásobné starosti!” naříkala.

„Už jsem řekl, že se o vás postarám!” Pomalu a smutně pokývala hlavou, potomřekla:

„A přece jen by bylo nejlepší, kdybych ležela pod zemí u otce a matky!”

„To jsou hříšné myšlenky! Pojďte!” Když matka Barbara zaslechla cinkání rolniček, pospíšila si ze dveří. Seběhla po schodech a pomáhala dívce ze saní.

„Vítej, srdečně vítej, dítě!” volala.

„Brzy se pozná, jestli dokážeme napravit všechno, čím se na tobě ostatní provinili! Pojď dovnitř!” Také hajný jí přispěchal otcovsky vstříc. Dělali vše, aby ji rozveselili a probudili v ní důvěru v budoucnost. Ona však zůstala zamlklá. Přidělili jí místnost, kde měla bydlet. Objevila se teprve u večeře, trošku pojedla a vrátila se do své místnosti.

Tam se posadila k oknu a plačky hleděla ke hvězdám. Slyšela, jak ostatní uléhají ke spánku. Cítila se nesmírně

osamoceně, bolelo ji u srdce. Byla unavená, jako by dlouhé dny i noci pracovala. Udělalo se jí nevolno dostala zimnici. Nemohla vydržet mezi čtyřmi zdmi. Vyšla ze dveří, sestoupila dolů po schodech a tiše otevřela hlavní dveře. Chtěla k rodičům, chtěla se ještě jednou pomodlit u hrobu otce a matky a popřemítat, zda se dokáže vypořádat s osudem…

Stejné noci zaslechl hrobník zvláštní zvuky. Rychle vzbudil svou ženu.

„Slyšíš? Co je to?”

„To je pláč malého dítěte!”

„Tady na hřbitově? Jak je to možné! Rozsviť rychle lampu! Musíme se podívat!” Tito dva neznali žádný strach. Dětský hlásek již zmlkl, ale přece jen prohledali celý hřbitov. U hrobu manželů Beyerových ležela v bezvědomí jejich dcera, tisknoucí k sobě malé dítě. Rukama pevně obepínala malého tvorečka, dítě bylo ještě teplé, ale bez života. Hrobník a jeho žena odnesli bezvědomou matku i mrtvé dítě do místnosti. Pak se on odebral ke starostovi obce, aby ho probudil a podal mu hlášení. Kvůli mnoha zraněným horníkům se zde nalézali dva lékaři. K nim se ráno připojil soudní lékař.

Všichni tři se odebrali do domu hrobníka, aby dítě prohlédli. Augusta Beyerová ležela klidně a nezúčastněně v posteli. Lékaři tvrdili, že dítě po porodu žilo a dýchalo, ale že bylo později uškrceno.

„To jste udělala vy?” Přikývla. Měla zapírat? Nyní jí bylo všechno jedno. Již odpoledne se stěhovala vražedkyně dítěte zpět do vyšetřovací vazby, kterou včera opustila. Lékaři potvrdili, že je schopna převozu, pokud bude dost opatrný.

Neřekla ani slovo, ani neplakala. K čemu také slzy? Stejně už byl všemu konec!