Karel May

Ztracený syn-11 Ze tmy do světla

KAPITOLA PRVNÍ Penězokazci

Žid Solomon Levi vlastnil dům ve Vodní ulici a kromě něj ještě několik dalších, které se pochopitelně nalézaly ve zbědovaném stavu a které pronajal chudým lidem, aby mu z tohoto vcelku nepříliš cenného majetku plynuly dost vysoké zisky. Byl večer. V jedné štítové místnosti takového domu seděl muž a pracoval ve světle slabě zářící lampy. Rydlo, jímž pracoval na desce, svědčilo, že muž je rytcem. Byl to malý, asi padesátiletý človíček nesmírně hubené postavy a trpícího výrazu, na obličeji měl brýle, pod jejichž modrými skly mžikaly bezřasé, hluboce zanícené oči.

Pracoval se zjevnou námahou a velice často si otíral oči, což svědčilo, že cítí nesmírné bolesti v nemocném orgánu zraku. Malá rezavá kamínka měla otevřenou troubu, kouřila, ale přece jen šířila trošku tepla ze tří nebo čtyř hořících polínek, alespoň tolik, že se studený vzduch místnosti nad troubou chvěl. Muž se chvílemi zaposlouchal, neboť za přivřenými dveřmi znělo přerušované mumlání a vzdychání. V blízkosti muže stála židle, na níž ležel vyšívací rám, důkaz, že po mužově boku pracovala i žena. Vtom se dveře otevřely a do místnosti vešla bledá, uboze vypadající, avšak čistě oblečená žena. Plakala.

„Jak to jde?” zeptal se.

„Už bude brzo konec, Franzi. Musíš opravdu tak spěchat?”

„Ráno musí bejt hotovo.”

„Moh bys věnovat aspoň pár minut umírající tchyni!” Odložil desku a hluboce povzdechl.

„Není to jen kvůli práci! Když půjdu k ní, budu muset plakat, a přece víš, jak to škodí mým nemocným vočím!” Dobrý muž však plakal už nyní. Žena si toho všimla. Položila mu ruku kolem krku a prosila: „Pojď, Franzi, chce tě vidět! Stejně pláčeš!” Vstal ze židle a následoval ji do ložnice, kde na slámě poházené po zemi sedělo pět dětí, které nemohly spát, neboť babička umírala. Ležela s vpadlými tvářemi v bídné posteli. Bylo vidět, že nastala její poslední hodinka. Sotva spatřila zetě, rozlil se po její tváři spokojený úsměv.

„Jak jste hodnej, že jdete!” řekla pomalu a tiše.

„Musím opustit vás všechny, hlavně děti, který jsem tak ráda hlídala a opatrovala, aby moje dcerka mohla nerušené pracovat. Milej Bůh chce, abych šla do nebe, a já mu řeknu, jakej jste hodnej muž, otec a zeť. Požádám ho, aby vám vrátil zdraví a voči. Určitě mi to udělá k vůli. Přijměte tisíce díků za všechno, co jste udělali pro starou ženskou.” Mluvila trhaně a nesouvisle. Zmlkla, aby si odpočinula. Uchopila muže za pravici a tiskla ji hubenými prsty. Stál s očima zalitýma slzami a nemohl vydat ani hlásku. Žena se opírala o zeď a plakala. Děti se objímaly a tiše naříkaly, aby je otec neslyšel a nevyplakal si dočista nemocné oči.

„Byla jste nám vždycky velkou oporou, milá tchyně!” zaznělo polohlasně.

„Pokud jsem vám někdy dal důvod, abyste se na mě zlobila, tak odpusťte, protože jsem to neudělal úmyslně.” Tu mu vyrazily slzy plným proudem. Spěchal zpět do místnosti, kde se opřel o okno. Odtud zřetelně slyšel nářek dětí, vzlykot ženy a tichá slova umírající, která je chtěla uklidnit. Když myslel, že se dostatečně sebral, vrátil se do ložnice.

„Franzi,” zeptala se žena,

„máš ještě ten lísteček s tou krásnou písničkou?”

„Ano.”

„Matka by ji chtěla slyšet.” Přinesl lístek a sedl si na pelest. Žena uchopila matku za ruce, děti sepjaly dlaně k modlitbě, otec si otřel oči a přečetl nádherné Gerokovy verše: Chci domů. Mne táhne to v otcův dům, pryč ze světa blouznivého shonu, v klidný otcův dům, do světa vstoupil jsem s tisícem přání, leč vracím se s myšlenkou pouhou, v srdci mám zrnko naděje —jít domů, za svou touhou! Chci domů, jsem znaven bolestí i špatným světem, chci domů, jsem syt všech radostí i štěstí, které kvete, Bůh tak chce, tedy ponesu svůj kříž a se světem se porvu, ale hluboko v prsou sténá jediné chci domů!

„Domů, domů, domů!” zaznělo tiše ze rtů umírající.

„Čti dál, můj hodný zeti!” Otřel si slzy a pokračoval: Chci domů. V blahých snech viděl jsem lepší vlast, tady nemám stání, tamčeká mě klid, mír a slast, jaro je pryč, vlaštovka přilétá přes kopce domů, neodradí ji ptáčník a jeho lep chce domů! WA |> Chci domů dřív, jako dítě, mě tam nosili, bavil jsem se jen chvilku, pak stesk ve mně vzbudili, ,!K když jasně zářily oči bratrů, tančících kolem stromu, m přes všechny sliby i lásku chtěl jsem domů! E Chci domů. Loď hledá přístav svůj, potok míří k moři, fl dítě uléhá v náruč matky, tam srdce láskou hoří, mnohé písně radosti i žalu jako prach padly dolů, mně v srdci zůstal jediný rým, chci domů, domů! Dočetl. Místností zazněl dlouhý, úpěnlivý vzdech. Čí? Očekávali, že matka ještě promluví, ale marně. Zavřela oči a nehýbala se. Její ruce ležely v dlaních dcery. Otec odložil lístek stranou, naklonil se nad tchyni, chvíli ji pozoroval a mínil: „Už je taky doma.” Nejmenší dítě přiložilo pusinku k uchu sestřičky a šeptalo:

„Už je taky doma!” Dál nepadlo ani slovo. Dcera zatlačila matce oči, položila na okamžik hlavu na mužova prsa, potom s hlubokým, bolestným vzdechem vyrazila:

„Půjdeme pracovat!” Otec zvedl varovně prst proti dětem a varovně prohlásil:

„Babička usnula posledním spánkem. Nesmíte ji rušit! Lehněte si a hezky, klidně spěte!” Děti poslechly, rodiče se vrátili ke své práci. Rydlo a jehla se jen míhaly ještě dlouho po půlnoci, aniž by oba pilní pracanti pronesli jediné slovo. Pak žena přerušila hluboké mlčení: „Není ti zima?”

„Ne. A tobě?”

„Taky ne.” A přece oba mrzli! Žena vrhla bolestný pohled na icamna, vedle nichž leželo čtyři nebo pět polínek a hromádka ílhlí. To bylo topivo na další den. ti

„Co budeme dělat?” zeptala se.

„Ohlásíme smrt,” odpověděl, aniž by vzhlédl od práce, neboť musel dohnat, co zameškal.

„Myslím to jinak.”

„Jak?”

„Rakev, pohřeb?” Sklonil hlavu ještě níž nad desku a neodpověděl.

„A co jí oblečeme?” pokračovala tiše, spíš sama pro sebe.

„Ty černý šaty.”

„Jsou moc dobrý.”

„Jiný ale nemá.”

„Mohla by se spokojit s mojí starou suknicí a hnědým kabátkem.”

„Ne.” Vrhla na něho překvapený a zároveň tázavý pohled.

„Ne? Co tedy?”

„Její černý šaty.”

„Byla by jich škoda! Přešiju je pro děti. Udělám z nich dvě sukně a kabátky.”

„Byly to její svatební šaty, ať si je tedy vezme s sebou. Měla nás ráda. Musel bych se stydět, kdybysme ji poslali do nebes v hadrech!” Žena se na něho dlouze, vroucně podívala a zašeptala: „Dobráčku!” Opět minula dlouhá doba. Tentokrát se první ozval muž:

„Kdy budeš hotová?”

„Dneska večer.”

„Dostaneš peníze?”

„Dva guldeny. A ty?”

„Skončím brzo. Snad taky něco dostanu.”

„Co vlastně zrovna děláš?” A Sklonil hlavu, že se téměř dotkl čelem desky, a tiše od|fověděl: »«

„Titulek k týdeníku.”

„Ach, proto je to tak úzký a dlouhý! Kolik za něj dostaneš?”

„Hm! Zatím možná nic, ale až později, až bude hotový všechno. Dělám to kus po kusu.”

„Nemohli by ti platit průběžně?”

„Nechtějí.”

„Ježíšku, co si počneme! Už mám jen dva krejcary, který potřebuju na mlíko pro děti. Kolik máš ty?”

„Nic. Včera jsem ti dal poslední peníze.”

„Kéž by nám Bůh pomoh!”

„Kdybysme měli ještě co prodat nebo zastavit!” ., Opatrně se na něho podívala, potom nejistě řekla: usd

„Nebo bysme měli vyhrát v loterii!” Se smutným úsměvem zavrtěl hlavou a prohlásil:

„Nic si nenamlouvej! Nemáme ani štěstí, ani šťastnou hvězdu! Bylo to jen velikášství, když jsme vyhodili pět guldenů za los! Stačily by nám na dva tejdny k živobytí.”

„Ale ta naděje!”

„Ó, ta nepomůže!”

„Vlastně bych to neměla říkat, ale víš, co povídala matka, než ses vrátil do místnosti?”

„Co?”

„Nechtěla ti los připomínat, ale mně řekla, že jakmile přijde do nebe, poprosí Boha, aby nás nechal vyhrát sto guldenů.”

„To je hřích!”

„Ach, Bůh ví, jak to míní.”

„Ví i bez ní, jak jsme chudí!” Slova zazněla tak drsně, že žena zmlkla. Pracovali celou noc. Ráno šla žena ven, aby za poslední dva krejcary přinesla mléko. On namočil hadr do studené vody a ovázal si jím oči, aby zchladil bolest. Seděl tak několik minut, poté sáhl rukou na desku. Tiše zamumlal: „Kruci, Bože, odpusť mi! Vím, že brzo oslepnu, a přece se musím postarat o rodinu. Je to hřích a nespravedlnost. Vezmu to na sebe, jen a jen na sebe! Teď je tchyně v nebi, teď taky ví, jaký zlo mám v úmyslu. Ale nevím si rady!” Po chvíli odstranil obklad a pracoval dál. Všiml si, že se přepočítal a že bude hotov teprve v poledne., Dopoledne seděl žid Solomon Levi v místnosti a přehraboval staré krámy. Tu k němu žena přivedla hosta. Jakmile jej spatřil, vyskočil ze židle.

„Vítejte!” zvolal a podal příchozímu ruku.

„Konečně! Udělal jste zkoušku?”

„Tuhle noc.”

„Zdařilo se?“t

„Nade všechno očekávání.”

„Bože Abrahámův! Je to možný?”

„Ano. Tenhle rytec —jak se vlastně jmenuje?”

„Franz Herold.”

„Nuže, rytec Franz Herold odvedl mistrovské dílo! Přední deska se nedá zaplatit penězi! Deset tisíc guldenů za takovou práci se mi nezdá přehnaných.”

„Deset deset, tisíc! Zbláznil jste se?!”

„Ne. Ta deska dokáže vydělat miliony! Kolik jsme mu slíbili?”

„Tisíc guldenů, to stačí.”

„Pro mě za mě! Mně to může být akorát milý. Dostane tedy prvních deset stoguldenových bankovek z jeho tiskárny. Podívejte se!” Vytáhl list, který se věrně podobal stoguldenové bankovce, zatím tištěné pouze z jedné strany. Žid vytáhl pravou bankovku, uchopil lupu a začal obě zkoumat.

„U Goliáše a Davida, to je pěkný a jemný dílko! Kopie nejde rozlišit od originálu! Jestli se zadní deska povede stejně, můžeme tisknout tisíc let, než někdo pozná, že peníze jsou falešný. Kdy dostaneme druhej díl?” >}?!

„To se dozvím dneska. Dopoledne se určitě zastaví, aby mi ukázal, jak daleko pokročil s prací.”

„Akorát mu vysvětlete, ať je pečlivěji”

„Na to pochopitelně nezapomenu. Adieu!” Odešel. Po nějaké době přišel, spíš přiběhl další návštěvník. Žid jej znal. Byl to sběrač loterie, s nímž občas uzavíral soukromé obchody, které oběma přinášely velké zisky.

„Dobrej den, pane Levi!” pozdravil příchozí.

„Brej den! Co se smějete? Vyhrál jste na los nebo dokonce celou loterii?”

„Žerty stranou! Jde skutečně o náramnou výhru, ale ne pro mě.”

„Proč ne pro vás?”

„Protože nemám los.”

„Člověk přece může vyhrát i bez losu!”

„To není pravda!”

„Mám to dokázat?”

„Zkuste to.”

„Pokud si výhru rozdělíte se mnou.”

„A zakřičím ouvej!”

„Nechcete?”

„Když vyhraju, chci všechny peníze pro sebe a ne pro druhý!”

„To je chyba. Kdybych já vyhrál, rozdělil bych se.”

„Dobře, tak vyhrajte! Adieu!” Tvářil se, jako by chtěl odejít. Žid vyskočil a táhl jej zpět do místnosti.

„Zůstaňte!” nařídil.

„Vysvětlete mi, jak by se tento obchod rnohl provést.”

„To právě nemůžu.”

„Ach, vysvětlit se dá všecko, jen když člověk opravdtt chce.”

„Pro mě za mě! Dejme tomu, že nějaký číslo vyhraje. Někdo vlastní los s tímhle číslem, ale o výhře nic neví. Pak los prodá.”

„Skutečně?”

„Ano.”

„Jaký číslo tedy vyhrálo?”

„Pchá, to vím jenom já.”

„Ne, vy to nevíte!” vy í,Jak to můžete tvrdit?”

„Jinak byste zašel za dotyčným a odkoupil jeho los.”

„Zapomínáte, že jsem prodejce. I když vím, kdo vyhrál, nemůžu los odkoupit, protože bych ho musel vrátit.”

„Ale jinej by si ho mohl nechat?”

„Jistě.”

„A kdy by dostal peníze?”

„Do dvou tejdnů.”

„Odkud znáte číslo?”

„Právě jsem dostal telegramz ředitelství, že to a to číslo získává ohromnou výhru.”

„Ohromnou výhru? Tu nejvyšší?”

„Jo.”

„Bože mejch otců! Kolik stál los?”

„Pět guldenů.”

„A kolik vyhrál?”

„Sto tisíc, ze kterejch se strhne pár procent.”

„Okamžitě ten los koupím!”

„Takže souhlasíte?”

„Jasně! Řekněte jméno člověka, kterej má los!”

„Nejdřív si vás musím pojistit. Kolik mi zaplatíte?”

„Platit? Ach tak, máte dostat tisíc roztomilejch guldenů!”

„Jste blázen? Chci polovinu!”

„Pak jste sám blázen!”

„Nesmysl! Dotyčnej se brzo dozví, že vyhrál, pak jsme nahraný!”

„Dám tedy pět tisíc.”

„Ne! Říkám naposledy, že chci rovnejch padesát tisíc!

„U Zebaotha! Dneska je každej nenasytnej!”

„Například vy!”

„Já? Já přece nejsem prodejce!”

„Říkám vám naposled, že získáte padesát tisíc guldenů, když přistoupíte na můj návrh, ale neuvidíte ani vindru, když odmítnete. Takže, chcete padesát tisíc?”

„Dám deset tisíc!” nabízel Solomon Levi, ačkoliv se mu zdálo, jako by dával polovinu života.

„Padesát!”

„Dvacet!”

„Padesát!”

„Třicet!”

„Ne! K čertu, máte mě za hlupáka?! Přece se nebudem dohadovat o penězích, který vám dám pro nic za nic! Jestli hned neslíbíte padesát, jdu!”

„Dobrá, dobrá! Říkám teda padesát, souhlasím. Jaký je to číslo a kdo ho má?”

„Nespěchejte, drahoušku! Nejdřív se musím pojistit!”

„Pojistit? To je přece zbytečný!”

„Jakto?”

„Máte moje slovo.”

„Za to nedám jedinej krejcar!”

„Co teda chcete! Jakmile dostanu peníze, tak se rozdělíme!”

„Jakmile dostanete peníze, budete je mít a já neuvidím ani floka! Znám vás!”

„Ouvej! Jsem snad podvodník?!”

„Jste Solomon Levi, a to mně stačí!”

„Jakou záruku chcete?”

„Směnku na padesát tisíc guldenů!”

„U Zebaotha! Chcete mě snad uvrhnout do bídy a neštěstí?”

„Žijte blaze!” Prodejce odcházel. Žid za ním vyběhl až k venkovním dveřím, zatáhl jej opět do místnosti a zeptal se:

„Co když vám napíšu směnku a nedostanu los?”

„Vrátím vám ji zpátky.”

„Kdo mi to zaručí?”

„Já. Dám vám proti směnce reverz.”

„Jo, takovej reverzíček, to je dobrá věc!”

„Tak napište rychle směnku, já vystavím reverz.”

„Na kdy?”

„Na termín. Směnku vám pochopitelně dám, až budu vyplácet výhru.”

„Dobrá! Sepišme to!” Posadili se a připravili oba papíry. Žid dostal reverz, prodejce směnku. Potom se první ptal:

„Nuže, to číslo?”

„Zní32.”

„Kdo ho má?”

„Rytec Herold, kterej bydlí ve vašem druhým domě.”

„Lichvář radostí vyskočil a vykřikl:

„Hejhola, hejholáá! Peníze jsou naše!”

„Myslíte si, že vám prodá los?”

„Ano.”

„Jak ho přinutíte?”

„Bude muset!”

„Jak to?”

„To je moje věc. Jděte, jděte! Čekám ho. Může tu bejt každým okamžikem.”

„Tak se sem vrátím kolem poledne, abych se dozvěděl, zda se to podařilo.”

„Jo, jen přijďte! Teď ale zmizte, hned, hned!” Vystrčil prodejce do mrazu a spěchal k ženě a dceři, aby jim sdělil radostnou zprávu.

Očekávaný se dostavil kolem poledního. Rebeka jej vpustila a přivedla k židovi. Ten se mračil a zlobně se zeptal:

„Proč tak pozdě? Nevěděl jste, že vás čekám dřív?”

„Dřív jsem to nestihnul.”

„Musíte být pilnější!”

„Pane, dělal jsem ve dne v noci!”

„To není pravda. Jinak byste byl dávno hotovej.”

„Mám slabý voči!”

„To říkáte furt, ale brejle nosíte, abyste vypadal jako honorace. Podívám se na vaši práci. Přijďte pozejtří. Adieu!” Rytec se neměl k odchodu, zato se zeptal:

„Můžu snad vědět, jak dopadla předešlá deska?”

„Ještě nevím.”

„Ó běda!”

„Proč naříkáte?”

„Měl jsem v úmyslu požádat vás o malou zálohu.”

„Zálohu? Pane, co vás napadá? Někdo snad říkal, že budu dávat ňáký zálohy?!”

„To ne, ale za současných okolností si myslím, že byste moh udělat výjimku.”

„Výjimku? Okolnosti? Jaký myslíte?”

„Dneska v noci mi umřela tchyně.”

„Tchyně? Měl byste bejt rád! Tchyně v baráku, to je peklo!”

„Ó, byla hodná! Nemám jedinej krejcar na pohřeb.”

„To taky není nutný!” b& ív«

„Ne? Přece musí bejt pohřbená!” .Jasně. Obraťte se na úřad pro chudý!”

„Do toho se mi příliš nechce.”

„Vždyť nemáte peníze!”

„Ach, nemám ani k životu, natož pro mrtvou. Kdybyste mi ale půjčil pár guldenů”

„Půjčil? Rád! Co zastavíte?”

„Nic už nemám.”

„Pak vám nic nepůjčím!”

„Přece máte desky!”

„Do těch mi nic není. Jsem jen zprostředkovatel. Dostane je někdo jinej, takže vám na ně nemůžu půjčit. Jak jste na tom s nájmem?”

„Dlužím akorát za půl roku.”

„Akorát?! Není to dlouho? Dvacet guldenů! Kdy a jak je chcete zaplatit?”

„Z peněz, který dostanu za desky.”

„Tak dlouho nemůžu čekat. Potřebuju peníze rychle, hned teď!” Rytec se smutně rozhlédl a řekl:

„Myslel jsem, že mě zohledníte, když pro vás pracuju!”

„Zohledním! K tomu nemám důvod! Vy si ohledy nezasloužíte!”

„Proč ne?”

„Neplatíte dluhy, zato si kupujete losy!”

„Já a losy?” vyjekl Herold polekaně.

„Kdo to říkal?”

„Slyšel jsem to. Není to snad pravda?”

„Bohužel jo. Zavinila to moje žena, protože si myslela, že by nám mohlo přát štěstí.”

„Právě vám, při tolika losech?! To je výsměch! Ani já si nedovolím hrát! Jo, i moje žena chtěla zkusit tuhle loterii, ale už nesehnala los. Prodejte mi svůj a hned dostanete pět guldenů!” Rytec zvedl oči. Takový nápad dosud nedostal. Los byl jediné, co mohl postrádat. Ihned se rozhodl k jeho prodeji, ačkoliv ne bez výhody. Musel ostatně zaplatit pohřeb tchyně.

„Chtěl byste ho koupit?” otázal se.

„Jo. Jednak kvůli ženě a pak ze soucitu s várna. Kde ho máte?”

„Doma.”

„Přineste ho!”

„Zatím jsme se nedohodli!”

„Nedohodli? Jak to myslíte?”

„Nemluvili jsme o ceně.”

„Ta činí pět guldenů!”

„Ano, obyčejně, ale ne v tomhle případě. Dneska a zejtra se budou losovat největší výhry. Jak snadno byste moh vyhrát zrovna na můj los!”

„Nic si nenamlouvejte!”

„Stejně málo můžete vědět, že jsem už nevyhrál!”

„Takže chcete více než pět guldenů?” jja.

„Ano.”

„Jste lichvář!”

„Kdepak!”

„Dobře, tak si los nechtě, nepotřebuju ho! Jen tak mě napadlo, že bych vám mohl pomoct.” r Herold se zamyslel. Na jedné straně mohl vyhrát, ale na druhou mu doma ležela mrtvá a neměl ani krejcar v kapse. K tomu hladovějící děti!

„Kolik mi můžete dát?” zeptal se.

„Přesně pět guldenů.”

„Ne. Tolik stál los před půlrokem. Jeho cena roste ze dne na den, protože pravděpodobnost výhry roste taky.”

„Byl bych velice dobrotivej, kdybych vám nabídnul dvojnásobek deset guldenů.” .tg

„Taky to je málo. Kdybych ho měl prodat, musím dostat tolik, abych měl na pohřeb tchyně.”

„Ouvej! Co je tchyni po loterii? Takovej los určitě nevyhraje!”

„Holt počkám. Dvacet guldenů mi nabídne leckdo.”

„Dobrá, dám vám tedy dvacet. To je nejvyšší nabídka, jakou můžu dát za takovej cár!” Rytec si v duchu počítal. Konečně byl hotov a odpověděl:

„Dvacet guldenů je málo, potřebuju víc. Za dvacet ho neprodám.”

„Co jste za chlapa?! Nechcete rovnou tisíc?!”

„Ne, tak nestydatej nejsem. Snad by stačilo takových třicet guldenů.”

„Třicet, třicet? Pak ho prodáte?” Židovi poskočilo srdce radostí.

„Jo, za třicet ho prodám,” odvětil Herold,

„za třicet guldenů na ruku.”

„Nekřesťanský peníze, ale jak jsem řek, žena si přeje los a žádný už nejsou k maní. Potřebujete peníze, ale zálohu vám dát nemůžu, protože desky nejsou pro mě. Budu mít ohledy na vaší špatnou situaci a na přání mojí ženy vám zaplatím třicet guldenů. Souhlasíte?”

„Ano.”

„Plácnem si!” Natáhl ruku k rytci ten však zaváhal.

„No?” mínil žid.

„Musím se zeptat ženy, jestli bude souhlasit.”

„Vaše žena? Co má do toho co žvanit? Vy jste chlap! Co rozhodnete, to platí!” i,,Přece bych sejí nejdřív zeptal.”

„Pročpak?” i,,No, jednak los koupila ona a potom —” nu < Rozpačitě se zarazil.

„A potom?”

„Chci bejtupřímnej, i když se mi možná vysmějete. Moje tchyně před smrtí slíbila ženě, že poprosí Boha, aby nás nechal něco vyhrát.”

„Vaše žena věří, že mrtvá může splnit takovej slib?”

„Snad.”

„Takže Bůh sestoupí dolů a nechá vytáhnout zrovna její los?”

„Pro Boha není nic nemožnýho.”

„Víte, že se rouháte, když dáváte Zebaotha dohromady s loterií?!”

„Může bejt, ale ženy jsou přece jen mystičtější než my, muži.”

„Jenže muž by neměl podobný nesmysly vůbec připustit! Pomyslete na bídu, v který vězíte až po uši! Potřebujete peníze, a to hned!”

„To dobře vím, proto také domluvím ženě, aby los prodala.”

„Udělejte to! Já říkám rovnou, že moje nabídka trvá jen čtvrthodinu.”

„Později už nezaplatíte?”

„Ani mě nenapadne! Zrovna mám dobrou náladu. Co se týče obchodů, nenechám si do nich kecat ani od vlastní ženy, natož od ženy někoho druhýho. Jděte a zeptejte se! Běhemčtvrthodiny dám třicet guldenů, pozdějc ani vindru.” Herold odešel. Žid napjatě čekal na jeho návrat. Rytec přišel právě na konci lhůty.

„Nuže?” otázal se Solomon Levi.

„Nechtěla”

„Taková hloupost!”

„Ale vysvětlil jsem jí, že peníze nutně potřebujem. Nakonec mi dala los s sebou.”

„To máte štěstí! Zrovna uběhla patnáctá minuta. Máte los tady?”

„Ano, zde je!” Položil los na stůl. Žid se na něj podíval. Opravdu, bylo to číslo32, o kterém prodejce řekl, že vyhrálo obrovskou sumu.

„Už vlastně uběhlo šestnáct minut,” prohlásil žid,

„ale udělám výjimku a nebudu poslední minutu počítat. Tady jsou vaše peníze!” Vyplatil mu třicet guldenů. Rytec se vzdálil. Sotva se za ním zavřely dveře, žid jásavě rozhodil paže a zvolal: „Bože Abrahámův, Izáku a Jakobe! To byl obchod! Takovej zisk! Padesát tisíc guldenů za čtvrt hodiny! Tak skvělej obchod jsem neudělal za celej život!” Tu vstoupila stará židovka a zeptala se: s a!

„Los jsi dostal?” dfe t?

„Jo, přinesl ho, Rebeko!”

„Je správnej?”

„Jistě,32, kterej vyhrál velkou cenu, z níž dostaneme půlku.”

„Nemoh jsi dostat víc než polovinu?”

„Ach, rád bych měl všecko, ale prodejce loterie byl tak nepříjemnej, že jsem dostal strach, aby nešel někam jinam.”

„Co tě stál los?”

„Třicet guldenů.”

„Třicet guldenů, krásnejch, stříbrnejch guldenů? Aj, Solomone, zaplatil jsi moc za kus papíru, na kterým stojí jen jakési číslo!”

„Ano, je to hodně, ale kdybych ty peníze nedal, los bych nedostal. Rytci umřela tchyně a potřebuje zrovna třicet guldenů na pohřeb. Laciněji nechtěl prodat.”

„Třicet guldenů?” divila se.

„Třicet guldenů pro zahrabání starý ženský? Kolik bude stát rakev?”

„Za čtyři guldeny ňákou sežene.”

„Tak ať jí koupí za čtyři guldeny a zahrabe starou do díry! Ještě mu dvacet šest guldenů zůstane! Solomone, měls mu dát jen deset, a stejnak by mu šest zůstalo do kapsy!”

„Tomu nerozumíš!” usmíval se starý.

„Až umřeš ty, koupím ti rakev za čtyry guldeny a sám tě vyvezu na pole, abych ušetřil za pohřeb.”

„Jen to udělej, aby zbylo víc pro dcerku Juditu! Ale ukaž ten papír, ať vidím los za sto tisíc guldenů!”

„Tady je, prohlídni si ho!” Podal jí los. Téměř jej spolkla hladovým pohledem, tiskla jej mezi dlaněmi a žádostivě mumlala:

„Ó, jak jsme byli chudý, měli hlad a žíznili nejedli jsme a nepili, abysme našetřili majetek, kterej nás přifařil k lidem, co se jmenuj ou boháči! Solomone, až budu umírat, do ruky mi dáš takovej papír, abych se radovala z práce, kterou jsem na zemi udělala.” Vtom se ozval zvonek. Stará se šla podívat, kdo se dožaduje vstupu. Záhy se vrátila a hlásila: „Poručík voň Scharfenberg přišel a chce s tebou mluvit. Jsi pro něj doma?”

„Řeklas mu, že jsem tady?”

„Ne, řekla jsem, že se jdu podívat.”

„Tak mu pověz, že nemám čas. Nebude chtít jít, proto ho pošleš zavmnou až po dlouhým doprošování.”

„Dobře, učiníš, Solomone! Pán od vojska, kterej jde hrdej po ulici a ani nezabučí, takovej pán, kterej má moc peněz, a přece si přijde půjčit na dluh, kterej neumí zaplatit, takovej zaslouží ponížení! Nezachrání svoji čest, která nemá cenu guldenu, možná ani krejcaru!” Odešla. Trvalo dobré čtvrt hodiny, než vstoupil poručík, cinkaje ostruhami. Pozdravil, ale Solomon Levi se tvářil, jako by jej neslyšel. Hleděl do papírů a zdálo se, jako by byl zaměstnán důležitými počtářskými úkony. Poručík zakašlal, ale zbytečně. Opět hlasitě a netrpělivě odkašlal, a když žid ani teď nezvedl hlavu, hrdě vyjel: „Pane Levi, mohu s vámi mluvit nebo ne?!” Teprve nyní se žid napřímil, vrhl na příchozího spalující pohled a odpověděl:

„Vidíte, že mám práci. Počkejte chvilku, než ji dokončím!”

„Dobrá! Doufám, že se nedomníváte, že zůstanu stát u dveří jako školák?”

„Támhlec stojí židle. Klidně si sedněte!”

„Něco na ní leží!”

„Tak to hoďte na zem! Nemám čas vás obsluhovat!” Poručík se skřípajícími zuby shrnul staré haraburdí na podlahu a posadil se. Žid jej nechal čekat velice dlouho. Konečně odložil pero a těžce oddechuje po namáhavé ,práď řekl: „Tak, hotovo. Ach, počkejte!” Otevřel zásuvku a vytáhl ven nějaký papír.

„Vím, proč přicházíte. Tady je čestný prohlášení, který chcete vyplatit!” Poručík vyskočil z místa, rozpačitě si kroutil knír, potom mínil:

„To je vskutku účel mé návštěvy, leč se musím otázat, zda se platba má odbýt v hotových penězích?”

„Přirozeně! Taky vy jste přijal hotovost!”

„Ale ne od vás.”

„Já musel tenhle list vyplatit hotově.”

„Můžu vám dát akorát papíry.”

„Hm! Jsou dobrý?”

„Doufám. Alespoň jsem je jako takové přijal.”

„Ukažte!” Důstojník zaváhal. Řekl: i

„Je to chilská emise.”

„Emise? Ó běda! Nespekuluju na burze!”

„To není nutné.”

„Ó, papíry berou akorát spekulanti!”

„Vždyť je můžete ihned zhodnotit!”

„Tak to udělejte a přineste mi hotovost, kterou za ně dostanete. Jste majitelem papírů, tak proč bych je měl zhodnocovat za vás?”

„Myslím, že je jedno, jestli je prodáte vy nebo já.”

„Tak? No, podívám se na kurz!” Uchopil dnešní burzovní ceník, otevřel jej na příslušné stránce a po pohledu na čísla prohlásil:

„To není zlý! Jak chcete papíry prodat?”

„V hodnotě.”

„Stojí na sto dvanácti. Proděláte!”

„Vidíte, že oceňuji vaše služby.”

„Jo, to můžete! Jste bohatej. Našinec se musí snažit, když se chce poctivě protlouct. Dobře, vezmu papíry po stovce.” Poručíkovi se ulevilo. Přistoupil ke stolu, vytáhl papíry a začal počítat. Žid sledoval jeho pohyby jako kočka, která si hraje s rnyší.

„Tak,” mínil voň Scharfenberg.

„Prosím, přepočítejte je!” Solomon Levi poslechl, spokojeně přikývl a řekl:

„Souhlasí! Až bude pan poručík potřebovat zálohu, jsem ochoten mu ji poskytnout.”

„Opravdu?”

„Ano.”

„Co když vás vezmu za slovo?”

„Nezruším ho.”

„Co když budu žádat částku ještě teď?”

„Samozřejmě. Kolik chcete?”

„Několik tisíc guldenů.”

„Dám vám je. Peníze leží tady.”

„Ó, prosím! Nechci papíry, které jsem vám dal!”

„Proč ne?”

„Odpovím vašimi slovy: nespekuluji na burzách.”

„V tom případě by se jednalo o směnu. Zaplatíte mi obligacema a já vám půjčím hotovost.”

„Pokud to vidíte tak, nic nenamítám.”

„Určitě si uvědomujete, že směnárník nedělá zadarmo, pane voň Scharfenbergu?”

„Jsem ochoten zaplatit procenta.”

„Uvidíme.” Vzal obligace, opět si je prohlédl, as pohybem úžasu, až úleku zvolal, pokládaje papíry zpátky na stůl:

„Bože mých otců, co to vidím?!” s Poručík zneklidněl.

„Čeho jste se polekal?” divil se.

„Chilani skutečně stojí na sto dvanácti, ale až poslední emise! Podívejte, tyhle vaše padly na patnáct a zejtra budou bezcenný! Nemůžu je vzít jako platbu!”

„Hrome!” ujelo poručíkovi.

„Já je koupil za sto a ještě víc!”

„Tak je běžte rychle vrátit!”

„Chtěl jsem, ale není to možné.”

„Jak to?”

„Pánové, od kterých jsem je dostal, odjeli pryč.”

„Kdo byli ti lidé?”

„Rentiér Schonlein a”

„Schónlein?” přerušil jej žid.

„Znám ho. Je to výtečnej člověk a je velice bohatej!”

„Na několik měsíců odcestoval. Druhou část obligací mám od Freimanna a spol.” …………

„Dobrá, mimořádně dobrá firma!”

„Také pan Freimann odcestoval. Potkal jsem jeho účetního, ale ten nesmí manipulovat pokladnou.”

„Tak počkejte, až se pánové vrátí.”

„Mohu snad?”

„Proč ne?”

„Potřebuji peníze.”

„Žertujete?! Scharfenbergové jsou bohatý!”

„Samozřejmě, ale to neznamená, že bych měl tento kapitál k dispozici. Jak to vypadá s mým čestným prohlášením?”

„Je vám k dispozici. Vždyť jste ho přišel vyplatit, ne?”

„Ale odmítl jste mé papíry.”

„Jsou bezcenný!”

„Jiné peníze nemám.” Žid si poručíka nedůvěřivě přeměřil a řekl:

„Pan poručík je žertovnej kavalír! Lhůta však vypršela a dluh musí bejt zaplacenej.”

„Mám akorát tyto papíry.”

„Peníze ne?”

„Ne.” Vlastně by neměl ani tyto papíry, když je včera večer vsadil proti svému životu a prohrál, ale dnes ráno mu byly vráceny spolu s dopisem: Pane poručíku! , Včera jste přiložené emisi přibásnil hodnotu, kterou v žádném případě nemá. Třebaže podle platných zákonů a paragrafů nejsou dluhy ze hry žalovatelné, zákon cti Vám nařizuje nezůstat lhostejným. Vy jste tyto papíry vsadil po deseti kusech v udané hodnotě tisíc guldenů. Za tuto cenu jsem je vybral od ostatních výherců a zasílám Vám je v přesvědčení, že celou částku vyplatíte v hotovosti do čtyřiadvaceti hodin.

Nadporučík voň Hagenau Po přečtení tohoto dopisu dostal nesmírný strach. Znal voň Hagenaua, věděl, jak si zakládá na důstojnické cti. Byl přesvědčen, že nad ním nebude mít slitování, pokud nesežene v udané době peníze. Počáteční přístup žida v něm probudil naději, tím větší však bylo nynější zklamání! Dostal panický strach z následujících událostí.

„Takže ne?” otázal se Levi.

„Ne.”

„Nu, pak se postarám, abych dostal peníze jinde.”

„Smím vědět, co uděláte?”

„Předložím čestný prohlášení vašemu plukovníkovi.”

„U čerta! To neuděláte!”

„U čerta! Udělám to!”

„Zruinujete mne!”

„A vy mne, když nezaplatíte! Každej má nejradši sám sebe.”

„Doufám, že budete mít rozum!”

„Ach, ten mi nechybí! Nevím, jestli jednáte moc rozumně!”

„Hrome!”

„Klení vám nepomůže, pane poručíku. Nepomůže nic. Opakovaně jsem vám prodlužoval lhůty, ale teď potřebuju sám

peníze. Musím je dostat!”

„Nepotřebujete je!”

„Myslíte? Podíval jste se snad do mejch knih? Klienti tlačí, musím platit. Lhůta, kterou jsem vám dal v Rollenburgu, minula. Jestli nezaplatíte, půjdu za plukovníkem!” Z židova rozhodného hlasu musel voň Scharfenberg usoudit, zeje to myšleno vážně. Malomyslně se zeptal: „Nechcete počkat aspoň do zítřka?”

„Ne.”

„A když zaplatím alespoň část?”

„A čímpak?”

„Prodám tyto obligace za cenu, kterou mi nabídnou.”

„To je příliš málo.”

„Aspoň něco!”

„Kdo by je koupil?”

„Třeba vy!”

„Já? Žertujete! To mě ani nenapadne!”

„Uvědomte si, že se mi snad podaří sehnat i zbytek!”

„Snad! Já potřebuju peníze!”

„Nabídnu vám veškeré výhody. Netvrďte, že tyto papíry spadly na patnáct!”

„Skutečně jo!”

„Nu, kdybyste mi dal ještě jeden den, přenechal bych vám je za deset guldenů za kus.”

„To mi nepomůže. Zejtra už můžou bejt na nule.”

„Také je možnost, že půjdou nahoru! Vždyť pro vás nebude nevýhodné, když dlužníkovi, který se později stane majitelem nesmírného kapitálu, půjčíte dneska nějakou maličkost! Přemýšlejte o tom!” Solornon Levi věděl přesně, o co mu jde. Zatvářil se, jako by na něho poslední důstojníkova slova učinila dojem, prošel několikrát místností, poté zůstal stát před voň Scharfenbergem, položil mu ruce na ramena a řekl: „V tom máte snad pravdu. Vyhovím teda vaší nabídce, jak jen to bude možný. Poslouchejte mne: dám vám jeden den čas, když mi tyhle obligace přenecháte za pět set guldenů.”

„To j e málo, hrozně málo!”

„Nebo hrozně moc, protože nemají cenu!”

„Dejte aspoň šest set!” > l

„Ne. Dám vám ale něco jinýho.”

„Co?”

„Dobrou radu.”

„Nu, jeli skutečně dobrá, vděčně ji přijmu.”

„Je dobrá, výtečná! Potřebujete peníze. Nemůžu vám je dát, dokonce nemůžu ani počkat, protože je sám potřebuju, ale poradím vámčlověka, kterej vám pomůže.”

„Kdo je to?”

„Podobnej rentiér jako pan Schónlein. Jmenuje se Wunderlich a žije u novýho trhu v čísle, první patro.”

„Nezná mne!”

„Dám vám s sebou pár řádek.”

„Myslíte si, že mi poslouží?”

„Ano.”

„Dobře! Mějte tedy tyhle cáry za pět stovek!”

„Souhlasím. Zbytek mi donesete zejtra ve stejnou dobu.”

„Už dneska, pokud dostanu peníze.”

„Tím lip! Jen si uvědomte, že nepočkám ani o okamžik dýl! Teď vám napíšu dopis pro Wunderlicha.”

„Znáte se s ním tak dobře, aby zohlednil vaše doporučení?”

„Ano. Je jasný, že se budete muset smířit s jistejma ústupkama, ale pomyslete, že on je jedinej a poslední, kdo vám může pomoct.” Solomon Levi napsal několik řádek, přečetl je poručíkovi a vložil list do obálky, kterou adresoval a předal důstojníkovi. Když voň Scharfenberg odcházel, nevěděl, jeli na tom lépe nebo hůř. Zamířil rovnou na udanou adresu. Okamžitě byl vpuštěn. Wunderlich byl právě ten muž, který navštívil Leviho kvůli deskám zhotoveným rytcem Heroldem. Přijal poručíka s potlačovaným překvapením, netušil, co u něho důstojník pohledává. Když však přečetl dopis od žida řádky pro něho měly zvláštní význam ihned pochopil skrytý úmysl Solomona Leviho.

„Posaďte se, paae poručíku!” pravil.

„Pan Levi mi píše, že přicházíte v záležitosti, v níž vám mám vyjít vstříc. To zní všeobecně. Můžete mi laskavě vysvětlit, oč kráčí?”

„Je to trapné.”

„Taky to zní všeobecně.” Voň Scharfenberg sebral veškerou odvahu ke slovům:

„Jde o půjčku.”

„Tak, to se mi líbí! Teďky vím, na čem jsem. Kolik byste potřeboval?”

„Co nejvíc.”

„I to je nepřesný a vám jistě neuniklo, že si potrpím na přesnost. Prosím, abyste mi řekl určitou částku.”

„Deset až dvanáct tisíc guldenů.”

„Sakra! To je hodně!”

„Předpokládám, že takovou částku máte.”

„Hm! Kdy potřebujete peníze?”

„Ihned.”

„Na jak dlouho?”

„Na rok nebo něco přes.”

„Jakej úrok nabízíte?”

„Podle dohody. Poznamenávám, že platím jako kavalír.” Wunderlich na něho vrhl dlouhý, ostrý pohled. Pokýval a prohlásil:

„Prosím, abyste byl upřímnej, pane poručíku. Máte bohatý příbuzenstvo?”

„Ano. Jsem jediný otcův dědic.”

„Kterej teď nechce dát?”

„Bohužel ne.”

„A vy potřebujete peníze nutně?”

„Jistě, velice nutně!”

„Jste teda v tísni?”

„To přiznávám.”

„Máte snad dluh na čestný slovo?”

„Je to tak. Mohu se považovat za boháče, ale v tomto okamžiku jsem bez prostředků. Pokud mi nepomůžete, budu snad donucen sáhnout po pistoli. Je to dost upřímné?”

„Jo, děkuju! Můžu vám pomoct, i když jiným způsobem, než zřejmě předpokládáte.”

„A jak?”

„Hm, taková věc potřebuje nejvyšší opatrnost. Dáte mi čestný slovo, že nikomu neřeknete o našem rozhovoru?”

„Máte ho mít!”

„Plácneme si?”

„S radostí!” ,,, Podali si ruce. Potom Wunderlich řekl: ,,

„Nemůžu vám takovou částku půjčit.”

„Hrome!”

„Prosím, nezoufejte! Půjčit vám nemůžu, ale dám vám příležitost si peníze vydělat, a snad mnohem víc, než potřebujete.”

„To mi nepomůže!”

„Prosím, neukvapujte se!”

„K vydělání tolika peněz potřebuju čas, ale já s nimi musím disponovat ještě dneska.”

„Dobře, tak si dneska vyděláte dvanáct tisíc guldenů!” Voň Scharfenberg vyskočil z místa.

„Dneska? Dnes?” ptal se překvapeně.

„Ano.”

„Je to možné?”

„Snadno.”

„Jakým způsobem?”

„Ach, prostě potřebujete peníze a ty ode mě dostanete, abyste je vydal.”

„Nerozumím vám.”

„Pak vám to vysvětlím. Prosím, omluvte mě na okamžik.” Opustil místnost, ale záhy se vrátil a posadil se vedle poručíka.

„Dovolte mi, abych vám předložil tyhle dvě padesátiguldenovky. Prosím, prohlídněte šije!”

„Dobrá, ale proč?”

„Nevidíte na nich nic nápadnýho?”

„Ne,” odvětil poručík, když si bankovky velice pečlivě prohlédl.

„Opravdu ne?”

„Ne.”

„Podívejte se na čísla!”

„Ach, obě mají stejná!”

„No, co z toho vyvozujete?”

„Dokonce souhlasí i série! Hrome! Jedna z nich musí být falešná!”

„Lekl jste se?” usmál se Wunderlich.

„Nu, myslím, že člověk by si neměl s takovými věcmi zahrávat.”

„Zahrávat, kdepak, v žádným případě! Berte to úplně vážně.”

„Vážně? K čertu, pane Wunderlichu, mám si snad myslet, že vy vy”

„Prosím, klidně pokračujte!”

„Že jste penězokazec?”

„Pchá, tak odporné slovo! Penězokazec! Tady nemůže bejt řeč o ňákým kažení!”

„Kazit nebo ne, na tom nesejde. Hlavní je, že bankovka je falešná!”

„Možná. I kdybyste měl pravdu, není ta věc tak zlá, jak vám připadá. Stát nám předloží cáry papíru, který musíme brát za padesátky, i když jejich cena není ani groš. To je podvod. Proto mu dávám stejnej papír, kterej musí považovat za padesát guldenů. Stojím na stejném poli jako stát, nemyslíte?”

„Rozdíl je v tom, že státní bankovka má hodnotu zboží v ceně na ní uvedené.”

„Tím se neutěšujte!”

„A jak jsem vlastně přišel k tomu, že mi ukazujete falešnou bankovku, pane Wunderlichu?”

„Není to falzifikát! Ukažte mi člověka, kterej by tuhle bankovku rozeznal od originálu!”

„Doufám, že jen žertujete?”

„Považujete dvanáct tisíc guldenů za žert?”

„Chlape! Dokonce si také myslím ach, tuším, co zamýšlíte!”

„Výborně!”

„Máte víc takových bankovek?”

„Za půl milionu guldenů.” iíi,Člověče, musím vás udat!”

„Pchá! Mám vaše čestné slovo!”

„Sakra! Jak jsem byl neopatrný, že jsem ho dal!”

„Kdepak! Naopak, byla to opatrnost!”

„Snad z vaší strany, ale ne z mé! Pane Wunderlichu, náš rozhovor je samozřejmě u konce. Adieu!”

„Odcházíte? Hm! Nemůžu vás zdržovat, i když bych vám rád pomoh. Žijte blaze, pane poručíku!” Voň Scharfenberg se obrátil ke dveřím, kde se ho zmocnil pocit, j ako by j ej uchopila zvláštní síla a nechtěla j ej pustit ven. Pomalu se otočil a ptal se: „Chtěl jste mi pomoci? Jakým způsobem jste si tuto pomoc představoval?”

„Prodal bych vám bankovky v hodnotě čtyřiadvaceti tisíc guldenů za poloviční cenu.” Poručíkovi se zatmělo před očima. Sáhl si rukama na spánky. Měl pocit, jako by jej neviditelná síla táhla zpět k pokušiteli. Vrátil se o několik kroků a poprosil: „Vysvětlete mi to!”

„Vysvětlování není třeba!”

„Vám to snad připadá srozumitelné, kdežto mně se to zdá jen hrozné.”

„Pak vás raději seznámím s podrobnostma, abyste se přestal bát. Chcete mne vyslechnout?”

„Mluvte!”

„Musíme vycházet z faktu, že falzifikát tak jste to prve pojmenoval se podobá originálu natolik, že ani nejlepší oko ozbrojené lupou nenajde chybičku.”

„Dál!”

„Z toho důvodu je vyloučeno, aby padělek někdo poznal.”

„A když se zaměří na čísla?”

„Je nemožný určit, která bankovka je falešná. Kdo ji vydá, nemůže se dostat do nebezpečí. Vždycky je přemrštěnou opatrností, že výrobce padělků je nechce pustit do oběhu. Samozřejmě nesmíte dát tyhle peníze do rukou ňákýho chudáka, u kterýho je vyloučeno, aby vlastnil takový peníze. Museli jsme počkat s vypuštěním, dokud nenajdem kavalíra, jehož postavení a charakter umožňujou, aby disponoval takovejma penězma.”

„A předpokládáte, že jste takového kavalíra našli ve mně, pane Wunderlichu?” Vrhl na rentiéra zlý pohled, ale ten, jak se zdálo, si z jeho popudlivosti nic nedělal. Odpověděl přátelským hlasem: <

„Ano, to si myslím.”

„Pane, jsem důstojník!”

„Vím.”

„Čestný muž!” k i

„S neproplaceným čestným prohlášením!” ?i t

„Proplatím ho!”

„Čímajak?” m Voň Scharfenberg sklonil hlavu a mlčel. Wunderlich jej poplácal po rameni a prohlásil:

„Pane poručíku, život je hra! Nejšikovnější provazolezec se udrží nahoře, ostatní spadnou na čumáky. Chcete bejt hloupej?”

„To ne, ale ani zločinec!”

„Pchá! Jakej zločinec? Raději toho nechme a držme se skutečností. Nemáte peníze, potřebujete nemalou částku. Máte takříkajíc nůž na krku. Teď si šoupnete do šrajtofle balík padesátiguldenovek a bude vám pomoženo.”

„Jste satan!” vyrazil voň Scharfenberg.

„A bude vám pomoženo napořád.”

„Jak to?”

„Tenhle zdroj peněz vám bude kdykoliv k dispozici.”

„A přivede mě do vězení!”

„Vidíte duchy i za bílýho dne! Nikdo nepozná padělek od originálu. Kdo dokáže, že právě vy pouštíte peníze do oběhu? Plaťtejimi co něj víc a brzy je bude mít v rukou každej druhej. Kdo by se pak divil, když jich budete mít několik v kapse?” Voň Scharfenberg neodpověděl. Byl si jist jedním: měl nůž na krku a Wunderlichova nabídka zněla lákavě.

Přistoupil k oknu a hleděl na ulici, aniž by vnímal, co se tam děje. Bojoval sám se sebou. Wunderlich za jeho zády se zatím snažil rozehnat jeho obavy, a když vyčerpal svou výmluvnost, zmlkl, aby nechal poručíka podusit ve vlastní šťávě. Chytrý pokušitel se nezmýlil. Poručík se pomalu obrátil, přistoupil k němu a sedaje si, se zeptal: „Máte lupu?”

„Samozřejmě.”

„Půjčte mi ji!”

„Tady!” Podal důstojníkovi zvětšovací sklo. Ten mlčky porovnával obě bankovky. Trvalo to čtvrt hodiny, ano, už minula půlhodina, když konečně voň Scharfenberg odložil lupu. Protřel si oči slzící námahou a řekl: „Padělatel je doslova ďábelsky zručný!”

„Výtečný, že?”

„Ano. Kdo je tiskl?”

„Pchá, o tom pomlčme! Když jeden nezná druhýho, můžou si bejt oba jistý!”

„Tento předpoklad je chvályhodný. Takže nebudou znát ani mě?”

„Ne. Akorát já o vás vím.”

„Jak znějí podmínky?”

„Padesát procent pro vás.”

„Ach, to je slušné!”

„Vidíte, že nejsem škrob.”

„Kdy bych měl zaplatit? Předem?”

„Ne, vždyť jste na dně. Zaplatíte, až když si přijdete pro další balík.”

„Kolik mi chcete svěřit?”

„Prozatím dostanete dvanáct tisíc guldenů, za který mi donesete šest tisíc v dobrejch bankovkách.”

„Jaké žádáte záruky?”

„Záruky? Jak to myslíte?”

„Nu, že vás neprozradím.”

„Pchá! To neuděláte!”

„Vždyť bych mohl předané bankovky zanést rovnou ke státnímu návladnímu.”

„Už zejtra ráno byste byl studenej. Moje další zásada zní: přítele podpoříš, nepřítele se zbavíš.”

„Tak dobře! Zkusíme to?”

„Tady je moje ruka!”

„A zde je moje!” Potřásli si rukama.

„Ale jinak se neznáme!” dodal voň Scharfenberg. “

„Samozřejmě. Přicházejte ke mně vždycky v civilu a pokud možno nepozorovaně. Kdybyste měl jakýkoliv pochybnosti, obraťte se na mě pro radu. Ještě něco: komu dáte tyhle peníze?”

„Bankéři.”

„Jakým způsobem?”

„Řeknu, že je chci rozměnit na mince.”

„To by bylo neopatrný a nápadný.”

„Jak tedy?”

„Kupte u někoho cenný papíry, který hned zas prodáte.”

„Na tom budu tratit.”

„No, ztráta nebude skoro znatelná a navíc je to nejjistější způsob, když neberu v úvahu ten nejdokonalejší, totiž cestování.”

„Jak to?”

„Když člověk jezdí po světě, je neznámej, támhlec pustí stovku, tam zas druhou, a přece se nedostane do nebezpečí.”

„To zní výtečně. Takže?”

„Hned to bude.” Wunderlich se vzdálil. Za chvíli se vrátil a odpočítal před důstojníkem dvě stě čtyřicet falešných bankovek.

„Tady je dohodnutá suma. Kdy vás můžu očekávat?”

„Velice brzy. Potřebuji peníze a musím si pospíšit.”

„Tím lip! Hodně štěstí!” Poručík odpočítal částku, již dlužil židovi, ostatní peníze zastrčil do druhé kapsy a vyšel na ulici. Nijak jej netížilo, že se stal spoluviníkem penězokazce. Byl si jist, že se mu podaří rychle překlenout starosti i nouzi. Vrátil se k židovi. Stará židovka nahlásila muži, že se poručík vrátil a chce s ním mluvit. Levi pokýval hlavou a mínil: „Rebečko, Rebečko, vyhráli jsme!”

„Jak to?”

„O tom zatím pomlčím. Pošli poručíka voň Scharfenberga dovnitř.” Jmenovaný vstoupil s jistým, sebevědomým výrazem. Bez pozdravu zvolal drsným hlasem:

„Tak jsem tu znovu! Dejte mi prohlášení!”

„Byl j sté u Wunderlicha?”

„Do toho vám nic není!”

„Ajaj! Pan poručík nám nějak zpychnul!”

„Nechtě si své poznámky a dejte mi papír! Chci platit!”

„Dám vám lístek, až dostanu zaplaceno!”

„Taky dobře! Tady!” Vysázel na stůl dlužnou částku a řekl:

„Tady to máte. Ty ovšem nestojí na patnácti!” Žid počítal, potom přistoupil s jednou bankovkou k oknu, aby ji prohlédl. Nakonec prohlásil:

„Ne, na patnácti nestojej, zato”

„CO?”

„Zato stojej ještě níž!”

„Jak to myslíte?”

„Nemůžu je vzít.”

„Proč ne?”

„To nepotřebuju vysvětlovat.”

„K čertu, jak se chováte! Platím vám novými bankovkami a vy mi odpíráte vydat mé prohlášení?!”

„Kdybyste mi zaplatil skutečně dobrejma penězma, už byste ho měl dávno zpátky.”

„Chcete říci, že tyto peníze nejsou dobré?”

„Pro mě ne.”

„Takže je máte za falešné?”

„Proč se ptáte? Proč žvaníte? Prostě nechci padesátigul denový bankovky!”

„Tak vás donutím k vydání potvrzení soudní cestou!”

„V tom případě budete muset soudně deponovat částku, kterou mi dlužíte!”

„To samozřejmě udělám.”

„V těchto bankovkách?”

„Ano.” «|

„Ne, to neuděláte!” ubezpečil jej Solomon Levi.

„Proč ne?”

„Kdybyste se před soudem zmínil, že vám nechci vrátit čestný prohlášení, musel bych vysvětlit, proč nechci přijmout vaše padesátiguldenovky.”

„Tak se vymáčkněte hned, sakra!”

„To není nutný. Schovejte si peníze a přineste mi jiný.” . Voň Scharfenbergovi nezbylo, než aby odešel bez pořízeni. Neuměl si židovo jednání vysvětlit jinak, než že ví o padělcích.

„Proklatý chlap!” mumlal.

„Když ďábel rozehraje nějakou hru, vždycky se u toho objeví tento žid! Zpátky nemohu, takže kupředu, k bankéři!” Se zvláštními pocity vstoupil do bankovního domu, aby se zeptal po ruských emisích. K dispozici jich bylo dost, tím spíš, že poručíka dobře znali. Tvrdil, zeje chce pro přítele, který nebydlí v rezidenci. Bez potíží obdržel cenné papíry v hodnotě celé částky. Nyní se obrátil do jiné banky, kde emisi opět prodal. Ztráta byla vcelku zanedbatelná. Poté se odebral k židovi a zaplatil dluh. Čestné prohlášení mu bylo vydáno bez průtahů. Od žida zamířil k Wunderlichovi, zaplatil mu šest tisíc guldenů v dobrých penězích a nechal si vydat další padělky, tentokrát za dvacet tisíc guldenů. S těmi usedl do vlaku a odjel do nedalekého tržního města, kde nakoupil různé cenné papíry, které zaplatil padělky a prodal za dobré bankovky. Večer ještě navštívil Wunderlicha, vyplatil mu deset tisíc guldenů a přijal falešné bankovky za dvacet tisíc.

„No, vidíte, jaký děláte obchody!” chválil ho Wunderlich.

„Vydělal jste si zajedinej den šestnáct tisíc guldenů! Jen tak dál!”. Nyní voň Scharfenberg zamířil do kasina, kde jeho příchod vyvolal nesmírný rozruch. Posadil se stranou a čekal, až se ostatní odeberou do hracího salonu. Když přistoupil ke stolu, aby se zúčastnil hry, prohlásil voň Hagenau, který ani dnes nechyběl: „Doufám, že pan poručík voň Scharfenberg nevěří, že by se mohl podílet na hře dřív, než splní jisté povinnosti!” Voň Scharfenberg vytáhl peněženku, vyňal z ní jistý počet bankovek a hodil je na stůl.

„Tady!” pravil opovržlivě.

„Je mi proti mysli odsuzovat vaše nedůstojné chování.”

„Pchá!” smál se voň Hagenau.

„Ještě jsme ale neskončili. Jak to vypadá s čestným prohlášením u žida Solomona Leviho?”

„Pošli k němu někoho, ať se zeptá!”

„Dobrá, zdá se, že tato záležitost je vyřízena. Nuže začneme, pánové!” Voň Scharfenberg měl peníze. Chtěl se pomstít a dokázat své bohatství, proto hrál neopatrně, riskoval, až prohrál tolik, že ostatní raději ukončili hru. ! Při poslední návštěvě rezidence si doktor Zander koupil noviny, v nichž byla přiložena výherní listina nějaké loterie. Jen tak jej napadlo, aby si koupil los z nové emise, ne snad v touze po výhře, ale jen pro legraci. I kdyby jej mělo potkat štěstí, že by vyhrál několik guldenů, věnoval by je na nějaký lidumilný účel. Celé měsíce nosil los v peněžence. Dnes v kavárně narazil na předvčerejší výherní listinu, přičemž zjistil, že na jeho los připadla malá výhra.

„

„Zastavím se u prodejce,” řekl si a vyšel ven. faú V bytu prodejce se dozvěděl od ženy, že tento vyšel ven, ale záhy se vrátí. Poprosila návštěvníka, aby se posadil ve vedlejší místnosti, kde její muž většinou obstarával skromné písemnosti. Souhlasil, posadil se, a aby zahnal dlouhou chvíli, sáhl po knize, jež ležela na stole. Žena měla práci v kuchyni. Její tchán, otec prodejce, měl nějakou práci na dvoře a vrátil se nahoru, aniž by tušil, že někdo sedí ve vedlejší místnosti.

Postavil se k oknu a pln očekávání vyhlížel syna. Ten se konečně vrátil a vstoupil hned do místnosti, kde čekal jeho tchán. Zander, sedící ve vedlejším pokoji, vyslechl přes tenkou zeď nanejvýš zajímavý rozhovor: „Konečně, konečně! Nemoh, jsem se dočkat!”

„Rychlejc to nešlo.”

„Byl Solomon Levi doma?”

„Jo.”

„Navrhnul jsi mu to?”

„Jasně, vždyť jsem tam šel jen kvůli tomu.”

„Co říkal?”

„Souhlasil hned, ale dalo mi práci přesvědčit ho na pa4esát tisíc. Nejdřív nabízel jen pět.”

„Takže jste se dohodli?”

„Nakonec jo.”

„Doufám, žes byl opatrnej?”

„Jasně. Židovi se nedá věřit. Jakmile by obdržel los, nechal by si vyplatit výhru a mně by nedal ani krejcar.”

„Jak jsi to teda zařídil?”

„Nechal jsem si vystavit směnku na padesát tisíc guldenů a já mu napsal reverz pro případ, že by los nedostal.”

„A dostane ho?”

„O tom nepochybuju. Říkal, že rytce Herolda dokáže přinutit, aby mu ho přenechal. Je to hotovej satan! Má v hrsti spoustu lidí, aniž by to někdo z nich věděl.” PENEZOKAZCI „Jaké štěstí, že přišel telegram na velkou výhru! Doufám, že se telegrafista nespletl!”

„Určitě ne! Při takovejch věcech si každej dá dvojnásobnej pozor. Číslo32! Vlastně je mi toho rytce skoro líto!”

„Blbost!”

„Je chudej!”

„Po tom nám nic není!”

„Určitě byl o hladu, aby sehnal peníze na los.”

„Žid ho od něho koupí za dobrou cenu!”

„Hlavně se o tomhle obchodu nezmiňuj před mojí ženou! Kdyby jen tušila, že jsem rytce připravil o sto tisíc, všechno by mu řekla!”

„Co tě napadá? Takový věci se ženskejm neříkaj! Ukaž tu směnku!”

„Tady je!” Po chvíli Zander slyšel:

„Ach, na termín?”

„Samozřejmě, to je nejjistější. Až budu platit, dostane žid polovičku výhry a svoji směnku. Tak se s ním srovnám. Kam ale směnku schovám?”

„Dej ji do svýho pokoje!”

„To nemůžu.”

„Proč ne?”

„Protože stará pořád krámuje. Kdyby ji našla, všechno by se prozradilo.”

„O lepším úkrytu nevím.”

„Apřece!”

„Kde?”

„V tvojí ložnici!”

„Tvoje žena tam přichází každej den srovnat postel.”

„Ale do tvýho šuplíku se nedostane, když nosíš klíč u sebe.”

„Opravdu, to by šlo. Dám směnku do šuplete, do vedlejší přihrádky. Dej to sem!”

„Půjdu s tebou. Musím přece vědět, kam to strčíš. V takovejch věcech opatrnosti nezbejvá. Pojď, otče!” Odešli vedle. Zander rozuměl každému slovu. Hned pochopil, oč se jedná, tím spíš, že padla konkrétní jména. Nyní se pochopitelně musel postarat, aby si někdo nevšiml, že rozhovor vyslechl. Vešel do obývacího pokoje a postavil se vedle dveří, takže oba muži při návratu z otcova pokoje museli předpokládat, že právě přišel. Kdyby se objevila žena, řekl by jí, že mu čekání bylo dlouhé a že odešel. Záhy zazněly kroky. Prodejce losů a jeho otec se vraceli. Přítomnost cizího člověka v nich nevzbudila žádné podezření. Prodejce se zeptal Zandera, co jej přivádí.

„Už se na mne nepamatujete?” ptal se doktor.

„Zřejmě jsme se někde viděli.”

„Před časem jsem si od vás koupil los.”

„Jaký číslo?”

„Prosím, zde.” Podal mu los.

„Ach, správně! Četl jste výherní listinu?”

„Ano. Proto jsem přišel.”

„Máte štěstí. Vyhrál jste pět set guldenů.”

„Kdy bude výhra vyplacena?”

„Vlastně bych je měl vyplácet až po skončení loterie, ale vy byste je chtěl dřív, ne?”

„Kdyby to šlo, tak ano.”

„Takže dneska?”

„Ano.”

„No, šlo by to zařídit. Souhlasil byste s diskontem?”

„Kolik?”

„Pět procent.” m. l

„Tedy pětadvacet guldenů?”

„Jo.”

„A k tomu další správní poplatky?”

„Jasně.”

„Děkuji!”

„No, pak musíte počkat!”

„Třeba také ne.”

„Cože? Smějete se? Dobrá, nemůžu vám peníze vyplatit dřív, než uplyne zákonná lhůta. Rozuměl jste?”

„Myslím, že mi je vyplatíte hned.”

„Ani mě nehne!”

„Ne? Pak budu muset sdělit ředitelství, že jste požadoi! val diskont, což je zakázané. Nejvyšší místa jistě nepřipustí, aby jejich prodejci lichvařili!” to Prodejce se napřímil a s rukama v bok zvolal: „Nerozumím vám! Co jste říkal? Mluvil jste snad o diskontu?”

„Ano.”

„Nevím, co tím myslíte!”

„Myslím tím, že nesmíte žádat diskont a už vůbec ne pět procent!”

„Já? Žádal jsem něco takovýho?”

„Pochopitelně!”

„Pane, asi jste špatně slyšel!”

„Těžko!”

„Nebo jste mi nerozuměl! Co jste vlastně slyšel?”

„Ach, pohrozil jsem vám, proto zapíráte!”

„Ani mě nenapadne! Neudělal jsem nic, co bych musel zapírat!”

„Uvidíme! Vím, co říkám.”

„Otče, slyšels snad, že jsem žádal diskont, he?”

„Ani slovo!”

„Vidíte! Aspoň víte, na čem jste, a teď nám dejte pokoj!”

„To neučiním. Odejdu, ale brzy se vrátím, a to v doprovodu policie.”

„Jste blázen? Kvůli diskontu? Co si namlouváte? Koukejte vypadnout, nebo vás vyhodím, vy pohádkáři! Koukejte zmizet!”

„Odejdu, ale vrátím se s doprovodem!” Odešel. Pomalu, zamyšleně kráčel ulicemi, až vešel do jednoho hostince, kde si nechal předložit adresář a sklenici vína. V adresáři zjistil, že rytec Herold a Solomon Leví bydlí téměř vedle sebe. Ihned se rozhodl prvního navštívit. Vystoupil po strmých schodech tmavého schodiště do podkrovního bytu, kde zaklepal na dveře. Zdálo se mu, že zaslechl potlačovaný pláč, který po zaklepání ustal. Vstoupil a ihned poznal, že navštívil truchlící rodinu. Mrtvola staré ženy byla právě uložena do rakve. Tím se zabýval muž a dvě ženy, opodál stálo několik plačících dětí.

„Promiňte,” prohlásil na prahu,, jmenuju se doktor Zander a přicházím”

„Abyste vypsal úmrtní list, pane doktor?” zeptal se rychle muž.

„Ne. Nepřicházím jako lékař, nýbrž v jiné záležitosti. Jste rytec pan Herold?”

„Ano.”

„Znáte žida jménem Solomon Levi?”

„Jo, je to náš domácí.”

„Tak, tak! Zřejmě jste ho dnes navštívil?”

„Před chvílí.”

„Odkoupil od vás něco?”

„Ano,” odvětil tázaný s překvapeným pohledem na lékaře.

„Přicházím tedy pozdě, ale snad ještě něco zachráníme. Všichni přítomní patří k rodině?”

„Ne. Tato žena je moje manželka, mrtvá byla její matka.”

„Kdy zemřela?”

„Dneska v noci.”

„Takže není nutné dávat ji pryč už dnes. To druhé je důležitější.” Obrátil se k druhé ženě a pokračoval:

„Milá paní, musím s těmito lidmi projednat velice důležitou věc, která nestrpí odkladu. Nemohla byste přijít později?”

„Ano, ale až odpoledne.”

„Tím lépe. Do té doby bude domácí pán zaměstnán. Prosím, běžte!” Žena okamžitě poslechla. Rytec a jeho manželka byli doktorovým počínáním velmi udiveni. Zander se rozhlédl a zeptal se: „Vidím, že jste chudí?”

„Nesmírně, pane doktor.”

„Nu, Bůh se stará o všechny a nezapomene ani na vás. Cizí žena odešla a já mohu mluvit bez okolků. Co jste vlastně prodali židovi?”

„Los loterie.”

„Proč jste ho prodali?”

„Matka zemřela a my jsme neměli peníze na pohřeb. Museli jsme los prodat.”

„Na ten nápad jste přišel sám? Vzpomeňte si, je to velmi důležité!”

„Ne, nebylo to z my hlavy. Šel jsem k židovi, aby mi dal zálohu za práci. To odmítl, ale řek, že by ode mne koupil los.”

„Kolik vám zaplatil?”

„Třicet guldenů.”

„Byl jste zřejmě rád?”

„Kdepak!” vmísila se žena.

„Já bych si ten los ráda ne chala, protože matka krátce”

„Pst!” varoval ji muž.

„To je nesmysl, o takovejch věcech radši nemluv! Pan doktor se ti vysměje!”

„Jen nechtě paní domluvit,” nabádal jej Zander,, já se smát nebudu. Nu, co jste chtěla říci, paní?”

„Že bych si los ráda nechala.”

„Proč?”

„Matka krátce před smrtí řekla, že poprosí Boha, aby nás nechal něco vyhrát. Tím by se zmenšila naše bída a manžel by se mohl trošku šetřit. Má nemocný voči.”

„Kdy vám to matka řekla?”

„Po půlnoci.”

„A zemřela?”

„Hned nato.” Doktor vrhl na mrtvou pohnutý pohled. Potom přistoupil k rytci, odvedl jej k oknu a zeptal se: i

„Máte nemocné oči? Hm! Ukažte!” ? Sundal muži brýle a prohlédl oči, jak jen to bylo možné bez optických přístrojů.

„Už jste se nechal prohlédnout?” otázal se.

„Několikrát. Naposled u doktora chudých. Jinýmu bych oemoh zaplatit.”

„Co říkal?” Herold vrhl pohled plný obav na svou ženu.

„Chápu,” prohlásil Zander,

„řekl vám něco, co jste své ženě zamlčel?”

„Ano,” přitakal tázaný.

„Přede mnou nemusíte nic skrývat. Nepochybně vámřekl, že naprostá slepota je nevyhnutelná?” Žena vyrazila hrozný výkřik.

„Bože na nebesích!” naříkala.

„On ti to skutečně řek, Franzi?” Muž neodpověděl.

„Jen to přiznejte,” vybídl jej Zander.

„Řekl to?”

„Ano,” odpověděl rytec.

„A tys mi to zamlčel! Proto jsi dělal ve dne v noci, abys ještě něco vydělal! Ach, Spasiteli! Šlépěj, nenávratně slepej! Takový neštěstí”

„Pst, milá paní, nerozčilujte se!” přerušil ji Zander.

„Nežádal bych, aby to vyslovil, kdybych nebyl jiného názoru. Lékaři jisté školy považují tuto nemoc za neléčitelnou, ale já slibuji, že vašeho muže vyléčím, takže bude mít oči jako rys.”

„Pane, je to pravda?” zvolal rytec.

„Ano. Nebudete první, kdo se dostal do mého ošetření právě kvůli této nemoci. Nedělejte si starosti a hlavně se vyvarujte namáhavé práce!”

„Tomu se nevyhnu. Jsme chudí!”

„Nu, i o to je postaráno. Tato žena dodržela svůj slib.” Přitom ukázal na mrtvou. Když si všiml jejich tázavých pohledů, pokračoval:

„Opravdu požádala milého Boha, aby vás nechal něco vyhrát.”

„Cože? Jak to můžete vědět?”

„Bůh vyslyšel její prosbu.”

„Nerozumím vám!”

„Jaké jste měl číslo losu?”

„45332.”

„Souhlasí. Toto číslo vyhrálo.”

„Vyhrálo? Kdy?”

„Dnes ráno.”

„Ježíšku! A my prodali los!”

„Tys ho prodal!” naříkala žena.

„Já jsem s tím nechtěla souhlasit!”

„Kolik dělá výhra?” ptal se Herold.

„Sto tisíc guldenů. Nejvyšší výhra.”

„Spasiteli!” vykřikla žena a klesla na židli. Děti se hned přidaly. Muž se opřel o zeď, jeho oči se zalily slzami.

„Nelekejte se a neplačte!” konejšil je Zander.

„Dosud je naděje, že výhra bude zachráněna.”

„Zachráněna?” ptala se žena.

„Ano.”

„Pro nás?”

„Ano. Právě kvůli této záležitosti jsem k vám přišel. Prodejce totiž dostal telegram, že číslovyhrálo první cenu. Nikomu ji nepřál, a protože ji nemohl získat pro sebe, chtěl dostat alespoň polovinu. Zašel za židem Solomonem Levim a přinutil jej, aby od vás los odkoupil. Chtěli se o výhru rozdělit, každý padesát tisíc guldenů.” Jinak klidná a rozumná žena se chvěla a jezdila si rukama po čele. Zander ji uklidňoval slovy: „Nezoufejte, zatím není nic ztraceno. Stal jsem se svědkem tohoto podvodu a přišel jsem k vám, abych vám pomohl.”

„Jak jste hodnej! Myslíte si, že výhra není ztracená?”

„Ne. Takový podvod je vlastně zločinem. Výhra bude vrácena zpět.”

„Jak to udělat?”

„Váš muž mne doprovodí ke státnímu návladnímu, kde vše udáme.”

„Ano, ano, to je nutný! Franzi, Franzi, pospěš si! Vezmi si kabát a běž!” Rytec se však dál opíral o zeď, bledý jako smrt. Zeptal se:

„Pane doktore, jsem jako ve snu! V uších mi hučí, před vočima se mi dělaj kola. Mluvíte pravdu?”

„Myslíte si, že bych dokázal žertovat s tak chudými a hodnými lidmi?”

„Náš los teda vyhrál hlavní cenu?”

„Ano.”

„Bože, Bože! Toho nejsem hoden, to jsem si nezasloužil!”

„Je to vůle Boží a ne vaše zásluha, to je pravda, milý pane Herolde!”

„Ó ne, zasloužil bych něco úplně jinýho! Bože, Bože! Jen kdybych to moh změnit, ano, kdybych to moh změnit!” Co?”

„u . Vrhl zoufalý pohled na ženu, pokýval hlavou a odpověděl:

„Teď ne, snad později!”

„Tak se mnou pojďte ke státnímu návladnímu, ať nic nezmeškáme!”

„Jo, Franzi, běž, běž!” vybídla jej žena. Oblékl si kabát a následoval doktora ven. Sotva odešli, přitáhla matka děti k rakvi, kde poklekly. Pak prohlásila:

„Modlete se otčenáš, když nic jinýho neznáte. Bůh už pozná, jak je to myšleno.” Uchopila mrtvou za ruce, složila čelo do jejího klína a tiše, vroucně se modlila. Mezi modlitbou tu a tam zazněla slova, která tam jistě nepatřila: „První cena los sto tisíc bohatství konec bídy ” Jakmile muži vyšli z Vodní ulice, Herold zastavil. ,t

„Pane, nemůžu dál!” řekl.

„Příliš mě to tíží, příliš!”

„Máte nějaké tajemství?” >,

„Ano.”

„Mluvte, svěřte se mi!”

„Ano, to chci. Vy jste hodnej člověk a neuvrhnete mě do neštěstí. Spíš mi dáte dobrou radu.”

„Velice rád, když mi prozradíte, oč se jedná.”

„Musíte se to dozvědět. Myslíte, že prodejce po našem udání zatknou?”

„Ihned.”

„A žida taky?”

„Také.”

„Ach, pak musím nejdřív k němu!”

„Proč?”

„Nemůžu o tom mluvit na ulici. Lidi by mohli poznat podle pusy, o čem mluvím. Tady je takovej tichej výčep. Zajděme tam na chvilku, pane doktor!” Zander rád souhlasil. Hostinská místnost byla zcela prázdná. Nechali si načepovat dvě sklenice piva, při němž spolu mohli klidně a bez obav mluvit. Herold začal s přiznáním: bída, strach, hrozný strach před slepotou, obavy z budoucnosti, závislost na židovi a past, do níž se dostal.

„Tak, teď víte všecko,” dodal.

„Jsem ztracenej, viďte? Musím se udat, ne?”

„Ne,” odvětil Zander, který vyslechl vyprávění s hlubokou účastí.

„Nikdo není povinen udat sám sebe. Stačí, když budete svého činu litovat a dáte vše do pořádku.”

„Jak bych moh? Když se sám neudám, bude žid tisknout falešný peníze, nebo to nechá dělat někoho jinýho.”

„To neudělá. Nechtě to na mně.”

„A když u něho najdou desky, bude muset přiznat, kdo je dělal. Jsem ztracenej!”

„Ne! Nouze a strach vás vehnaly do jeho rukou, ale nevěřím, že Bůh dopustí, abyste za to byl potrestán. Nechtě si desky vrátit.”

„Kdy?”

„Nyní, dřív, než bude Solomon Levi zatčen. Pak by bylo příliš pozdě.”

„Myslíte, že mi je vrátí? Kdepak, to ho ani nenapadne!”

„Násilím nic nesvedete, ale snad byste to mohl dokázat lstí. Kolik desek jste udělal?”

„Jednaje hotová, druhou mám zatím doma. Obě máj sloužit k výrobě stoguldenových bankovek.” Desky na výrobu padesátiguldenovek, které uváděl voň Scharfenberg do oběhu, totiž nepocházely z dílny Herolda, vyrobil je jiný rytec.

„Jděte k němu, já počkám zde. Vymyslete si důvod, proč potřebujete hotovou desku na chvíli zpátky. Jistě na něco přijdete.”

„O tom nepochybuju.”

„Nu, tak neváhejte! Budu tu na vás čekat. Hlavně neprozraďte, že jste se dozvěděl něco o záležitosti s losem.” Rytec odešel. Přišel k židovi právě ve chvíli, kdy voň Scharfenberg od něho podruhé odcházel. Solomon Levi se podivil, že opět vidí rytce užuž se bál, že jej navštívil v souvislosti s losem. Velice se uklidnil, když Herold začal o deskách.

„Já ji nemám. Je u člověka, kterej posoudí vaši práci.”

„To je škoda! Byl bych rád, kdybyste ji tu měl.”

„Proč?”

„Uvědomil jsem si, že tam je velká chyba, hrozná chyba!”

„Jaká chyba?”

„Nechal jsem tam jedno stojaté e, místo abych ho sklonil.”

„To je sotva možný!”

„Ó, věděl jsem o tom, ale zapomněl jsem to opravit. Teprve před chvílí jsem si to uvědomil.”

„Dá se to opravit?”

„Teď to ještě můžu vyleptat, ale pozdějc je to vyloučený.”

„Proklatě! Nakonec by bylo nejlepší, kdyby se ta oprava stala hned?”

„To si taky myslím. A právě mám dost času.”

„Počkejte tady! Musím si na chvilku odskočit. Moje žena vám bude dělat společnost.” Pospíchal k nové tržnici za

rentiérem Wunderlichem, kterého obeznámil s novou situací. Oba hledali chybu, ale nenašli ji.

„On bude vědět, kde je,” mínil Wunderlich.

„Ať si pospíší a opraví ji.” Žid se vrátil s deskou domů, pokynul ženě, aby se vzdálila, podal desku rytci a zeptal se:

„Kde je ta chyba? Marně jsme ji hledali.” Herold rychle zastrčil desku do kapsy.

„Tam je!” odpověděl, ukazuje na žida.

„Tady? U mě?” divil se tento.

„Ano. Chyba není stojatý nebo ležatý e, ale vy sám!”

„Zřejmě žertujete!”

„Ne, ne, právě naopak! Jsem velmi vážný, pane Levi!”

„Nechápu vás!”

„Holt vám to musím vysvětlit. Jste to vy, kdo udělal chybu. Deska je dobrá.”

„Vždyť jste řekl”

„To mělo jistej účel. Teď zas platí to, co říkám.”

„Jakou jsem teda udělal chybu?”

„Nezaplatil jste mi!”

„Nemůžu vám zaplatit, práci děláte pro někoho jinýho!”

„Po tom mi nic není. Vy jste desky objednal, proto mluvím s várna. Víte, že jsem chudej. Abych vyhověl vaší objednávce, musel jsem dlouhý měsíce trýznit svoje voči. Abych pracoval, musím žít, ale když mi nezaplatíte, umřu hlady. Nechci dary a almužny, ale trvám na zaplacení. Chci dostat peníze, který jsem vydělal tvrdou prací.”

„Dobře! Promluvím s objednavatelem.”

„Lepší bude, když s ním promluvím osobně.” , ! i

„To nejde.”

„Proč ne?”

„Inu, nechce, abyste ho znal.”

„Pak tedy nemůžu jednat ohledně peněz s ním, ale jen s várna!”

„Dostanete je od něho, jenže mým prostřednictvím.”

„To mě nezajímá. Člověk nedělá pro druhýho, kterýho nezná. Navíc je mi druh mojí práce velmi nebezpečnej. Nevím, co se může stát, takže bych potřeboval vědět, na koho se mám v nutným případě obrátit.”

„Na mě.”

„Budu se teda obracet na vás: potřebuju peníze!”

„Dnes jsem vám vyplatil třicet guldenů!”

„Za los, nikoliv za práci.”

„Už jste ty peníze spotřeboval?”

„Jo.”

„Taková neopatrnost! Peníze přece nepadají z nebe!”

„Z nebe taky nepadají desky na stoguldenový bankovky!”

„Nemusíme se hádat. Zůstane u mejch slov: promluvím si s tím pánem. Pokud mi pro vás dá peníze, dostanete je, ale nejdřív si strhnu dlužnej nájem.”

„Nemáte co strhávat!”

„Ohó!”

„Musíte mi předat všechno, co pro mě dostanete. Bude záležet na mně, co s těma penězma udělám.” Žid strnul. Konečně vyrazil:

„Co si vlastně myslíte?! Mluvíte se mnou tónem, na jakej nejsem zvyklej, tím spíš od člověka, kterej mi dluží nájemný!” Tu se mihl rytcovým obličejem záblesk skryté mazanosti. Řekl: „No, pak musíme dát problém s nájmem do pořádku. Kolik asi dostanu za svoji práci?”

„To nevím.”

„Aspoň přibližně. Je to snad tolik, kolik dlužím na nájmu?”

„Možná.”

„Tak vám dám návrh: nechtě si vyplatit peníze a vyúčtujte z nich nájemný.” .:

„Pak ale nic nedostanete!”

„To je skutečně pravda!”

„Myslel jsem, že potřebujete peníze!”

„Taky to je pravda. Radši však nebudu mít nic, než abych si pořád nechal předhazovat nezaplacenej nájem!” To byla voda na mlýn Solomona Leviho! Věděl, že z toho bude mít výtečný zisk. Proto přistoupil na návrh.

„Takže,” řekl,

„mi postoupíte celou mzdu jako dlužný nájem?”

„Ano.”

„Dobře, souhlasím.”

„Výborně, akorát vás požádám o účet.”

„Příležitostně vám ho předám.”

„To se mi nehodí, chci ho hned. Přece máte dost času, abyste napsal dvě nebo tři řádky?”

„Jste mimořádně dotěrný! No, holt vám ten účet napíšu.” Vyplnil účtenku a předal ji Heroldovi.

„Děkuju,” odpověděl tento a obrátil se ke dveřím.

„Počkejte!” zvolal žid.

„Co bude s deskou?” Rytec poznal, že nejlepší bude použít lsti, aby nedošlo k nějakým násilnostem. Proto odpověděl:

„Pochopitelně ji odnesu s sebou.”

„K čemu?”

„Abych odstranil chybu.”

„Vždyť jste řek, že žádná neexistuje!”

„Vtipkoval jsem.”

„Ať to chápe čert! Kdy jí přinesete?”

„Jak s ní budu hotovej.” >b. Ví av

„Nu, pospěšte si! Je ve vašem zájmu, abyste práci dokončil co nejdřív!”

„Hm, snad to bude ještě dřív, než si myslíte. Adieu, pane Levi!” Odešel. Na ulici se zhluboka nadechl a mumlal:

„Díky Bohu! Věc se podařila! Bylo možný, že by mi desku chtěl vzít násilím. Když teď obě zničím, nikdo mě nemůže potrestat. Jak je mi dobře!” Vrátil se do výčepu a vyprávěl Zanderovi, jak pochodil.

„Vidíte,” mínil lékař,

„osvobodil jste se od toho lumpa. Jsem přesvědčen, že se už nikdy nespojíte s takovými pokušiteli. Ty desky zničte!”

„Udělám to, jakmile se vrátím domů.”

„Ale jak to vypadá s vaší peněženkou? Máte práci?”

„Teď bohužel ne.”

„Také žádné prostředky k živobytí?”

„Snad nám něco zbude, až zaplatíme za pohřeb.”

„Brzy budete bohatí. Pokud se vám do té doby nebudou dostávat peníze, obraťte se na mne. Teď vyrazíme ke státnímu návladnímu.”

„Dobře, ale nejdřív jednu otázku!”

„Jakou?”

„Říkal jste, že žida zatknou?”

„Myslím si to.”

„Pak se mi bude chtít pomstít a řekne jim o deskách, nemyslíte?”

„Tomu nevěřím. Bylo by to od něj hloupé, protože by se tím přiznal ke spoluvině. Navíc nebude tušit, že máte s udáním něco společného.”

„Dozví se to.”

„Bude spíš myslet, že jsem ho udal já, a to je vlastni správné.” , >>

„Ale smím ty desky zničit?”

„Proč ne?”

„Vlastně bych je měl odnýst na policii.”

„Jistě, ale nejste povinen udat sám sebe. Navíc byste byl vyšetřován, i když jen za pokus penězokazectví. Mimoto, těm podvodníkům se dostanou na kobylku i jiným způsobem. Klidně desky zničte.” Zamířili do soudní budovy, kde se nechali ohlásit u státního návladního. Byli přijati a vyprávěli vše, co se týkalo záležitosti s losem. Úředník je klidně vyslechl, udělal si pár poznámek a nakonec se zeptal: „V kolik hodin jste navštívil prodejce, pane doktore?”

„V deset.”

„A v té době jste prodal los, pane Herolde?”

„Ne, asi o půl hodiny pozdějc.”

„To by mohlo souhlasit. Otec prodejce tedy o celé záležitosti ví?”

„Jistě,” přikývl doktor Zander.

„Má žid nějaké spoluviníky?”

„Nevím.”

„Byla přítomna jeho žena nebo jiná osoba, když od vás loipoval los?”

„Ne,” odvětil Herold.

„Takže si přejete, aby tento prodej byl anulován?”

„Zajisté, vždyť se jedná o sto tisíc guldenů!”

„Dále si přejete, aby oba, prodejce i žid, byli potrestáni?”

„Samozřejmě.”

„Dobrá, ujmu se toho sám. Pane Herolde, můžete jít domů, zato vy, pane doktore, vy mne doprovodíte. Počkejte na mne v předpokoji, než vyřídím jisté náležitosti,” Rytec šel domů. O pět minut později vyrazil státní návladní v doprovodu lékaře k prodejci. Doktorovi neuniklo, že je v jisté vzdálenosti sledovalo několik policistů. Jakmile vešli do bytu, prodejce poznal doktora.

„Co chcete?!” vyjel na něho.

„Vykázal jsem vás, tak koukejte zmizet!”

„A já jsem řekl, že se vrátím. Jak vidíte, dodržel jsem slovo.”

„Nepotřebuju vás! Pokud hned nevypadnete, udám vás za rušení domovního klidu!” Tu zasáhl státní návladní:

„Pomalu, pomalu, pane! Zdá se, že jste přehlédl mou přítomnost!”

„Kdo jste? Patříte k tomuhle chlapovi?”

„Ano.”

„Tak koukejte taky padat!”

„To nepochybně udělám, ale nejdřív ván položím několik otázek, které mi laskavě zodpovíte.”

„Ohó! Co udělám nebo ne, to je jen moje věc, pánové!”

„Ne, je to také moje věc! Zřejmě mne neznáte?”

„Ne, protože to nepotřebuju!”

„Máte pravdu, nepotřebujete mě znát ale sám jste chtěl, abych vás navštívil.”

„Cože? Já jsem to chtěl?”

„Ano.”

„V životě by mě nenapadlo něco takovýho! Asi sníte nebo vám přeskočilo!” Přitom si poklepal na čelo.

„Zanechme směšných slov! Sám jste zavinil, že jsem musel přijít, o tom nepochybujte! Jsem státní návladní a navštěvuji lidi až tehdy, když učinili něco, co žádá mou přítomnost.”

„Státní návladní?!” ulekl se prodejce. , V

„Ano.”

„Ach, budu hádat! Tenhle chlap mě udal!” > ,|v

„Každopádně.”

„Kvůli losu, kvůli výhře?”

„Ano.”

„Asi básnil o ňákejch procentech, který jsem mu chtěl napočítat, he?”

„Ne.”

„Pak teda nevím, proč mi sem leze v doprovodu státního návladního!”

„Nejedná se o procenta, nýbrž o celou výhru!”

„Nerozumím vám!”

„To také není nutné. Povězte mi, jestli dostáváte hodně telegramů.”

„Jen málo.”

„Kdy jste obdržel poslední?” Zrozpačitěl, ale odpověděl poměrně rychle:

„Před několika tejdny.”

„Dnes jste nedostal žádný?”

„Ne.”

„Hm! A co když se nyní půjdu přeptat na telegrafní úřad?” Prodejce poznal, že nemůže zapírat. Proto se tvářil, jako by si vzpomněl, a odpověděl:

„Ach, teď mě napadá: jo, dneska jsem jeden dostal.”

„Od koho?”

„Z ředitelství loterie.”

„Co obsahoval?”

„Obchodní novinky.”

„Jaké?”

„To je samozřejmě obchodní tajemství, pane státní návladní!”

„Před policií padá každé tajemství. Koukejte mi odpovědět! Nuže?”

„Telegrafovali, že právě byla tažena hlavní výhra, která připadla na můj okrsek.” ih í .!(

„To je nepochybně velice radostná a milá událost, a proto mě velice překvapuje, že jste si na tak důležitý telegram nemohl vzpomenout. Kdo má dotyčný los?”

„Solomon Leví z Vodní ulice.”

„Ach, ten! Takový boháč! Je podivné, že nejvyšší výhry připadnou vesměs lidem, kteří mají dostatek peněz. Kdy jste dostal telegram?”

„Kolem devátý.”

„Prosím, mohl byste mi ho ukázat?”

„Máte důvod k takovýmu přání?”

„Jistěže. Státní návladní nedělá nic bezdůvodně.” Prodejce otevřel přihrádku a vytáhl telegram, který podal úředníkovi.

„Tady je!” Z jeho hlasu bylo zřejmé, že cítí jistou stísněnost. Státní návladní si prohlédl telegram, pokýval hlavou a řekl:

„Souhlasí. Vybaveno v osm hodin padesát minut. Vedete si seznam zákazníků?”

„Jasně.” nSi)

„Ukažte mi jej!”

„Musím?”

„Samozřejmě!”

„A když odmítnu?”

„Nechám vás zatknout a vyžádám si doklad úřední cestou.”

„Tady je!” Chvějící se rukou podal úředníkovi sešit.

„Je veden velice pečlivě,” prohlásil úředník.

„Čísla jsou pěkně za sebou. Á, tady máme dotyčný los číslo32. Vida, a tady není napsaný žid, ale někdo jiný!”

„Jak to?” zvolal prodejce, přistoupil blíž a s překvapeným výrazem nahlížel do sešitu. ě>v

„Tady stojí: Franz Herold, rytec, Vodní ulice.”

„Ach, zapomněl jsem vyškrtnout jméno!” t$cj ti

„Proč byste to dělal?”

„Protože prodal los Solomonovi Levimu.” tbe

„Kdy?”

„To nemůžu říct.”

„Kdy jste se to dozvěděl?”

„To přesně nevím.”

„Bylo to nedávno, nebo je to již delší dobu?”

„Může to bejt několik tejdnů.”

„Jak jste se o tom dozvěděl?”

„Od žida.”

„Znáte se s ním jen obchodně, nebo i soukromě?”

„Tak ani tak.”

„Takže jste u něho nebyl?”

„Ne.”

„Zvláštní! Myslím, že jsem vás dneska viděl vejít do jeho domu.”

„Asi jste se spletl, pane státní návladní!”

„Nebo k němu chodí váš otec?”

„Nikdy!”

„Dostal jste od něho někdy peníze?”

„Nevím za co.”

„Nu, třeba za los.”

„Ne.”

„Hm! A přece se říká, že vám dal směnku na platbu.”

„Něco takovýho bych ani nepřijmul. Vždycky beru jen hotovost a ve směnkách se vůbec nevyznám.”

„Směnka by měla znít na značnou částku.”

„To už vůbec ne!”

„Mluvilo se o padesáti tisících.”

„To je lež!”

„Ach tak! Kde je váš otec?”

„Ve svém pokoji.” ,,! ~

„Zaveďte nás k němu!” Prodejce se zapotácel. Bylo vidět, jak se polekal. Musel sebrat veškerou sílu, aby splnil příkaz. Do pokoje přišli, právě když se otec přehraboval ve starém prádle.

„To je on?” otázal se úředník.

„Ano.”

„Co je to za chlapy? Co chtěj?” zvolal starý.

„Tohohle jsi přece vyhodil!”

„Já jsem státní návladní,” zaznělo v odpověď,

„a přicházím se podívat na váš majetek.” Starý otevřel ústa překvapením.

„Můj majetek? Proč?”

„Protože mě to zajímá. Patří vám všechno, co je tady?”

„Jo.”

„Kdo má klíč od této zásuvky?”

„Pochopitelnějá.”

„Půjčtemiho!”

„K čemu?”

„Abych zásuvku odemkl. Je stará, a proto se chci podívat, jestli ji nenapadl červotoč.”

„Ale ach pane státní návladní!”

„Tak ji otevřte sám!” Znělo to tak velitelsky,že starý ihned poslechl.

„Och, jsou tady hadry!” divil se úředník.

„A tady je nějaká přihrádka co to vlastně je?”

„Postranní oddělení.”

„Co máte uvnitř?”

„Různý písemnosti, dopisy od příbuznejch a podobně.”

„Otevřte to!” Starý poslechl. Jeho syn se musel opřít o postel, aby neupadl. Státní návladní vytáhl vše ven. Směnka ležela až na dně. Otevřel ji, přečetl, vrhl překvapený pohled na prodejce a zvolal: „O této směnce tedy nevíte?”

„Ne,” dušoval se tázaný.

„Vy také ne?” obrátil se na otce.

„Ne. Co je to?”

„Směnka na padesát tisíc guldenů, vypsaná Solomonem Levim.”

„O tom nic nevím!”

„Vždyť ležela ve vaší zásuvce!”

„Tomu nerozumím! Asi jí tam někdo tajně podstrčil, pane státní návladní!”

„Vždyť je vypsaná na vašeho syna!”

„Po tom mně nic není!” Úředník se obrátil na prodejce a přísně se zeptal:

„Chcete mi skutečně tvrdit, že o tom dokumentu nic nevíte?”

„Nic nevím!”

„Nenechte se vysmát! Nejsem dítě, které můžete obelhat! Přiznejte se!”

„K ničemu se nepřiznám, protože nic nevím!”

„Oba trváte na slovech, že nic nevíte?” Také starý zapíral.

„Nuže, to značně zhoršuje vaši situaci. Hříšníka, který se přizná, můžeme poněkud zohlednit, ale kdo tvrdošíjně zapírá, nemůže s něčím takovým počítat.”

„Máte nás za zločince?!” vyrazil prodejce.

„Jistě.”

„Nic jsem neudělal!”

„Dokážu vám opak. Kdybyste se nyní mohl vidět, nepochybně byste mluvil zcela jinak. Vaše provinění čtu zřetelně na vašemčele!”

„Nic jsem neudělal!”

„To se uvidí. Oba vás zatýkám! Nyní mě následujte do obývací místnosti!” Tu se prodejci vehnala krev do spánků. Sebral se, nasadil zlobný výraz a hrubě se zeptal: „Cože?! Chcete nás zatknout? Co vás to napadlo? Neudělali jsme nic, co by vás k tomu opravňovalo!”

„Nebuďte směšný! Vaše vina je prokázána i touto směnkou, kterou držím v ruce.”

„Co se o ni staráte?”

„Musím.”

„I kdybych ji opravdu podepsal, nemusí vás to zajímat! Vraťte ji do šuplíku!”

„Ne tak zhurta! Nejprve bych rád věděl, proč vám žid Solomon Levi vystavil směnku na tak vysokou částku!”

„Nic si nedlužíme nemáme nic společnýho, tuhle směnku jsem nikdy neviděl, je bezcenná!”

„Uvidíme. Pojďte!”

„Ne, nikam nepůjdu! Neznám vás, nevím, jakým právem nás vyslýcháte a hrabete se v našich věcech!”

„Řekl jsem vám, kdo jsem.”

„Toiy moh říct každej! Dokažte to!”

„Dobrá, rád vám udělám tuto radost, ačkoliv podotýkám, že výsledek bude jen k vaší škodě. Tady, vidíte?” Ukázal mu průkaz. Prodejce učinil odmítavé gesto a zvolal: „To nic neznamená! Znám případy, kdy se takovejma průkazama legitimovali j největší lotři!”

„Zda je průkaz platný nebo ne, to určuji já. Předsevzal jsem si, že vás budu šetřit. Protože však jednáte takovým J způsobem, neučiním to. Nechám vás zatknout policií a veřejně odvést do vězení!” Otevřel dveře, zapískal na malou píšťalku ihned se objevilo několik policistů v civilních šatech.

„Tito dva pánové s vámi nebudou chtít jít, protože nemalá uniformy. Hlídejte je a přiveďte několik strážníků. Odveďte je do vězení, aniž by měli možnost mezi sebou mluvit. Tuto přísnost připište sami sobě!” Poslední slova řekl k oběma mužům, pak se vrátil do pokoje, aby vzal seznam majitelů losů. Prodejcova žena netušila, čeho se její muž dopustil.

Když zjistila, že on i jeho otec jsou zatčeni, začala hlasitě naříkat. Úředník na ni nebral ohledy. Odešel, následován Zanderem. Venku se oba obrátili k židovu domku, doprovázeni zpovzdálí několika policisty. í U dveří domu je podle zvyku přijala stará židovka. l „Co si pánové přejí?” ptala se. p

„Váš muž je doma?” vyzvídal státní návladní. jv

„Nevím.”

„Neříkejte!”

„On jde často pryč, aniž by mně to řekl. Co od něj chcete?”

„Potřebujeme se ho na něco zeptat.”

„Na co?”

„Po tom vám nic není. Nuže, kde je váš muž?”

„Pro takový hrubce není doma. Takový, jako jste vy, nejlíp odehnat!”

„Otázkou je, zda si to necháme líbit! Uhněte, ať můžu projít!” Odstrčil stařenu stranou a vstoupil do chodby. Žena se vrhla dopředu a ječela:

„Pomóóóóc! Solomone Levi!!” Tu se otevřely dveře protější místnosti a v nich se objevil starý žid.

„Co je? Co se děje, Rebečko? Kdo ti ubližuje?”

„Tyhle muži sem násilím vlezli, jednali hrubě a nechtěli odejít, i když jsem je posílala pryč.”

„Neuvěřitelný! Nejsem snad už pánem ani ve vlastním baráku?! Mám snad poslat pro policajty?”

„To není nutné, už jsme zde!” : , >

„Kdo? Policajti?”

„Ano. Já jsem státní návladní.”

„Stát ! Bože Abrahámův! Co hledá státní návladní u Solomona Leviho?!”

„To se dozvíte! Jděte ven, paní, a postarejte se, aby nás nikdo nerušil!”

„Mám, Solomone?”

„Jo, jdi! Páni od policajtů se možná budou ptát, jestli mi někdo neprodal něco kradenýho. Tajemství úřadů nesmí nikdo slyšet. Nikoho sem nepustíš, dokavaď neskončíme s rozhovorem.” Stará poslechla, její muž pozval oba do své pracovny, kde jim nabídl židle.

„Tak,” pravil.

„Teď jsem zvědavej, na co jste se mě přišli ptát.”

„Doufám, že nám odpovíte podle pravdy,” prohlásil státní návladní.

„Řeknu všecko, na co se zeptáte.”

„Dobrá. Obchodujete se směnkami?”

„Směnky? Jak to myslíte?”

„Jestli berete směnky jako platbu.”

„Jo, když je dotyčnej spolehlivej člověk.”

„Také vy někdy platíte směnkami?”

„Jasně, protože se musím zbavit papírků, který jsem přijal.”

„Kdy jste s nimi obchodoval naposledy?”

„Podívám se do knihy.” t. Otevřel obchodní knihu a prohlásil:

„Je to pět dní, co jsem vydal obchodníkovi Wolkenbergovi směnku na sto guldenů.”

„Od té doby jste žádnou směnku nevydal?”

„Ne.”

„Například dnes? Vzpomeňte si!”

„Nepotřebuju si vzpomínat. Kdybych dneska něco takovýho vydal, musel bych o tom vědět.”

„Přesto se tvrdí, že jste dnes nějakou směnku psal, pane Levi!”

„Tvrdí? Já?”

„Ano.”

„To není pravda!”

„Doufám, že si vzpomenete!”

„Pane návladní, nejsem boháč, ale moje práce má aspoň takovej výsledek, že nemusím platit papírama, protože mám dost na hotovosti.”

„Tomu věřím. Někdy se však jedná o vysoké částky, které při nejlepší vůli nemůžete mít doma.”

„Takový částky se mě netýkaj.”

„Hm! Obchodujete na burze?”

„Ne, nejsem spekulant.”

„Nejste tedy přítel sázek a her?”

„Ne. Hry jsou prokletí, který uvrhne člověka do bídy a hanby!”

„Existují také hry, které nelze tak přísně odsuzovat, například loterie.”

„Ne, to není hanba, protože to odsouhlasila vláda tohohle státu.”

„Tyto hry tedy hrajete?”

„Taky ne.”

„Opravdu?” Žid se zamyslel. Že by přítomnost státního návladního souvisela s koupeným losem? Nejraději by zapíral ale záhy se rozkřikne, že vyhrál hlavní výhru. Zapírání by bylo směšné, proto odpověděl: „No, jednou jsem to zkusil.”

„Tak? Jaké číslo máte?”

„45332.”<

„Los je pochopitelně váš?”

„Ovšem.”

„Jak dlouho jej máte?”

„Delší dobu.”

„Od prodejce?”

„Ne. Koupil jsem ho od člověka, kterej nutně potřeboval peníze.”

„Od koho?”

„Od rytce Herolda.”

„Znáte ho?”

„Ano. Bydlí v mým domě.”

„Kolik jste mu zaplatil za los?”

„Třicet guldenů.”

„To je dost. Vždyť stál jen pět!”

„Jedná se o poslední tah, ve kterým se dají vyhrát velký peníze.”

„Nezaplatil jste za los víc?”

„Ne.”

„Třeba padesát tisíc guldenů?” Žid se polekal. Brzy se však vzpamatoval a odpověděl:

„Má mě pan návladní za blázna?”

„Ne, naopak vás považuji za muže, který umí dobře, dokonce výtečně počítat!”

„Tak chápete, že nezaplatím půl statisíce za cár papíru!”

„Vždyť ten cár může vyhrát sto tisíc!”

„To nikdo neví!”

„Každopádně! Znáte prodejce?”

„Ne, vždyť jsem los koupil jinak.”

„Nikdy jste u něho nebyl?”

„Nikdy.”

„A on u vás?”

„Taky ne!”

„Dnes ho viděli vstoupit do vašeho domu.”

„O tom nevím.”

„Zvláštní! Viděl jste někdy tento papír?” Vytáhl směnku a ukázal ji židovi. Ten polekaně uskočil a zvolal:

„Bože, jak se ta směnka dostala do vašich rukou?!”

„Dostal jsem ji od prodejce! Přece přiznáte, že jste ji podepsal!”

„Ne, ne! Nevím o ničem, vůbec o ničem!” Natáhl ruce před sebe a široce rozevřel prsty.

„Snad poznáváte svůj rukopis?”

„Ne, to není můj rukopis! Jak můžete tvrdit, že je to moje písmo, když jste ho ještě nikdy neviděl?!”

„Ale viděl, tady na směnce!”

„Tu jsem nepsal!”

„Že by ji někdo zfalšoval?”

„Jo, je zfalšovaná! Budete muset najít padělatele, abyste ho potrestal vězením.”

„Nu, uvidíme! Byl byste tak laskav a ukázal mi svůj los, pane Levi?”

„Pročpak? K čemu chcete vidět můj los?”

„Snad je také zfalšovaný!”

„Bože Abrahámův! Může někdo zfalšovat los?”

„Proč ne?”

„Pak by mě Herold musel podvést!”

„Právě o tom se chci přesvědčit.”

„Jo! Jestli padělal los, aby mě ošidil o třicet guldenů, musí bejt zatčenej a zavřenej do lochu!” Otevřel pult, zmáčkl pero, které otevřelo tajnou zásuvku, a z ní vyjmul los, aby jej ukázal státnímu návladnímu. Přihrádku pochopitelně ihned zavřel. Úředník se spokojeně usmál. Dobře si všiml, jak se přihrádka otevírá. Předpokládal, že tuto znalost využije.

Prohlédl si los a řekl:

„Je pravý! Herold tedy není podvodník. Co však uděláte, když přijde prodejce a předloží vám směnku?”

„Vyhodím ho z domu!”

„To si těžko nechá líbit.”

„Co by proti tomu moh dělat?”

„Bude přísahat, že jste směnku vystavil, pane Levi.”

„Pak se stane křivopřísežníkem!”

„Přesto vám vyvstanou obtíže. Na vašem místě bych ho nevyhazoval. Znám jiný prostředek, jak získat směnku bez placení.”

„Jakej?”

„Na reverz.” íltj Solomon Levi leknutím vyskočil.

„Reverz?!” zvolal.

„Ano.”

„Nevím, co tím myslíte!”

„Inu, reverz, který vám vydal.”

„Nevydal mi žádnej reverz, žádnej papír, žádnej list, žádnej cár, prostě ani slovo!”

„Myslím, že lžete.”

„Mluvím pravdu! Jak můžu mít reverz? Co by na něm mělo stát?”

„To nepochybně víte!”

„Nic nevím!”

„Co když se po tom reverzu poohlédnu?”

„Žádnej nenajdete.”

„Jsem přesvědčen, že ho najdu, ačkoliv byste udělal lépe, kdybyste mi jej dal dobrovolně.”

„Můžu vám něco dát, když to nemám?”

„Dobrá, budu hledat!”

„Jo, jen hledejte! Tady je můj stůl, do kterýho strkám všechny lejstra. Je otevřenej, tak si poslužte!” Státní návladní přistoupil ke stolu a mínil:

„Zdá se, že milujete pořádek. Poznávám to ze způsobu, jakým máte uspořádány své věci.”

„Pořádek je základem obchodu.”

„Ano, nic nesmí být rozházeno, nic nesmí být ztraceno, jestli se nepletu?”

„Jo, co patří k sobě, musí bejt u sebe.”

„Správně! Nuže, vy si myslíte, že reverz nenajdu?”

„Jak byste ho mohl najít, když neexistuje?!”

„Nu, co patří k sobě, musí být u sebe. Reverz by tedy měl ležet na stejném místě jako los. Nemám snad pravdu, pane Levi?” Tázaný neodpověděl slova se mu zadrhla v krku. Pouze pokýval hlavou.

„Dobrá, podíváme se.” Zmáčkl pero, tajná zástrčka ihned vyskočila. Solomon Levi vykřikl hrůzou. Chytil úředníka za paži a ječel:

„Počkat, počkat! Co to děláte?! Co pohledáváte v mým šuplíku?!”

„Uklidněte se! Chci vám dokázat, že reverz opravdu najdu.”

„Ne, ne! Do my přihrádky nebude nikdo šahat!”

„Ani státní návladní?”

„Ne, ta přihrádka je jen moje! Nikdo tam nepoleze!” Chtěl úředníka odtáhnout od stolu, ale ten jej setřásl a nařídil:

„Dejte tu ruku pryč, nebo zavolám policisty a nechám vás spoutat!”

„Policisty? Spoutat?!”

„Ano.”

„Bože na nebi! Máte s sebou policajty?”

„Přirozeně! Jsou venku a čekají jen na můj pokyn, aby vešli do domu.”

„Chcete mě spoutat? Je snad Solomon Levi velitelem lupičů, že mu chcete strčit ruce do želez?”

„Tak se vyvarujte na mne sahat! Zde leží papír. Zdá se, že není příliš starý. Podívám se na něj.” Vytáhl z tajné přihrádky vrchní papír, rozložil jej a četl.

„Ach!” zvolal poté.

„To je náš reverz! Co tomu říkáte, pane Levi? Budete stále zapírat?”

„Reverz? Ukažte!” Natáhl ruku po papíru, ale návladní jej schoval za záda a zvolal:

„Nesahat! Podíváte se jen zdálky.” Přidržel mu list dál před očima. Žid pokýval hlavou a překvapeně prohlásil:

„Ten papír neznám, nikdy jsem ho neviděl.”

„To je zajímavé! Jak se tedy dostal do vašeho stolu, dokonce do tajné přihrádky?”

„Vím já?”

„Zná ještě někdo tuto tajnou přihrádku?”

„Akorát moje žena a dcera Judita.”

„Vložila snad papír do přihrádky některá z nich?”

„Ne. Jak by se dostaly k reverzu?”

„Ale vědí, že jste koupil los?”

„Ne.”

„V tom případě se jedná o zázrak, který musím pečlivě prozkoumat, pane Levi.”

„Jo, jen ho prozkoumejte, ať se dovím, kdo strká cizí lejstra do mýho stolu!”

„K tomu potřebuji stopy, především los. Svěříte mi ho?”

„Klidně si ho nechtě. Kdyby vyhrál, jistě mi výhru nezapřete.”

„Také musím zabavit reverz.”

„Vemte si ho, já ho nechci ani vidět!”

„A nakonec vás požádám, abyste mne doprovodil k prodejci.”

„K prodejci? Co u něho?”

„Je tady jeho podpis. Vypsal reverz a snad nám bude umět vysvětlit, jakým tajemným způsobem ho propašoval do vašeho stolu.”

„Pak se ho zeptáme. Půjdu s várna!”

„Bohužel ho nenajdeme doma.”

„Tak pro něho pošlém a necháme ho přivést.”

„Ne, navštívíme ho tam, kde právě je.”

„Pan státní návladní ví, kde ho najdem?”

„Ano. Nesmíme ztrácet čas. Prosím, vezměte si klobouk!”

„Přinesu si taky kabát. Prosím, počkejte minutku!” S Chtěl se vzdálit, ale návladní jej zadržel: “

„Přece se nebudete obtěžovat. Vaše žena vám přinese vše potřebné.”

„Jo, to by Rebečka mohla.” Otevřel dveře a zavolal na ženu, aby mu přinesla kabát a klobouk. Oznámil jí, že jde s panem státním návladním na návštěvu. Potom se vzdálili. Venku se procházelo několik nenápadných osob. Když zpozorovaly tři muže, vycházející z domu, stáhly se zpět. Zander věděl, že to jsou policisté, kteří budou návladního z jisté vzdálenosti sledovat. Proto se zeptal: „Je má přítomnost nutná, nebo se smím rozloučit?”

„Můžete jít, pane doktore. Děkuji za pomoc. Kdybych vás potřeboval, pošlu vám vzkaz.” Zander zamířil rovnou k rytci, aby mu řekl, co se stalo. Při té příležitosti mu nabídl jistou částku, kterou dobrý muž přijal jako zálohu. Solomon Levi zdrceně následoval státního návladního. Co řekne prodejce? Bude zapírat? K nesmírnému zděšení zpozoroval, že jej úředník vede do soudní budovy.

„Kam jdeme, pane návladní?” zvolal.

„Myslel jsem, že chceme jít za prodejcem.”

„Samozřejmě.”

„Ale tohle je soud!”

„Jistě!”

„A ne prodejce!”

„Ale ano! Je tady.”

„Co tu dělá? Co pohledává u soudu?”

„To se brzy dozvíte.” Vstoupili, vyšli po schodech, proběhli chodbou a dostali se k masivním, železem okovaným dveřím, které hlídač odemkl klíčem a za oběma opět pečlivě uzamkl. Solomon Levi se ocitl v dlouhé chodbě, jež končila zamřížovaným okénkem. Vpravo a vlevo se táhly řady pevných dveří, na nichž visely štítky se jmény a které byly zajištěny dvojitými pevnými závorami. Za okénkem stál úředník s velkým svazkem klíčů.

„Milostivej Bože!” vyrazil ze sebe žid.

„Kam jste mě to zátah, pane návladní?!”

„Nevíte?”

„Vždyť je to vězení!”

„Správně!”

„Co tady mám dělat? Najdem tu snad prodejce?”

„Doufejme! Zeptám se.” Klíčník k nim ihned přistoupil. Státní návladní se ho zeptal:

„Máme přírůstky?”

„Ano, pane státní návladní. Loterijního prodejce Neumanna a jeho otce.”

„Byli již interno váni?”

„Zatím ne, dosud jsou u zápisu.”

„Ach, takže s nimi zatím nemůžeme mluvit. Musíme chvilku počkat, pane Levi. Prosím, jděte zatím sem!” Ukázal tia dveře, na nichž prozatím nevisela jmenovka. Klíčník jej okamžitě pochopil a odemkl.

„Tam mám vejít?” vykřikl žid hrůzou. “

„Ano, prosím!”

„U Zebaotha! Díra s kavalcem, kýblem, řetězama a s železem ve vokně!”

„Jak je to zde zvykem.”

„Dyť je to vězeňská cela!”

„Každopádně.”

„Bože na nebi! Tam mám vlízt?!”

„Jistěže, pane Levi!”

„Abych čekal na prodejce?”

„Ano. Doufám, že to nebude trvat příliš dlouho.” t Židovi začalo svítat.

„Bože Abrahámův!” vyjekl.

„Doufám, že mě nenecháte čekat moc dlouho!”

„Záležitost bude vyřízena co nejrychleji. Nemějte obavy!”

„Nemoh bych počkat někde jinde?”

„Pro nás je nejpohodlnější, když vás umístíme sem. Vstupte!”

„Vždyť to vypadá, jako bych byl zavřenej!”

„Jste v zadržovací vazbě.”

„V zadržovací vazbě? Co to znamená?”

„O tom můžete přemýšlet v cele!” ti Vstrčili žida dovnitř a zavřeli závoru. Starý zařval jako raněný býk a klesl na pryčnu, kde si rval oběma rukama vlasy z hlavy. SÍTĚ SE STAHUJÍ 81

KAPITOLA DRUHÁ Sítě se stahují

Byla noc, krátce před dvanáctou hodinou. Sněžilo, vločky padaly tak hustě, že světlo plynových lamp nedokázalo proniknout dál než na několik metrů. Ulicí, v níž bydlel agent Bauer, kráčeli dva muži. Po chvíli zastavili vzadu za palácem barona voň Helfensteina a hleděli do oken agentova bytu.

„Co je to?” zeptal se najednou jeden z mužů nebyl to nikdo jiný než tajný policista Adolf.

„Dvě světla!”

„Ta zde nebyla?” odpověděl druhý otázkou.

„Ne, Výsosti.”

„Nepochybně to něco znamená.”

„Ale co?”

„Snad to zjistíme. Ve dne zrcadlo, v noci světla každopádně se jedná o znamení pro Kapitána, že s ním agent potřebuje mluvit. Pak” Zmlkl, neboť se objevil nějaký muž, který taktéž vzhlédl nahoru ke světlům a polohlasně řekl: „ Taky jeden!” Poté beze slova a bez ohlédnutí kráčel dál.

„Co tu chtěl?” divil se Adolf.

„Hm! Zvláštní! Nechtěl spíš říci: já jsem taky jeden?“1!

„Možná.”

„Potom by musel patřit ke Kapitánově bandě.”

„A to jeho , taky jeden mohlo bejt heslem!”

„Kdybys měl pravdu, mohlo by to pro nás mít velkou cenu. Ach, tuhle zase někdo přichází.” Druhá postava se vynořila v záplavě sněhu, a když procházela okolo, polohlasně řekla: „ Taky jeden.”

„Je to tak!” šeptal kníže.

„Dvě světla jsou nejspíš výzvou ke shromáždění. Půjdu za tím mužem. Ty se zařiď podle instrukcí, které jsem ti dal, a neudělej žádnou chybu!”

„Bez obav, Výsosti!” Kníže spěchal za mužem, kdežto Adolf zamířil opačným směrem. Když dospěl k místu, označenému vysloužilým učitelem, začal se procházet sem a tam. Odbila půlnoc. Hlasitě zaharašil holí, kterou dosud držel v ruce, o dláždění a polohlasně začal pískat melodii z Gaudeamus igitur. Jeho ostrému zraku neuniklo, že se vzápětí odpoutala postava od protilehlého rohu a rozběhla se vpřed. Když míjela Adolfa, houpajícího se v kolenou, zpomalila a zeptala se: „Wallnere, ty jsi tady? Málem jsem prošel a nepoznal tě! Už jsi skončil s kulečníkem? Chtěl jsem přijít.” Adolf věděl, že jde o hru. Odpověděl: i

„Promiňte, ale zdá se, že jste se spletl.”

„Spletl? Nesmysl!”

„A přece! Nejsem člověk, za kterýho mě máte.”

„Nejste Wallner?” Druhý přistoupil až k němu, pohlédl mu do obličeje a prohlásil:

„Hrome, skutečně to není on! Promiňte, ale nesmíme se podobáte mému příteli. Stejná postava, dokonce jste pískal jeho oblíbenou melodii! Můžu snad vědět, kdo jste, když se mu tak podobáte?”

„Proč ne? Jmenuju se Leonhardt a jsem sluha.”

„U koho?”

„U tanečnice miss Ellen Startonové.”

„U té Američanky? Ach, to je zajímavé, skutečně zajímavé! Já jsem totiž od baletu a velmi se o vaši paní zajímám. Smím se zeptat, kam míříte?”

„Docela rád bych se něčeho napil.”

„Kam si hodláte sednout?”

„Kamkoliv. Ještě to tu neznám.”

„Ach, dobrá! Můžu vás doprovodit?”

„Proč ne, když jste od kumštu.”

„Vím o jedné restauraci, kde se člověk touhle dobou cítí neskonale pohodlně. Můžu ji jen doporučit.”

„Díky. Půjdeme tam?”

„Jeli vám to vhod”

„Jasně. Rád se vám podvolím.”

„Tak prosím, pojďme!” Uchopil Adolfa za paži a táhl jej rychle pryč několika ulicemi a náměstíčky, až zastavil na prostranství, kde se zeptal:

„Opravdu si myslíte, že s vámi půjdu pít?”

„Jak je libo.”

„Dal jste mi znamení, ale je možné, že kujete zradu. Jak snadno by po nás mohla jít policie! Proto jsem vás odvedl sem, kde nemůžete čekat pomoc. Chcete tedy mluvit s Kapitánem?”

„Jo.”

„Kapitán není tak hloupý, aby se stavěl na nebezpečná místa. Měl jsem vás vyzvednout dostanete se k němu jen s pomocí jeho zprostředkovatelů. Teď vás předám dalšímu.” Odvedl jej za roh, kde stál další muž. t „To je on,” oznámil první a vzdálil se. sst

„Pojďte!” nařídil nový průvodce a vedl jej dál. Adolf byl předán ještě dvěma dalším průvodcům, dokud jej poslední nenechal stát uprostřed ulice se slovy: ,Tady počkejte! a nevzdálil se. Čekal. Konečně zaslechl za svými zády zaskřípat sníh. Pomalu se otočil a spatřil muže, jehož tvář byla zcela zakryta hustými vousy.

„Jsem Kapitán, s nímž jste chtěl mluvit,” řekl.

„To jsem rád, už kvůli svejm kamarádům.”

„Koho míníte?”

„Oba kováře Wolfy z Tannensteinu.”

„Jsou vašimi kamarády? Jak dlouho?”

„No, dlouho zrovna ne.”

„To je zvláštní! Vždyť jsou zatčeni!”

„To já byl taky.”

„Ach tak! Zřejmě jste se s nimi setkal ve vězení.”

„Jo. Strčili je do stejný díry, kde jsem měl na starost různý podřadný práce. Přitom jsem ovšem mohl mluvit se zajatejma, tedy i s oběma kovářskejma.”

„Stal jste se jejich důvěrníkem?”

„To zrovna ne, protože ti dva jsou mimořádně opatrní a mlčenliví. Zato jsem se stal jejich vzájemným poslem.”

„Ach, nejsou spolu?”

„Ne, zavřeli každýho do jiný budovy. Vyšetřovatel s nima nejednal zrovna kamarádsky, ale nepřiznali nic. Já musel vždycky druhýmu vyřídit, jak a co mluvil první při výslechu.”

„To je jistě záslužné, ale muselo to být nebezpečné?”

„No, byl jsem opatrnej.”

„Proč vás poslali za mnou?”

„Hm, to je taková háklivá historka. Můžu bejt upřímnej?”

„Mluvte upřímně!”

„Jsem nesmírně chudej a po propuštění jsem neměl naději sehnat práci. Svěřil jsem se starýmu Wolfovi a on mně poradil, že bych si mohl slušně vydělat, jen kdybych chtěl. Přistoupil jsem na jeho radu.”

„Co vám poradil?”

„Víte, ti dva by se rádi dostali ven!”

„Tomu věřím. Jenže jak?”

„Slíbil jsem jim pomoc. Dal jsem jim slovo, že se po propuštění vydám do rezidence a pokusím se mluvit s člověkem, kterýmu všichni říkají tajemnej Kapitán.”

„Řekli vám nějaké jméno?” Ne ” íí

„To jsem rád!”

„Já ne, protože kvůli tomu mi dalo velkou práci vás sehnat”

„Kdo vám podal konkrétní informace?”

„Starej, penzionovanej kantor.”

„Žádného neznám!”

„Tomu věřím. Ten člověk totiž vyslechl dva muže, kteří se bavili o možnosti, jak se s várna setkat. Sdělil mi to, já to

vyzkoušel, podařilo se.”

„Tak mi povězte, co máte vyřídit!”

„Nejdřív bych se rád dozvěděl, jestli moje námaha nebyla marná.”

„Dobře vám zaplatím.”

„Skvěle! Wolfové vzkazujou, že je odsouděj, i když se k ničemu nepřiznají. Soud má tolik důkazů, že se nedá věřit na příznivej výsledek vyšetřování.”

„Zavinili si to sami! Proč se nechali chytit?”

„To sami přiznávají. Měl jsem vám hlavně vyřídit, že taky budete ztracenej, pokud se jich náhodou neujmete. Stahujou se nad vámi mraky a jedině sám můžete zabránit bouři, když Wolfy vysvobodíte. Pak by vám taky řekli, co během výslechu slyšeli a co se dozvěděli.”

„Hm! Takže chtějí ven! Ale co budou dělat pak? Neustále na útěku”

„Chtějí do Ameriky.”

„To nejde tak rychle. Nejdůležitější je, zda vůbec mají možnost uprchnout.”

„Možnost tu je.”

„Jaká?”

„Prostřednictvím mě.”

„Tak? Vy jste jim slíbil pomoc?”

„Jo.”

„A jste ochoten svůj slib splnit?”

„Jasně, i když za předpokladu, že mi to něco hodí.”

„Opakuji, že umím být vděčný.”

„To stačí.”

„Jak si představujete osvobození zajatců? Přepilují mříže v oknech?”

„Kdepak! To by bylo příliš nebezpečný a zdlouhavý. Jejich záchrana musí být zařízena přímo ve vězení.”

„Hrome! Tomu říkáte snadné? Mně to tak nepřipadá.”

„A přece je to tak. Člověk akorát potřebuje znát místo a panující poměry.”

„Vy je znáte?”

„Jo. V base jsou dva klíčníci, kteří se v noci střídají. Dneska slouží jeden, zejtra druhej. Jeden z nich má milou, která bydlí nedaleko vězení. Chlap má celej tejden službu, akorát jednou za čtyři tejdny mu vyjde volno na půlku neděle. Protože na ni má tak málo času, přišel na nápad navštěvovat ji během služby.”

„Safra! To by bylo dobré!”

„Když všichni usnou, jde k ní. V té době je vězení bez dohledu člověk by se snadno dostal dovnitř, aby oba zajatce vytáhl z kaše.”

„Bez potíží?”

„Jo. Není tam nikdo, kdo by mu v tom mohl nějak zabránit.”

„Milý pane, snad nepředpokládáte, že klíčník, který jde za svou milou, nechá pro nás odemčené dveře?”

„To ne. Naopak, všechny pečlivě zamkne.”

„Jak je tedy chcete odemknout?”

„Hlavním klíčem.”

„Máte ho?”

„Ne.”

„Pak je nám vaše rada k ničemu.”

„Přesto je to lepší, než si myslíte. Hlavní klíč se snadno sežene.”

„Jak?”

„Dvojím způsobem. Když klíčník odchází, musí jít zahradou, protože vepředu by ho viděli. Klíče nosí u sebe, takže stačí počkat si na něho.”

„Hm! Je silný?”

„Příliš ne. Klidně si to s ním rozdám.”

„Mohl by křičet.”

„Jen kdybysme to vzali za špatnej konec.”

„Muselo by tam být několik mužů.”

„To není nutný, spíš by to bylo na obtíž. Dva musí stačit. Větší skupina by neunikla pozornosti.”

„Máte docela pravdu. Hlavní klíč pasuje ke všem dveřím?”

„Jasně. Vím to dobře, protože jsem si na to dával bacha.”

„A druhý způsob, jak získat klíč?”

„Taky není těžkej. Klíč mají čtyři lidi: oba klíčníci, strážmistr a soudní úředník. Ten si nebere klíč domů, ale nechává ho v kanceláři na hřebíku.”

„Takže ho stačí sebrat?”

„Jasně.”

„Jak se dostaneme do kanceláře?”

„Snadno voknem.”

„Není zamřížované?”

„Ne, místnosti k výslechu mají vokna bez mříží.”

„Vyznáte se v té kanceláři?”

„Docela obstojně. Je v prvním patře. Člověk vyleze na fcjru, vymáčkne tabulku, otevře vokno, vleze dovnitř a se fc5re klíč.” íi i,,Jak se dostane nahoru?”ři

„Samozřejmě po žebříku.”

„Kde jej vzít?”

„Tři nebo čtyři visej na zdi v zahradě soudní budovy, dlouhý i krátký. Navíc i potřebný vokno je ze zahrady.”

„To je skutečně příhodné.”

„Když se získá klíč, počká se na klíčníkův odchod a pak se klidně vleze dovnitř, aby se pomohlo zajatcům na svobodu.”

„Kdo ví, kdy tento klíčník slouží?”

„Já. Stačí jen chvilku počítat. Střídají se vždycky po dni.”

„Byl byste tedy ochoten podílet se na osvobození Wolfů?”

„Kdybych dostal dobře zaplaceno. Riskuju svobodu i život.”

„Kolik žádáte?”

„Těžko říct. Nevím, jakou cenu pro vás má svoboda těch dvou.”

„Nu, řekněte alespoň přibližně, jak by měla být odměna vysoká.”

„Pod pět set guldenů určitě ne.”

„To není moc.”

„Sakra, měl jsem říct tisíc!”

„Nemusíte své žádosti litovat. Pokud se vše podaří, zaplatím víc než pět set. Máte dost času?”

„Hm, s časem na tom nejsem moc dobře.”

„Jak to? Vlastně ani nevím, kdo jste, jak se jmenujete a co děláte.”

„Jmenuju se Leonhardt a jsem sluha. Přišel jsem do rezidence s obavou, že nenajdu místo, ale měl jsem štěstí. Přijala mě tanečnice miss Startonová.”

„Ó běda! Pak nemáte moc volna!”

„Snad mi dá den nebo dva dovolenou. Musel bych najít vhodnej důvod nebo výmluvu.”

„Ano, to by bylo nutné. Bydlíte u ní nebo na soukromém bytě?”

„Mám jednu místnost v jejím hotelu.”

„Prý je velice bohatá?”

„Hrozně! Vešel jsem k ní zrovna když měla otevřenou šperkovnici. Toho zlata a bankovek! Za spoustu tisíc! Pak má i jiný šperky, snad za miliony!”

„Kde je má?”

„V ložnici, v železný bedýnce, kterou má v cestovním kufru.”

„Nedostal jste někdy chuť?”

„Myslíte na ty poklady?”

„Ano.”

„No, upřímně řečeno, přivedlo mě to do varu. Našinci by se něco z toho hodilo.”

„Snadno můžete zbohatnout!”

„Jak to?”

„Stačí natáhnout ruku po některém diamantu.”

„Pěkně děkuju! Asi by mě brzo čapli.”

„A kdyby vám nemohli nic dokázat?”

„I kdyby! Děkuju! Jen jednou jsem byl neopatrnej a stálo mě to měsíce svobody! Už nikdy nešáhnu na cizí majetek!”

„A přece chcete pomoci dvěma vězňům! Jak se to rýmuje?”

„Dal jsem kovářům slovo, který musím dodržet, a pak, rád něco vyvedu pánům, který mě poslali za mříže!”

„Tak, tak! Máte pro mě ještě něco?”

„Ne, vzkázal jsem všechno.”

„Takže si to v klidu promyslím. Jakmile se rozhodnu, vzkážu vám.”

„Jak?”

„Napsat vám nemohu. Kdybych věděl hm, vzpomínám si na lokál, který by se k něčemu takovému hodil. Vaše paní bydlí v hotelu Union?”

„Jo.”

„A ve stejné ulici je malý sklípek. Hostinský se jmenuje Winkelmann a”

„Ach, toho znám!”

„Byl jste tam?”

„Ano. Právě tam jsem mluvil s vysloužilým kantorem, kterej mi řekl, jak se k vám dostat.”

„Dobře! Jakmile s vámi budu chtít mluvit, nechám u hostinského vzkaz nebo pár řádek.”

„Bude je číst!”

„Ne, ale i kdyby to udělal, nebylo by to nebezpečné. Uvedu pouze místo a čas, nic víc.”

„Muselo by se to stát až později, když se moje paní odebere na lože, jinak by mě nikam nemusela pustit.”

„To se dá zařídit. Prozatím jsme hotovi. Co se týče kovářů, dodržíte tedy slovo?”

„Jo”

„Spoléhám na vás a zaplatím vám. Pro dnešek dobrou noc!”

„Dobrou noc!” Kapitán zmizel ve vánici. Adolf učinil jen několik kroků, když tu se před ním vynořila mužská postava, jako by vyrostla ze země.

„Sakra!” zaklel polekaně.

„Pst, Adolfe, klid!”

„Ach, Výsost!” q> í

„Ano, jsem to já.”

„Jak jste se sem dostal?”

„Sledoval jsem toho muže až sem.”

„Mluvil jsem s Kapitánem.”

„Vím.”

„Prosím, půjdem pryč! Mohl by tu bejt a pozorovat nás. Mezitím vámřeknu, o čem jsme mluvili.”

„To není nutné. Kapitán je pryč, tím jsem si jistý. Také vím, o čem jste mluvili.”

„Jak to?”

„Rozuměl jsem skoro všemu.”

„Nemožný!”

„A přece. Ležel jsem na zemi nedaleko vás.”

„A my vás neviděli!”

„Jistě, neboť bílé prostěradlo splyne se sněhem.”

„Takže víte, že se podařilo?”

„Ano. Vím ještě víc znám místo, kde se banda schází.”

„Výborně! Kde to je?”

„Nedaleko. Plížil jsem se za tím chlapem, dokud nezašel za roh. Dorazil jsem za ním právě včas, abych z druhé strany slyšel: taky jeden pak byl pryč.”

„Takže je to opravdu heslo?”

„Každopádně. Pojď, ukážu ti to místo.” Vedl jej dolů ulicí, na jejímž konci se táhla dlouhá zeď s otvorem, ve kterém kdysi visela vrata nyní chyběla. Za zdí stálo nízké stavení, jehož začouzené stěny kontrastovaly s bílou zimní nocí.

„Nemohu se orientovat,” prohlásil kníže.

„Vyznáš se tady?”

„Ano.”

„Co je to za budovu?”

„Dřívější akciová varna. Společnost zbankrotovala, ale zatím se nenašel nikdo, kdo by pozemek koupil. Barák je prázd nej, protože věřitelé odnesli všechno, co nebylo přišroubovaný a co mohli zhodnotit.”

„Uvnitř zmizelo alespoň tucet chlapů. Pak jeden vyšel ven a řekl strážci, že se brzy vrátí. Poznal jsem ho po hlasu byl to Kapitán. Plížil jsem se za ním a vyslechl jsem váš rozhovor. Teď bychom se měli porozhlédnout, jestli něco neobjevíme.”

„Myslíte, abysme šli dovnitř?”

„Ano.”

„Mohli by nás zpozorovat!”

„Dáme si pozor.”

„Strážce tam ještě stojí?”

„Určitě. Budeme sledovat zeď až k rohu a snad najdeme někde místo, kde bychom ji mohli přelézt. Ostatní se ukáže.” Zeď tvořila poměrně velký čtverec. Byla silná a značně vysoká. Po chvíli oba muži dorazili k místu, kde chybělo několik kamenů.

„Tady?” zeptal se Adolf. ,

„Ano, půjde to.” A Přelezli. v

„Co teď?” mínil policista.

„Když půjdeme přes volný prostranství k baráku, riskujeme, že nás uviděj.”

„Kdepak. Tady je prostěradlo. Když je poneseme před sebou, nerozeznají nás od sněhu.” Tímto způsobem dospěli šťastně až k budově, jejíž široké okenní otvory se táhly od střechy téměř k zemi. Sklo chybělo. , „Prodali i vokna!” smál se Adolf.

„Nečas může dovnitř ér kdo by takovou kuču koupil?”

„Byl jsi někdy uvnitř?”

„Častěji.”

„Kolik je tam prostor?”

„Jen jedna. Celej barák je jediná hala, v níž dřív stály stroje.”

„Ve dne lze oknem prohlédnout celou místnost?”

„Přesně tak.”

„Pak se musí shromáždění odehrávat ve tmě. Kdyby svítili, jistě by nám to neuniklo.”

„To je pravda, ale hele, Výsosti, neviděl jste vzadu nějakej záblesk?”

„Ano.”

„Jako by vycházel ze země.”

„Vidím. Že by tam byl sklep?”

„Ne, akorát prohlubeň, ve který stály parní kotle.”

„Ach, takže jsou dole! Nevěřím, že by zde měli stráže. Muž u zdi jistě stačí. Vlezeme tam oknem.” Seskočili do polorozbořené budovy a tápali podél stěny. Jak se blížili k prohlubni, jas zesílil. Konečně dospěli k místu, o němž Adolf mluvil. Prohlubeň byla obezděna silnými kvádry, z nichž byly zhotoveny také schody. Dno bylo nyní prázdné, ale dřív tam musely stát obrovské parní kotle. Na dně svítily dvě lucerny, v jejichž světle pozorovatelé spatřili mnoho temných postav. Před nimi stála jediná, která tlumeným hlasem vydávala příkazy.

„To je Kapitán!” šeptal Adolf.

„Určitě! Škoda, že mluví tak potichu. Přibližme se ke schodům! Třeba něco zaslechneme, až budou odcházet.” Plazili se ke schodišti. Náhoda jim přála, neboť nedaleko nich ležela hromada pískovcových kvádrů, za nimiž se mohli ukrýt.

Namáhali uši, ale nerozuměli jedinému slovu. Konečně zaznělo hlasité ,dobrou noc. Muži jednotlivě vystupovali nahoru a odcházeli. Lampy zhasly, kolem se rozhostila neproniknutelná tma. Přesto pozorovatelům neuniklo, že nedaleko nich někdo zastavil. Zadrželi dech. Domnívali se, zeje to poslední odcházející, ale pak znovu zaslechli kroky na schodech. Muž, který stál nedaleko, zašeptal: „Kapitáne!”

„Co? Někdo tu je?” znělo udiveně.

„To jsem já, Jacob Simeon.”

„Ach, zlatník! Na co čekáš?”

„Mám zprávu, kterou nemusej slyšet všechny uši.” Kapitán přistoupil k čekajícímu. Ukrytí pozorovatelé rozuměli každému slovu.

„Nu, měl jsi štěstí?”

„Myslím, že jo.”

„Mluv!”

„August Seidelmann neumře.”

„Proklatě! Odkud to víš?”

„Od služebný soudního doktora. Dali ho tak dohromady, že může bejt převezenej.”

„Kam?”

„Do vyšetřovací nemocnice.”

„Cože, má být zatčen?”

„Ano. Doktor o tom mluvil se svojí ženou a služebná ivšechno slyšela.”

„A slyšela také, proč ho chtějí zatknout?”

„Jasně. Stane se to na popud knížete voň Befoura.”

„K čertu! Co má on společného s obuvníkem?”

„Byl svědkem příhody u Melitty a vypovídal proti ševci.”

„Přesto by se kníže neměl o tyto záležitosti starat, jinak se může stát, že ho klepnu přes prsty.”

„Hm! Zdá se, že se stará i o jiný věci, po kterejch mu nic není!”.

„Jak to?”

„Souvisí to s úkolem, kterej jste mi dal, když jsme tu byli naposledy.”

„Mluvíš o zmizelé baronce Elle voň Helfenstein?”

„Jasně.”

„Měl jsi štěstí?”

„Obrovské štěstí!”

„Nu, co víš?”

„Dostanu prémii?”

„Jistě! Přece splním své sliby. Když zjistíš, kam se baronka poděla, dostaneš tři sta guldenů.”

„Tak zaplaťte!”

„Hrome, už to víš?”

„Jasně.”

„Opravdu?”

„Jo. Je u knížete z Befouru.”

„Zbláznil ses?”

„Ne. Viděl jsem ji.”

„Nemýlíš se? Poznal jsi ji?”

„Nepochybně. Vždyť jsem ji vídával často.”

„Jak jsi to zjistil?”

„No, začal jsem pátrat v Rollenburgu. Nejsem sice policajt, ale klidně bych jím mohl bejt. Přichomejtl jsem se k

ošetřovatelům doktora Marse a jeden z nich u vína neudržel klapačku. Řekl mi, že baronku nemohl odvést nikdo jinej než doktor Zander.”

„To je také i můj názor. Kdybych tak jen věděl, kde je teď.”

„Uvažoval jsem stejně, a tak jsem si na nádraží začal povídat s jedním číšníkem. Když jsme mluvili o tamní věznici, řekl, že tam trpí mnoho nevinejch. Taky minulej tejden byla propuštěná ňáká ženská, která seděla za vraždu děcka, kterou vůbec neměla na svědomí. Přej to byla dcera divadelního sluhy z rezidence. Byli s ní tři chlapi, mezi nima i doktor Zander.”

„Ach! Stopa!”

„Jo. Jel jsem hned sem, abych našel dceru divadelního sluhy.”

„Znal jsi jejího otce?”

„Ne. Číšník ani neznal její jméno. Naštěstí tu nemáme divadelních sluhů moc rychle jsem se zorientoval. Muž se jmenuje Werner a přišel nedávno o práci. Šel jsem k němu a dověděl se, kdo doprovázel jeho dceru: doktor Zander, ňákej doktor Max Holm a kníže voň Befour.”

„Holm? Toho neznám.”

„Zjistil nevinu Wernerové a nechal zavřít Ledu.”

„Ach, už vím! Odtud vane vítr! Počkejte, chlapci, mrknu vám do karet!”

„Zeptal jsem se divadelního sluhy, jestli ví, kde doktora Zandera najdu. Věděl to.”

„Kde? Kde je?”

„Přišel k Wernerům, aby prohlédl starou, která trpí rakovinou. Dal jí naději na uzdravení a řekl, že kdyby ho naléhavě potřebovala, má poslat do Befourova paláce, kde se doktor ubytuje.”

„Tam?!”

„Jo! Pak mě napadlo: Zander unesl baronku kde je on, musí bejt i ona teda v knížecím paláci. Špehoval jsem dál a dařilo se mi.”

„Kdy?”

„Dnes večer. Trčel jsem v zahradě. Jedno vokno bylo osvětlený zvláštním světlem, jaký najdeme v doktorský kanceláři. Protože je vokno nad verandou, nebylo těžký vylézt nahoru a podívat se dovnitř. Ležela bez pohybu v posteli, spala.”

„Opravdu? Nezmýlil ses? Ptám se ještě jednou, protože je to velice důležité.”

„Poznal jsem ji. Viděl jsem ji takjasně, jako bych stál u její postele.”

„Musím ji vidět! Půjdu tam a ty mě doprovodíš! Ještě něco nového?”

„Jo. Solomon Levi je zavřenej.”

„Nemožné! Myslíš snad žida z Vodní ulice?”

„Jo. Nebo znáte ještě jinýho Solomona Leviho?”

„Proč ho zavřeli?”

„To jsem se nedozvěděl. Jinak mu takovou lekci docela přeju!”

„Pst! Je to náš spojenec!”

„Ale šejdíř! Několikrát jsem pro něho dělal, ale nikdy mi pořádně nezaplatil. Jednou jsem mu dokonce falšoval medailon. Chtěl jsem pět guldenů, ale dostal jsem jen tři.”

„Falšoval jsi medailon? Proč? Nač?”

„To nevím. Byl to řetízek s medailonkem ve tvaru srdce, na kterým byla korunka svobodnýho pána a písmena R.v.H. Musel jsem udělat podobný srdíčko a písmena změnit na R.u.H. Víc nevím.”

„Za tím určitě něco vězí! Nu, teď se rozejdeme, ale za půl hodiny se setkáme na dolním konci Palácové ulice. Pak se vydáme do zahrady knížete. Když ji tam najdeme, ihned ti vyplatím tři sta guldenů.”

„,

„Je to ona! Klidně to odpřisáhnu.”

„Tím lip pro tebe!” m Vzdálili se.

„Sakra, to není špatný!” šeptal Adolf. j,ř

„Důležitý rozhovor!”

„Alespoň to o baronce.”

„To ostatní také. Musíme si pospíšit a postarat se, aby baronku neviděli. Najmeme drožku, abychom je předstihli.”

„Budou čučet přes vokno. Necháme je zatknout?”

„To by nemělo smysl.”

„Pak navrhuju, aby si do postele lehnul někdo jinej.”

„Přirozeně. Uložíme tam kuchařku. Ty se o to postaráš, já budu sledovat Kapitána. Ukryji se na verandě.” O půl hodiny později se Kapitán opět sešel se Simeonem. Přelezli železná vrátka předzahrady a dostali se za palác. Všechna okna na zadní straně domu byla tmavá, pouze jediné bylo osvětlené.

„Je to ono?” otázal se Kapitán.

„Jo, přímo nad verandou.”

„Nejdřív zjistíme, jestli tu někdo není.” Opatrně prošli zahradou. Když nenašli nic nebezpečného, vyšplhali nahoru na verandu. Kapitán byl horečnatě rozechvěn. Nahlédl do okna. Ano, ležela tam žena, zahalená v bílé noční košili. V prvním okamžiku se nechal oklamat rozjitřenou fantazií.

„Ano, je to ona!” šeptal.

„K čertu, dlouho tady takhle ležet nebude!”

„Řeknete o tom jejímu muži, baronovi?”

„Samozřejmě. A potom ale, hm, co je to! Zdá se mi, že jsem se spletl!”

„Jakto?”

„Není to ona!”

„Vyloučeno!”

„Opravdu to není ona!”

„Vsadím život, že se mýlíte!”

„Pak bys o něj přišel!”

„Kvůli zácloně ji nevidím. Prosím, dovolte!” Kapitán mu udělal místo, Simeon nahlédl dovnitř.

„Sakra, co to je?” vyrazil ze sebe.

„Není to ona! Je to ňáká jiná ženská!”

„To jsem si všiml.”

„Ale prve tam ležela baronka!”

„Asi ses zmýlil!”

„Ne, vyměnili ji!”

„Směšný nápad! Myslíš, že kníže má tak málo postelí, aby se dámy musely střídat v jedné?”

„Ať má postelí kolik chce! Ta, co tam teď leží, je úplně jiná, než kterou jsem tam viděl prve!”

„Pchá, asi se ti vedlo stejně, jako mně v prvním okamžiku: fantazie tě oklamala.”

„Ne, ne! Co jsem viděl, to jsem viděl! Nespletl jsem se!”

„Nehádejme se! Raději sestoupíme dolů, aby nás někdo nezpozoroval.” A pod verandou pokračoval:

„Lituji, ale tři sta guldenů sis nevydělal. Jak rád bych ti je vyplatil!”

„Ó, ještě je dostanu!”

„Děláš si naděje?”

„Jo, nenechám si nic vymluvit! Viděl jsem baronku a budu špehovat tak dlouho, dokavaď to nedokážu!” Odešli. Na verandě se vzpřímila postava knížete. Poslední slova Simeona mu potvrdila, že musí být opatrný. Rozhodl se přemístit baronku do některé z předních místností, kde nemůže být pozorována. Následující dopoledne se kníže vydal do soudní budovy, aby se seznámil s výpovědí Solomona Leviho. Zander mu vyprávěl o svých zážitcích. Odtud zamířil do domu starého žida ve Vodní ulici. Stará židovka se ptala, proč přichází. Napuchlé oči svědčily, že mnoho plakala.

„Chtěl bych koupit dárek,” odvětil.

„Máte nějaké šperky nebo klenoty ze zlata?”

„Jo, výběr je velkej!”

„Ukažte mi něco!”

„Pojďte dál do domu!” V rozporu se svými zvyky mluvila velice přátelsky. Pán vypadal velmi noblesně, musela jej považovat za vznešeného muže. Její názor se potvrdil, když koupil několik zlatých mincí a bez smlouvání je zaplatil. Probudila se v ní zvědavost. Chtěla vyzvědět, co je pán zač, proto se na něho obrátila přátelským tónem: „Ještě jsem nikdy pána neviděla. Asi z rezidence nejste, ale cizej?” V tom okamžiku vstoupila Judita. Byla překvapena, neboť knížete znala. Pozdravila jej hlubokou úklonou. Její příchod mu byl vítaný. Povýšeně odpověděl na její pozdrav a obrátil se k matce: „Ach, bydlím zde. Většinou nenakupuji u starožitníků, spíše u zlatníka, ale jeden mladý muž, který je u mne, mi doporučil váš obchod a řekl mi, že zde máte pěkné věci. Myslím, že ho budete znát.”

„Znát? Jak se jmenuje?”

„Robert Bertram.”

„Robert Bertram? Bože Abrahámův! On nás doporučil? Chválil náš obchod?”

„Ano. Mluvil o vás jen to nejlepší.”

„Ó, je to hezkej mladej muž a velkej básník! Říkáte, že je u vás?” zeptala se stará, it

„Ano.”

„Já myslela, že bydlí u knížete voň Befour.”

„To je pravda. Já jsem kníže.” Stará učinila gesto, jako by se chtěla samým štěstím a úctou propadnout do horoucích pekel.

„Kníže voň Befour v našem krámu! Je to možný, Juditko?”

„Ano, znám Jeho Výsost,” odvětila hezká dívka.

„Znáš ho?! A já ho neznala! Ach, kdyby tu byl tvůj otec, Solomon Levi, můj muž! Jak by se zaradoval z pohledu na tak vznešenýho pána!”

„Není doma?” otázal se kníže.

„Ne, dneska ne.”

„A zítra?”

„Zejtra taky ne,” odpověděla rozpačitě. Tvářil se, jako by přemýšlel, potom prohlásil:

„Ach, teď si vzpomínám! Mluvil jsem o té záležitosti s pánem od soudu.”

„Co řekl pán? Propustí brzo nevinnýho muže?”

„Nevinného?” opáčil a krčil rameny.

„Jasně, nic neudělal! Koupil za třicet guldenů los, ostatní na něho vymysleli!”

„To nemohu posoudit, ale ve vašem zájmu si přeji, aby byl udán jen pro tento jediný přečin!”

„Měl snad udělat ještě jiný věci?”

„Bohužel!”

„A copak?”

„Prý je ve spojení s takzvaným Kapitánem.”

„To je lež!”

„A také měl udělat další protizákonné věci. Navíc je pravděpodobné, že obvinění bude vzneseno i proti vám dvěma!”

„Proti nám? Nás chtějí zatknout?”

„Právě to jsem chtěl říci.”

„Bože na nebi! Slyšíš, Juditko, dceruško, chtěj zatknout i nás!” Dcera se hrdě napřímila a zvolala:

„To se nikdy nestane!”

„Nebuďte tak sebejistá!” varoval ji kníže.

„Neudělalyjsme nic špatného!”

„A přece si myslí, že i vy jste vinna. Dokonce se říká, že vaši vinu dokážou.”

„Co nám předhazují?”

„Podvody, padělání.”

„U Zebaotha!” naříkala stará.

„Jak zlý a ošklivý je to!”

„Koho jsme měly podvádět a co jsme padělaly, Výsosti?” vyzvídala Judita.

„Zlatý řetízek a medailon.” Zbledly.

„Kdo to říká?” zeptala se.

„Státní návladní.”

„A kdo to může dokázat?”

„Soudce.”

„Nic neví, nemůže nic dokázat!”

„Existují svědci.”

„Kdo?”

„Robert Bertram.”

„Dostal svůj řetízek zpět.”

„A medailonek?”

„Taky.”

„Ale falešný, padělaný!”

„To je lež!”

„Mají i dalšího svědka.”

„Koho?”

„Jacoba Simeona, zlatníka, který na vaši žádost změnil srdce a monogram.”

„Lže!”

„Odpřisáhne svou výpověď a vy dvě budete zavřeny. Lituji vás, ale nemohu to změnit. Vlastně byste se mohly ještě zachránit.”

„Zachránit? Jak?”

„Pokud vydáte dobrovolně originál, nebude vás Robert Bertram žalovat. Jsem přesvědčen, že máte pravý medailon doma. Snad vás napadne, abyste jej zničily, ale tím byste jen ztížily své postavení.” Neodpověděly. Po chvíli pokračoval: „Bertram přísahá, že vám dal pravý medailon, ale dostal zpět padělek. Také Simeon přísahá, že od vás dostal pravý, aby podle něj vyrobil duplikát. Dál přísahá, že vám vrátil pravý i nepravý, tedy ten, který jste vrátili Bertramovi. Jistě chápete, že tak jako tak skončíte ve vězení!”

„Vězení!” zvolala stará.

„Vězení!” vykřikla také Judita.

„A nejen to! Robert Bertram chce jen vaše dobro. Chválí vaše přátelství a rád na vás vzpomíná. Dosud připouští, že záměna medailonů mohla být neúmyslná. Povazuje vás za hodné a čestné lidi, ale jestli nepřestanete zapírat, bude nucen mít vás za podvodnice. To by mu jistě přišlo líto.”

„Líto, líto!” šeptala Judita. V její tváři se zřetelně rýsoval boj, bouřící v jejím nitru. Tu učinila rázné rozhodnutí. Vyskočila ze židle a zeptala se:

„Bylo by mu to opravdu líto, Výsosti?”

„Ano, jistě, velice líto.”

„Mluví o nás rád?”

„Nesmírně rád. Přece jste mu byla nakloněna, dokonce jste mu chtěla pomoci, když se ocitl v neštěstí.”

„Tak dostane svůj medailon!”

„Judito!” okřikla ji stará varovně.

„Mlč, matko! Nám nepatří, je jeho! Jsme přece poctiví! Přinesu ho.” Odběhla do svého pokoje a vrátila se s medailonem.

„Tady je, Výsosti,” pravila.

„Dejte mu ho a řekněte mu, že Judita si nenechala toto srdce, aby mu uškodila.”

„O tom jsem přesvědčen stejně jako on.” Prohlédl si šperk. Dřív ho viděl snad stokrát a také teď jej okamžitě poznal. V duchu jásal vyvracelo to výpověď baronky Elly, že malý Robert tenkrát uhořel.

„Teď nás nezatknou a nepotrestaj?” ptala se stará. íH

„Kvůli medailonu ne.”

„A nic jinýho nám předhodit nemůžou. Falešnej medailon dostaneme zpět?”

„Ano. Pošlu vám jej.” Judita k němu o krok přistoupila a zeptala se:

„Nebylo by možné, aby aby aby nám ho přinesl sám, Výsosti?”

„Snad. Zeptám se ho.”

„A a, ještě něco.” Rozpačitě sklopila oči.

„Co? Mluvte.”

„Chodí často k Hellenbachům?”

„Občas.”

„A slečna voň Hellenbach k němu?”

„Kdo to říká?”

„Potkala jsem je na ulici, když spolu jeli na projíždím.” Knížeti bylo dívky téměř líto. Při své povaze mohla být láskou pozvednuta k dobrému, počestnému životu.

„Občas se vídávají od doby, kdy ji zachránil před obrem Bormannem. Je mu vděčná, to je vše.” Rozloučil se, nasedl do drožky a ihned zamířil k Almě voň Helfenstein. Ta jej přivítala vroucným polibkem a stáhla jej k sobě na pohovku.

„Neseš mi nějakou novinku?” zeptala se.

„Dokonce několik.”

„Prosím, povídej!”

„Jednak mně včera navštívil Kapitán.”

„Bože! Byl u tebe? Snad nedošlo k boji?”

„Ne, neměj starosti. Byl pouze na verandě a neví, že jsem ho viděl a vyslechl.”

„Co tam dělal?”

„Hledal svou ženu.”

„Ví, že je u tebe?”

„Zjistil to jeden z jeho lidí. Vlezli spolu na verandu a nahlíželi dovnitř.”

„Ó běda! Pak je všechno prozrazeno!”

„Kdepak. Nechal jsem baronku odklidit a do její postele jsme uložili kuchařku. Baron byl pochopitelně velmi zklamaný. Nyní je přesvědčen, že se jeho člověk zmýlil.”

„Přesto tě bude podezřívat.”

„Určitě. Proto jsem nechal baronku přemístit o patro výš a na druhou stranu domu. Druhá zpráva je ještě důležitější.”

„Tak po vídej!”

„Ne dřív, než mi slíbíš dvě věci.”

„Jaké?”

„Jednak polibek jako odměnu a potom mi dáš slovo, že se nelekneš.”

„Je to něco hrozného?”

„Ne můžeš se leknout i radostí!”

„Ach, od chvíle, kdy jsem tě znovu našla, jsem silná. Nejdřív ti dám slíbenou pusu.” Objala jej kolem krku a přitiskla svá ústa na jeho.

„Tak, a teď vyprávěj!” vybídla ho.

„Vyprávět zatím nebudu nic, spíš se na něco zeptám. Znáš tento předmět?” Vytáhl medailon a podal jí ho. Sotva jej spatřila, sáhla si rukama k srdci a hlasitě vykřikla.

„Vidíš, že ses polekala!” mínil.

„Radostí, radostí a nadšením, milovaný Gustave! Bože, vždyť je to Robertův medailon!”

„Ano, samozřejmě.”

„Neshořel s ním? Nejspíš ho našli na spáleništi.”

„Mám jiný názor: byl zachráněn nejen medailon, ale i malý í Robert.”

„Myslíš, že ještě žije?”

„Ano.”

„Ella tvrdila opak.”

„To nic nedokazuje. Musím si promluvit s kováři. Snad se přiznají. Pak budeme s jistotou vědět, jeli mrtev nebo ne.”

„Kdo je majitelem medailonu?”

„Robert Bertram.” Pohlédla na něho široce rozevřenýma očima, pak nadšeně spráskla ruce, vyskočila z křesla a zvolala:

„Je to on, je to on! On a nikdo jiný! Srdce mi to napovídá a jistě se nemýlí!”

„V tom s tebou souhlasím.”

„Ty také? Vidíš! A co tomu říká Bertram? Musím hned k němu, abych ho objala!”

„Počkej, počkej, drahá! Zatím ani slovo!”

„Ne? Proč?”

„Musíme si být zcela jisti, než narušíme jeho klid. Pojď, posaď se, budu ti vyprávět historii tohoto medailonu.” Později, než odešel, dohodl se s milovanou, že Robertovi zatím nic neřeknou. Nejprve si kníže promluví s kováři a pokusí se získat nějaké informace v nalezinci a sirotčinci., Ve stejné době seděl agent Bauer ve zmíněném vinném sklípku.

Kapitánův poručík čekal na svého pána, který, jak jsme se zmínili, přicházel v masce důstojného učitele a varhaníka ve výslužbě. Kapitán se brzy objevil a posadil se k němu. Jejich rozhovor se točil kolem včerejší rozmluvy Kapitána se sluhou Leonhardtem.

„Tento člověk,” mínil agent,

„bude nejspíš poctivý chlap. Aspoň si to myslím.”

„Já také. Je poctivý až extrémně.”

„Hm! Snad ne tak, jak se domníváte. Zdá se, že je svým způsobem vychytralý připomíná mi hloupého sedláka, který má vždycky největší brambory.”

„Těžko. Jak se vlastně rýmuje, když mu přisuzujete chytrost a zároveň ho máte za hlupáka?”

„Ó, to je snadné. Jak víte, dřív se vyprávěly desítky směšných vtipů o hloupých sedlácích a kam se tito sedláci na

„JL. jednou ztratili? Nikam, stali se vychytralými. Dobře si uvědomili, že jejich selský rozum často přechytračí i největší inteligenty, kteří se jim dřív vysmívali. Ano, sedlák se stal vychytralým a sluha americké tanečnice se mi jeví právě tak.”

„Věříte, že by z něho mohlo něco být?”

„Nepochybně.”

„A že mu mohu věřit?”

„Je poctivý. Nebude krást ani podvádět, ale máli dodržet daný slib, udělá cokoliv, i kdyby to zákon tisíckrát zakazoval.”

„Radíte mi, abych šel s ním?”

„Přirozeně. Jeho návrh neskrývá žádné nebezpečí.” i Kapitán vrhl dlouhý pohled na agenta, pak se zeptal:

„Jste o tom opravdu přesvědčen?”

„Ano, věřím mu. Navíc s tím není spojeno žádné nebezpečí.”

„Ohó!”

„Jaké tedy?”

„Mohli by mne snadno chytit.”

„Těžko.”

„A přece! Co když se o tom dozví policie a zatkne mě?”

„Jak by se o tom policie dozvěděla?”

„Stačí, aby to udal.”

„Můžeme si ho pohlídat.”

„V tom máte pravdu.”

„Budete stále s ním. Sám vyzvedne žebřík, sám taky ukradne klíč. Musíte to tak zařídit. Pak se stane spoluviníkem. V případě zatčení by byl potrestán, zatímco vám by se podařilo prchnout.”

„Jak bych mohl prchnout, když mne zatknou s ním ve vězení?”

„Tam přece vůbec nemusíte jít!”

„Ale ano.”

„Ne. Někdo musí zůstat venku a hlídat budete to vy. On se vyzná uvnitř věznice, takže musí jít dovnitř pro zatčené.”

„Hm! Nezní to nebezpečně.”

„Nejen to tak nezní, je to tak!”

„Nevidíte v tom tedy žádné nebezpečí?”

„Ani nejmenší.”

„Pak se ujmete tohoto podniku sám.” ífOtázka zazněla výrazně zdrceným hlasem.

„Ano, vy! Vždyť jste přesvědčen o dobrém výsledku a nepředpokládáte sebemenší nebezpečí.”

„Jistě, ale vaše přítomnost u celé záležitosti je bezpodmínečně nutná.”

„Kdepak. Stačí, když mi pak kováře přivedete.” Agent se krátce zasmál a vyrazil:

„Chápu! Přece jen cítíte nějaké nebezpečí a nechcete, aby v případné oprátce skončila vaše hlava!”

„Nu, nebudu to popírat.”

„Jste upřímný! Takže mám strčit hlavu do smyčky já?”

„Hm! Vždyť jste si jist bezpečností celého podniku!”

„To jsem řekl a trvám na tom, avšak nejsem vševědoucí. Ďábel strčí pazoury i tam, kde je nejmíň čekáme. Malá náhoda může zhatit celý podnik.”

„Právě to myslím. Proto musím jednat obezřetně.” L i,Zůstanete za pecí a pošlete své muže!”

„Nepřeháníte to s ironií?!”

„A nemám k tomu důvod?”

„Ne. Když je zraněna hlava podniku, je po všem, a proto mám svatou povinnost chránit sebe a tím i ostatní.”

„K čemu je vojákovi, když ho zastřelí místo vojevůdce?”

„Zde není nutné mluvit o střelbě a smrti. Hrozí jediné nebezpečí, totiž že budete zatčen.”

„Nepříjemné!”

„Rozhodně méně, než kdyby chytili mne. S mým zatčením by byl konec ale když dostanou vás, jsem zde, abych vás osvobodil.”

„Opravdu byste to udělal?”

„Nebylo by to žádané?”

„Hm!” zabručel agent.

„Přece vás nemohu opustit. Snad by vás nutili k přiznání, čemuž bych musel co nejrychleji zabránit. Vidíte, že ze stejného důvodu chci osvobodit i kováře.”

„To je pravda. Zatím jste nikoho neopustil.”

„Protože je to v mém zájmu. Nuže, ujmete se toho?”

„Hm! Dáte mi čas na rozmyšlenou?”

„K čemu?”

„Člověk musí celou věc pořádně zvážit, než ponese kůži na trh.”

„Opakuji, že nevěříte na nebezpečí.”

„A já opakuji, že může nastat nepředvídatelná situace.” Oba se chovali jako dokonalí lotři. Kapitán se chtěl vyhnout veškerému nebezpečí a druhý, který byl zplna srdce přesvědčen o zdaru a který se dávno rozhodl podnik převzít, chtěl z Kapitána vytěžit nějaký gulden. Kapitána napadlo, že by měl svůj návrh podpořit vhodným argumentem. Proto řekl: „Mimochodem, neměl byste zapomenout na svou přísahu. Každý mne musí bezpodmínečně poslouchat.”

„Ano, pokud vyslovíte přímý rozkaz. To jste dosud neučinil.”

„Myslel jsem, že to nebude nutné. Přeju si, abyste svůj přístup považoval za laskavost, kterou mne poctíte.”

„Jinak by to ani nemohlo být!”

„A přece!”

„Nu, jak?”

„Nepotřebuju laskavost, stačí mi žádat poslušnost. Nemusím prosit, mohu nařizovat.” Agent na něho vrhl kosý pohled a odpověděl:

„V této záležitosti ne.”

„Ohó!”

„Nepochybně ne!”

„Myslíte, že mne nemusíte poslechnout?” Jeho hlas zazněl téměř výhružně. Druhý přesto pokrčil lhostejně rameny a

opáčil:

„Přisahali jsme vám poslušnost, ale i ta má svoje hranice.”

„Jaké?”

„Musím vás poslechnout ve všem, co se děje v rezidenci, ale na podnicích mimo město se nemusím podílet.”

„Měl byste si uvědomit, že i v druhém případě každému prospěje, pokud zohlední má přání.”

„Vaše přání! To je ono! Tedy ne rozkazy! Jsem ochoten jít nad rámec svých povinností, ale jistě ne zadarmo. Pokud udělám něco navíc, mělo by mi to přinést nějaký užitek.”

„Jsem připraven vás odměnit!”

„Ach! Opravdu?” zvolal Bauer s neskrývanými pochybnostmi v tváři.

„Ano, jistě!”

„Přesto nevěřím!”

„Proč?”

„Dobře vás znám. Neplatíte špatně, zato nerad platíte dvakrát.”

„Dvakrát? Jak to?”

„Přece zaplatíte sluhovi i mně.” Při pohledu na mužovu vychytralou tvář se Kapitán musel usmát. Pak prohlásil: .

„Vidím, že jste mě prokoukl!”

„Ano, znám vás,”

„A myslíte si, že ani v tomto případě neporuším zvyklost?”

„Nemyslím si to, jsem si tím jistý: zaplatíte jen jednou.”

„Nebudete to však vy, kdo při tom dopadne špatně.”

„V to pochopitelně doufám!”

„Nu ano! Dostanete i to, co bych musel zaplatit sluhovi.”

„To předpokládám. On se však bude zlobit.”

„O to se nestarám. Až osvobodí kováře, stane se zločincem. Pokud mu nezaplatím, nemůže mě žalovat.”

„I kdyby dokázal uplatnit požadavky zákonně, nemůže, nezná vás.”

„Správně! Nuže, souhlasíte?”

„Hm! Zaplatíte předem aspoň část?”

„Pro mě za mě!”

„Dobře, risknu to. Spěchá to?”

„Velice. Nejraději bych se do toho pustil již dnes.”

„Sluhovi se to hodí?”

„Uvidíme. Dám pro něho pár řádek hostinskému. Brzy poznáme, jeli to proveditelné už dneska.”

„Jak se zařídíme my?”

„Jednoduše. Pojedete s ním do okresního města, kde vyzvedne kováře. Ti se převléknou”

„Do čeho?”

„Postarám se o obleky, vousy i paruky. Všechno to pošlu nebo osobně přivezu sem. Zpátky se vrátíte vlakem.”

„Není to nebezpečné?”

„Ne. Vždyť nemusíte nastoupit hned v místě činu, můžete nasednout do vlaku o několik stanic dál.”

„Kam mám zavést kováře po příjezdu?”

„Necháte je vystoupit na poslední stanici. Oba Wolfové vědí, jak mě najdou.”

„Ach!” zvolal agent překvapeně.

„Ti dva tedy vědí, kdo jste?”

„Ano.”

„Ale tady to neví nikdo.”

„Nikdo.”

„Ani já sám.” Znělo to uraženě, dokonce vyčítavě. Proto si Kapitán pospíšil s vysvětlením:

„Víte, že musím být opatrný!”

„A vůči kovářům ne?”

„Znali mne, ještě než jsem založil naši společnost. Nemohu jim nedůvěřovat.”

„To by m mrzelo.”

„Akorát doufám, že se nebudete kovářů vyptávat na mou osobu. Stejně by vám neodpověděli.”

„Ani mě nenapadne! K čertu, teď mě napadlo, že vlastně nemůžu jet!”

„Proč ne?”

„Sluha Leonhardt mě zná!”

„To nevadí.”

„Ale ano! Nesmí se dozvědět, že patřím ke Kapitánovi.”

„To se ani nedozví. Převléknete se. Náš lazebník vám přičaruje skvělý plnovous a dokonce pleš. Nastoupíte k němu do kupé, abyste ho měl na očích. Oznámíme mu taktéž znamení, podle něhož pozná pomocníka, jakmile vystoupí z vlaku.”

„Bude předpokládat, že to jste vy.”

„O to přece jde. Musíte se tedy vydávat za Kapitána. Další otázky?”

„Ne, akorát přání.”

„Jaké?”

„Zálohu.”

„Máte čertovsky naspěch!”

„Cesta bude stát peníze.”

„Nu, tady máte!” Otevřel peněženku a vytáhl částku, s niž byl agent naprosto spokojen. Potom vytáhl arch papíru, na který napsal: Záleží mi na tom, abyste vykonal cestu co nejdřív. Hodí se Vám to již dnes? Pokud ano, dostavte se ve tři hodiny na nádraží a kupte si jízdenku třetí třídy. Při vystoupeni z vlaku na dotyčném místě Vás přivítám slovy: Vítejte! To bude heslo. Abyste celou záležitost uspíšil, pokud Vám to dnes bude vyhovovat, předejte zdejšímu hostinskému obálku s lístkem, na nějž napište krátce: Ano. Máteli pro dnešek jiné úkoly, sdělte mi den, kdy budete moci neodkladně nastoupit cestu. Potrpím si na přesnost. Zastrčil lístek do obálky a odebral se k hostinskému.

„Všiml jste si muže, který s námi hrál šestašedesát?” zeptal se.

„Je to sluha.”

„Ano, slyšel jsem, když vám řekl, že slouží u americké tanečnice.”

„Výborně! Brzy se tu objeví a vy mu předáte tuto obálku. Nesmí se dozvědět, že je ode mne, neboť se jedná o žertík k narozeninám.”

„Zařídím to. Mám mu ji předat, až odejdete pryč?”

„Ne, jakmile si sedne.” Sluha se objevil, ještě než se Kapitán stihl posadit. Uctivě pozdravil a přemýšlel, kam si sedne. Vtom se ozval agent:

„Kampak? Nedáte si s námi hru?”

„Dneska nemám čas. Brzy zas vypadnu. Když vám to však nebude vadit, na chvilku se k vám posadím.” Uvelebil se u jejich stolu. Agent využil jeho poznámky a zeptal se: „Co máte dnes důležitého?”

„Cestuju.”

„Ach, se svou paní?”

„Ne. Vzal jsem si volno.”

„Kam pojedete?” Chytrý policista nasadil rozpačitý výraz, chvilku přemýšlel a nakonec odpověděl:

„Musím zajet domů, kde mám k vyřízení jistou rodinnou záležitost.” Oba lotři si vyměnili pohled, který znamenal:

„Aha, zakousl se! Vyčkává, až bude moci odjet s Kapitánem!” Tu také přistoupil hostinský, přinesl sklenici piva, kterou si sluha objednal než si sedl, a oznamoval: „Před chvílí tu byl nějaký člověk a dal mi pro vás dopis.”

„Pro mě?”

„Ano.”

„Hm! Divím se. To musí bejt nějaký omyl. Obálka je bez adresy.”

„Ano, ta skutečně chybí.”

„A kdo vám ho dal?”

„Muž, kterého neznám.”

„Přece musel říct nějaký jméno. Taky nevěřím, že byste znal to moje.”

„Říkal, že dopis je pro sluhu americké tanečnice, který sem občas zajde. Jste to vy?”

„Jo, to jsem.”

„Nu, pak je všechno v pořádku.” Policista se i nyní tvářil, jako by pochyboval. Prohlížel si dopis ze všech stran a vrtěl hlavou. Oba muži u stolu museli přiznat, že nehraje svou úlohu nejhůř. Konečně agent prohlásil: „Nad čím ještě přemýšlíte? Dopis vám nepochybně patří. Klidně ho otevřete!”

„Nu, můžu to zkusit.” Roztrhl obálku, přečetl dopis, pokýval hlavou a s úsměvem řekl:

„Je to tak! Člověk holt zapomíná! Hledal jsem místo a řekl agentovi, aby mi případnou zprávu poslal sem. Pak jsem na to zapomněl, protože jsem našel místo. Pane hostinskej, nemáte kus papíru a obálku?” Po chvíli dostal žádané. Položil papír na stůl, a aniž by bránil oběma mužům v pohledu, napsal jediné slovo ano. Pak zastrčil lístek do obálky a zeptal se: „Odpověď si někdo vyzvedne?”

„Ano.”

„Tak tady je! Vlastně to ani nebylo nutný.” Poslední slova měla dvojí smysl, ale nikdo si toho nevšiml. Sluha vypil rychle pivo, rozloučil se a odešel. Hostinský podal dopis oběma mužům a se smíchem řekl: „Zřejmě už víte, co napsal, tím spíš, že s tím byl hned hotov.”

„Každopádně. Vtip se podařil.”

Kníže voň Befour mezitím šel do nalezince a prosil, aby směl nahlédnout do zápisů, které se týkají Roberta Bertrama.

Dozvěděl se o způsobu, jakým byl chlapec nalezen, a kdy k tomu došlo. Také zde byl přesný popis řetízku s medailonkem. Nakonec bylo poznamenáno, že nalezenec byl dán do péče krejčímu Bertramovi. Ohledně osoby nemohlo být pochyb, chybělo jen přiznání kovářů, že chlapce dodali do nalezince a že tento je synem zavražděného barona voň Helfensteina. Když se kníže vrátil domů, našel tam čekajícího Adolfa. Z jeho tváře bylo zřejmé, že přináší dobré zprávy.

„Nu? Dosáhl jsi výsledku?”

„Jo, tohohle.” Policista mu ukázal dopis, který dostal od hostinského. Kníže jej přečetl a zeptal se:

„Co jsi odpověděl?”

„Souhlasil jsem.”

„Správně. Buď tedy připraven na třetí hodinu.”

„Sám?”

„Ne. Pojedu také, ačkoliv v jiné třídě.”

„Dobrá. Co podnikneme dál?”

„Dorazíme tam ještě před večerem. Nejspíš tě pozve do nějaké pivnice, abyste si zkrátili čekání.”

„Určitě. Před půlnocí se nedá nic dělat.”

„Já si zatím promluvím se soudním úředníkem. Nebude vám v ničem bránit, vyzvednete si klíč z kanceláře. Hlídač odejde jako by spěchal za milou, a ty pak přivedeš lotra dovnitř.”

„Bude zatčen?”

„Jistě!”

„No, pak ho budeme mít v hrsti.” Řekl to zpola veselým hlasem. Kníže prošel několikrát přemýšlivě po místnosti, pak se zeptal:

„Opravdu si myslíš, že přijde?”

„Samozřejmě. Vždyť to píše!”

„Nevěř tomu. Jedná se o dost průhlednou past. Velmi bych se divil, kdyby do ní klidně strčil hlavu. Spíš pošle někoho jiného.”

„To by bylo hloupý!”

„Pro nás ano, pro něho naopak velice chytré.”

„Jsem tedy zvědavej, koho pošle.”

„Myslím, že agenta.”

„Hm! Tak zatkneme jeho!”

„Kdepak, to by byla hloupost.”

„Proč?”

„Potřebujeme ho. Dává ve svém okně znamení ke shromáždění. Musíme být rádi, že jsme to zjistili a víme předem, kdy se celá banda sejde. Kdybychom ho zatkli, přijdeme o naši výhodu.”

„To je pravda! Škoda! Dejme tomu, že místo Kapitána přijde někdo jinej. Co mám dělat?”

„V takovém případě zkrátka řekneš, že jsi k dispozici jedině Kapitánovi a nikomu jinému.” !& ..

„Neodvedu ho do vězení?”

„Ne. Hlavně ho však musíš poznat.”

„Bez obav! Barona voň Helfensteina poznám pod každou maskou, jen když uslyším jeho hlas. Taky agenta jsem si dobře prohlídnul. Ať se převlíkne, jak chce, vždycky ho poznám, protože ho ani nenapadne, aby si pořídil novou ruku.”

„Má ji poznamenanou?”

„Jo. Při karetní hře jsem si všimnul, že měl nemocnej právej ukazováček, protože ho má daleko tmavší než ostatní prsty. Už podle toho ho poznám.”

„Také by tylo vhodné, kdybys mi sdělil, s kým máme tu čest, ještě než půjdu za úředníkem.”

„To nebude snadný.”

„Jak to?”

„Ten chlap dostal za úkol mě pořád pozorovat.”

„To se dalo předvídat. Nu, budu vás sledovat zpovzdálí a snad mě něco napadne.”

„Nejlepší bude, když to uděláme takhle: setkám se s ním na nádraží, a kdybych ho hned poznal, mohl bych dát znamení. Když ho nepoznám, postarám se, abysme zašli do nádražní restaurace.”

„A když nebude chtít?”

„Však ho tam nějak dostanu. Během pití už budu mít jasno. Takže, buď půjdeme do města po krátký návštěvě res taurace, nebo přímo. V obou případech mi může prospět kapesník. Když ho zastrčím do pravý kapsy kabátu, je to Kapitán, teda baron, ale když ho strčím do levý, jdu s agentem Bauerem. Kdyby to byl někdo jinej, strčím kapesník do kapsy u kalhot.”

„Dobře. V prvním případě se pustíme do dalšího, ale kdyby to nebyl Kapitán, od všeho upustíme, protože bychomz toho neměli žádnou výhodu.”

„Co udělám?”

„Zbavíš se ho. Dalším vlakem bychom se vrátili do rezidence. Sejdeme se na nádraží.” Tím bylo vše dohodnuto. Adolf čekal na nádraží již před třetí hodinou. Koupil si lístek třetí třídy a vstoupil do čekárny. Tam sedělo mnoho lidí, takže bylo zcela nemožné najít dotyčného. Adolf si byl jist, že padouch vyhledá totéž kupé jako on, a tak si nedělal starosti. Zaznělo znamení, policista nastoupil a posadil se. Tu k sedícím přistoupil muž, který působil dojmem muzikanta. Na hlavě měl pleš, nosil velké brýle, v ruce nesl houslové pouzdro, kterému věnoval zvláštní péči. Usadil se naproti Adolfovi, takže ten jej mohl dobře pozorovat. Jeho pohled padl nejdřív na ruku vida, spatřil agentův tmavý prst! Pak věnoval pozornost mužově tváři. Musel uznat, že falešné vousy byly připevněny doslova mistrovsky. Po několika menších zastávkách přijeli do větší stanice, kde vlak čekal několik minut. Adolf vystoupil v přesvědčení, že kníže bude dávat pozor a nemýlil se. Sešli se v bufetu, kde se voň Befour bez úvodu zeptal: „Je to ten houslista?”

„Uhodl jste!” odvětil policista překvapeně. :

„Nebylo to těžké. Při nastupování mi neuniklcvže pouze Imituje chůzi umělce. Poznal jsi ho?”

„Jo, je to agent.”

„Podle prstu?”

„Jasně. Je to hloupý!”

„Každopádně. Pouze se nabízí otázka, zda tu není i Kapitán třeba v jiném voze.”

„Možný by to bylo.”

„Kdybychom věděli, že nejede ve vlaku, mohli bychom se vrátit už nyní. Takto však musíme čekat. Pokud tě v okresním

městě osloví houslista, pak s ním Kapitán nejel a náš pokus se nezdařil.” Ozval se zvonek, museli znovu nastoupit. V cílové stanici Adolf vystoupil a zůstal stát na nástupišti. Nikdo nepřicházel. Vedle něho stál houslista a tvářil se, jako by také někoho očekával. Když se cestující vzdálili natolik, že nemohli slyšet jeho slova, zeptal se: „Taky na někoho čekáte, pane?”

„Ne,” opáčil Adolf.

„Myslel jsem, že někdo bude čekat na mne.”

„Snad známý?”

„Co je vám do toho?”

„Třeba víc, než si myslíte. Dovolte, abych vás přivítal: vítejte!”

„Hrome!” zvolal policista jakoby překvapeně.

„To jste vy, vy?”

„Ano, když dovolíte.”

„Jste Kapitán?”

„Přirozeně.”

„K čemu pak ty housle?”

„Patří k převleku. Tady však nesmíme zůstat stát. Pojďme do města!”

„Pro mě za mě! Ale je ještě moc brzo. Co budeme dělat?”

„Posadíme se u piva a zahrajeme si karty. Kupředu!” Šli. Adolf si všiml, že jsou následováni knížetem, který čekal na nástupišti až projdou kolem. Vytáhl tedy kapesník, otřel si tvář a zastrčil jej do levé kapsy kabátu, znamení, že dnešní pokus nevyšel. Kníže přemýšlel, zda se má vrátit prvním vlakem do rezidence anebo jestli má zajít do soudní budovy, aby si s úředníkem promluvil o kovářích. Tu si všiml několika osob, které zevlovaly u nároží polepeného plakáty. Z jejich živého rozhovoru usoudil, že by se mohl dozvědět něco zajímavého. Přistoupil blíž a četl: Dnes ráno v jedenáct hodin utekli oknem z vězeňské cely kovář Wolf a jeho syn. Za jejich dopadení se tímto vypisuje odměna guldenů.

Podepsáni… Ráno, jakmile začala pracovní doba, přišel k aktuárovi, jemuž bylo svěřeno vyšetřování kovářů, soudní úředník a se zamračeným výrazem mu hodil na stůl nějaký spis.

„Díval jsem se na to!” vyjel.

„Jak dlouho myslíte, že se celá záležitost potáhne?” Aktuár polekaně odpověděl:

„Promiňte, ale snad jsem nic nezanedbal. Ti chlapi se prostě nechtějí přiznat!”

„To není omluva! Máte v rukou dost indicií, abyste jimi oba obžalované rozdrtil!”

„Říkají, že se maskovali žertem! Co proti tomu mohu dělat?”

„Pchá! V jejich výpovědích je dost protikladných informací. Z toho musíte vycházet! Proč je nekonfrontujete?”

„Myslím, že vyšetřování dosud nedospělo až sem. K ničemu by to nevedlo.”

„Tímto postupem se nehnete z místa! Doufám, že budete jednat chytřeji!” Po těchto slovech úředník odešel. Aktuár byl přesvědčen, že dostál svým povinnostem. Rozzlobeně a uraženě přecházel po místnosti, občas nahlédl do papírů, pak tiše zamumlal: „Konfrontace? Nesmysl! Tím jednomu prozradím výpovědi druhého! Ale chce to, tak to má mít!” Zatáhl za zvonek a přikázal přivést oba kováře. Úřední sluha se zeptal: „Oba, pane aktuáre?”

„Jistě!”

„Nebude to nebezpečné?”

„Proč by mělo?”

„Ti chlapi jsou odvážní!”

„Pchá! Chovají se špatně?”

„Ne, naopak, tváří se jako beránci. Právě to mi nesedí. Mám je doprovodit dovnitř?”

„Ne. Víte, že během předběžného výslechu se nesmí dostat ven nic z výpovědí zajatých. Proto”

„Nic neprozradím!”

„Vím, ale přesto vás nepotřebuji. Navíc mám v kapse pracovní revolver.”

„Budu se aspoň zdržovat u vašich dveří. Kdyby k něčemu došlo, zavolejte!” Vzdálil se. Aktuár s úsměvem pokrčil rameny, ale přece jen vytáhl revolver a položil jej vedle vyšetřovacího spisu. Nejprve byl do čekárny přiveden starý kovář. Ihned zamířil ke dveřím, za nimiž, jak věděl, seděl aktuár. Úřední sluha jej upozornil: „Ještě ne! Nejdřív musím přivést vašeho syna. Posaďte se zatím na lavici!” Starý poslechl, aniž by pohnul brvou. Sotva však dosedl, protáhl si ruce a nohy, jako by se chtěl přesvědčit, jsouli dost silné ke všemu, co si před okamžikem předsevzal. Nyní byl přiveden i jeho syn, který se při pohledu na starého překvapeně zárazů.

„Jsi tady taky?” otázal se.

„Jo,” zavrčel starý, aniž by vzhlédl.

„Budete konfrontováni,” prohlásil sluha důležitě.

„Jděte dovnitř!” Otevřel dveře. Přitom se jen na okamžik otočil k oběma mužům zády, ale stačilo to, aby se domluvili očima. Když vešli do kanceláře, tvářili se tak nevinně a pokorně, že aktuár dal kývnutím hlavy sluhovi najevo, jak oběma křivdil. Sluha se i přesto postavil venku ke dveřím, aby při sebemenším znamení nebezpečí přispěchal nadřízenému na pomoc. Bohužel nesměl zanedbat ani jiné povinnosti, a tak se stalo, že stráž za dveřmi musel záhy opustit. Po nějaké době se vrátil zpět, ale neslyšel nic nápadného až na ticho, které uvnitř panovalo. Neslyšel ani slovo, ačkoliv prve slyšel všechny tři hlasy, třebaže nemohl rozumět jednotlivým slovům. Netrvalo příliš dlouho, když se v něm probudilo podezření. Může otevřít dveře? V žádném případě! Naštěstí do čekárny vešel služební strážmistr, k němuž se sluha obrátil.

„Pane strážmistře, žádám vás o radu. Oba kováři vešli před hodinou ke konfrontaci k panu”

„Vím,” přerušil jej nadřízený.

„A co má být?”

„Neslyším je mluvit.”

„Jistě. Přece nebudou křičet.”

„Ach nemusí křičet, aby je bylo slyšet za dveřmi. Uvnitř je naprosté ticho.”

„Poslouchejme!” Přiložil ucho na dveře. Po chvíli zabručel: ,j«

„Ani slovo! Pan aktuár nejspíš píše.”

„Pak by musel psát nejméně půl hodiny, aniž by promluvil, ft to se u přímého výslechu nestává.” ,, j Nyní zneklidněl i strážmistr.

„Ještě chvilku počkáme,” řekl. Oba přiložili uši na dveře. Když ani teď nic neslyšeli, úřední sluha prohlásil:

„Navrhuju, abychom se tam podívali.”

„To bude zřejmě nejlepší.” Zaklepal. Protože se nedočkal odpovědi, otevřel dveře, aby vstoupil. Při prvním kroku vykřikl:

„Bože! Co je to?!” A sluha, který se díval do místnosti přes strážmistrovo rameno, řval jako býk:

„Pomoc! Pomoc! Vražda! Vražda!” Ihned se otevřely dveře všech místností, množství úřed níků spěchalo do aktuárovy kanceláře. Nebohý úředník le žel se skelným pohledem na podlaze. Přímo v jeho srdci byly zaraženy dlouhé nůžky na papír. Byl mrtev. Okno bylo do kořán, revolver, který ležel na stole, zmizel.

Oba zajatci pokorně odpovídali na otázky úředníka, jako by se chtěli přiznat. Potom je úředník upozornil na jistá protiřečení ve výpovědích.

„Protiřečení?” zeptal se starý.

„Můžu odpřisáhnout, že jsem si neprotiřečil?”

„Sám sobě jistě ne, zato synovi.”

„Těžko! Nemohl říct nic jinýho než já.”

„Nu, snadno vám to dokážu. Váš syn například tvrdí, že jste ten večer, kdy jste byli zatčeni, přišli pěšky z Tannensteinu. Vy naopak tvrdíte, že jste přijeli na saních, jejichž majitel vás cestou naložil a svezl.”

„To že jsem řekl?” zvolal starý s pochybnostmi v hlase.

„Ano.”

„Nevzpomínám si!”

„Ach, chcete popřít svou výpověď?”

„Co jsem řekl, to jsem řekl! Nikdo mi ale nenabulíkuje, že jsem mluvil o ňákejch saních! Přece nejsem padlej na hlavu!”

„Tady je to napsáno.”

„Hm! Pak je to mejlka, pane akruár!” prohlásil dobrosrdečně.

„Vždyť jste osobně tento protokol podepsal!”

„Kde?”

„Tady! Pojďte sem a podívejte se!” Přistrčil k němu spis. Starý se sklonil a prohlížel si podpis.

„Nuže? Podepsal jste to?”

„Jo, pane!”

„A nyní chcete svá slova Bože!” Nedomluvil, jeho hlas odumřel v chroptění. Starý mu sevřel spoutanýma rukama krk jako ve svěráku. Úředník rozhodil ruce i nohy, jeho tvář zmodrala.

„Drž pevně!” nabádal jej syn. Popadl dlouhé nůžky na papír a vrazil ostrý hrot přímo do aktuárova srdce.

„Hoď ho na zem! Vypadnem voknem!” A už otvíral okno. Starý však viděl dál a prohlásil:

„Tady, vezmi jeho revolver! Sebereme mu taky hodinky, prsteny a peníze! Budeme to potřebovat.” Ihned si přivlastnili aktuárovy cennosti. Potom syn vyhlédl z okna.

„Půjde to?” zeptal se starý.

„Není to moc vysoko.”

„Nesmysl, na to se neptám. Skok moje starý kosti přežijou. Ptám se, jestli jsou dole lidi!”

„Akorát ňáká holka nabírá vodu z koryta.”

„Počkáme, až vypadne.”

„Už jde. Zavřela dveře. Rychle, kupředu!”

„Poslyš, chlapče, jestli přijdu k úrazu a nebudu moct běžet, proženeš mi kulku hlavou!”

„A ty mně taky, kdybych nemohl. Teď padáme!” Syn vyskočil na parapet a zmizel. O okamžik později seskočil i starý. Dopadl sice na všechny čtyři, ale hned se napřímil. Oba se rozhlédli kolem.

„Nikdo nás neviděl!” šeptal syn téměř bez dechu rozčilením.

„Takže jdeme!”

„Kam?”

„Horskou cestou ven a do lesa!”

„Dobře! Jdi pomalu, ať nejsme nápadný.” V té době většina obyvatel města obědvala. Ulice byly prázdné. Kováři záhy dospěli k horské stezce, která mířila k lesu. O dvě minuty později měli město za zády.

„Kam teď?” ptal se syn.

„K horskýma hostinskýmu. Byl přechovávačem a musí nám pomoct. Dovnitř ale nepůjdem, moh by tam bejt někdo známej. Půjdem zkratkou lesem.”

„Jak ho dostaneme ven?”

„Zná pašeráckej hvizd.”

„Dobře. Teď se rozdělíme.”

„Proč?”

„Jeden je míň nápadnej než dva. Vezmi to roštím. Já půjdu kolem lesa. Sejdeme se za ohybem cesty.” Tak se stalo. Kdo by spatřil loudajícího se mladíka, jistě by nepomyslel, že vidí vraha na útěku, který před chvílí uprchl z vězení. Sešli se za zatáčkou, kam nebylo z města vidět.

„Nyní poběžme k výčepu!” mínil syn. f

„Najdou naše stopy.”

„Ne. Pod jedlema není sníh a taky jinde ho moc nenajdeme.” Utíkali lesem souběžně s cestou. Po chvíli se před nimi vynořilo několik budov, před vraty stál pár koní. Nad branou visela tabulka s nápisem: U horského výčepu. Starý kovář si strčil dva prsty do úst a vyrazil nepříliš hlasitý, ale pronikavý, zvláštně kolísající hvizd. Po chvilce se naproti otevřely dveře, z nich vystoupil hostinský a pátravě se rozhlédl. Wolf hvízdl ještě jednou, nyní tišeji než poprvé.

Hostinský přešel cestu a vstoupil mezi stromy.

„Tisíc čertů! Wolf!” zvolal polekaně.

„Neřvi!” zarazil jej starý. j,<

„Zdrhli jste?”

„Jo. Musíš nám pomoct!”

„Jak?”

„Potřebujem do hlavního města.”

„Jak jste utekli?”

„Na vyprávění není čas. Za chvíli nám budou v patách.”

„No jo, takže rychle! Jsem docela rád, že jste upláchli. Bál jsem se, že budete žvanit. Pak by byl se všema konec.”

„Ani nás nenapadlo. Koní máš dost?”

„Jasně.”

„Tak rychle zapřáhni!”

„Hm! Prokletá věc! Dobře, že stará není doma, protože by jí to bylo nápadný.”

„Nalož hodně sena, abysme se mohli schovat. Vem taky velký čepice, ňáký peníze a jídlo. V rezidenci dostaneš zaplaceno.”

„Chcete čekat tady?”

„Jak dlouho to bude trvat?”

„Nejmíň půl hodiny.”

„Tak dlouho se tu nesmíme potulovat.”

„Holt se schováte. Jen mi řekněte, kde vás najdu.”

„V lese za další vesnicí, až mineš Větrnej mlejn.”

„Tak koukejte zmizet!” Kováři odešli. Hostinský vešel do místnosti, kde seděl jeho syn a zvědavě se ptal:

„To byl pašeráckej signál, viď?”

„Jo. Slyšel jsi dobře.”

„Kdo to byl?”

„Posel z druhý strany.”

„Konečně! Už dlouho sedíme na zadcích. Bude ňákej obchod?”

„Ano. Musím něco vyzvednout. Jdi a zapřáhni koně!”

„Do těžkýho jha?”

„Do lehkýho. Vezmu valníček.” Syn se odebral do stáje, otec zamířil do dvora, kde stál valník. Naložil na něj několik svazků slámy, přihodil pár dek, potom vytáhl povoz z vrat. Musel jej připravit k jízdě, proto nevěnoval pozornost silnici. Nesmírně se polekal, když na něho kdosi promluvil: „Brýtro, šenkýři!” Rychle se otočil. Před ním stál četník, který k němu občas zašel na pivo.

„Brýtro!” odpověděl.

„Taky tak časně na nohou?”

„Jo. Máte hosty?”

„Ani duši.”

„A neměl jste?”

„Zatím ne.”

„Jak dlouho stojíte před domem?”

„Hm!” opáčil chytrý hostinský.

„Na voze dělám asi půl llodiny.”

„Nešel někdo kolem?”

„Ne.”

„Opravdu ne?”

„Jasně. Musel bych ho určitě vidět. Snad někoho nehlejiáte?”

„Ovšem, ovšem hned vám to řeknu, protože byste mi moh pomoct. Neviděl jste Wolfy)?”

„Wolfy? Jaký? Neslyšel jsem, že by se u nás vlci potulovali.”

„Myslel jsem Wolfy, kováře z Tannensteinu.”

„Ach, ty pašeráky!”

„Jo.”

„No, starýho jsem kdysi viděl.”

„Poznal byste ho i dneska?”

„Nejspíš jo ale vždyť máj bejt v díře?”

„Byli, ale před čtvrthodinou utekli.”

„Sakra! Jak je to možný?”

„Zapíchli aktuára nůžkama a vyskočili z vokna rovnou na ulici.” Starý spráskl v úleku ruce, couvl a zvolal:

„Pane Spasiteli! To není možný!”

„A přece! Celý město je na nohou, černici a policie pátraj, kterým směrem utekli. Vy jste teda nikoho neviděl?”

„Tady ne.”

„Co znamená tady ne?”

„No víte, už mám starý voči a nemůžu se na ně moc spolehnout.”

„Ven s tím! Co víte?”

„Určitě nic přesnýho. Taky se to nestalo před čtvrthodinou, ale dřív.”

„Nu, půlhodina sem, půlhodina tam, na tom zrovna nesejde. Takže, co to bylo?”

„Zastavily se mi hodiny”

„K čertu s hodinama! Mluvte k věci!”

„To taky dělám. Hodiny se mi zastavily, proto jsem zašel za barák, odkud vidím na kostelní věž.” ) Wolf německy vlk (v tomto případě slovní hříčka) Mluvil pomalu a zeširoka. Netrpělivý četník podupával nohou a namítal: „Teď dokonce žvaníte o kostelní věži! Tam jste Wolfy určitě neviděl!”

„Ne, to by od nich taky nebylo chytrý. Ale jak tak čučím na hodiny, vidím vlevo na silnici utíkat dva chlapy k hranici.”

„Ach! Sakra! Byli dva?”

„Jo”

„Nebylo vám nic nápadný?”

„Jasně. Neměli nic na hlavách, i když máme pěknou sibérii. Běželi, až jsem si myslel, že druhej honí prvního.”

„Rozeznal jste jejich oblečení?”

„Barvu ne, ale měli na sobě kabáty, jaký se tu nosí. A teď mě napadlo”

„Copak?”

„Ten vzadu, kterej nemohl toho prvního dohonit, měl světlý vlasy, i když nevím, jestli blond nebo šedý.”

„Jsou to oni, jsou to oni! Takže běželi silnicí k hranici?”

„Jo, rovnou k ní.”

„Pak musíme za nima na koních, abysme jim zkřížili cestu! Děkuju, horskej šenkýři! Sbohem!”

„Rádo se stalo. Sbohem!” Četník spěchal zpět k městu. Hostinský tiše bručel:

„Tos udělal koumácky, starej, to bych si o tobě nikdy nemyslel. Teď budou chlapy hledat zrovna na druhý straně!” Upravil si koženou čapku a pokračoval:

„Zapíchli aktuára! Hrome, odvážný chlapi! Jinak by ale nezdrhli! Musím jim pomoct, jinak je chytnou za pačesy!” Natáhl si kožich, do vozu naložil nějaké jídlo, cigarety a kořalku, přidal dvě čepice a byl právě hotov, když se objevil jeho syn s koňmi.

„Tak kam?” ptal se.

„Zrovna tam, kde leží na louce kaluž.”

„Ohó, snad se můžu zeptat!”

„Drž hubu, chlapče! Nemusíš hned vědět, oč kráčí!”

„A když přijde matka a bude se ptát, co jí mám říct?”

„Pověz jí, že jsem šel do nebe. Když se večer podívá nahoru, uvidí moji čepici hnedky vedle měsíce.” Vyšvihl se na kozlík, uchopil otěže a bičem popohnal koně. Syn se smál pod vousy: „Starej chytrák! Má za ušima! Co neřekne sám, to z něj nikdo nevytáhne ani párem volů!” Hostinský hnal koně klusem. Projel další vesnicí i kolem větrného mlýna a zpomalil až v lese. Vzápětí se vynořili oba kováři mezi stromy, přiběhli k vozu a vyskočili nahoru, kde s radostí chválili hostinského prozíravost, s níž přichystal vše potřebné.

„Nevšiml sis ničeho?” vyzvídal starý Wolf. v

„No jasně!”

„Čeho?”

„Byl u mě četník. Co jste to udělali za pitomost!”

„Utekli jsme, nic víc!”

„Tak, tak! A co aktuár?”

„Ach! Četník o něm žvanil?”

„Jasně! Zapíchli jste ho!”

„Nesmysl!”

„No, mě se nemusíte bát! Já budu akorát rád, když vás nechytnou.”

„To si taky myslím! Takže po nás jdou?”

„Jo. Celý město je na nohou. Naštěstí jsem vás viděl prchat.”

„Sakra! Snad jsi něco nevykecal!”

„Nemyslím! Viděl jsem dva chlapy utíkat horskou silnicí rovnou k hranici. Četník spěchal pro koně, aby mu vběhli do rány.”<

„Výborně! Jednal jsi velice chytře!”

„Jako vždycky! Teď chcete do hlavního města?”

„Jo.”

„Tam dojedem až k večeru. Máte tam někoho, kdo by vás vytáhl z tyhle šlamastiky?”

„To si myslím!”

„Koho?”

„No Kapitána.”

„Sakra! Znáte ho?”

„Jo. Nemusíš se vůbec bát. Za tvou službu výtečně zaplatíme.”

„Zaplatíte nebo ne, na tom nesejde. Teď se zahrabte do slámy. Nikdo si nesmí všimnout, že někoho vezu. Později, až se dostaneme dál, můžete zase vylézt.” Kníže voň Befour byl překvapen, když přečetl zmíněný leták. Nejdřív chtěl jít za Adolfem, ale ten již zmizel mezi prvními domy města. Proto zamířil k přednostovi stanice.

„Pane inspektore, máte vytopenou lokomotivu?” zeptal se.

„Dokonce dvě!”

„Mohu dostat zvláštní stroj s vagónem do hlavního města?”

„Bohužel, pane.”

„Proč ne?”

„Trať není volná. Lituji.”

„Kdy bude volná?”

„Za hodinu. Pak ale odjíždí běžný osobní vlak.”

„Děkuji.” Odešel. Úředník udiveně hleděl za mužem, který byl tak bohatý, aby si objednal zvláštní vlak. Kníže zamířil do telegrafní stanice a poslal svému sluhovi Antonovi následující telegram: Kováři uprchlí a míří nejspíš do hlavního města. Sleduj pečlivě baronův palác! Nyní kráčel do města, pochopitelně přímo do soudní budovy, kde oznámil své jméno a žádal o zprávu, jež mu byla ochotně poskytnuta. Adolf si plakátu nevšiml. Byl veden svým průvodcem do úzké uličky, v níž stál nepříliš honosný výčep piva. Posadili se ke stolu a nechali si přinést po sklenici piva. Adolf ochutnal, ale ihned sklenici položil a znechuceně vybafl: „Fujtajbl! Kdo to má pít?!”

„Není dobré?”

„Je hrozný!”

„Tak ho nepijte.”

„To říkáte jen tak?”

„Jistě. Co jiného byste chtěl dělat?”

„Vyhledat lepší lokál, ve kterým nebudu platit patoky, který se nedají pít.”

„Toho se raději vyvarujeme.”

„Proč?”

„Úmyslně jsem vyhledal tuto zapadlou krčmu. Snad pochopíte, že se tu nesmíme moc ukazovat.”

„To skutečně nemáme zapotřebí, ale měl byste si na druhou stranu uvědomit, že policajti mají v merku právě takový putyky!” Druhý se chystal odpovědět, ale byl vyrušen číšnicí, která pozdravila a přistoupila k jejich stolu. Hostinský, který jim podal pivo, mezitím odešel do vedlejší místnosti. Jeho žena se zdála být rozčilená. Obrátila se na muže se slovy: „Zase špatnej!”

„Cože?” divil se Adolf.

„Zase špatnej! To už je čtvrtej!” li ] <

„Jakej čtvrtej?”

„No, nejdřív měli jednoho, pak dokonce oba, teď zas jednoho takže celkem čtyři.”

„Nevím, jak to myslíte, milostivá!”

„Nevíte? Čtvrtýho považovali za mladýho. Potuloval se v sousední vesnici bez čepice. Když ho přivezli sem, zjistili, že se zase spletli. Kdepak, skutečný jsou chytrý a přeběhli kopečky.”

„Mluvíte o skutečných a špatných, to chápu, ale koho míníte?”

„No, skutečný jsou přece oba kováři!”

„Kováři?”

„Nu, Wolfové z Tannensteinu.”

„Wolfové? Sakra! Co je s nima?”

„Jakže? Vy nic nevíte?” Ne “

„ic.

„To je ale síla!”

„Nejsme zdejší, paní.”

„Ach tak! Pak se nemůžu divit, že nic nevíte. Možná jste slyšeli, že u nás věznili oba kováře.”

„Jen náhodou.”

„Nu, a teď jsou fuč!”

„Cože? Fuč?”

„Jo, zdrhli.”

„Utekli?” zvolal Adolf a vyskočil ze židle. Také jeho druh se zvedl a rychle se zeptal hostinské: l

„Víte určitě, že kováři uprchlí?”

„Jo, utekli oba,” odvětila. <

„Kdy?”

„Kolem jedenáctý dopoledne.”

„Jak je to možné?”

„Vzali je k výslechu. Oni zapíchli aktuára a spustili se Z vokna na ulici, odkud zmizeli.”

„Taková odvaha!”

„Jasně! Vždyť si mohli zlámat vaz i hnáty!”

„Měli snad zbraň?”

„Použili nůžky na papír.”

„Bože! Už našli jejich stopy?”

„Ne, akorát zatkli čtyři chlapy, ale vždycky špatný. Manžel o tom posledním ještě neslyšel. Musím mu to říct!” Odběhla. Oba muži se na sebe zaraženě podívali.

„Věříte tomu?” zeptal se maskovaný agent.

„I když to zní nepravděpodobně, nejspíš to bude pravda!”

„Zapíchli aktuára!”

„Nůžkama na papír!”

„A vyskočili z okna!”

„Dokonce ve dne!”

„Jsou to odvážní chlapíci! Napadlo by vás něco takového, když jste je viděl?”

„Kdepak! Mně připadali jako beránci.”

„Mají pořádně za ušima!”

„Teď taky v nohách!”

„Snad je nechytnou.”

„Jinak by s nima byl konec. Dodnes neudělali nic, za co by je mohli odsoudit na smrt, ale po dnešní vraždě”

„A s naším krásným plánem je konec!”

„Bohužel. A já doufal, že si něco vydělám!”

„To nejspíš vzalo za své. Snad vám Kapitán poskytne jinou příležitost vydělat si peníze.”

„Jakou?”

„Hm! Zatím nevím.”

„Nevíte? Ach, vždyť vy vůbec nejste Kapitán!”

„Jak to?”

„Přece jste sámřekl: snad vám Kapitán poskytne jinou příležitost vydělat si peníze. Mluvil jste o něrn.v třetí osobě! Jste někdo jinej!”

„Člověk se může přeřeknout.”

„Jo, přeřekl jste se a vypadl jste z role!”

„Ne, jsem opravdu Kapitán, třebaže o tom často nemluvím. Pak je takové přeřeknutí snadno pochopitelné.”

„No, pro mě za mě! Jakou příležitost jste teda mínil?”

„Hm! O tom si promluvíme později.”

„Rád bych to slyšel už teď!”

„To nespěchá.”

„Ale ano. Budu upřímnej a přiznám, že potřebuju peníze.”

„K čemu?”

„Musím vyrovnat dluh, kterej mi leží na srdci a kterej mě vlastně přivedl do vězení. Částka mezitím narostla a věřitel ztrácí trpělivost.”

„Potřebujete hodně?”

„Bohužel, bohužel!”

„Myslel jsem, že máte dobré místo!”

„Plat není špatnej, ale než našetřím, kolik potřebuju, věřitel mě popadne za krk!”

„To zní nebezpečně. Tuším, oč se jedná každopádně o směnku.”

„Správně.”

„Vy jste ji podepsal, ale falešným jménem!”

„Proklatě, máte čich!”

„Nu, snad bych vám mohl pomoci. Kdy potřebujete peníze?”

„Ještě tenhle tejden.”

„Ó běda! Nechcete si půjčit od své paní?”

„Co vás napadá! Jsem v jejích službách teprve krátce a už bych si měl půjčovat? Hnala by mě k čertu!”

„Promyslím to. Přijďte zítra o půlnoci na stejné místo. Dám vám vědět.”

„Děkuju! Doufám, že mě neopustíte, když jsem dneska dokázal, jak vám můžu prospět.”

„Ujmu se vás. Teď však musíme myslet na přítomnost. Náš plán ztroskotal. Co budeme dělat?”

„Asi se vrátíme do rezidence.”

„Ano, nic jiného se opravdu nedá dělat. Zatím víte vše potřebné a není nutné, aby nás viděli pohromadě. Rozdělíme se, ne?”

„Jak nařizuj ete!”

„Máte ještě peníze?”

„Málo.”

„Tak vám vyplatím deset guldenů zálohy. Doufám, že zítra uzavřeme obchod, který vám vynese podstatně víc.” Podal mu jmenovanou sumu a Adolf se vzdálil. Ihned zamířil na nádraží. Knížete tam nenašel, ale čekal, protože jej napadlo, že mohl jít do soudní budovy, aby zjistil novinky, a nepochybně se vrátí před odjezdem příštího vlaku. Po nějaké době vstoupil do čekárny i agent. Nesedl si k Adolfovi, naopak se tvářil, jako by jej neznal. Policista zamířil k pokladně a koupil si příplatkový lístek, aby mohl cestovat ve stejném kupé s knížetem, neboť na nádraží s ním nesměl mluvit, aby nedal agentovi důvod k nedůvěře. Čas míjel, vlak byl připraven k odjezdu. Konečně se kníže objevil, právě při druhém zvonění. Všiml si Adolfa, pokynul mu a nastoupil do kupé. Policista jej následoval.

„Máš lístek?” zeptal se voň Befour.

„Jo, Výsosti!”

„Takže jsi byl připraven jet se mnou?”

„Jasně. Rozloučil jsem se s agentem, spíš on se mnou.”

„Zaručeně ses dozvěděl, co se stalo?”

„Jo, v hospodě.”

„Já to četl už na nádraží a hned j sem telegrafoval domů.”

„Ach, budu hádat: Antonovi?”

„Ano.”

„Myslíte, že se uprchlíci obrátí k hlavnímu městu?”

„Každopádně. Kromě barona neznají nikoho, kdo by jim poskytl prostředky k dalšímu útěku.”

„Takže půjdou k němu. Do rezidence je však daleko. Nemají peníze ani pořádné šaty.”

„To nevadí. Seženou vše, co jim chybí. Utíkat jistě nebudou, spíš ukradnou vůz nebo saně. Znám kováře dobře vynasnaží se dospět do hlavního města ještě dnes, protože tam dosud neví o jejich útěku.”

„Anton bude hlídat?”

„Jistě. Nevíš, jestli nezrušil svůj poměr s komornou baronky?”

„To ho ani nenapadlo.”

„Je tedy dosud jejím milým?”

„Jo. Anton se dívky nevzdá, dokud budeme barona pozorovat.”

„Dívka je stále zaměstnána?”

„Jasně. I když baronka zmizela, baron zatím nepropustil žádnou z jejích komorných.”

„Snad se na ni Anton obrátí o pomoc.” Kníže hádal správně. Anton měl na povel hlídání baronky Elly, takže se většinou zdržoval doma a nevycházel ven. Telegram se proto dostal ihned do jeho rukou. Po jeho přečtení chvíli přemýšlel, pak si vzal několik maličkostí a zamířil do Helfensteinova paláce. Věděl dobře, které okno patří pokoji jeho milované, právě tak ona znala znamení, kterým se jí hlásil. Mezitím se setmělo. Sotva tleskl rukama, objevil se v okně stín dívky na znamení, že sejde dolů. Anton rychle přeběhl na druhou stranu paláce, kde ji brzy zpozoroval. Šla ke.kašně na nádvoří, a tak spěchal za ní. if „Konečně!” pozdravila jej

„Už dlouho jsem tě neviděla!” ér.

„Byla to opravdu věčnost, poklade, ale dřív jsem nemohl. ! Teprve dneska večer jsem dostal volno a hned jsem běžel za tebou.”

„To je od tebe hezké a milé, jenže teď nemám čas.”

„Proč ne?”

„Budu volná až za dvě hodiny.”

„Tak pozdě?!”

„Jinak to nejde. Musíme připravit večeři.”

„Tvůj pán je doma?”

„Ne.”

„Ale chce doma povečeřet, a proto máte tolik práce?”

„Ano. Přijde asi za hodinu.”

„Nevíš, kde je?”

„Ne. Už mi nic neříkají. Když tu ještě byla milostivá paní, věděla jsem leccos.”

„Takže za ní ti bylo lip?”

„Lip, mnohem lip!”

„Přeješ si, aby se vrátila?”

„Z celého srdce.”

„Nikdo u vás neví, kde je?”

„Ani duše.”

„Dokonce ani baron?”

„To nevím.”

„Hm!” prohlásil zamyšleně.

„Jen kdybych si byl jist, že umíš mlčet!”

„Co by bylo?”

„Něco bych ti řekl.”

„Mluvíš velmi tajemně!”

„Samozřejmě.” r{v..

„Jde o tajemství?”

„Každopádně, a o velké!”

„V souvislosti s mou paní?”

„Hm!”

„Ach, pchá! Nebuď tak zdrženlivý!”

„Nesmím o tom mluvit.”

„Nesmíš to říct ani mně?”

„Vlastně ne.”

„Přece budu mlčet, tím spíš, kdyby se opravdu jednalo o mou paní.”

„Jen kdybych si mohl být jistý!”

„Antone, přísahám, že budu mlčet!”

„Aj, vy dívky přísaháte na každou hloupost, ale jak se vám naskytne příležitost, všechno vyzváníte!”

„Já ne, Antone! Taky mi to neřekneš pro nic za nic něco pro tebe mám.”

„Ach! Co?”

„Co si už dlouho přeješ.”

„Co tedy?”

„No, víš, jednou jsem viděla, jak si pan baron převlékal kalhoty. Potom šel do jídelny na oběd a já se vplížila do jeho pokoje”

„Sakra! Snad ne pro klíč?”

„Ano.”

„Máš ho?”

„Byl v kalhotech, když je odložil, a tak jsem ho sebrala.”

„To jsem měl vědět dřív!”

„Pročpak? Byl bys taky dřív přišel?!” Všiml si, že se téměř prozradil, proto se vyvlékl odpovědí:

„To ne. Dřív jsem přijít nemohl, ale měl bych aspoň velkou radost. Zpozoroval ztrátu?”

„Jistě, ale nevyptával se. Nejspíš si myslel, že ho někde vytrousil. Nechal si vyrobit jiný.”

„Máš ho stále?”

„Přirozeně!”

„A víš jistě, že je to ten správný?”

„Ano. Večer jsem šla za palác, abych ho vyzkoušela. Šlo to.”

„Kde je?”

„Mám ho v kapse.”

„Výborně! Teď k tobě můžu, kdykoliv se mi zlíbí! Prosím, dej mi ho!”

„Zadrž! Dostaneš ho jedině tehdy, když mi řekneš o tom tajemství.”

„Nu, když je to tak, dozvíš se ho. Nejdřív mi ale dej klíč!”

„Víc nic?”

„A co ještě?”

„Víš, Antone, že jsi poslední dobou nějaký chladný? Vždyť jsi mě ani nepolíbil, když ses objevil. Takže klíč za polibek!”

„Proč stále toužíte po líbání, holky?! Že by vám tak chutnal mužský knír? No, pojď sem! Jeden, dva, tři stačí to?”

„Ještě tři takové od srdce!”

„Dobře, vynasnažím se. Jeden, dva, tři! Hotovo. Spokojena?”

„Výborně. Tady máš klíč!”

„Děkuju, lásko!” l Okamžitě ukryl důležitý předmět v kapse.

„A teď tajemství!”

„Hned ale říkalas, že nemáš čas?” i ,y% í

„Na tajemství kdykoliv!”

„Pak ti povím, že možná brzy opět uvidíš svou paní.”

„Bože! Žije?”

„Jak se zdá.”

„Kde je?”

„To nevím. Vyslechl jawtedva lidi, kteří o ní mluvili.”

„Kdo to byl?” rwfw)|v

„Policisté.”

„Ó běda! Co má moje paní společného s policií?”

„Mnoho. Když člověk zmizí nebo je dokonce unesen, pak je věcí policie, aby po něm pátrala.”

„Našli ji?”

„Ano. Dovolila to.”

„Nerozumím.”

„Nu, nebyla vůbec nemocná.”

„Ale byla, a jak! To musím vědět nejlíp!”

„Nevíš nic! Musím ti říct, že sejí baron chtěl zbavit. Namíchal jí jed, který ji ochromil.”

„Bože!”

„Pak ji nechal zavřít do blázince, kde měla zemřít. Naštěstí se o tom dozvěděl Kníže bídy a zachránil ji únosem z blázince.”

„Je to pravda?”

„Naprostá pravda.”

„Je ještě nemocná?”

„Ne, uzdravila se. Je při vědomí a často o tobě mluví.”

„O mně? Božíčku! Víš, dost často mi nadávala a trápila mě. Přesto bych ale byla raději s ní než s baronem. Vrátí se?”

„Ne, v žádném případě.”

„Pak bych chtěla jít za ní!”

„Třeba by se to dalo zařídit.”

„Leda by se vědělo, kde je.”

„Jistě.”

„A ti dva policisté o tom nemluvili?”

„Mluvili. Dokonce jsem se přesvědčil, zeje to pravda.”

„Skutečně?”

„Ano.”

„Vždyť jsi řekl, že to místo neznáš!”

„Nu, člověk nemusí hned všechno vykecat. An, vím, kde ji hledat, milé dítě.”

„Prosím, řekni mně to!”

„Prozatím ne, zakázala mi to. Musí si ověht, jestli jí budeš věrná.”

„Budu, určitě, určitě!”

„Musela bys odejít od barona.”

„Odejdu třeba hned.”

„Tak rychle to nepůjde. Baronka se nejdřív potřebuje dozvědět některé důležité věci.”

„Jaké?”

„Různé. Až budeš mít víc času, promluvíme si. Tady nesmíme stát moc dlouho.”

„Máš pravdu. Postarám se, aby ses dostal nepozorovaně ke mně nahoru. Jakmile bude cesta volná, přijdu.” Vrátila se do paláce a on se postavil tak, aby měl na očích palácové dveře., . Čas letěl. Vlak, kterým se vracel kníže s Adolfem, se blížil k hlavnímu městu.

„Musíš jít rovnou z nádraží za Antonem,” řekl kníže policistovi,

„abyste spolu drželi stráž. Já půjdu domů a převléknu se. Později se ukážu.” Anton seděl přemýšlivě na svém místě. Nyní odpověděl:

„Výsosti, dostal jsem nápad, kterej by se snad dal označit za nepříliš špatnej.”

„Ven s ním!”

„Potřebujeme vědět, jestli kováři opravdu přijdou do rezidence.”

„O tom nepochybuji.”

„Přesto by bylo lepší zjednat si jistotu.”

„Víš snad jak?”

„Jo.”

„Já ne. Pak jsi chytřejší než já!”

„Ach, byl to jen takovej nápad. Otázkou je, přineseli ňákej výsledek.”

„Nuže, poslouchám.” .,.,.,

„Kovářům jde o to, aby se setkali s baronem”

„Jistěže.”

„Vynasnaží se teda, aby ho našli doma.”

„Ach, domníváš se, že ho vyrozumí?”

„Jo.”

„To by mohli učinit jedině telegraficky. Dopis by dorazil pozdě.”

„Právě to mě napadlo.”

„Ale je to pro ně nebezpečné.”

„Ó, nemusej se podepsat.”

„Hm! Myslíš, že bych se měl zeptat na telegrafním úřadu?”

„Ano. Musejí vám vyjít vstříc.”

„Tvoje rada je výborná. Poslechnu.”

„Těšilo by mě, kdyby to přineslo užitek. Už tam budem. Prosím, Výsosti, dovolte mi vystoupit dřív. Agent Bauer nemusí vědět, kterou třídou jsem jel.” Vlak zastavil. Adolf rychle vyskočil a zmizel v davu. Kníže si najal drožku a nechal se zavézt na telegrafní úřad. Tam se prokázal ministerskou pečetí a zeptal se, zda nepřišel telegram na barona Franze voň Helfensteina.

„Přišel,” odpověděl úředník.

„Mohu znát obsah?”

„Tady je!” Kníže četl: Prosím, buďte každopádně dneska večer v deset doma! Podpis chyběl. Místo odeslání leželo v půli cesty mezi městečkem a rezidencí. Z toho kníže usoudil, že kováři použili nějakého povozu. Nyní spěchal domů, oblékl si masku a zamířil k Helfensteinově paláci. Adolf hlídal u zadních vrátek.

„Byla Výsost na telegrafním úřadě?” ptal se hned.

„Ano, tvůj nápad byl výtečný. Audience je naplánována na desátou hodinu.”

„Těší mě! To bysme měli. Zatkneme je?”

„Ne, zatím nevím. Až si promluvím s Antonem, budu vědět, co uděláme. Kováři dostanou byt, kde je vždy můžeme zajmout.” Odebral se na přední stranu paláce, kde hlídal Anton.

„Baron je doma?” zeptal se.

„Ano. Zrovna bude večeřet.”

„Má hosty?” Ne “

„1>C.

„Stalo se něco mimořádného?”

„Ne. Chvíli jsem se bavil se svou láskou, nic víc.” Kníže se na sluhu nijak nezlobil za taková slova, neboť si byl jist, že bude následovat velice důvěrná zpráva.

„Přeju ti trochu rozptýlení. Kromě lásky nedošlo k ničemu?”

„Nu, objednal jsem si u milé klíč od zadních vrátek, který by se nám mohl mimořádně hodit. Tady je!”

„Báječně! Je to skutečně on?”

„Zkusila ho.”

„Přesto ho vyzkouším osobně. Říkal jsi, že baron jí?”

„Objednal si večeři.”

„Dobrá, alespoň se mohu pohodlně rozhlédnout. Přesně v deset se dostaví kováři. Zůstaneš tady?”

„Komorná mě vlastaě chtěla vzít nahoru.”

„Tak jdi. Třeba to pro nás bude výhodnější. Ještě něco: ty už jsi přece byl v baronových pokojích?”

„Ano, tehdy, když jsem milostivou pozoroval kvůli šperkům.”

„Jak jsou místnosti rozloženy?”

„Dostal jsem se jen do garderoby.” Popsal místnosti, jak si je pamatoval. Poté se kníže vydal k Leonhardtovi.

„Mám klíč od těchto vrátek,” řekl.

„Půjdeme a rozhlédneme se tady.” Odemkl. Klíč bez zaskřípění splnil svou povinnost. Když opět zavřeli, kníže vytáhl kapesní lampičku, v jejímž fosforeskujícím jasu se mohli docela dobře orientovat. Ocitli se před strmými, úzkými schody.

„Musíme nahoru!” Kníže šel napřed, Adolf jej následoval. Schody vedly do dlouhé, nepříliš široké místnosti, v níž viselo množství šatů, paruk a vousů.

„Ach, jeho maskérna!” šeptal Adolf.

„Odtud nepohybně vychází na své tajné výlety. Podíváme se dál!” Dostali se do neosvětlené ložnice, odkud vedly dveře do pracovny, v níž hořela stolní lampa.

„Nejspíš je přijme tady,” poznamenal sluha.

„Do salonu je určitě nepovede.”

„To jistě ne. Ach, podívej, tady leží otevřený telegram! Zjistím, zda je to ten správný.” Přistoupil blíž a četl.

„Ano, je to on. A tady zvláštní vydání. Píšou: Dnes odpoledne vychází zvláštní vydání, v němž chceme čtenáře seznámit s tragédií, jejíž hrdiny jsou nechvalně známí a vyhlášení kováři Wolfové z Tannensteinu” Kníže četl krátký, ale bombastický článek až do konce, potom prohlásil: „Takže přesně ví, od koho telegram přišel. Vida dole pod psacím stolem leží jídlo i víno. Ano, čeká na ně a dá jim najíst a napít. Hodiny ukazují téměř půl desáté.”

„Co podnikneme?”

„Ty půjdeš zpátky a objednáš drožku. Pak počkáš u dveří, které jen přivřeš.”

„A vy?”

„Zůstanu tady.”

„To je nebezpečný!”

„Kdepak, nemám se čeho bát. Jen se postarej, aby dveře zůstaly odemčené. Počkáš u nich, abych nenarazil na nějakou nečekanou překážku, kdybych byl donucen rychle prchnout.”

„Kam se schováte?”

„Za postel. Tady máš klíč. Jdi!” Adolf chtěl ještě něco namítat, protože nechtěl nechat knížete samotného v nebezpečí, ale po velitelském pokynu se rychle vzdálil. Kníže si prohlédl postel. Stála mezi čtyřmi sloupky, které nesly modrá hedvábná nebesa, z nichž splývaly husté záclonky. Mezi nimi a vlastní postelí bylo dost místa, aby se tam kníže mohl pohodlně usadit. Udělal si pohodlí na koberci a očekával následující události. Netrvalo dlouho a baron vešel do pracovny. Za ním šel sluha.

„Poslyš, Jeane,” pravil baron,

„kolem desáté hodiny se po mně bude ptát jistý člověk, snad budou i dva. Patří k mým zaměstnancům a přijdou mne informovat o výnosech jednoho z mých statků. Budou vpuštěni a ty je přivedeš ke mně.”

„Jak si přejete, milostivý pane!”

„Dobře!” Sluha se vzdálil, baron se začal procházet po místnosti. Uplynulo asi čtvrt hodiny. Tu kníže zaslechl těžké kroky, zaskřípěly dveře a ozval se hlas sluhy: „Milostivý pane, tady je ten muž!”

„Dobrá. Ať vejde!” ,r !o» :i Když za sebou sluha zavřel dveře, slyšel kníže hlas příchozího:

„Pane baron, jste”

„Pst! Mlčte!” Baron přistoupil ke dveřím a naslouchal. Potom je rychle otevřel, vyhlédl ven, opět je zavřel a zamkl.

„Tak,” prohlásil,

„sluha opravdu zmizel. Tito lidé umějí být pozoruhodně zvědaví. Můžeme bez obav mluvit.”

„Dostal jste můj telegram?”

„Ano. Tady leží. Člověče, co vás to napadlo, he?!”

„Měli jsme tamzůstat navěky?”

„Ne, ale nemuseli jste vraždit!”

„Jinak to nešlo.”

„Tuhle ještě leží zvláštní vydání, které vše podrobně popisuje. Vládne všeobecné rozčilení, policie celé země je na nohou!”

„My taky!”

„Nevysmívejte se, Wolfe, vaše situace není zrovna růj žová!”

„Ale kdež, vždyť jsem u vás!”

„Myslíte si, že se vás opět ujmu?”

„Nic si nemyslím, vím to.”

„Nejste toho hodni!”

„Ohó!”

„Ne! Když jsem vás vytáhl z Tannensteinu, nenapadlo vás nic pitomějšího, než se schovat v uhelném dole! Pochopitelně vás chytli za pačesy! I kdybych vám znovu pomohl, kdo mně zaručí, že neuděláte další hloupost?!”

„Neuděláme nic kromě jedinýho: vypaříme se.”

„Kam?”

„Za moře.”

„To není snadné.”

„Půjde to! Spoléháme na vás.”

„Nejdřív mi řekněte, jak se vám vedlo ve vězení.”

„Prachbídně. Nebudu zbytečně žvanit. Nic jsme nepřiznali, tím to hasne. Dneska ráno nás chtěli prvně konfrontovat, proto jsem chytl aktuára za kejhák a kluk mu vrazil nůžky do srdce. Pak jsme utekli voknem. Dál není co říct.”

„Jakým způsobem jste se dostali tak rychle do rezidence?”

„Přivezl nás horskej hostinskej.”

„Ach, ten! To udělal ze starého přátelství. Ví, u koho nyní jste?”

„Ne.”

„Také se to nesmí nikdy dozvědět. Kde jste vypráhli?”

„U zlatýho prstenu.”

„Váš syn tamzůstal?”

„Jo.”

„Člověče, co kdyby ho chytli?!”

„Nemůžou, protože ho neuviděj.”

„Jak to?”

„Horskej hostinskej zajel rovnou do dvora. My se schovali na voze pod slámou. Syn tamzůstal, já se tajně odplížil sem. Teď je otázka, co nám poradíte.”

„To je těžké. Jak se vlastně chcete dostat přes moře?”

„S vaší pomocí. Jsem si jistej, že nám dáte všecko potřebný.”

„Tak, tak! A co budete potřebovat?”

„Peníze, převlek a falešný pasy. To můžete zajistit, pand baron!”

„Hm! Kolik peněz budete potřebovat?”

„Deset tisíc guldenů pro každýho.”

„Člověče, zbláznil jste se?!”

„Ne.”

„Dvacet tisíc guldenů!”

„Jo, ne míň a ne víc.”

„Myslíte, že mi padají peníze z nebe?”

„Ne, ale Kapitán a jeho Králové lesa vám za celej čas vydělali spoustu zlata!”

„Byli jste dobře placem!”

„K čemu nám to teď je? Co jsme měli, je u čerta. Dům i dvůr jsme ztratili. Můžete to od nás koupit.”

„Toho se vyvaruji!”

„Jak chcete! Z těch statisíců, ke kterejm jsme vám dopomohli, snad můžete dát tolik, aby se dva kováři dostali do bezpečí!”

„Ale ne dvacet tisíc guldenů!”

„Levněji to nepůjde!”

„A když nezaplatím?”

„Pak jsem s várna skončil!”

„A budete ztraceni!” Oči starého se zlostně zablýskly.

„Tomu nevěřte!”

„Ach! Co byste podnikli?”

„Pašoval jsem, aniž by se proti tomu bránilo my svědomí, dneska jsem dokonce vraždil, ale necejtím výčitky, protože to bylo z nutnosti. Taky by mně nevadilo, kdybych měl pár tejdnů hrát Kapitána lupičů. Pak bych byl v balíku!”

„Ach, představujete si to příliš snadné! Policie je pozorná.”

„Však bych si s její pozorností dokázal poradit!”

„Jak?”

„Upoutal bych ji na vás!”

„To pusťte z hlavy!”

„Ohó! Nevzpomínáte si na výstřel, kterej zasáhl kapitána voň Hellenbacha? My to viděli. Brandt ho nezabil. Udal bych vás jako vraha, jako Krále lesa i jako Kapitána bandy lumpů.”

„Chcete mi vyhrožovat?”

„Nejen to, klidně to uděláme. Máme nůž na krku, a jestli máme táhnout do pekla, půjdete s náma. Uvrhl jste do ne štěstí Seidelmanny, aniž byste si sám uškodil, ale se mnou a s mým synem to nesvedete. Nemám čas, proto to zkrátím. Dvacet tisíc guldenů!”

„Kdepak! Deset tisíc!”

„Dobrou noc!” Otočil se a kráčel ke dveřím.

„Zadržte!” zvolal baron.

„Mějte přece rozum!”

„Vy ho snad máte?”

„Nemám doma dvacet tisíc!”

„Tak je sežeňte!”

„Dáte mi čas?”

„Jo.”

„Jak dlouho?”

„Celej den!”

„K čertu! To je málo, mámli sehnat takovou sumu!”

„Baron voň Helfenstein dostane všude úvěr.”

„Tomu vůbec nevěřte! Kde byste se chtěli celý den schovávat?”

„To nechtě na nás!” Zdálo se, že baron přemýšlí. Beze slova kráčel po místnosti, teprve po chvíli se zeptal:

„Máte hlad nebo žízeň?”

„Ne.”

„Tady je víno a nějaké jídlo.”

„Děkuju. Horskej hostinskej se o nás postaral. Musím mu dát sto guldenů, o který vás požádám hned teď.”

„Proč tak rychle?”

„Ráno pojede zpátky.” Baron opět začal s obchůzkou místnosti. Nakonec zastavil před Wolfem se slovy:

„Promyslel jsem si to. Zítra touhle dobou dostanete dvacet tisíc guldenů, ale mám dvě podmínky.”

„Jaký?”

„Nejdřív mi musíte říct, jak to vlastně bylo s malým Robertem voň Helfensteinem.”

„To už přece víte!”

„Vím akorát, že jste tehdy byli tak hloupí, že jste ho nenechali uhořet. Budete upřímný?”

„Jo, když teda zaplatíte.”

„Zaplatím.”

„Dobře! V my situaci mi stejně může bejt jedno, jestli víte, kdo je synem zavražděnýho barona.”

„Nuže, kdo je to?”

„Nejdřív peníze!”

„Hrome, dávám vám slovo, že je dostanete, ale ne dřív, než vyklopíte pravdu.”

„No, pro mě za mě! Do postele malýho Roberta jsem strčil mrtvýho kluka poslíčkovy, malýho barona jsem odvezl do nalezince do města.”

„Víte, co se s ním stalo dál?”

„Jasně. Jednou jsem se cejtil ňákej slabej a šel jsem tam, abych se dověděl, co se s klukem stalo. Ujal se ho jistej Bertram, krejčí a muzikant.”

„Všichni čerti! Ten kluk se tedy jmenuje!”

„Robert Bertram.”

„Víte, kde bydlel jeho pěstoun?”

„Pozdějc ve Vodní ulici, tuším že v jedenáctce.”

„Proklatě! Měl kluk něco u sebe?”

„Řetízek se zlatým srdíčkem.”

„Dali jste mu ho s sebou do nalezince?”

„Jasně.”

„Trojnásobný pitomče, desetinásobný tupce!”

„Hm! Kolikrát jsem si přál, abych v ty době byl ještě pitomější a vůbec se do tyhle frašky nepouštěl. Vy jste se stal mým satanem!”

„Robert Bertram mi může ještě dnes vzít baronský titul!”

„To samozřejmě může, jestli se mu zachce.”

„Doufám, že to neudělá!”

„Pokud zejtra zaplatíte, budu zticha.”

„Už jsem řekl, že zítra dostanete peníze.”

„Mluvil jste ale o dvou podmínkách. První jsem splnil. Jak zní druhá?”

„Týká se vaší bezpečnosti.”

„Jo? To by od vás bylo hezký!” Baron se nestaral o ironický, až výsměšný tón, s nímž poslední slova kováře zazněla. Pokračoval:

„Kde zůstanete do zítřka?”

„To ještě nevím.”

„Všude jste v nebezpečí!”

„Jasně. Musím doufat, že na krátkou dobu najdem bezpečnýho fleká.”

„Už je nalezen.”

„Ach! Kde?”

„U mne.”

„Pěkně děkuju, pane baron!”

„Cože? Odmítáte snad?”

„Jak slyšíte!”

„Proč?”

„Mám k tomu dobrý důvody.”

„Ale právě to je má druhá podmínka. Přiveďte sem i syna.” Kovář ze sebe vyrazil zvláštní chechot. Co by za to kníže dal, kdyby mu v tom okamžiku viděl do tváře!

„Budu vás čekat dole u tajných dveří,” dodal baron.

„Výtečně. A dál?”

„Schovám vás zde do zítřejší noci. Pak vám zaplatím, dám vám dobré pasy a skvělé masky. Potom vás zavezu vlastním spřežením na vzdálené nádraží, kde budete moci bez nebezpečí nastoupit další cestu.”

„To vše byste udělal?”

„Samozřejmě.”

„Ach, jak dobrý srdce máte!”

„Vždyť jste mi věrně sloužili.”

„A vy chcete projevit uznání!”

„Jistěže.”

„Ale my jsme tak nevděčný!”

„Jak to?”

„Nepřijmeme váš lidumilnej návrh. Lituju, pane baron!”

„Ne? Proč ne?”

„Důvod mám jen jeden jsem po čertech opatrnej.”

„Co to znamená? Snad si nemám myslet”

„Copak?”

„Že mi nevěříte?!”

„Jo, to si klidně myslete!”

„K čertu!”

„Hm, je to tak! Tady vám čert nepomůže. Snad byste nám poskytnul úkryt, ale byl by to náš poslední, úplně poslední o tom nepochybuju.”

„Wolfe!” vypěnil baron.

„Pchá! Pro vlastní bratrance jste měl břitvu, pro kapitána voň Hellenbacha zas kulku. Malýho Roberta jsem měl na váš příkaz zavraždit a to jen proto, že vám tyhle lidi stáli v cestě. Teď vám stojím v cestě já a můj syn, a to sakramentsky. Děkujuza váš azyl! Jako Kapitán jste neměl svědomí, teď přej dokonce zmizela i vaše stará, jak jsem slyšel. Hrome, chci se vystěhovat, ale ne do pekla!” Baron k němu rychle přiskočil a sípaje zlostí ze sebe vyrazil: .

„Chlape, co si to dovoluješ ke svému pánovi?!”

„Ó, s tím panováním je už konec!”

„Mohu tě zničit!”

„Tak rychle by to nešlo. Tady stojím. Zkuste se mě dotknout! Moje pěsti jsou i dneska ze železa. Kdybyste šáhl na zbraň, můžu se bránit tímhle revolverem. Majitel, zapíchnutej aktuár, ho už nepotřeboval, ale mně stačí k obraně ažaž.”

„Pchá! Jsou jiné prostředky!”

„Snad jed, kyselina nebo plyn? Říkám vám jedno: teď je na vašich hodinách za dvacet minut jedenáct. Když nebudu do dvaceti minut u syna, zajde na policii a nechá vás zatknout. Tak jsme se domluvili a tak se taky stane, o tom nepochybujte!”

„Aj, dá si pozor, aby strkal hlavu do takovýho nebezpečí!”

„Vy byste se bál, ale on patří k Wolfům, je mým synem, proto se nebojí smrti. Varuju vás! Nenapínejte jeho trpělivost!” Baron musel na kováři poznat, že mluví neotřesitelně vážně. Vrhl kradmý pohled na hodiny a řekl: „Když nebudete u mne, ocitnete se v nebezpečí, že vás zajmou!” <«. <

„Budem se mít na pozoru!”

„Dobrá. Přijďte zítra v deset večer.”

„Peníze budete mít?”

„Jistě.”

„A pasy i ostatní věci?”

„Také. Přiveďte s sebou i syna, abych se s ním mohl rozloučit.”

„Nepřijde.”

„Proč ne?”

„Pokud přijdeme oba, bude to náš konec. Jeden z nás musí bejt venku, abysme si byli jistý.”

„Dubová palice!”

„Ať si je, jaká chce! Vždycky je to lepší, než abych vlítnul jako vrabčák do nastražený smyčky.”

„Vidím, že udělám nejlíp, když vás nechám vykecat. Jedno si však vyprošuji: zítra nepřicházejte jako dnes předním vchodem.”

„Pročpak ne?”

„Policie nespí. Přece nechcete, aby zjistila, že jsme spolu ve spojení.”

„Dobře, pro mě za mě! Vede sem jiná cesta?”

„Ano. Zahnete za horním rohem mého paláce a dostanete se k zadním vrátkům. Odemknu je pět minut před vaším příchodem.”

„Mám je použít i teď?”

„Ne. Mí lidé vás viděli přijít a musí vás také vidět odcházet.”

„Fajn! Máte ještě něco?”

„Ne. Přesto by mne zajímalo, kde se chcete do zítřejšího večera schovat.”

„To by vám nijak neprospělo. Dobrou noc!” Odešel. Baron za ním pohrozil zatnutou pěstí a skřípal, naplněn zlostí:

„K čertu s tebou, přece jen tě dostanu! Peníze máš mít, ale o chvíli později je dostanu zpátky! Postavím své muže tak, abyste jim neunikli!” Slova zazněla tak hlasitě, že neunikla knížeti, který se tiše vyplížil ze svého úkrytu. Potom prošel opatrně garderobou a po schodech dolů. Adolf čekal ve tmě.

„Hotovo?” zeptal se. íť

„Ano. Rychle pryč! Kde je drožka?”

„Za rohem.”

„Klíč!” Zamkl vrátka. Potom oba muži spěchali k drožce, jež zde čekala už drahnou chvíli.

„Hostinec U zlatého prstenu!” nařídil kníže.

„Kde to vlastně je?”

„Na předměstí Marie,” odvětil kočí. ít

„Pojedeme kolem nějaké policejní strážnice?” > tlí

„Ano. Jedna leží hned vedle hostince.”

„Tak u ní zastavte!” Kůň se dal do pohybu. Brzy minuli vysokého, silně stavěného muže, který šel po ulici.

„Kovář,” poznamenal kníže.

„Jde pomalu, takže máme dost času.” Před policejní strážnicí vyskočil a zašel dovnitř. Uvnitř seděl zhruba tucet policistů. Na otázku jednoho z nich kníže odpověděl: „Pánové, jsem muž, který je nazýván Knížetem bídy. Dostali jste příkazy v souvislosti s uprchlými kováři?”

„Ano,” zněla odpověď. Všichni stáli v pozoru před slavným mužem s tajuplným jménem. V jeho převleku nemohl nikdo poznat, že se jedná o knížete voň Befoura.

„Chcete ho chytit?” pokračoval.

„Jistě, samozřejmě! Je tady? V rezidenci?”

„Nejen jeden, jsou tady oba.”

„Kde?”

„V hostinci U zlatého prstenu. Prosím, vezměte si pouta a následujte mne!” Ihned poslechli. Kníže vyšel ven, nechal Adolfa vystoupit z drožky a zaplatil kočímu. Poté zamířili pěšky k hostinci. Cestou vysvětloval policistům: „Na dvoře hostince stojí vůz naložený slámou. Pod ní se ukrývá jeho syn. Otec si vyšel, ale brzy se vrátí. Bylo by nejlepší, kdybyste se syna zmocnili, než se starý vrátí. Oba jsou velmi silní.”

„Ach, nebojíme se!”

„Uvidíme.” ji Kráčeli za knížetem a vrhali na něho obdivné, uctivé poWedy. Hostinec ležel blízko strážnice, v tom kočí nelhal. Přede dveřmi stál domácí sluha a nemálo se podivil, když viděl přicházet takový počet policistů.

„Přijelo dnes mnoho vozů?” zeptal se ho kníže.

„Poměrně dost.”

„Zůstaly zde některé přes noc?”

„Jen dva.”

„Je mezi nimi vůz z hor?”

„Ano, dvojspřeží.”

„Kde je vozka?”

„Sedí v místnosti a hraje ,ovčí hlavu.”

„Ukažte nám ten vůz, ale vyvarujte se jakéhokoliv rozruchu!” Domácí sluha je zavedl do dvora.

„Támhle stojí,” pravil, ukazuje na valník.

„Hledejte, pánové!” Na rozkaz knížete policisté vyskočili na vůz ze všech stran a hledali pod slámou.

„Ach, někdo tu je!” zvolal někdo.

„Ven s ním!” Popadli mladého kováře a vytáhli ho ven. Jakmile spatřil uniformy, věděl, kolik uhodilo.

„Sakra!” zařval.

„Pacholci, mě nedostanete!” Přišlo to jako blesk z jasného nebe Wolf se několikrát rozehnal rukama, policisté padali z vozu jako zralé hrušky. Pak mladý seskočil přímo do středu uniforem, rozrazil je a vrhl se k východu. Ale tam se neměl dostat, v cestě mu stál kníže. Policisté, kteří se vzpamatovali, spatřili v jeho ruce kovový záblesk, o okamžik později klesl kovář na zem.

„Rychle ho spoutejte a zavřete ho do stáje, než se objeví jeho otec! Nesmíme ztratit ani minutu!” Příkaz byl hned splněn. Jeden z policistů mínil:

„Dáme mu roubík, aby nemohl křičet.”

„To není nutné,” opáčil kníže.

„Probudí se až za dvě hodiny.” Odnesli spoutaného do stáje, kde jej uložili na slámu. Pak je kníže odvedl do tmavého rohu, kde nemohli být hned zpozorováni. Musel se k nim připojit i domácí sluha, aby nestál starému v cestě, neboť ten by do dvora vstoupil až poté, co by si byl jist, že není pozorován. Zanedlouho kníže spatřil přicházejícího, který prošel kolem chodby a vrhl pátravý pohled do dvora. Když nikoho neviděl, vběhl rychle dovnitř, přistoupil k vozu a polohlasně řekl: „Pst! Už jsem zpátky!” Protože se nedočkal odpovědi a sláma na voze se ani nehnula, dodal:

„Slyšíš? Už jsem tu!” Tu se za starým ozval veselý hlas:

„Už tam není!” Polekaně se otočil. Kníže si stoupl tak, aby lampa osvětlila jeho tvář, kterou kovář již viděl a velice dobře šiji pamatoval.

„Kníže bídy!” vydechl zdrceně.

„Ano, jsem to já! Hledáte syna? Je pryč.”

„Hrome! Kde?” i Nebýt nesmírného překvapení, jistě by místo řečí jednal.

„Holt toho chudáka zatkli,” vysvětlil kníže.

„Zatkli?” opakoval starý, jemuž docházelo, v jakém postavení se ocitl.

„Zatkli? K čertu, ale mě nedostanete!” Uskočil a chtěl prchnout, avšak vzápětí byl obklíčen policisty. Nastal úporný boj. Starý kolem sebe bil jako Roland a řval jako raněné zvíře. Policisté se káceli k zemi. Kníže vše zpovzdálí sledoval, úsměv na rtech. Právě svýmřevem si starý uškodil nejvíc. Hosté jej slyšeli a ihned spěchali na dvůr.

„Co se tu děje? Kdo je to?”

„Starý kovář Wolf, vrah!” zvolal jeden z policistů.

„Pomozte nám! Je zuřivý jako tygr!” Nyní už mu síly nepomohly. Uchopilo jej třicet, čtyřicet paží. Byl strhnut k zemi, o okamžik později měl spoutané ruce i nohy, takže bylo po útěku.

„Musíme si ho prohlídnout!” vykřikl někdo.

„Odneste ho do místnosti!”

„A jeho syna také!” připojil se domácí sluha.

„Leží v maštali.” Starý byl vnesen do lokálu, jeho syn tam byl jednoduše odtažen. Pak bylo provedeno předběžné zjištění totožnosti. Pouze dva nevstoupili dovnitř naprosto překvapený horský hostinský, kterého nenapadlo nic jiného než vytáhnout koně ze stáje a zapřáhnout je, a pak kníže, který jej s úsměvem pozoroval. Hostinský vyskočil na kozlík a vyrazil z vrat. V tom kníže trhl otěžemi, zastavil spřežení a zvolal: „Horský hostinský, i když teď prchnete, dostanou vás! Pomohl jste vrahům k útěku a budete za to jistě potrestán, a tak byste si měl alespoň zaplatit útratu, aby se k prvnímu zločinu nepřipojil další. Jsem Kníže bídy, ale v útěku vám bránit nebudu.” Poté odešel. Překvapený hostinský seskočil a vrátil se do místnosti. Tam podal číšnici dva guldeny a řekl: „Je tu příliš rušno. Tady platím účet!” Žena nevěděla, že kováři byli chyceni na jeho vozu, a protože všeobecná pozornost byla upřena právě k zajatým, podařilo se horalovi opustit místnost, aniž by mu kdokoliv bránil. Starý Wolf seděl vedle syna, položeného na podlaze, a nevšímal si otázek, kterými byl zasypáván.

„Zatvrzelý chlap!” mínil jeden z policistů.

„Nedostaneme z něho ani slovo! Přiveďte Knížete bídy! Tomu jistě odpoví!”

„Knížete bídy? Kde je? Byl tady?” zaznělo kolem.

„Samozřejmě. Přišel k nám a přivedl nás sem. Určitě stojí venku na dvoře.” Muži vyběhli ven, volali, ale Knížete bídy nenašli. Zmizel stejně, jako se objevil tajuplně. Po posledních slovech k horskému hostinskému totiž za, mířil zpět k paláci barona voň Helfensteina. V baronově pracovně dosud svítilo světlo, stín, který vrhalo, přecházel po místnosti. Také vysoká, široká vrata byla dosud otevřená.

„Ach, půjdu k němu!” zašeptal.

„Položím mu kolem krku poslední smyčku!” Vstoupil dovnitř a stoupal po širokém schodišti. Nahoře na chodbě spatřil sluhu, laškujícího s kuchařkou. Oba se podivili, když spatřili pozdního návštěvníka.

„Co si přejete?” ptal se sluha.

„Je pan baron doma?” Ne ” ,,1>IG.

„Lžete! Je ve své pracovně!”

„Tak pozdě není doma pro nikoho!”

„Mně jistě neodmítne. Ohlaste mě!”

„Jaké jméno?”

„Zná mě. Stačí říct, že s ním chce mluvit známý, a to v naléhavé záležitosti.” Sluha se vzdálil. Trvalo dost dlouho, než se opět objevil.

„Je to opravdu tak důležité?” zeptal se.

„Chcete to vědět vy nebo váš pán?”

„Pan baron. Nařídil mi, abych se o tom ubezpečil. Kdyby to nebylo nutné, odnesl bych to já.”

„Je to neodkladné.”

„Tak pojďte!” Vedl jej do protějších dveří, nechal jej vejít a dveře znovu zavřel. Baron seděl u psacího stolu, hlavu mezi dlaněmi, a díval se ke dveřím s velice rozzlobeným výrazem. Sotva však dopadlo světlo na příchozího, vyskočil ze židle a zvolal: „Čert a peklo! Kdo je to?!”

„Doufám, že mne ještě znáte, pane barone,” odvětil kníže a lehce se uklonil.

„Jste jste!” Úlekem nemohl domluvit.

„Měl jsem tu čest promluvit si jednoho časného rána s vámi i s vaší paní manželkou.”

„Ano, ano, už vím! Jste Kníže bídy!”

„Vidím, že jste na mne nezapomněl.”

„Ne. Sám jste se postaral, abych na to ráno nikdy nezapomněl. Hrome! Pane, mně se zdá, že nejste přítelem pravidel slušnosti!”

„Jak to?”

„Nechal jsem vás předvolat nebo jsem vás pozval?”

„Ne. Přicházím z vlastní iniciativy.”

„Pak nechoďte ráno v pět nebo večer před půlnocí! Taky byste mohl říci své jméno, když se necháváte ohlásit.” Baron se chvěl vzteky. Kníže mu odpověděl úsměvem, nahlas řekl: „Přicházím tehdy, když je pro vás má přítomnost naléhavá. Musím dbát na vaše dobro a ne na hodiny.”

„Moje dobro? Chcete se vysmívat?!”

„Vůbec ne.”

„Přinesla mi snad vaše poslední návštěva nějaké dobro?”

„Nepochybně, hlavně když jste tak ochotně přijal můj návrh odstranit svou ženu.”

„Čert ať vezme váš návrh! Žena se mi skutečně ztratila!”

„A k nesmírné radosti se s ní opět setkáte.”

„Děkuji! Co ode mne chcete dneska?”

„Přišel jsem, abych vám podal přátelskou zprávu, pane barone.”

„Jakou?”

„Neměl byste večer rozestavovat své muže tak, jak jste si to předsevzal.”

„Rozestavovat své muže? Nerozumím vám!”

„Rozestavit je tak, abyste získal zpět své peníze.”

„Jaké peníze?”

„Oněch dvacet tisíc guldenů.” Baron zbledl jako stěna. Musel sebrat veškeré síly, aby se nezačal chvět.

„Nevím nic o dvaceti tisících!” namítl.

„Hm! Že byste už zapomněl? Vždyť od té doby uběhlo sotva půl hodiny!”

„Pane, povídáte nesmysly!”

„Nesmysly? Říkal jste, že mu peníze dáte, ale později je dostanete zpět, neboť postavíte lidi tak, aby dotyčný nemohl uniknout. Neříkal jste snad dnes večer podobná slova?” Baron na něho zíral skelnýma očima. Byl tajemný návštěvník vševědoucí?!

„Komu jsem to měl říci?” zasténal.

„Syčel jste to za starým kovářem.”

„Za jakým kovářem?”

„Za Wolfem z Tannensteinu.”

„Neznám! Pane, netrpíte halucinacemi?”

„Ne, zato vy trpíte nepochopitelnou zapomnětlivostí. Pokusím se osvěžit vaši paměť.”

„To není nutné, nepotřebuji vás. Navíc jsem zaneprázdněn, takže běžte pryč!”

„Nu, chtěl jsem vás jenom varovat. Nepotřebujeteli mou radu, odejdu. O pět minut později však budete zatčen.” Obrátil se k odchodu.

„Zatčen?!” vyjel baron.

„Kdo by se odvážil zatknout mě?!”

„Policie,” odtušil kníže, obraceje se zpět s pokrčením ramen.

„Mě, barona voň Helfensteina?!”

„Tím přece nejste!”

„Cože?! Nejsem?”

„Ne. Jmenujete se Franz, zatímco pravým baronem je pan Robert. O tom vás snad nemusím poučovat.”

„Člověče, chlape, nevím, o čem mluvíte!”

„A zatčen nebude Helfenstein, nýbrž takzvaný Kapitán.”

„Pane!”

„Král lesa.”

„Pane! Taková slova si vyprošuji!”

„Vrah vlastního bratrance a kapitána voň Hellenbacha.”

„Jste blázen!”

„Zatknout muže, který chtěl nechat zabít malého Roberta a nedávno i svou ženu.”

„Bože! Proč vás nevyhodím ze dveří?!”

„Protože nemůžete! Chybí vám k tomu odvaha.”

„Co říkáte? Co? Chybí mi odvaha? Ukážu vám, zda to tak skutečně je!” Přiskočil ke knížeti, aby jej uchopil za prsa. Ten však rychle strhl jeho ruce, zvedl barona a vrhl jím proti zdi. Vrah se sesunul na zem a nedokázal ze sebe vypravit ani slovo. Nyní se kníže usadil pohodlně v křesle a prohlásil: „Poslouchejte mě! Vaše žena je v mých rukou. Uzdravila se, ale během své nemoci prožila hrozná muka, když musela vyslechnout všechny vaše úklady. Žhne touhou po pomstě, je připravena proti vám svědčit u soudu. Před několika minutami jsem zatkl oba kováře v hostinci U zlatého prstenu. Také oni budou svědčit proti vám. Postavím proti vám pašeráky z hor i členy vaší zdejší bandy. Přivedu obra Bormanna a jeho bratra, přivedu také žida Solomona Leviho, lékárníka, který vám dodával jedy, zbožného Seidelmanna a další. Nebude chybět ani váš úhlavní protivník, Gustav Brandt, syn hajného. Vaše zkáza je nevyhnutelná. Zbývá vám volba mezi popravištěm a dobrovolnou smrtí. Radím vám, abyste si vybral druhou možnost, ale nejdřív ulehčete svému svědomí a napravte chyby, které jste učinil.” Baron ležel na zemi. Nedalo se rozeznat, zda knížete poslouchá. Voň Befour vstal, přistoupil k němu, dotkl se zlehka jeho ramene a tvrdým hlasem pokračoval: „Paže soudce vás srazí stejně, jako jsem to udělal před chvílí já. Měl byste vyslechnout mé rady. Poskytnu vám tři dny, abyste mohl navštívit svou sestřenici Almu voň Helfenstein a svěřit se jí s tajemstvími vaší minulosti. Pokud lhůta vyprší, aniž byste poslechl, dopadne na vás pěst spravedlnosti. Váš konec bude velice bídný!” Domluvil a ubíral se ke dveřím. Baron naslouchal odeznívajícím krokům, pak se zvedl. Jeho oči žhnuly, tváře hořely, rty se chvěly. Rychle se však vzpamatoval. Vrátily se mu síly, ale dosud nebyl schopen vypravit jediné slovo. Konečně zhluboka vydechl a vyrazil zvířecí ryk.

„Hrome! Sakra! Ach! Kázal mi jako školákovi! Co řekl? Mám se kát a zemřít, jestli nechci na popraviště?!” Udeřil se pěstí do hlavy a pokračoval:

„Ano, to si dovolil, aniž bych mu v tom zabránil! Hodil mě na zeď a já se nedokázal bránit! Kdo vlastně jsem? Kapitán a Král lesa nebo hadr na podlahu, se kterým se všechno vytře?! Peklo, smrt a ďábel!” Rozrušeně pobíhal po místnosti a nahlížel do rohů, jako by hledal přízraky.

„Ale ještě mě neznáte!” skřípal.

„Vím, na čem jsem, a přišel jsem na všechno, co jsem dosud nechápal. Tři dny! Dobrá, během této doby mezi vámi udělám pořádnou čistku, pacholci!” Zahrozil pěstmi ke dveřím, jako by tam stáli ti, jimž výhrůžka platila.

„Zemřete! Smrt, smrt, smrt! Moje žena je tedy u Knížete bídy. Také ji viděli u knížete voň Befoura! Oba jsou tedy jeden muž! Kníže voň Befour zemře, moje žena s ním! Robert Bertram zemře! Během tří dnů zničím každého, kdo se mi postavil. Zvítězím zvítězím zvítězím!” h lib KAPITOLA TŘETÍ Zkrachovalé rodokmeny

Následujícího rána seděl učitel a varhaník ve výslužbě ve známém sklípku, vedle něho se vrtěl na židli agent. Opodál

seděli další hosté, jejichž přítomnost bránila oběma mužům v hovoru o svých záležitostech. Konečně se hosté zvedli a agent mohl promluvit.

„Byla to hrozná, prokletá historka. Ženeme se tam, ale ptáci jsou pryč z klece! Nepochybně jste o tom také slyšel?”

„Jistě. Celý svět je naplněn tímto skandálem.”

„Kováři prý chtěli k vám?”

„Bohužel ano. Byl u mne alespoň jeden z nich, starý.”

„Takže přece! A potom se nechali zajmout!”

„Pitomci!”

„Co se dá dělat? Budou snad vypovídat proti nám?”

„Docela z toho mám strach.”

„Pak bychom je měli osvobodit.”

„Hm!” Přitom pokyvoval hlavou, svraštil obočí a opřel se lokty o stůl.

„Moc by nám to nepomohlo, neboť by se nechali znovu chytit. Nejlepší by bylo hm!” Pokrčil rameny a zaskřípal zuby.

„Rozumím!” přikývl agent.

„Co?”

„Mám to říci?”

„Klidně.”

„Nejlepší by bylo, kdyby ti dva pošetilci táhli do pekel.”

„To je i můj názor.”

„Nu, nemohli bychom jim k tomu dopomoci?”

„V takovém případě jsem ochoten zaplatit tisíc guldenů za hlavu.”

„Tisíc guldenů?! Je to pravda?”

„Ano.”

„To jsou dva tisíce. Pěkné penízky!”

„Klidně je dám.”

„Kdy?”

„Jakmile dojde zaručená zpráva, že se odehrála zmíněná audience v pekle.”

„Ruku na to?”

„Tady!” Plácli si. O životě obou Wolfu bylo rozhodnuto.

„Ale jak?” pokračoval Kapitán.

„Pchá! Třeba výstřelem mezi mřížemi okna cely.”

„Bylo by jej slyšet!”

„Ne. Mám vzduchovou pušku, která je tichá.”

„Jak zjistíme, ve které cele jsou?”

„To nechtě na mně. Nejsem tak hloupý jako oni. Máte ještě nějaký úkol?”

„Další jízdenku do pekla.”

„Sakra! Jak začnu vydělávat tisíce, držím se toho! Kdo by to byl?”

„Bydlí ve Vítězné ulici číslo deset. Malý domek patří knížeti voň Befourovi, vlastně leží na pozemku patřícím ke knížecímu paláci v Palácové ulici. Tam najdete mladého studenta, který se jmenuje Robert Bertram.”

„Kolik za něho?”

„Také tisíc.”

„Sakra! Mladík pojede do pekel!”

„Bude to hračka.”

„Mám se toho ujmout?”

„Ano.”

„Kolik mi dáte času.”

„Nejvýš tři dny.”

„

„To stačí. Kdo bude další?”

„Pak mi stojí v cestě dva, kteří bydlí přímo v knížecím paláci.”

„Tedy vznešení lidé! Kdo je to?”

„Předně kníže.”

„To bude těžké!”

„A baronka Ella voň Helfenstein, kterou si tam kníže vydržuje jako milenku.”

„U čerta! To je zajímavé! A co na to říká baron?”

„Neví, kde se jeho zmizelá žena ukrývá.”

„Kolik to hodí za ty dva?”

„Nejspíš víc než za ty první.”

„To se hezky poslouchá. Přesto bych rád slyšel konkrétní čísla.”

„Záleží na kořisti, kterou při tom získáte.”

„Vy chcete?!”

„Ano,” přitakal Kapitán.

„Poprvé to nedopadlo dobře!”

„Tím lip to dopadne podruhé. Zapojíme všechny svoje síly.”

„Dobrá. A kdy?”

„Dneska obhlédnu situaci, při shromáždění vydám roz, kazy.”

„Mám tedy večer rozsvítit obě lampy?”

„Přirozeně! V následujících třech dnech nás očekává na. máhavá, zato velice výnosná práce.” V tomto okamžiku vstoupil do lokálu sluha Leonhardt a posadil se k oběma mužům.

„Nuže, dostal jste odpověď na včerejší dopis?” otázal se ho Kapitán.

„Ne, žádnou jsem nečekal.”

„Jde skutečně o místo?”

„Ano, ale už žádný nepotřebuju, protože jedno mám.”

„Jste u tanečnice spokojen?”

„Jasně. Jak se zdá, brzo opustíme rezidenci.”

„Taková škoda! Je velkou umělkyní. Mluvila o odjezdu?”

„Jo, dneska ráno. Dokonce jsem musel sbalit nějaký věci, hlavně šperky. To je krása! Až člověku přecházej voči!”

„Už jsem o nich slyšel. Určila blíže den odjezdu?”

„Zatím ne.”

„Kdy se ho dozvíte?”

„Proč?”

„Hm! Starý chlap jako já by vlastně měl myslet na jiné věci, ale člověk se vždycky cítí mladší, když se může podívat na hezkou ženu. Ona je prý velmi krásná, co?”

„Lidi mají různej vkus, přesto si myslím, že je docela hezká, dokonce nejhezčí, jakou jsem kdy viděl.”

„Tak, tak! Já ji ještě neviděl.”

„Škoda, velká škoda!”

„Byl bych se na ni podíval aspoň na nádraží při odjezdu. Proto bych rád znal datum, nejlépe den předem, pane Leonhardte.”

„Tuto maličkost pro vás rád udělám.”

„Určitě?”

„Jasně. Zeptám sejí, kdy chce odjet. To bude nejjistější.”

„Samozřejmě. Zaskočíte sem večer aspoň na čtvrt hodinky?”

„Ne, mám důležitou pochůzku. Taky teď musím běžet. Žijte blaze!” Odešel. li

„Slyšel jste to?” zeptal se agent, když sluha vyšel ze dveří.

„Má důležitou pochůzku včera jsem si ho totiž objednal na dnešní večer.”

„Kam?”

„Na stejné místo.”

„Proč?”

„Kvůli šperkům jeho paní.”

„Ó, z toho zřejmě nic nebude.”

„Možná ano, protože má zfalšovanou směnku a brzy ji bude muset vyplatit.”

„Á, pak bychom ho mohli zpracovat. Teď musím jít k Jacobovi Simeonovi, abych mu dal jistý úkol.”

„Snad sluhu nepozval zbytečně?”

„Ne, promluvím si s ním.”

„Před svědky?”

„Ne. Jsem si jistý svou věcí, takže ho budu čekat sám. Dneska můžete rozsvítit světla dřív, než je zvykem. Při posledním shromáždění mnoho mužů chybělo, ale dnes je nutné, aby přišli všichni bez výjimky.” Zvedl se a zamířil, jak řekl, k zlatníkovi Jacobu Simeonovi, který byl natolik seznámen s tajemstvími Kapitána, že ač jej neznal jako kantora a varhaníka ve výslužbě, ihned jej pod touto maskou vytušil.

„Víte, kdo jsem?” zeptal se baron na úvod.

„Budu hádat,” odvětil s úsměvem žid.

„Nuže?”

„Hm! Svoje jméno bych raději kvůli bezpečnosti nevyslovil.”

„Stačí, když něco naznačíte.”

„Dobře! Nedávno jsme spolu byli na verandě jistýho knížete.”

„Ano, j sem Kapitán.”

„Hned jsem si to myslel. Nesete mi příkazy?”

„Nejprve jednu otázku, týkající se knížete, o němž jsi před okamžikem mluvil.”

„Narážíte na baronku Ellu voň Helfenstein?”

„Ano. Jsi si jistý, že je v knížecím paláci?”

„Moh bych to odpřísáhnout.”

„Byl jsi tam ještě na zvědách?”

„Ne. Raději jsem tam nelezl.”

„Škoda. Je nutné zjistit přesně, zda tam bydlí, a pokud ano, tak v kterém pokoji.”

„Nejspíš tam, kde spala.”

„Přece tam ležela jiná!”

„To je pravda. Třeba dostali podezření a přestěhovali ji.”

„Proč by měli mít podezření? Leda že by přišli na tvoje stopy.”

„Snad. Vy si teda myslíte, že bych měl pátrat dál?”

„Ano.”

„To je těžký.”

„Myslím, že máš dost chytrosti, abys překonal všechny potíže.”

„Uvidíme. Máte ňákej návrh?”

„Ne, myslím jen na jediné: snaž se, aby tě nikdo nespatřil v okolí paláce.”

„V tom případě těžko něco zjistím.”

„Hm! Nemohl by ses nějakým způsobem setkat s některým sluhou?”

„Děkuju! Ti máj určitě zámky na hubách. Kdybych se ptal po baronce, akorát bych vzbudil jejich podezření.”

„Máš pravdu. Víš, kdo bydlí v protějším paláci?”

„Ruskej vyslanec, jestli se nepletu.”

„Ano. Kdyby se ti podařilo vplížit se k němu”

„K němu”? Proč?”

„Mohl bys vylézt co nejvýš a pomocí dalekohledu prohledat všechny místnosti Befourova paláce.”

„To se snadno řekne, ale hůř udělá!”

„Ach, není to nebezpečné.”

„Kdyby mě chytli, byl bych namydlenej.”

„Kdepak! Budeš se legitimovat.”

„Čím?”

„Třeba prstenem.”

„Jak to myslíte?”

„Nu, například u tebe byl pán, který chtěl opravit zlatý prsten. Řekl, že bydlí v Palácové ulici číslo to a to, ve třetím patře. Jméno jsi pochopitelně zapomněl. Kdyby tě chytli, vymluvíš se, že ses zmýlil v čísle domu.”

„I tak by to bylo nemilý!”

„Ale ne nebezpečné. Když tě chytí, nenajdou nic jiného než prsten a dalekohled. S tím se přece nejde na lup! Musel by sis počínat opravdu hloupě, aby ses dostal do nesnází.”

„No, když poroučíte, zkusím to.”

„Dobrá. Snaž se! Ještě něco: ke knížecímu paláci patří domek, který leží ve Vítězné ulici”

„Znám ho. Když jsem slídil v zahradě, všiml jsem si ho.”

„V domku bydlí staří lidé jménem Brandtovi. Starý byl hajný a měl syna, který se kvůli vraždě dostal do vazby. Při transportu do vězení však utekl. Začíná se šuškat, že se tu objevil a tajně bydlí u svých rodičů.”

„Mám po něm pátrat?”

„Ano. Rád bych se co nejdřív dozvěděl, zda je na té šuškandě něco pravdy. Uvítal bych, kdybys mi mohl něco říct ještě dnes.”

„Kde a jak vás najdu?”

„Večer máme shromáždění. Zdržíš se a podáš mi hlášení.”

„Dobře. Hned se pustím do obou úkolů, který jste mi zadal.”

„Jestli mi přineseš dobré zprávy, skvěle se ti odměním.”

„Ach, o tom nepochybuju!” Baron se vzdálil. Zlatník na sebe hodil kabát, ale ve stejném okamžiku zaslechl, že někdo

vstoupil do krámu. Spěchal k pultu a k nejvyššímu úžasu spatřil knížete voň Befoura. Co u něho pohledával? Nu, snad by se dalo této příležitosti využít!

„Jste majitelem tohoto obchodu?” zeptal se ho kníže.

„Ano, pane!”

„Znáte mě?”

„Ne, ještě jsem neměl tu čest.”

„Jsem kníže voň Befour” Žid se hluboce poklonil. Kníže pokračoval:

„Nepřišel jsem nakupovat, nýbrž se vás na něco zeptat.”

„Jsem poníženě k službám, Výsosti!”

„Znáte tento řetízek?” Předložil mu řetízek Roberta Bertrama. Jacob Simeon vytušil past, proto odpověděl: ti Ne “

„1>(C.

„Opravdu? Neznáte jej?”

„Opravdu ne.”

„Přesto se domnívám, že jste jej měl nedávno v rukou.”

„Pak se mýlíte, Výsosti!”

„Zkuste si vzpomenout!”

„Výsledek by byl stejnej.”

„Nu, třeba vás přesvědčím. Když dostáváte zakázky, jde péepoměrně drahé předměty, takže bych mohl předpokládat, Že si vedete knihu prací?”

„Každopádně.”

„Nechcete do ní nahlédnout?” í Žid se ocitl v rozpacích, ale pomohl si z nich výmluvou: ,

„To je teď nemožný.” lílroč?”

„Odnesl jsem však knihu ke knihaři, aby mi přidal další listy.”

„Ach, to se mi nezdá! Obchodník si spíš koupí novou knihu, než aby si nechal doplňovat starou. Jednak je to nepohodlné a jednak byste knihvazaČi poskytl příležitost nahlédnout do vašich obchodů.” Jacob Simeon poznal, jak hloupě se vymluvil. Také si vybavil úkol, jímž jej před několika minutami pověřil Kapitán, a tak odpověděl: „Proč bych měl Výsosti lhát? Jsem ochotnej zajít ke knihaři a nahlídnout do knihy, abych vás moh informovat.”

„To není nutné. Tento řetízek je skvost, na který si každý musí vzpomenout i po mnoha letech, i kdyby jej viděl jen na chvíli.”

„V mým případě tomu tak nebylo.”

„Nuže, zkusím pomoci vaší paměti. Všiml jste si vyrytých písmen?”

„Jo R.v.H”

„Ani na ta si nevzpomenete?”

„Vůbec ne!”

„Zvláštní!” Pokýval hlavou, usmál se na vychytralého zlatníka a pokračoval:

„Nesmírně mi to ztěžujete. Přesto přiměji vaši paměť, aby začala pracovat. Znáte vetešníka žida Solomona Leviho z Vodní ulice?” Simeon nepovažoval za vhodné popřít tuto známost, proto odpověděl: „Jo, toho znám.”

„Zřejmě jen povrchně?” Kníže se tvářil, jako by si byl svou věcí naprosto jist. Žid si nedovolil lhát, navíc nevěděl, jak by si mohl uškodit, když se přizná k bližší známosti.

„Ne,” vysvětloval,

„znám ho naopak docela dobře. Často jsem pro něho dělal. Občas kupuje starý věci, který mu musím dát do pořádku.”

„Víte snad, co se mu stalo?”

„Ne.”

„Byl zatčen.”

„Sakra!”

„Ano. Zapletl se do jistých záležitostí, které dávají tušit, že musí mít spoluviníky.”

„Považoval jsem ho vždycky za čestnýho muže.”

„Žertujete!”

„Kdepak!”

„Vždy byl posuzován jako člověk, který přesně nezná hranice mezi právem a neprávem. Myslím, že jsem zaslechl v souvislosti s jeho zatčením i vaše jméno.”

„Nemožný!”

„Ach, tvrdil to člověk, který se vyzná!” isjjjí

„Neudělal jsem nic špatnýho!”

„Tím lip pro vás! Jedná se totiž o padělání.”

„O ničem nevím!”

„Také tento řetízek měl být padělán.”

„Určitě ne mnou!”

„Vyšetřování to zjistí. Jedná se o podobný řetízek i medailonek, byla změněna hlavně vyrytá písmena.”

„Proč by to někdo dělal?”

„To je vedlejší. Vím, že hledají zlatníka, který prostřední v. změnil na u. Tuším, že jste to byl vy, a protože se mne celá záležitost blízce dotýká a já si nepřeju, aby se kvůli takovým hloupostem lidé dostávali do vězení, přišel jsem za vámi, abych si své tušení ověřil.” Žid nevěděl, co pro něho bude lepší, zda má zapírat nebo se přiznat. Považoval za vhodné nechat si otevřená zadní vrátka, což mohl učinit pouze poznámkou:

„Pracoval jsem pro Solomona Leviho často a musel bych bejt Abrahám, kdybych si měl všecko pamatovat.”

„A vaše kniha?”

„Bohužel tady není. Kdyby Výsost dovolila, abych se podíval, a pak mi poskytne audienci, mohl bych odpovědět přesně.”

„Dobrá! Budu vás očekávat přesně v jednu hodinu.” Po odchodu knížete Jacob Simeon mumlal:

„Proklatě! Můžu se dostat do průšvihu, kterej bude mít hrozný následky. No, třeba mě nemůžou potrestat, když udělám práci, která má za výsledek šperk podobnej jinýmu. Vlastně nevím, k čemu to má sloužit. Krom toho má tahle záležitost i světlejší stránku: dostanu se ke knížeti a možná se mi naskytne příležitost zeptat se po baronce.” Kníže vyšel na ulici a na nejbližším rohu se setkal se sluhou Antonem, který zde na něho čekal. Pokračovali v cestě a náhodou potkali Adolfa, který po odchodu ze sklípku bloumal ulicemi.

„Dobře, že jsme tě potkali,” poznamenal kníže.

„Můžeš nám pomoci. Tři jsou vždy víc než dva.”

„Při čem?”

„Musíme prohledat shromaždiště bandy.”

„Teď? Ve dne?”

„Ano.”

„Nebude to nápadný?”

„Vůbec ne. Večer je to nemožné, protože by nás mohl někdo zpozorovat. Zato ve dne to nebude nápadné. Kde jsi byl nyní?”

„S Kapitánem.”

„Myslel jsem si to. Je něco nového?”

„Ti dva na sobě nedali nic znát. Utrousil jsem poznámku o svý paní.” , .,

„Jakou?”

„Že brzo odjede.”

„Výborně! Udal jsi datum?”

„Ne. Považoval jsem za lepší, když určíme čas podle našeho gusta.”

„Přirozeně. Předpokládám, že tě Kapitán bude večer svádět.”

„Abych okradl tanečnici?”

„Ano.”

„Zatím mi to otevřeně nenavrhl. Akorát řekl, že by chtěl Američanku vidět, ještě než odjede. Mám zjistit, na kdy plánuje odjezd.”

„Tak tak! Nu, vhodnou hodinu se včas dozví! Nyní bychom se měli rozdělit a dorazit k jejich shromaždišti jednotlivě. Půjdeme rovnou dovnitř.” Rozešli se. Kníže se vydal oklikou. Když došel do továrny, oba přátelé na něho již čekali. Uvnitř budovy bylo dost světla, aby se mohli po libosti porozhlédnout.

„Nejdůležitější pro nás je jáma, v níž stály kotle,” mínil kníže.

„Sestoupíme dolů.” Na okrajích vyzděné prohlubně ležely kusy rozbitých strojů, dole jámě leželo několik velkých pískovcových kvádrů, na nichž shromáždění muži seděli. Jinak zde nebylo nic zvláštního.

„Na té skromné díře není vůbec vidět, že odtud vychází tak promyšlené zločiny,” pravil Anton.

„Velice by nám pomohlo, kdybychom znali termín příštího shromáždění.”

„Proč?” otázal se kníže.

„Mohli bychom si tu připravit skrýš, odkud bychom je pohodlně vyslechli.”

„To mě napadlo také, proto jsme sem přišli. Nepochybuji, že se shromáždění sejde ještě dnes.”

„Safra!”

„Ano. Jsem si jistý. Poskytl jsem baronovi tři dny, které se bude snažit využít. Nezmešká ani hodinu, takže již dnes : večer budou hořet obě světla.”

„Půjdeme sem?”

„To je mým úmyslem. Věřím, že jsem uhodl, o čem se dnes bude jednat.”

„Já taky.”

„Nuže? O čem?”

„O oloupení tanečnice.”

„Kdepak! Podle všeho, co jsem baronovi řekl a nakolik ho znám, jsem toho názoru, že bude projednáno několik malých vražd.”

„Všichni čerti!”

„Samozřejmě. Jedna z nich se nejspíš stane po příležitostném vloupání.”

„Pak je nutné, abychom měli otevřené oči i uši.”

„Pochopitelně! Netušíte, kdo má být zavražděn?”

„Jo,” vmísil se Adolf.

„Nu kdo?”

„Snad oba kováři.”

„Hm! To jsem právě nemyslel, ale hm možná máš pravdu.”

„Zní to snad bláznivě, když jsou oba kováři v díře, ale obr byl taky otrávenej, když byl ve vazbě.”

„Tvůj názor je správný. Kapitán se během tří dnů, které jsem mu poskytl, vynasnaží zneškodnit všechny osoby, které na něho něco vědí.”

„Nejlíp toho docílí vraždou.”

„Oba kováři mu stojí v cestě. Chtěl je osvobodit, aby proti němu nemohli vypovídat, což se mu podařilo. V rezidenci jsou však střeženi daleko lépe než v okresním městečku, navíc baron nemá moc času, takže bude považovat za nejlepší zavraždit je.”

„Jak by to mohl udělat?”

„Zkusme přemýšlet. Do cely se nedostane, takže připadá v úvahu pouze vražda zvenčí.”

„Vězení je střeženo.”

„Určitě, ale i přesto musíme úředníky varovat. Kapitán se bude snažit zjistit čísla cel, v nichž se kováři nalézají.”

„Jestli budeme mít večer štěstí, snad se dozvíme něco bližšího.”

„Doufejme! Takže to jsou kováři. Kdo by mohl být další?”

„Hm! Snad jeho žena?”

„Nepochybně. Ona a já.”

„Tomu nevěřím!”

„Ach, už se rozhodl.”

„Dobře, tak ho chytneme za uši!”

„Jistěže! Tuším, že zaranžuje vloupání do mého paláce, při němž bude chtít mne i baronku zneškodnit. Připravím se. Dál předpokládám, že chce odstranit Roberta Bertrama, který u mne bydlí.”

„Proč?”

„Kvůli jisté soukromé záležitosti, která jej uvrhla do velkého nebezpečí. Snad namíří svou zbraň i proti baronese voň Helfenstein.”

„Proti sestřenici?! Musel by být dokonalý satan!”

„Ach, zná své postavení. Musí si vybrat mezi smrtí nepřátel a svou vlastní. Jak ho znám, příliš nebude zatěžovat své svědomí dalšími zločiny. Večer budeme chytřejší. Teď si musíme najít skrýš, odkud vše uvidíme a uslyšíme, aniž bychom se sami ocitli v nebezpečí.”

„To nebude těžké,” prohlásil Anton.

„Máš nějaký nápad?”

„Nu, kotelní jáma je vyzděna cihlami. Když je na někte(rém místě odstraníme, vznikne otvor, kam se schováme.”

„Otvor bude nápadný!” ZKRACHOVALE RODOKMENY

„Ne. Vrátíme cihly na místo, což se dá udělat i zevnitř. Malé dírky, abychom viděli ven, si nikdo nevšimne.”

„Hm! To zní hezky.”

„Milostivý pane, dovolíte, abych se o to postaral?”

„Když budeš opatrný.”

„To je i v mém zájmu.”

„Večer zde nesmí najít jedinou stopu po tvé práci.”

„Pokud jde o to, postarám se, aby na zemi nenašli ani náprstek hlíny nebo cihlového prachu.”

„Kdo to udělá? Znáš důvěryhodného zedníka?”

„Vezmu si na pomoc několik policistů.”

„Výborně! To bude nejjistější.”

„A aby nás někdo nepřekvapil, nechám po okolí rozestavit několik detektivů. Nejraději bych s tím začal hned.”

„Jak myslíš! Skoč na hlavní strážnici a vysvětli policejnímu řediteli, oč se jedná.”

„A já?” ptal se Adolf.

„Mám jim pomoct?”

„Ne. Nejspíš tě budu potřebovat jinde.”

„Do skrýše půjdete ještě před zahájením shromáždění?”

„Samozřejmě.”

„A já nebudu při tom!”

„Protože máš schůzku s Kapitánem! Nenaříkej, budeš svědkem jiných věcí! Teď musím do soudní budovy. Adolfe, zajdeš k Robertovi Bertramovi a k Almě voň Helfenstein. Vyřídíš jim, aby od této chvíle neopouštěli byty a neotvírali cizím lidem.” Oba policisté se rozdělili, kníže vyrazil až za nimi. Než opustil budovu, rozhlédl se na všechny strany otvory po oknech, aby zjistil, zda je někdo tajně nepozoroval. Nevšiml si ničeho, co by v něm vzbudilo podezření. Když přišel do soudní budovy, zamířil rovnou ke státnímu návladnímu, který, jak se zdálo, na něho již čekal, neboť jej přivítal slovy: „Konečně, Výsosti! Čekal jsem vás dřív.”

„Byl jsem zaneprázdněn. Už jste vyslechl kováře?”

„Ještě ne. Obdržel jsem váš dopis, z něhož jsem usoudil, že si přejete zúčastnit se jeho výslechu. Čekal jsem jen na vás.”

„Jsem vám velice zavázán.”

„Ach, co se týká toho, jsem a nadále zůstanu vaším dlužníkem. Od jisté doby jsem vám tak nakloněn, že nemůže být řeč o laskavostech. Mám zazvonit?”

„Koho předvoláte jako prvního?”

„Starého. Nebo máte jiný názor?”

„Ne. Jen vás požádám, abyste ještě okamžik počkal. Musíme se na něčem domluvit.”

„Prosím, Výsosti!”

„Kdyby se kovář nepřiznal, smí ho potom vyslechnout někdo jiný?”

„Hm! Víte, že jsem státní návladní”

„To vím,” přerušil jej kníže.

„V tomto případě byste však mohl svolit k výjimce.”

„A kdo by se toho měl ujmout?”

„Brandt.”

„Brandt? Žádného neznám.”

„Ne? Vždyť jste byl u mne, když se o něm tolik mluvilo.

„Ach! Myslíte Gustava Brandta, uprchlíka?”

„Ano.”

„Ten by měl vyslechnout kováře?”. s

„Ano.”

„Pak by tu musel být!”

„Je tady.”

„Kde? V rezidenci?”

„Jistě.”

„Výsosti, v tom případě bych ho musel zatknout!”

„Ale ne, pane státní návladní,” usmál se kníže.

„A přece! Třebaže jsem přesvědčen o jeho nevině, musel bych to udělat, protože byl odsouzen, uprchl a dosud neprokázal svou nevinu. Alespoň do té doby bych ho musel zadržet.”

„V tom s vámi musím souhlasit.”

„Víte, kde je?”

„Ano.”

„Prozradíte mi to?”

„Jistě, budeteli si to přát.”

„Nuže, kde se zdržuje?”

„U vás.”

„Myslíte, že se ubytoval ve stejném domě, v jakém bydlím?”

„Ne. Je ve vaší blízkosti.” Tu státní návladní o krok couvl, vyvalil na knížete oči a zvolal:

„Výsosti, myslíte to doslova?”

„Samozřejmě,” přikývl tázaný.

„A mluvíte vážně?”

„Naprosto vážně.”

„Pak byste nemohl myslet nikoho jiného než” Zarazil se. Co chtěl vyslovit, bylo tak nepravděpodobné, že jej to připravilo o řeč.

„Prosím, pokračujte!”

„Pak byste musel být Brandt sám!” vyrazil návladní.

„Ano, tak jsem to myslel.”

„AlealeVýsosti!”

„Milý pane státní návladní, tváříte se, jako byste spatřil osmý div světa!”

„Skoro to tak je!”

„Vždyť se to dá snadno vysvětlit. Nyní jsem sice knížetem voň Befourem, ale dřív jsem se jmenoval Brandt a byl jsem úředníkem zdejší policie.”

„Opravdu nežertujete?”

„Věc je tak vážná, že nemám ani pomyšlení na žerty. Ujišťuji vás, že jsem uprchlý Brandt. Věříte mi?”

„Musím vám věřit, když to tvrdíte.”

„Nyní prosím, abyste mě zatkl.”

„Hrome!” Jeho výraz i přes vážnost situace vyloudil na rtech knížete lehký úsměv.

„Myslel jsem, zeje vaší povinností zatknout mě.”

„Aby se v tomčert vyznal! Máte přece průkaz od ministra “

„Jistě.”

„Navštěvujete dvůr”

„To také.”

„Jste kníže”

„Samozřejmě.”

„Jak vás tedy mohu zatknout?”

„Prostě mne necháte zavřít do vazby.”

„Máte mé slovo, že jsem z toho na větvi.”

„Tomu rád věřím, neboť to z vás přímo vyzařuje.”

„Opravdu? Musím se přesvědčit.” Vytáhl zásuvku, vzal do ruky malé zrcátko a podíval se do něho.

„No, to by ještě ušlo,” usmál se.

„Prosím, Výsosti, nedivte se, že vás požádám o jisté vysvětlení.”

„Jen se ptejte. V krátkosti vám sdělím nejnutnější, ale požádám vás, abyste si to nechal pro sebe. Poslouchejte!” Trvalo zhruba čtvrt hodiny, než se návladní dozvěděl vše potřebné a ujistil se, že může jednat podle rady knížete.

„Už jste spokojen, pane státní návladní?”

„Ano. Děkuji.”

„A dovolíte Brandtovi, aby vyslechl kováře, kdyby se vám nechtěl přiznat?”

„Ano. Zúčastníte se výslechu?”

„Ne, ale všechno uslyším. Co je ve vedlejší místnosti?”

„Archív státního návladního.”

„Je tam stůl?”

„Stůl i židle.”

„Tak půjdu vedle. Dveře zůstanou otevřené, abych vše slyšel. Pokud bude Wolf zatvrzele zapírat nebo mlčet, zakašlu. Pak ho pošlete ven.”

„Dobrá. Budete však muset vést protokol.”

„Přirozeně. Prosím o papír a další náležitosti.” Za okamžik zmizel ve vedlejší místnosti a pohodlně se usadil u stolu. Návladní zazvonil a nechal předvést kováře.

„Prosím, máte u sebe zbraň?” zeptal se kníže z vedlejší místnosti.

„Myslíte, že to je nutné?”

„Člověk by měl být opatrný. V jeho postavení je schopen učinit cokoliv.”

„Nu, revolver mám vždy při ruce.”

„Tak ho položte, abyste ho mohl v případě nutnosti ihned použít. Také si nepusťte kováře příliš k tělu.” Vězeňský strážník přivedl starého Wolfa a postavil se vedle něho.

„Můžete jít,” vybídl jej úředník.

„Pane státní návladní!” ozval se klíčník s varovným gestem.

„Jen jděte! Nůžky jsem už schoval.” Podřízený poslechl. Wolf nebyl spoután. Stál hrdě u dveří, nedal najevo zlost ani nedostatek odvahy.

„Přistupte blíž,” pravil návladní,

„stoupněte si k té židli! Pokud uděláte nějaký zbytečný pohyb, zastřelím vás!” Starý posměšně zkřivil tvář a poznamenal:

„Aha, panstvo se nás bojí!”

„Opatrnost není znamením strachu. Nejdřív vás upozorňuji, že musíte odpovídat pravdivě na mé otázky. Zapírání vám jen přitíží.”

„Těžší nebo ne, na tom nesejde.”

„Odpovězte! Utekl jste včera ve společnosti sVého syna?”

„Jo,” usmál se kovář.

„Přitom jste zavraždili vyšetřovacího soudce?” Starý nasadil udivený výraz a zeptal se:

„My? Zavraždili?”

„Jistěže! Doufám, že jste pochopil mou otázku správně?”

„Domnívám se, že jsem nerozuměl.”

„Zabil jste vyšetřovacího soudce?”

„Ani mě nenapadlo!”

„Byl to tedy váš syn?”

„Ten ještě míň!”

„Kdo jiný to mohl udělat?”

„Ten chlap je skutečně mrtvěj?”

„Ach, myslíte, že si se mnou můžete zahrávat?”

„Ne. Jsem zatčenej, takže to není hra.”

„Odpovídejte tedy ve vší vážnosti!”

„Povídám vám jen pravdu! Nevím nic o smrti vyšetřovacího soudce.”

„Zapíráte?”

„Nic jsem tomu chlapovi neudělal, můj syn taky ne.”

„Kudy jste uprchlí?”

„Voknem.”

„To by se vám nepovedlo, kdybyste před tím nezabili úředníka!”

„Proč nepovedlo?”

„Zadržel býváš!”

„Nás dva? Ach! To by nestih!”

„Nebo by volal o pomoc.”

„To taky chtěl, ale nemoh.”

„Proč ne?”

„Popadl jsem ho za krk.”

„A pak jste mu vrazil do srdce nůžky na papír!”

„Nůžky na papír? Aj, měl v srdci nůžky na papír?”

„Ano.”

„Chudák! Lituju ho!”

„Člověče, nerouhejte se!”

„Mluvím pravdu. Přiznávám, že jsem ho popadl za chřtán, až omdlel, ale pak jsme vyskočili z vokna a prchali.”

„Kdo ho tedy zabil?” Tu starý nasadil důvěrný, přátelský výraz a prohlásil:

„To si přece můžete domyslet, pane návladní!”

„Ne, pokud jste to neudělali vy.”

„My to nebyli, ale dá. se snadno uhádnout, kdo to udělal.”

„Kdo tedy?”

„On sám!”

„Člověče!” vyjel na něho úředník.

„Nejasně,” odtušil starý klidně.

„Zabil se sám. Viděl, že jsme zdrhli, začal se bát trestu. Pak uviděl nůžky a vrazil si je do prsou. Jinak si to neumím vysvětlit.”

„Nu, snad to vysvětlím, lépe. Jak je možné, že jste se dostali tak rychle do rezidence?”

„Utíkali jsme.”

„Ach tak! Nejeli jste?” Ne “

„1MC.

„Představím vám muže, který vás vezl.”

„Běželi jsme.”

„Proč jste zamířili do hlavního města a ne jinam?”

„Mysleli jsme, že tady budem v bezpečí.”

„

„Ach tak! Co jste tu chtěli dělat?”

„Pracovat.” >J

„Nechtějte mě rozesmát! Není zde nikdo, na koho byste se mohli obrátit?”

„Ne.”

„Kde jste byl, než jste se vrátil do hostince U zlatého prstenu?”

„Na špacíru.”

„Ve vězení jste u sebe neměli peníze, ale včera u vás byla nalezena jistá částka. Kde jste k ní přišli?”

„Našli jsme ji.”

„Upozorňuji vás však, že si nijak nepomůžete dětinskými odpověďmi. Jen klidně zapírejte, stejně budete potrestáni!”

„Nikdo nám nedokáže, co jsme neudělali!”

„Proč jste byli zatčeni poprvé?”

„Nevím.”

„Přece vám bylo řečeno, proč vás zatkli?”

„No, přej jsme pašovali!”

„Ale není to pravda, že?”

„Ne.”

„Neměli jste udělat ještě něco jiného?”

„O ničem nevím. Jsme čestný řemeslníci a nikdy jsme nedělali zakázaný věci.”

„Tak, tak! Slyšel jste o Králi lesa?”

„Ne.”

„Nikdy?”

„No, slyšet jsme o něm teda slyšeli, ale nikdy jsme ho neviděli!”

„Znáte snad barona Franze voň Helfensteina?” <, b

„Jo, je to náš zámeckej pán.”

„

„Znali jste ho tedy jen jako zámeckého pána?”

„Jo.”

„Nemáte tušení, kdo by mohl být Králem lesa?”

„Ne. O to se nestaráme.” Vtom se z vedlejší místnosti ozvalo zakašlání knížete. Státní návladní to slyšel, a proto řekl:

„Vidím, že jste se rozhodl zapírat. Nebudu se s vámi zlobit a předám vás někomu jinému, jemuž snad budete odpovídat lépe.”

„Dělejte, co chcete. I tak budu mluvit jen pravdu!”

„Pojďte do vedlejší místnosti!” Ukázal na otevřené dveře. Kovář zašel dovnitř, návladní jej doprovodil jen na práh. K nesmírnému překvapení uvnitř spatřil cizího mladého muže, který seděl skloněn nad papíry. Na stěně visel klobouk i kožich, které patřily knížeti. Úředník se chtěl na něco zeptat, ale tu již mladík zvedl hladce oholenou tvář bez jizvy a utkvěl pohledem na kováři, který stál před ním.

„Dobré ráno, mistře Wolfe!” prohlásil.

„Už dlouho jsme se neviděli!” l Kovář ohromeně uskočil a zvolal:

„Brandt! Pan Brandt!!”

„Ještě mě znáte? To je milé!”

„Smrt a peklo! Co tady děláte?”

„Musím vás vyslechnout, jak vidíte!”

„Vymě?!”

„Ano.”

„To je nemožný!”

„Proč?”

„Vždyť jste zdrhnul!”

„Ne, jak vidíte, jsem tady.”

„Vždyť jste vrah!”

„To je nesmysl! Vy přece nejlépe víte, že to není pravda!”

„Já?”

„Ano, samozřejmě. Vždyť jste byl u toho!”

„Já? U toho? Co myslíte?!” ZKRACHOVALE RODOKMENY

„Hlavně nelžete! Kdo chce lhát, musí to dělat tak, aby to vypadalo alespoň trochu věrohodně. Vždyť jste sám včera večer baronovi Franzovi voň Helfensteinovi vyprávěl, jak jste ho pozoroval.”

„Já? Jeho? Kde bych mu to říkal, pane Brandt?”

„V pracovně. Nebo ne?”

„Ne!” Kníže zavrtěl hlavou a vážně prohlásil:

„Wolfe, Wolfe! Považoval jsem vás za chytřejšího, než se mi teď zdáte. Sám víte, že jste mi kdysi prokázal přátelskou službu, o které pochopitelně nechci mluvit. Jsem vám však velice zavázán a dám vám radu, která vám bude v tuto chvíli nejvíc k užitku: nezapírejte, abyste si zbytečně neškodil.” Starý se od chvíle, kdy spatřil Brandta, choval zcela jinak než dosud. Jako by se zmenšil, jeho oči ztratily svůj lesk. Celý se zhroutil, avšak přece jen měl dost sil, aby se nepoddal úplně.

„Pane Brandt, řekněte mi, jak jste se dostal sem, sem k soudu?” šeptal.

„To musím bohužel zamlčet.”

„Už vás nepronásledujou?”

„Ne.”

„Dostal jste milost?”

„Také ne. Ví se, že jsem nic neudělal.”

„Jak se to dokázalo?”

„Různými způsoby. Mimo jiné jsem i vás označil za svého svědka.”

„Mě?”

„Ano, vás a vašeho syna.”

„Vždyť nic nevíme!”

„Nenamítám nic proti tomu, že i nyní chcete zapírat je to vaše věc, Baronka Ella voň Helfenstein však svědčila v můj prospěch. Vlastně bych ji ani nepotřeboval, ale ona si uvědomila, že má prosba o milost u královského dvora by jí byla velice prospěšná.” Řekl to důvěrným, vtíravým hlasem, který starému dlouho zněl v uších. Přesto Wolf učinil odmítavé gesto a tvrdil: „Nic nevím!”

„Zato já vím všechno, Wolfe. Jednak jste byl svědkem, když baron Franz voň Helfenstein v lese zastřelil plukovníka voň Hellenbacha.”

„Ne a znova ne!”

„Potom jste zaměnil malého Roberta za mrtvolu syna poslíčkové.”

„Ne, ne!”

„Odvedl jste chlapce do zdejšího nalezince!”

„To mě ani ve snu nenapadlo!”

„A přesto jste o tom včera vyprávěl baronovi Franzovi voň Helfensteinovi v jeho paláci!”

„To není pravda!”

„Dokonce jste mu sdělil, že malý Robert nyní nese jméno Bertram.” Kovář byl překvapen, přesto zapíral.

„Vždy jste stál v baronových službách.”

„To je lež!”

„Jeho jménem jste zastupoval Krále lesa.”

„Nikdy!”

„Vy, oba Seidelmannové a Wagner Hendschel z Obersbergu.”

„Kdo to říká, lže!”

„Ó, dokonce víte, že baron hraje v rezidenci úlohu tajemného Kapitána!”

„Pane Brandt, nevím nic a zajímalo by mě, kam na to chodíte! Jsemčestnej muž!”

„Nepovažuji vás za zločince nejhrubšího zrna, proto jsem pojal úmysl zachránit vás. Lituji, že jednáte jinak, než jsem si přál. Jeli vám to vše lhostejné, dobrá, přesto bych předpokládal, že alespoň svého syna nebudete chtít uvrhnout do zkázy.” Kovář rychle zvedl hlavu a zeptal se: „Jak to?”

„Všechno vám bude dokázáno, a když nic nepřiznáte, soud vás potrestá nejvyšší sazbou. Otevřené přiznání by mohlo vašemu synovi pomoci. Vy jste starý, váš trest záhy odezní, ale mladý by mohl šťastně užívat života, pokud by byl omilostněn.” To zabralo. Wolf hleděl chvíli zamyšleně před sebe, potom se zeptal: „Odkud víte, že jsem včera večer mluvil s baronem Franzem voň Helfensteinem?”

„Vidíte, už jste přiznal, že jste spolu mluvili!”

„Nic nepřiznávám, jen se ptám.”

„Pak vám nemohu na vaši otázku odpovědět.”

„Říkal to snad přímo on?”

„To je moje věc. Rozhodl jste se zapírat, protože doufáte, že vás baron osvobodí. My víme, že hraje úlohu Kapitána. Na

krk mu byla položena oprátka, která se brzy zatáhne. A vy zahynete s ním, protože ho chcete šetřit.” Starý neodpovídal. Viděl, že barona znají, pochopil, že to s ním Brandt myslí dobře, a nechtěl být vůči jeho přístupu necitelný. Na druhou stranu se nechtěl přiznat k činům, které jim snad nebudou moci nikdy dokázat. Povolil alespoň částečně, když řekl: „No, pane Brandt, neměl byste si myslet, že jsem úplně špatnej chlap. Přiznám se ke všemu, co jsem udělal.”

„Tím lépe pro vás. K čemu se tedy přiznáváte?”

„Vím, že jste nezavraždil kapitána voň Hellenbacha.”

„Byl jste svědkem činu?”

„Jo.”

„A váš syn?”

„Taky.”

„Kdo zabil kapitána?”

„Baron Franz voň Helfenstein.”

„Jakou zbraní?”

„Puškou.”

„Viděli jste to?”

„Jasně a přesně. Stalo se to tak” A vyprávěl, co se tehdy stalo. Když skončil, Brandt se zeptal:

„Co jste dělali v lese vy dva?”

„Hledali jsme houby.”

„Ach tak! Proč jste barona neudali?”

„Báli jsme se ho.”

„Jinak se většinou nebojíte!”

„Věděli jsme, zeje násilnickej a pomstychtivej. Taky jsme si mysleli, že vaše nevina bude prokázaná i bez nás.”

„Nyní vidíte, jak jste se zmýlili. Proč jste to neřekli již v době, kdy jsem byl odsouzen?”

„Mysleli jsme, že by nás potrestali.”

„Tím jste mi ale hodili pod nohy velký klacek. Přesto vám odpouštím. Mohu zapsat toto přiznání do protokolu?”

„Jo.”

„A podepíšete je?”

„Jasně.”

„Tak se vraťte do místnosti pana státního návladního, který vám předloží protokol k podpisu.” Státní návladní byl svědkem celého rozhovoru stál v otevřených spojovacích dveřích. Nyní ustoupil. Starý kovář toho rychle využil přistoupil k Brandtovi a zašeptal: „Prosím, šetřte mýho syna!” Poté se otočil a šel dopředu. Zůstal u přiznání, které podepsal, ale vše ostatní i nadále popíral. Byl odveden. Když ti dva osaměli, obrátil se státní návladní na Brandta: „Výsosti, vůbec nechápu, jak člověk může mít dvě tak rozdílné tváře!”

„Snad pochopíte, že jako uprchlík jsem musel změnit tvář.”

„Samozřejmě. Ministr ví, že jste ve skutečnosti Brandt?”

„Ano, a nejen on. Všichni tito lidé jsou však přesvědčení o mé nevině, a protože jsem slíbil, že současně s důkazy mé neviny přivedu i Kapitána a Krále lesa, abych je předal soudci, vystavili mi carte blanche, bílou kartu.”

„To je mimořádný, řekl bych neslýchaný případ! Přejete si, abych nechal předvést mladého Wolfa?”

„Prosím o to.”

„Postupovat budeme stejně jako u otce?”

„Ano.” Kníže se stáhl zpět, návladní nechal předvést mladého kováře. Také on zapíral, také on nevěděl o smrti

vyšetřujícího soudce. Snad byl soulad obou výpovědí náhodný, možná měli kováři cestou do rezidence dost času domluvit se na výpovědích pro případ, že by byli opět zatčeni, krátce a dobře, synova výpověď zcela souhlasila s tím, co vypověděl otec. Když popřel jakoukoliv známost s Kapitánem a Králem lesa, státní návladní řekl: „Nu, nechám vás vyslechnout mužem, který vás dobře zná. Snad k němu budete upřímnější. Běžte do vedlejší místnosti!” Kovář poslechl. Sotva překročil práh, vyrazil ze sebe hlasitý výkřik.

„Brandt! Gustav! Hrome!” Jmenovaný tentokrát neseděl u stolu, ale stál přímo proti dveřím.

„Poznal jsi mě?” zeptal se.

„Nezapomněl jsi na mě?”

„Jsem překvapenej a zároveň polekanej!”

„Lekl ses? Snad se mne nebojíš?”

„To ne. Proč bych se měl bát? Vždyť jsem ti nikdy neublížil!”

„Opravdu?”

„Ne.”

„Nechal jsi mne nevinně odsoudit.”

„Nerozumím ti!”

„Přece jsi věděl, že jsem nevinen.”

„Všichni jsme tě měli za viníka.”

„Měli? Tys mě nikdy nemohl mít za viníka, protože jsi dobře věděl, jak vše bylo.”

„Jak to?”

„Viděl jsi na vlastní oči, kdo zabil kapitána.”

„Ne. Nic o tom nevím.”

„Nebyl jsi s otcem v lese?”

„Ne.”

„Můžu ti to dokázat.” Vytáhl protokol s výpovědí starého, ukázal jej mladému a zeptal se:

„Znáš ten podpis?”

„Ach, patří tátovi!”

„Ano, vlastnoručně podepsal tento protokol. Přečtu ti ho.” Když dočetl, zeptal se:

„Nu, co tomu říkáš?”

„To vypověděl otec?”

„Ano.” .i

„Byl jsi při tom?”

„Jistě.”

„Mluvil s tebou?”

„Dost dlouho. Znáš jeho rukopis, takže vidíš, že mluvím pravdu.”

„Nikdy bych tomu nevěřil!”

„Čemu?”

„Že se přizná.”

„Bylo by pro vás nejlepší, kdybyste byli upřímní. Chceš i teď zapírat?”

„Co svedl otec, dokážu taky.”

„Potvrzuješ tedy jeho výpověď?”

„Jo.”

„A podepíšeš ji?”

„Když si to přeješ.”

„Stačí připsat jedinou větu, pod níž se podepíšeš.” Stalo se, ale tím to skončilo. Ani syn nepřiznal víc. Byl odveden jako otec. Kníže stál na konci rozhovoru u okna. Nyní ukázal ven a poznamenal: „Prosím, podívejte se dolů! Vidíte toho muže, který stojí naproti ve dveřích restaurace?”

„Ano. Dívá se ostře sem!”

„Zkoumá přední část vězení. Chce najít cely kovářů.”

„Ach! Kdo je to?”

„Kapitánův zvěd.”

„Opravdu?”

„Bez pochyb.”

„Znáte ho?”

„Ano. Včera v Briickenau, aby pomohl osvobodit kováře.”

„Hned ho nechám zatknout!”

„Ó, kdepak! Dopřejme mu čas. Máte zde rozdělení vězeňských cel?”

„Samozřejmě. Musím přece vědět, ve které cele máme toho či onoho zatčeného.”

„Chcete mi je svěřit?” iííft

„Rád. Ale k čemu?”

„Ukážu rozdělení onomu muži.”

„Nemožné! Žertujete?”

„Ne, mluvím vážně.”

„Je to zakázáno.”

„Klidně si to zodpovím.”

„Proč mu to chcete ukazovat?”

„Aby se dozvěděl, kde najde kováře. Buď je chce osvobodit, nebo má v úmyslu nějakou špatnost. Každopádně ho přitom zatkneme. Bude lepší, když ho zatkneme až při činu, neboť budeme mít dostatek důkazů pro jeho zatčení.”

„Máte odvahu, když se”

„Ó, prosím, prosím!” přerušil jej kníže.

„Pokud si nepospíšíme, ten chlap odejde. Nu, svěříte mi listinu?”

„Zodpovíte si to?”

„Ano.”

„Tak tady ji máte.”

„Děkuji!” Přeložil papír, zastrčil jej do kapsy a spěchal ke dveřím. Tu ho návladní chytil za ruku a zvolal:

„Zadržte! Přece nepůjdete takto?”

„Jak?”

„Bez klobouku a jako jako Gustav Brandt!”

„Proč ne? Nesmím se mu ukázat jako kníže voň Befour, protože by mne poznal a lest by nevyšla.” Odběhl. Vyběhl ze soudní budovy a hned si všiml, že agent dosud stojí naproti u dveří. Kníže se chvíli ochomýtal kolem vrat, a když druhý zpozoroval, že vychází ze soudní budovy, zamířil kníže přes ulici k němu, krátce jej pozdravil, vstoupil do restaurace a nechal si přinést ovocný nápoj. Uvnitř nebyl žádný host, ale netrvalo dlouho, a do dveří vstoupil agent. Kníže se posadil ke stolu, na němž stála sklenice, která musela patřit slídilovi venku a skutečně, agent zamířil přímo k tomuto stolu. Kníže se uctivě omlouval: „Ach, promiňte, to je váš stůl! Pokud vám vadí má přítomnost, klidně”

„Kdepak, kdepak! Jen seďte!” vpadl mu agent do řeči.

„Je tady dost místa pro oba.” Neuniklo mu, že kníže vyšel ze soudní budovy, předsevzal si tedy, že zkusí navázat

rozhovor. Snad zjistí něco z toho, co by se rád dozvěděl.

„Jestli se nemýlím, přicházíte ze soudu?” zeptal se,

„Ano, pane.”

„Jste zřejmě úředníkem okresního soudu?”

„Ano i ne, jak se to vezme.”

„To zní zvláštně!”

„Aleje to jednoduché. Byl jsem písařem jistého právníka, ale ode dneška bych měl být zaměstnancem soudu. Tak je to.”

„Vzali vás zatím jen na zkoušku?”

„Ano.”

„Přeju vám hodně štěstí!”

„Děkuji. Písařina je tvrdá práce a příliš toho nevynese.”

„Nemáte pevný plat?”

„Zatím ne. Budu placen podle výkonů.”

„Ach tak! Velice se o tyto věci zajímám, neboť jsem soukromým sekretářem.”

„Aj, tedy kolega!”

„Tak nějak.”

„Hm! Ale máte lepší postavení.”

„Snad. Záleží na tom, kolik vyděláváte.”

„Deset krejcarů za arch.” ZKRACHOVALE RODOKMENY

„Ó běda! Kolik archů napíšete za den?”

„Někdy osm, přinejlepším deset.”

„Pak vás lituji! Já mám čtyři guldeny za den.”

„Mohu vám jen závidět.”

„A nejsem vázán na čas. Dovolíte, abych zaplatil vaši útratu?”

„Jsem vám velice zavázán a nedovolím si odmítnout, ačkoliv vám nemohu v této chvíli dostatečně projevit svou vděčnost.”

„O tom nemluvte! Jsme přece kolegové. Jak dlouho pracujete pro justici?”

„Teprve tři týdny.”

„Takže se brzy dozvíte, jestli vaše zkušební doba proběhla s úspěchem?”

„Řeknou mi to v nejbližších dnech.”

„Nebylo by vám milejší jiné zaměstnání?”

„Proč ne, kdyby bylo lépe placeno.”

„Hm! Mám styky.”

„Ach, skutečně?”

„Ano. Není to dávno, co jsem chudému kolegovi sehnal místo expedienta. Pokud se bude snažit, má šanci stát se do dvou let šéfem kanceláře.”

„Sakra! Takové štěstí! Nenašel byste také něco pro mne?”

„Zeptám se. Jak se jmenujete?”

„Richter. Mám dobrá doporučení.”

„A kde vás najdu?”

„Každodenně touhle dobou v této restauraci.”

„Výtečně! Pozeptám se známých a doufám, že se mi podaří najít vám zajímavější a výnosnější místo.”

„Nu, výnosnější snad ano, zato zajímavější těžko.”

„Myslíte?”

„Ano. Tady se mi dostanou do rukou případy, že byste zajímavější nenašel!” IJ

„Tomu docela věřím.”

„Například nový případ Wolf”

„Případ Wolf? Co je to?”

„Cože, vy jste o něm neslyšel?”

„Ne.”

„Nevíte, že oba kováři, kteří včera v Briickenau zavraždili úředníka a uprchlí, byli již večer dopadeni?”

„Kdepak!”

„A že byli zatčeni samotným Knížetem bídy?”

„Nevím ani slovo! Musí to být zajímavé!”

„Jistěže, jistěže! Kdybyste si tak mohl přečíst jejich přiznání!”

„Už byli vyslechnuti?”

„Přirozeně.”

„A doznali se?”

„Ke strašným věcem!”

„Neříkejte! Kdyby tak člověk mohl být myší!”

„Nu, našinec jí může, ba dokonce musí být!”

„Zabýváte se přímo tímto případem?”

„Ano. Píši čistopisy do akt.”

„I dneska?”

„Jistě. Jejich výpovědi budou poslány do Briickenau, kde se povede vyšetřování.”

„Zatčení budou převezeni?”

„Těžko.”

„Jak to? Vždyť musí být na místě, kde probíhá vyšetřování, ne?”

„Ano, máte pravdu, ale oni přiznali věci, které nutí soud, aby vyšetřování pokračovalo zde, v rezidenci.”

„Takže se některé činy odehrály zde?”

„Ano.”

„V souvislosti s místními osobami?”

„Jistě.”

„Sakra! Napínáte mne!”

„Tomu věřím.”

„Nemohl byste mi něco naznačit?”

„To nejde.”

„Proč ne?”

„Hm! Úřední tajemství!”

„Vím, vím ale jsme přece kolegové!”

„Přesto, ach, je to příliš nebezpečné!”

„Vždyť vám najdu lepší místo!” Kníže nasadil hloupý výraz, pokýval hlavou a mínil:

„Musel jsem slíbit, že o tom nebudu mluvit.”

„O tom nepochybuji, i když tyto sliby nesmí být brány moc vážně. Navíc nejste stálým zaměstnancem”

„To je tedy pravda!”

„A mne to zajímá.”

„Proč?”

„Nu, kováři pocházejí z Tannensteinu, že?”

„Ano.”

„A já jsem se tam také narodil. Můj otec je tamním učitelem, takže vidíte, že nemohu zůstat lhostejným. Prosím, připijme si! Pak objednám další. Máte dost času?”

„Půl hodiny.”

„Výborně! Hej, vrchní! Naplňte nám sklenice!” Hostinský poslechl a potom se opět vzdálil. Agent se naklonil přes stůl a důvěrně se zeptal:

„Co vlastně ti dva provedli?”

„Pašovali.”

„Víc nic? To tam nahoře dělají všichni.”

„Ale jak! Pracovali pro Krále lesa!”

„Sakra!”

„A znají i tajemného Kapitána!”

„Co povídáte?!”

„Tvrdili, že Kapitán je králem pašeráků.” l

„Ach, žertujete! Něco takového se neprozradí!” A zatímco se snažil vyloudit úsměv, cítil se mimořádně nesvůj.

„Ach, ano, oni to přiznali. Dokonce prozradili, kdo je Kapitánem.”

„To je to je, jevelice důležité!” koktal agent. Doslova se roztřásl strachy. Kníže se tvářil, jako by si toho nevšiml, a řekl:

„Ano, je to důležité! Kapitán si však zavinil sám, že ho prozradili.”

„Jak to?”

„Ani by je nenapadlo prozradit ho, ale on zavinil, že byli znovu zatčeni.”

„Cože? On to zavinil?”

„Ano, ano.”

„Jak to?” Kníže se k němu důvěrně naklonil přes stůl a tajuplně šeptal:

„Byl u něho.”

„Byl u něho? Kdo?”

„Starý starý kovář.”

„U koho?”

„Nu, právě u Kapitána.”

„Kdy?”

„Včera večer.”

„Co neříkáte?!”

„Ano. Chtěl zaplatit, ale Kapitán nic nedal. Kováři se nemohli dostat pryč a zůstali trčet v hostinci. Kdyby měli peníze, hned by odjeli z města a nemohli by být zatčeni.”

„Ach, tak to je!”

„Ano, tak. Nyní se Kapitánovi pomstili a prozradili ho.”

„Řekli jeho jméno?”

„Ano.”

„Kdo to tedy je?”

„Velice vznešený muž.”

„Sakra! Jaký má titul?”

„Je baronem.”

„Všichni čerti!” zvolal agent. Nikdy by nevěřil, že pod maskou učitele a varhaníka ve výslužbě se skrývá baron!

„Ano, je to baron, svobodný pán.”

„Jak se jmenuje?”

„Nevím.”

„Jak to?”

„Pan státní návladní v aktech jméno neuvedl, musel jsem nechat volné místo, kam bude dopsáno.”

„Proč to?”

„Zřejmě se nesmím dozvědět jméno toho muže.”

„To je škoda, velká škoda!”

„Jistěže. I já bych rád věděl, o koho jde.”

„Nemůžete to zjistit jiným způsobem?”

„Vyloučeno. Odpoledne budu hotov a jméno bude doplněno těsně před tím, než budou akta odeslána.”

„S oběma kováři určitě budou jednat velice přísně?”

„Ach, opak bude pravdou.”

„Myslíte? Vždyť jsou velcí zločinci!”

„Přiznali se, takže se s nimi bude jednat lépe než s trestanci, kteří stále zapírají.”

„Kde jsou teď?”

„

„V díře.” i A,

„Jistěže, spíš myslím konkrétněji.”

„Jsou naproti v soudním vězení.”

„Nerozumíte mi. Ptám se, zda nevíte, v jaké jsou cele, jestli vepředu nebo vzadu, nahoře nebo dole.”

„V jaké jsou cele? Snad nevěříte, že by je nechali pohromadě?”$ÉV =: ..<,.<

„Ne?” stavěl se agent hloupým.

„Každopádně by je nenechali pohromadě,” přikyvoval kníže s ještě hloupějším výrazem.

„To by byla nesmírná chyba státního návladního!”

„Jak to?”

„Mohli by se domlouvat, co přiznají a co ne.”

„Ach tak! Jsou tedy ve dvou celách!”

„Samozřejmě.”

„Víte snad v kterých?”

„Ne, ale je to napsáno, safra!”

„Co je?”

„Nu, je to uvedeno na rozpisu cel. Kdybych ho tak vzal s sebou!”

„Vy jste ho měl v rukou?”

„Jasně. Mám ho opsat.”

„A to jste si ho neprohlédl?”

„Ne. Složil jsem ho a položil na stůl, kde” Zarazil se, sáhl do náprsní kapsy a zvesela hvízdl.

„Co je?” otázal se agent.

„Na něco jsem přišel.”

„Skutečně? Na co?”

„Mám ji s sebou!”

„Co!”

„Přece tu listinu. Vůbec jsem ji nepoložil na stůl, jak jsem si nyní vzpomněl.”

„To by bylo výborné!”

„Ano, mám ji opravdu s sebou!”

„Ukažte ji!”

„Ohó, ne tak zhurta! Kdybych vám to ukázal, porušil bych úřední tajemství!”

„Ale co! Úřední tajemství! Vždyť jsme kolegové!”

„Tady ne.”

„

„Nebo si myslíte, že chci kováře osvobodit?” rtoiuí

„Všechno je možné, všechno už tady někdy bylo.”

„Nebuďte směšný! Napijeme se, pak mi listinu ukážete.”

„Na pití už nemám chuť.”

„Jak to?”

„Nemám žízeň. Doutníkem bych však nepohrdl, hlavně kdyby byl dobrý.”

„Dobrá! Chcete jeden?” ,o,

„Jsou dobré?” ,tf,,Výtečné. Exquisitky.”

„Myslím, že by mi mohl chutnat. Dáte mi ho?”

„Pokud mne necháte nahlédnout do rozpisu cel.”

„Je to zakázané i když”

„Dejte mi pokoj se zákazy! Zajímám se prostě o oba zatčené, proto bych rád věděl, kam je strčili. Tady máte doutník a ukažte mi listinu. Co vy na to?” Přidržel doutník ve svůdné blízkosti. Kníže se tvářil, jako by se dosud rozmýšlel, ale nakonec řekl: „No, pro mě za mě! Hlavně když bude dobrý doutníček! Ale upozorňuju vás, že listinu nedám z ruky!”

„To také není nutné! Nuže, ukažte!”

„Tady!” Rozložil papír na stole, levicí jej přidržoval a pravým ukazováčkem jel po sloupci s čísly cel a se jmény.

„Tady je jeden Wolf,” pravil agent, ukazuje na jméno, kterého si všiml.

„Ano, starý. První patro, cela číslo.”

„Dál!” : Pokračovali. t”

„Tady je syn!” oznamoval kníže.

„Také první patro, ale éísloZl.”

„Přesto jsem na tom stejně, jako kdybych nevěděl vůbec <ňc.”

„Jakto?” «r c »>.

„Kde leží obě cely? Vpředu nebo vzadu? Vpravo či vlevo?”

„Hm! Poslyšte, nějak moc se vyptáváte! To je mi podezřelé!”

„Nesmysl! Holt mě to zajímá!”

„Ach tak, jen vás to zajímá! Pak nemůžete nikomu škodit. Vlastně se nepotřebujete ptát, protože zde je situační plánek. Jednička je první cela v hlavní budově, čísla rostou směrem ke štítu, přičemž jsou cely číslovány odpředu dozadu. Na každé straně je dvanáct cel, takže otec je v poslední a jeho syn v předposlední v druhémkřídle.”

„Takhle to tedy je!”

„Ano. Chcete ještě něco vědět?”

„Ne, děkuju.”

„Nu, pak mohu listinu schovat. Vlastně jsem jednal neuváženě, když jsem vám všechno prozradil.”

„Doufám, že si nemyslíte, že bych zneužil vaši důvěru?”

„Kdepak! Na to nevypadáte.”

„To si také myslím. Vaše laskavost se vám navíc vyplatí.”

„Jak to?”

„Přece si vzpomínáte, že jsem vám slíbil obstarat místo.”

„Ano, prosím, poohlédněte se po něčem!”

„Učiním to ještě dneska.”

„Sejdeme se znovu tady?”

„Ano. Třeba zítra?”

„Dobrá! Touhle dobou se zastavím. Ted musím běžet, můj čas vypršel.” Zastrčil listinu do kapsy, poděkoval za pití i doutník a odešel.

„Pitomec!” ulevil si agent.

„Takový ťulpas mi nepřišel do cesty ještě nikdy v životě! Nikdy bych nevěřil, že tak snadno zjistím vše potřebné. Nyní půjdu do Vítězné ulice, abych se podíval na takzvaného pana Roberta Bertrama.” Zanedlouho došel k malému domku. Zazvonil. Otevřel mu starý Brandt.

„Co si přejete?” ptal se.

„Bydlí zde student jménem Bertram?”

„Jo”

„Je doma?”

„Jasně.”

„Prosím, potřebuju s ním mluvit.”

„Pročpak?”

„Jde o obchod.”

„Co jste zač?”

„Prodejce knih.”

„Jmenujete se?”

„Na tom nesejde.”

„Jak myslíte!”

„Prosím, ohlaste mě!”

„Teď vás nepřijme, protože pracuje.”

„Vyřiďte mu, že nepřicházím kvůli bezvýznamné věci!”

„To nepomůže. Když pan Bertram pracuje, nesmím k němu vodit vůbec nikoho.”

„Mám přijít znovu?”

„Můžete.”

„Kdy?”

„Ve dvě.”

„Děkuji. Sbohem!” Brandt zavřel dveře. Agent pokračoval v cestě a nevrle bručel:

„Proklatě! Student a má móresy jako urozený pán! Nemůže mne přijmout, protože pracuje! Akorát jsem zvědav, co je zač!” Kníže se vrátil ke státnímu návladnímu a vrátil mu rozpis cel.

„Nu?” otázal se úředník.

„Jak to šlo?”

„Jak jsem předpokládal. Chlap se chtěl dozvědět, kde jsou kováři zavřeni.”

„A vy jste mu to prozradil?”

„Anočísla a.”

„Nechci vám nic vyčítat, pouze si přeji, aby se váš předpoklad splnil.”

„Nemějte obavy! Nemýlím se.”

„Chtějí tedy kováře osvobodit?”

„Anebo zabít.”

„Jakým způsobem?”

„Přes okno.”

„A čím?”

„Jedem, možná jiným prostředkem. Napadá mne například bezhlučná zbraň.”

„Safra! To by se mi nelíbilo!”

„Pochopitelně! Nevěřím, že by se do toho pustili přes den, spíš si myslím, že počkají na půlnoc.”

„Máte důvody k takovém předpokladu?”

„Ano. Sám jistě uznáte, že dříve než o půlnoci nikdo nepoleze po žebříku mezi okna vězení.”

„Zajisté. Přesto postavím stráže, jakmile se setmí.”

„Aby ho zatkly?”

„Samozřejmě.”

„Jak se objeví?”

„Ano.”

„Mám jiný názor, pane návladní.”

„Smím jej znát?”

„Přirozeně. Co dokážete člověku, jehož zatknete dřív, než provede svůj úmysl? Já bych ho klidně pustil nahoru na zeď.”

„Aby zastřelil zatčené?”

„Ne,” usmál se kníže,

„musíme mu dokázat jeho úmysl. Přemístěte kováře do jiných cel a na jejich místo postavte jednoho nebo dva policisty. Muž vyleze nahoru a zaklepe na okno. Jeden z mužů odpoví a bude se vydávat za Wolfa. Jdeli o osvobození, nehrozí žádné nebezpečí, máli být kovář zabit, musíme to vrahovi pomyslně umožnit. Policista převezme jed, aniž by se ho napil.”

„A když bude střílet?”

„Umístíme k oknu předmět podobný lidské hlavě.”

„Skvěle!”

„Jistěže. Úmysl každopádně vyšel z hlavy Kapitána. Až se oba kováři dozvědí, že jim ukládá o život, pomstí se mu přiznáním ke všem zločinům. Doufám, že se budu moci zúčastnit.”

„Pak ho zatkneme?”

„Ano. Obsadíte dvůr muži, kteří pustí toho člověka dovnitř, ale zabrání mu pak v útěku. Já přijdu kolem jedné hodiny a doufám, že vás tady najdu.”

„Pokud myslíte, že se to podaří, pak zde pochopitelně budu.”

„Jsem o tom přesvědčen. Také věřím, že dnes utáhnu i jiné smyčky. Teď si uvědomuji, že musím zařídit i další věci.”

Rozloučil se a šel domů, kde se od otce dozvěděl, že se po Bertramovi ptal obchodník s knihami, který však nebyl vpuštěn.

„Jak se jmenoval?”

„Nepředstavil se.”

„Ach tak! Popiš mi ho!” Podle podpisu ihned poznal agenta.

„Udělal jsem dobře, když jsem nařídil, abys k Robertovi nikoho nepouštěl. Byl to Kapitánův poručík. Jsem přesvědčen, že chtějí chlapce zabít.”

„Hergot! Je to možný?”

„Ano.”

„Pak ho Bůh chraň, jestli se lil ještě ukáže!”

„Řekl jsi mu, aby přišel pozáéji?”

„Jo, ve dvě hodiny.”

„Výtečně! Budu u toho!” Nyní si kníže předvolal sluhu Adolfa a udělil mu několik pokynů v souvislosti s židem Jacobem Simeonem, kterého očekával kolem jedné hodiny. Nebylo také vyloučeno, že žid nepřijde, ale sotva odbila jedna hodina, Simeon se nechal ohlásit. Byl ihned vpuštěn. Kníže si nechal přinést Robertův řetízek, aby jej měl při ruce. Jacob Simeon byl šokován nádherou, která jej obklopovala. Stěží se vzmohl na slovo.

„Nuže,” začal kníže,

„navštívil jste vazače knih?”

„Ano, Výsosti, byl jsem se podívat.”

„A co jste zjistil?”

„Že jsem dělal podobnej řetízek.”

„Podle toho, který jsem popsal?”

„Jo.”

„Jakou změnu jste provedl?”

„Zaměnil jsem malý v za M.”

„Pročpak?”

„To mi Solomon Levi neprozradil.”

„Přesto vás mohlo napadnout, že nejde o nic čestného.”

„Jsem chudej člověk a můžu bejt rád, když dostanu práci. Když neznám důvod, nemůžu nýst odpovědnost.”

„To si jen namlouváte, ale můžete se mýlit. Znáte tento řetízek?” Ukázal mu falešný šperk.

„Jo,” přitakal žid, když si ho prohlédl.

„Tenhle medailon si u mě Levi objednal.”

„Takže vaše práce?”

„Jasně.”

„Mohl byste to odpřísáhnout před soudem?”

„Ano.”

„Dobře! Je totiž pravděpodobné, že se celá záležitost ocitne před soudem.”

„Bože izraelský! Neudělal jsem nic špatnýho!”

„Vím, neboť jste nevěděl, o co se jedná. Když řeknete soudu pravdu, nebudete mít žádné problémy. Doufám, že budete k zastižení doma, kdybychom vás potřebovali!”

„Když nebudu doma, nechám vám vzkaz, kde mě najdete.”

„Hm! Slyšel jsem, že teď chodíte velmi často ven.”

„To není pravda, milostivej pane! Co bych dělal venku? Kdo to řek?”

„Člověk, o kterém vámřeknu až později. Nyní jděte! Tady je odměna za vaši námahu.” Podal mu zlatou minci. Žid poděkoval a odešel. V předpokoji seděl Adolf, v ruce sklenici vína.

„Hotovo, žide?” zeptal se.

„Jo, šlo to rychle.”

„Objednal si pán něco?”

„Žertujete! Jak by mohl bohatej, vznešenej pán objednávat něco u obchodníka, kterej je chudej jako já?”

„Zmlkněte! Znám vás! Děláte ze sebe chudáky, ale pod roztrhanými hadry nosíte vyšívaný šaty!”

„Bože, kdyby to tak byla pravda!”

„Pravda to asi bude. Slyšel jsem, že obchodujete s hodinami, prsteny a starožitnostmi.”

„Občas koupímňákou maličkost, abych ji zas mohl prodat.”

„To se šikne. Mám tady starej prstýnek po dědovi a rád bych věděl, jakou má cenu.”

„Ukážete mi ho?”

„Umíte to odhadnout?”

„Proč ne, když s nima obchoduju!”

„Tak pojďte se mnou do mýho pokoje.” ~~ > Odvedl jej do své místnosti a ukázal mu prsten, který si pro tuto příležitost připravil. Byl to starý kousek ze sbírky knížete a měl obrovskou cenu. Žid si ho prohlédl s planoucím zrakem, ale záhy se ovládl, potěžkal šperk na dlani a zavrtěl hlavou.

„Myslíte, že má velkou cenu?” zeptal se Adolfa.

„Nemyslím si nic. Nejsem znalec, proto se ptám na cenu vás.”

„Je to měděnej prstýnek, pozlacenej v pětikarátovým roztoku.”

„Nemá cenu?”

„Ne.”

„A kámen?”

„Kousek skla s broušenejma fazetama.”

„Hrome! Já doufal, že to bude diamant!”

„Ach, diamant by vypadal úplně jinak!”

„Můžete udat ňákou cenu?”

„Asi tři guldeny, víc ne.”

„To si ho radši nechám.” Sáhl do židovy dlaně, sebral prsten a schoval jej do kapsy. Žid zbledl tak snadno se nechtěl vzdát.

„Počkat!” zvolal.

„Myslel jsem, že ho chcete prodat?”

„Ano, ale tři guldeny nejsou žádný peníze.”

„Snad bych mohl dát čtyry.”

„Taky to není moc.”

„Pět guldenů!”

„Mlčte! Nejsem přítel dohadování. Odhadl jste ho na tři guldeny, což je pro mě málo. Už ho neprodám.”

„Ukažte ho znova! Třeba jsem se spletl a mohl bych přidat.”

„Děkuju. Zůstane u toho, že ho neprodám.” Vytáhl prsten z kapsy, uložil jej do kazety, kterou sklidil na místo. Žid si toho všiml a v duchu si myslel:

„Dobře! Když ho neprodáš, vemu si ho sám! Bude úplně zadarmo!” Ale hlasitě řekl:

„Váš pán ale musí mít úplně jiný prstýnky, než byl tenhle! Žije v tak nádherným baráku!”

„Jo, to je pravda. Můj pán má víc milionů než já guldenů. A ten barák jo, v životě už nespatříte takovou nádheru!”

„Tomu věřím. Škoda, že je váš pán doma!”

„Proč?”

„Slyšel jsem, že některý paláce a zámky se můžou prohlídnout, když nejsou majitelé doma.”

„Žide, jste zvědavej!”

„Jasně. Je to snad hřích?”

„Ne.”

„Dal bych vám pěknej bakšiš, kdybyste mě tudy protah.”

„Opravdu?”

„Jasně, nesmírnej bakšiš.” i >,

„Celej gulden.”

„Tomu říkáte hodně?”

„Já jo, protože jsem chudej.”

„No, holt se s tím spokojím. Dejte ho sem!” Nastavil dlaň. Jacob Simeon na něho vrhl překvapený pohled a zeptal se:

„Chcete ho?”

„Jasně! Vždyť jste mi ho nabídl!”

„Jenom tehdy, když mě provedete.”

„To taky udělám.”

„Můžete?”

„Jo. Kníže není úzkoprsej a dopřeje nám vydělat si pár guldenů touhle prací. Můžu vám ukázat všecko kromě dvou místností.”

„Jakých?”

„Jedna je jeho pracovna, v druhý bydlí jistá dáma.” < C

„Která?”

„Po tom vám nic není. Nuže, chcete?”

„Jo. Tady jsou peníze!” Adolf schoval peníz s nesmírným vnitřním uspokojením. Žid měl být ošizen a ještě za to platí! Zato Jacob Simeon překypoval štěstím, že se tak levně a pohodlně vypořádá se svým posláním. Dáma, o níž sluha hovořil, nebude nikdo jiný než Ella voň Helfenstein. Nyní se dozví, kde bydlí. Sluha jej odvedl do přízemní chodby, odkud začali s prohlídkou. V prvním patře prošli všechny pokoje kromě jediného, kde kníže právě pracoval. Stejně tomu bylo i o patro výš, kde zůstaly zavřeny jediné dveře.

„Co je tady?” zeptal se žid..

„Zde bydlí dáma, o který jsem mluvil.”

„Kdo je to?”

„To je tajemství.” Při posledních slovech se však dveře otevřely.

„Kdo je tady?” zeptal se ženský hlas. Baronka v bílých šatech vyšla na chodbu a zvědavě si prohlížela oba muže.

„Chcete ke mně?” dodala.

„Ne, milostivá paní,” odvětil Adolf. Žena zašla zpět. Žid se chvěl radostí. Takové štěstí by ani nepovažoval za možné ihned totiž baronku poznal. Nenapadlo jej, že by její jednání mohlo být dohodnuto. Viděl ji, to mu stačilo. Nyní zamířili nahoru do mansardy, kde prošli všemi místnostmi. Jedna z nich, dlouhá a úzká jako chodba, byla zabezpečena dvojími kovanými dveřmi. Klíč ležel na trámu nade dveřmi.

„K čemu železný dveře?” divil se žid.

„Tajemství. Ale vzhledem k vaší poctivý tváři a velký odměně vám to prozradím: to je pokladnice knížete.” Žid vzplál jako troud.

„Po klad ni, ce!” koktal.

„Jo.”

„Tady nahoře?”

„A kde jinde?”

„Každej si schovává mamon ve sklepě v ohnivzdorných bednách!”

„Jo, tak se to dělává, ale kníže jedná po svým. Případnej zloděj bude hledat peníze ve sklepě, jak jste řekl, ale nikdy ne tady nahoře. Nikdo o tom neví, ale vám to řeknu. Před časem se k nám vloupal Kapitán, v noci, když jsme všichni spali”

„Ó, Bože! Kapitán?!”

„Jasně. Vykradl pokladnu, ale udělal botu, protože pán v ní měl samý bezcenný krámy. Pravý poklady byly jinde.”

„Jeho Výsost to je chytrej mozek!”

„Jo. Ted vidíte, jak to tu vypadá skříň na skříni, bedna na bedně.”

„Všechno je plný?”

„Všechno!”

„Spravedlivej Bože! Co je vevnitř?”

„Kovový a papírový peníze, zlatý předměty a další bohatství.”

„Ach, kdybych to moh vidět!”

„To je snadné. Klíč pasuje ke dveřím, ale zároveň ke všem skříním a bednám.”

„A leží jen tak nahoře?”

„Jo, pořád.”

„Taková neopatrnost!”

„Proč?”

„Zloděj má všecko po kupě.”

„Kdepak, to je další důkaz o chytrosti knížete. Žádnej zloděj nebude hledat klíč na tak nápadným místě, nemyslíte?”

„Otevřete teda ňákou z těch beden?”

„Rád bych vyhověl, ale už nemám čas. Ostatně, za svůj gulden jste viděl dost.”

„A prstýnek? Opravdu si ho necháte?”

„Ano. Už ho neprodám.” Žid udělal ještě jeden chabý pokus, aby jej přiměl k prodeji, ale byl značně hrubě odmítnut. Přesto mohl být spokojen se vším, co během návštěvy zjistil. Přiblížila se druhá hodina. Kníže a Adolf, který se svlékl z livreje a oblékl si civilní šaty, se odebrali do domku rodičů.

„Ještě tu nebyl?” zeptal se Gustav otce.

„Ne, zato jinej.”

„Kdo?”

„Jméno neřekl, a byl tady častěji. Říkal, zeje zámečník.”

„Ach, ten! Na koho se ptal?”

„Na uměleckýho malíře.”

„Správně! Hledal mě. Řekl, kde na mne počká?”

„Ne. Vyzval jsem ho, aby přišel znovu v půl třetí, protože mu spíš poradím.”

„Výtečně! Kdykoliv přijde, přinese mi důležitou zprávu. Poslouchejte, zvonek!”

„Kdyby to byl handlíř s knihama, kam ho zavedu?”

„K Bertramovi ne, nýbrž přímo k nám. Půjdeme do zadní místnosti.” Byl to skutečně agent. Včas se poptal a zjistil, že Robert Bertram píše básně. To mu poskytlo důvod, jímž mohl motivovat svou návštěvu. V místnosti na něho čekaly dvě osoby kníže stál u okna a byl k němu obrácen zády, takže jej nemohl poznat, a druhý byl mladý muž, sedící u stolu s perem v ruce. Agent pozdravil a uklonil se.

„Co si přejete?” ptal se Adolf, který nyní pochopitelně upustil od svého nedbalého vyjadřování.

„Prosím, chci mluvit s panem Bertramem.”

„To jsem já.”

„Promiňte, že vyrušuju. Jsem prodejce knih”

„Dobře. Dál!”

„Ne odtud, nýbrž z provincie.”

„To je mi milé a příjemné.”

„Slyšel jsem, že píšete básně.”

„Dál, dál!”

„Jsem přítelem urozené lyriky, a proto se ptám, jestli nemáte rukopis, který bych mohl vytisknout a vydat.”

„Kde bydlíte?”

„Ve Willenthalu.”

„A jmenujete se?”

„Hiller.”

„Hm! Taková podoba! Nebo jste to opravdu vy?”

„Kdo?”

„Znám člověka, kterej je největším lotrem pod sluncem, a podobá se vám jako vejce vejci!”

„Lituji, ale nemohu za to.”

„Ten chlap se jmenuje Bauer, nějaký agent.”

„Prosím, jenže já jsem Hiller a obchoduji s knihami.”

„Opravdu? Skutečně?” Tuto otázku vyslovil kníže, který stál dosud u okna. Nyní se obrátil a vrhl na agenta zpytavý pohled. Ten se polekal, když poznal knížete voň Befoura, ale dokázal se rychle ovládnout.”

„Ano,” odvětil.

„Proč bych si dával jiné jméno?”

„Abyste obelhal panaBertrama a provedl mu nějakou čertovinu. Co to tam máte?”

„Nic, vůbec nic.”

„Ukažte kapsy!”

„Bože! Proč?!”

„Konec s otázkami a véh se vším!” Popadl agenta, který v úleku nepomyslel na odpor, a držel jej tak pevně, že se nemohl pohnout. Adolf mu prohledal kapsy, a našel revolver a dýku.

„Proč u sebe nosíte tyto zbraně?” ptal se kníže.

„Často jsem na cestách za penězmi. Je dobré, když se člověk připraví na všechny situace.”

„Blbosti! Mně nic nenakukáte! Revolver i dýku zabavuji

„Jakým právem?”

„Mlčte! Vlastně bych vás měl nechat zatknout, ale jste ubohý červ, který sám spadne do jámy, kterou si vykopal. Jste agent Bauer. Koukejte vypadnout a vyřiďte Kapitánovi, že Robert Bertram, kterého chce nechat zabít, stojí pod mou ochranou. Vzkažte mu, že uběhl první den z udané lhůty a že dodržím slovo. Teď se koukejte ztratit!” A aby slova zdůraznil, popadl Adolf vetřelce za vlasy a vyhodil ho ze dveří.

„Tak, už ví, na čem je!” smál se.

„Ale ať mě veme čert, jestli neměl spadýno na život pana Bertrama!”

„Určitě, ačkoliv ho nechtěl zabít hned tady. Udělal by to však při nejbližší příležitosti. Podívej se, jestli skutečně odešel, a pak mi přines červenou masku, kterou používám jako umělecký malíř.” V půl třetí se dostavil zámečník a byl uveden do zadní místnosti, kde našel hledaného, malíře s rudými vousy a vlasy.

„Ach, to jste vy, příteli? Co chcete?” ptal se kníže koktavým hlasem, který patřil k převleku za malíře.

„Chtěl jsern se zeptat, jestli se vídáte s Knížetem bídy.”

„Ano, zajisté.”

„Prosím, řekněte mu, že americká tanečnice miss Startonová má být okradena.”

„Odkud to víte?”

„Musel jsem udělat klíč.”

„Kde jste vzal pravý?”

„Ubytoval jsem se jako výletník na den v hotelu a vzal jsem otisky.”

„Dobrá, ohlásím to. Kdy k tomu má dojít?”

„Nevím. Bude to upřesněno. Snad ještě dneska. Bude totiž shromáždění, jak předpokládám.”

„Jak to, předpokládáte?”

„Vyslechl jsem jistý rozhovor.”

„Kde se shromáždění konají?”

„Dobře víte, že várn rád pomůžu, ale místo vám prozradit nemohu. Neplním přísahu podle smyslu, jen doslovně. Klíče musím odevzdat Kapitánovi.”

„Dobrá. Od dnešního dne na nějakou dobu onemocníte, jinak budete ztracen.”

„Bude proti nám něco podniknuto?”

„Mám jisté tušení. Vy se nemusíte ničeho bát, pokud dokážete mlčet. Tady něco máte!” Podal mu několik mincí, poté se zámečník vzdálil. Kníže nyní považoval za svou povinnost navštívit Almu voň Helfenstein. Varování, které jí vzkázal, ji mohlo naplnit obavami, proto ji musel uklidnit a seznámit ji s důvody, které jej k tomu vedly. Vrátil se do paláce a odložil svůj převlek. Potom nechal zapřáhnout a jel k baronese, která jej radostně uvítala. Jak očekával, týkala se první otázka varování, jež jí bylo sděleno.

„Hrozí mi nebezpečí, když vyjdu z domu?” tázala se.

„Snad. Nejsem si jistý, avšak musím dbát o tvou bezpečnost. Dostal jsem barona Franze do zoufalého postavení, takže musí volit mezi dvěma možnostmi: buď zemře sám nebo zlikviduje všechny, kteří stojí proti němu.”

„V tom případě jsi ve stejném nebezpečí!”.

„Pochopitelně. Mé postavení je tím horší, že pochopil, koho se musí obávat mne.”

„A přesto vycházíš z paláce!”

„Ó, ve dne se nemusím ničeho bát, a pak, největší ochranu mi poskytují mé převleky.”

„Jak jsi ho dostal do takové pozice?”

„Kováři prchli z Bruckenau. Přišli k němu, já je potom nechal zatknout. Později jsem ho navštívil sám a dal mu tři dny lhůty, aby se ke všemu přiznal. Řekl jsem, že po uplynutí lhůty se postarám o jeho zatčení.”

„Nejednal jsi příliš odvážně?”

„Kdepak. Vše jsem promyslel a nevěřím, že bych se zmýlil.”

„On se ničeho nezalekne!”

„To vím, protože to sám chci. Poznal, že hraji roli Knížete bídy, také ví, že jeho žena je u mne, že je tu také Gustav Brandt a že mu byly nastraženy další pasti. Bude chtít odstranit z cesty všechny lidi, o kterých ví, že se ho snaží dostat.”

„Takže i mne?”

„Ano. Proto bude lepší, když nebudeš chodit ven.”

„To příliš nepomůže. Co když mne nechá přepadnout, jak to tehdy udělal obr Bormann?”

„Vyloučeno. Mohl by to udělat jen v noci, a tak se postarám, aby v té době hlídala tvůj dům policie.”

„Pak mohu být klidná. Nebude však chtít odstranit Reberta Bertrama?”

„Jistě. Už s tím začal.”

„Bože! Snad se něco nestalo?!” vyjekla překvapeně.

„Nu, případný vrah tam už byl.”

„Nebesa! Nechal jsi ho zatknout?”

„Ne.”

„To nechápu!”

„Měl jsem určité důvody. Promluvil jsem si s ním a nechal ho běžet. Kdybych to udělal jinak, byl by tím baron varován. Do poslední chvíle musí být přesvědčen o zdaru svých machinací, aby mi tím jistěji padl do sítě. Musí být chycen in flagranti, aby nemohl zapírat. Nyní půjdu v přesvědčení, že si nemusíš připouštět obavy.”