FERENC MOLNÁR

CHLAPCI Z PAVELSKÉ ULICE

1

VE TŘI ČTVRTI NA JEDNU, PRÁVĚ VE CHVÍLI, KDY na katedře v učebně přírodopisu po dlouhých a marných pokusech, jakoby odměnou za vzrušené očekávání, konečně přece jenom vzplanul v bezbarvém plameni Bunsenova hořáku nádherný smaragdově zelený proužek, znamení, že sloučenina, o níž chtěl pan profesor dokázat, že zbarvuje plamen na zeleno, opravdu plamen na zeleno zbarvila, jak říkám: přesně ve tři čtvrti na jednu, zrovna v tom vítězoslavném okamžiku se na dvoře sousedního domu rozezvučel flašinet, a rázem bylo po veškeré vážnosti.

Onoho teplého březnového dne byla okna otevřena dokořán a na křídlech svěžího jarního vánku se hudba linula do učebny. Byla to nějaká veselá maďarská písnička, která zněla z flašinetu jako pochod a burácela tak po vídeňsku, s takovým bumstarará, že by se byla třída nejraději usmívala.

Někteří žáci se dokonce skutečně uculovali. V Bunsenovu hořáku vesele plápolal zelený proužek a několik chlapců v první lavici se tomu ještě jakž takž obdivovalo. Ostatní však pošilhávali po okně, kterým bylo vidět střechy sousedních domků a v zlatém poledním slunci v dáli věž kostela, na níž se velká ručička slibně přibližovala k dvanáctce. A jak tak pokukovali oknem, vnikaly do místnosti s hudbou i jiné zvuky, které tam neměly co dělat. Vozkové na koňské dráze troubili, na kterémsi dvoře si prozpěvovala služebná, zpívala však něco docela jiného, než co vyhrával kolovrátek. A třída se začala vrtět a ošívat. Někteří žáci se pod lavicí začali hrabat ve svých knížkách, ti pořádnější si otírali pera; Boka zavřel svůj malý, červenou kůží potažený kapesní kalamář, který měl náramně důmyslnou konstrukci, takže z něho inkoust nikdy nevytekl, dokud si jej člověk nevstrčil do kapsy; Csele shrábl listy, které mu nahrazovaly učebnice; Csele byl tak trochu parádník a nenosil pod paží celou knihovnu jako ostatní hoši, n osil s sebou jen potřebné listy, a i ty pečlivě rozdělil po všech vnějších i vnitřních kapsách; Csónakos v poslední lavici si zívl, otvíraje ústa jako unuděný hroch; Weisz obrátil kapsu na ruby a vysypal z ní všechny dopolední drobty zbylé z rohlíku, který si od desíti do jedné po kousíčkách z kapsy uždiboval; Geréb začal pod lavicí šoupat nohama, jako by chtěl vstát; Barabás zase bez ostychu rozložil pod lavicí voskované plátno na kolena a skládal do něho knížky pěkně podle velikosti, pak je stáhl řemínkem, až lavice zapraskala a on sám zrudl, zkrátka a dobře všichni se chystali k odchodu, jedině pan profesor nebral na vědomí, že za pět minut všechno skončí, a mírným pohledem se rozhlížel po tom množství baculatých dětských hlaviček.

„Co je?“ zeptal se.

Ve třídě zavládlo hluboké licho. Hrobové ticho. Barabás pustil řemen z ruky, Geréb hbitě stáhl nohy pod sebe, Weisz si zase obrátil kapsu dovnitř, Csónakos si rukou zakryl ústa a pod krytem dlaně dokončil zívnutí, Csele nechal ,,listy“ na pokoji, Boka rychle schoval do kapsy svůj červený kalamář, který sotvaže se octl v kapse, začal vypouštět krásně modrý antracenový inkoust.

„Co je?“ opakoval pan profesor, a vtom už všichni seděli, ani se nehnuli. Potom se pan profesor zadíval k oknu, jímž vesele pištěl flašinet, jako by všem dával najevo, že nepatří pod profesorskou disciplinu. Ale pan profesor se přísně podíval tam, odkud vyhrával flašinet, a řekl: „Csengey, zavři okno!“

A Csengey, malý Csengey. který byl ,,v první lavici první“, vstal a s vážnou, přísnou tvářičkou přistoupil k oknu, aby je zavřel.

Vtom se Csónakos, sedící na kraji lavice, naklonil do uličky a zašeptal malému blonďáčkovi: „Nemecsku, pozor!“

Nemecsek zašilhal dozadu, potom se podíval na podlahu. Přikutálela se k němu malá papírová kulička. Zvedl ji a rozbalil. Na jedné straně bylo napsáno: Dej to dál Bokovi!

Nemecsek věděl, že to je jen adresa, a vlastní dopis, skutečné sdělení, že je na druhé straně papíru. Ale Nemecsek byl nesporně charakter a nechtěl si přečíst dopis určený někomu jinému. A tak jej zmačkal v kuličku, počkal na vhodný okamžik,a pak se zase on vyklonil do uličky mezi dvěma řadami lavic a zašeptal:

„Boko, pozor!“

Tentokrát se zase Boka podíval na podlahu, po níž se pravidelně posílaly vzkazy. Vskutku se na podlaze kutálela malá papírová kulička. Na druhé straně papíru, na té, kterou si plavovlasý Nemecsek ze slušnosti nepřečetl, bylo napsáno:

Odpoledne ve tři valná hromada. Volba předsedy na gruntě. Oznam to všem!

Boka zastrčil lístek do kapsy a naposledy přitáhl řemen kolem knih už zabalených. Byla jedna hodina. Zvonek v elektrických hodinách zadrnčel, a to už věděl i pan profesor, že je konec hodiny. Zhasil Bunsenův hořák, dal žákům úlohu a vrátil se ke sbírkám do přírodopisného kabinetu, odkud při každém otevření dveří vykukovala hloupýma skleněnýma očima vycpaná zvířata, vycpaní ptáci, čechrající si na pultech zobákem peří, a kde v koutě tiše, ale důstojně stálo tajemství všech tajemství, postrach nad všechny postrachy, zežloutlá lidská kostra.

Třída se v okamžiku vyhrnula ven. Na velkém sloupovém schodišti nastal divoký úprk. Zmírnil se ve spěch jenom tehdy, když se do hlučícího davu dětí připletla vysoká postava některého profesora. To pak běžci přibrzdili, na chvíli zavládlo ticho, ale sotva profesor zmizel za nejbližší zatáčkou, začal znovu závod v běhu po schodech dolů.

Houf dětí se přímo valil ze vrat. Polovina se dala vpravo, polovina vlevo. Mezi chlapci se prodírali profesoři, a tu malé kloboučky slétly se všech hlav. A děti unavené a hladové si vykračovaly ulicí ozářenou slunečním jasem.

Jakoby zmámeny, jen pozvolna oživovaly při mnohé veselé podívané a různých známkách pouličního života. Jako by to byli samí malí vězňové právě propuštění na svobodu, tak se potácely v té přemíře vzduchu a slunce, tak se potloukaly po tom hlučném, svěžím, rušném městě, které nebylo pro ně ničím jiným než matenicí vozů, koňské dráhy, ulic a krámů, matenicí, v níž musily najít cestu domů.

V průjezdu sousedního domu smlouval Csele potají koupi tureckého medu. Prodavač zvýšil totiž nestydatě ceny.

Turecký med se po celém světě prodává za krejcar a po krejcaru. Tomu se má rozumět tak, že muž prodávající turecký med vezme sekerku, a co jednou ranou usekne z velké, bílé, oříšky prošpikované masy, to stojí jeden krejcar.

Jako že je v průjezdu všechno za krejcar a po krejcaru, to už je tam taková jednotka. Za krejcar jsou tři švestky na špejličce, tři půlky fíků, tři slívy, tři půlky ořechů, a to všechno máčené v páleném cukru. Za krejcar je velký kus pendreku a cukrkandl je rovněž za krejcar. Ba za krejcar je i tak zvaná studentská směs přichystaná v malých kornoutcích, a to je jedna z nejchutnějších lahůdek vůbec.

Jsou v ní oříšky, rozinky, malaga, kousky bonbonů, mandle, smetí z ulice, úlomky svatojanského chleba a mouchy. Za jediný krejcar nabízí studentská směs celé množství průmyslových výrobků i produktů říše rostlinné a živočišné.

Csele smlouval, což znamená, že prodavač tureckého medu zvýšil ceny. Ti, kdo znají zákony, jimiž se řídí obchod, dobře vědí, že ceny stoupají tenkrát, když je uzavírání obchodu spojeno s nebezpečím. Tak na příklad jsou drahé Čaje z Asie, které karavany vozí kraji obývanými loupežníky. To nebezpečí musíme zaplatit my, lidé ze západní Evropy. A prodavač tureckého medu měl zajisté obchodního ducha. Toho chudáka chtěli totiž vystrnadit z blízkosti školy. Jeho ubohá hlava dobře věděla, že chtějí-li ho odtamtud vypudit, že ho také vypudí a že se přes všechny své zásoby sladkostí nedovede usmívat na kolemjdoucí profesory tak sladce, aby v něm kantoři nespatřovali nepřítele mládeže.

„Děti utrácejí všechny své peníze u toho Taliána,“

říkávali. A Talián cítil, že jeho obchod vedle gymnasia nebude mít dlouhého trvání. Zvýšil tedy ceny. Když už musí odejít, ať na tom aspoň něco vydělá. A proto řekl Cselovi: „Dříve bylo všechno za krejcar. Teď bude všechno za dva krejcary.“

A zatím co jen s námahou vykoktal těch několik slov maďarsky, divoce mával ve vzduchu malou sekerkou. Geréb pošeptal Cselovi:

„Mrskni mu klobouk do cukroví.“

Csele byl tím nápadem okouzlen. Hrome, to by bylo něco! Jak by se bonbony rozletěly na všechny strany! A jak by se kluci pobavili!

Jako ďábel mu Geréb našeptával do ucha slova pokušení.

„Mrskni mu tam klobouk. Je to lichvář.“

Csele smekl klobouk.

„Tenhleten krásný klobouk?“ řekl.

Byl to pochybený nápad. S tím lákavým návrhem se Geréb obrátil na nepravou adresu. Csele byl přece parádník, nosil s sebou jen listy z knih.

„Snad ti není toho klobouku líto?“ zeptal se Geréb.

„Je,“ řekl Csele. ,,Ale proto si ještě nemysli, že jsem zbabělec. Já zbabělec nejsem, jen toho klobouku je mi líto.

Ostatně ti to mohu dokázat. Chceš-li, hodím tam tvůj klobouk a moc rád.“

Něco takového se přece Gerébovi říkat nemůže. To byla skoro urážka. Však se také Geréb rozdurdil a řekl: „Když to má být můj klobouk, mrsknu si ho tam sám. Je to lichvář. A když máš strach, táhni pryč.“

A po těch slovech pohybem, který u něho znamenal bojovnost, sundal Geréb klobouk s hlavy, aby jím praštil do hromady cukroví na stole s nohama do X.

Ale odzadu ho někdo chytil za ruku. Hlas téměř mužně vážný se ho zeptal:

„Co to děláš?“

Geréb se ohlédl. Stál za ním Boka.

„Co to děláš?“ zeptal se ho ještě jednou.

A díval se na něho svým vážným, mírným pohledem.

Geréb zavrčel jako lev, když se kouká krotiteli do očí.

Zkrotl. Posadil si klobouk na hlavu a pokrčil rameny.

Boka mu tiše řekl:

„Nech toho člověka na pokoji. Líbí se mi, když je někdo odvážný, ale tohle nemá smysl. Pojď!“

A podával mu ruku. Měl ji samý inkoust. Z kalamáře mu vesele kapala do kapsy tmavě modrá tekutina a on vytáhl ruku z kapsy, aniž co tušil. Ale nikdo si toho nepovšiml.

Boka si otřel ruku o zeď, což mělo za následek, že rozmazal inkoust po zdi, ruku si však neočistil. Věc s inkoustem tím byla vyřízena. Boka vzal Geréba pod paží a oba chlapci vykročili dlouhou ulicí. Hezký malý Csele zůstal stát na místě. Hoši ještě slyšeli, jak přitlumeným hlasem, se smutnou odevzdaností poraženého revolucionáře řekl Taliánovi:

„Když teď bude už všechno po dvou krejcarech, tak mi dejte turecký med za dva krejcary.“

A sáhl do své pěkné malé zelené peněženky. Talián se usmíval a uvažoval, co by se stalo, kdyby bylo od zítřka všechno za tři a po třech. Ale to byl jenom sen. Tak jako by se někomu zdálo, že každá zlatka platí stovku. Mocně sekl nožem do tureckého medu a uštípnutou třísku vložil do papíru.

Csele si ho změřil trpkým pohledem: „Vždyť je ho míň než dřív!“

Talián však po obchodním úspěchu zpyšněl. Ušklíbl se a řekl:

„Když je to teď dražší, je toho taky míň.“

A už se obracel k dalšímu zákazníkovi, jenž poučen tím případem držel v ruce dva krejcary. A Talián sekal bílou cukrovou masu malou sekerkou pohyby tak podivnými, jak by obrovitý středověký kat z pohádky usekával malinkou sekerkou pidimužíčkům hlavy mrňavé jako oříšky. Na tureckém medu si takřka vybíjel své krvežíznivé choutky.

„Fuj!“ řekl Csele novému zákazníkovi. „Nic si od něho nekupujte. Je to lichvář.“

A celý ten kus tureckého medu strčil do úst najednou i s polovinou papíru, který se na něj přilepil tak, že se nedal ani odtrhnout, ale zato se dal slíznout.

„Počkejte!“ volal na Boku a Geréba a běžel za nimi.

Dohonil je na nároží. Tam chlapci zabočili do Dýmkové ulice, vedoucí do ulice Šorokšárské. Všichni tři se vzali pod paží; Boka šel uprostřed a tiše, vážně, jak míval ve zvyku, něco vysvětloval. Bylo mu čtrnáct let, ale na jeho tváři bylo ještě málo známek mužnosti. Jakmile však otevřel ústa, hned byl o několik let starší. Hlas měl hluboký, mírný a vážný. A všechno, co řekl, bylo jeho hlasu tak nějak podobné. Zřídka kdy mluvíval hlouposti a nejevil pražádnou chuť k tak zvaným klukovinám. Do menších hádek nikdy nezasahoval, vyhýbal se i tomu, aby dělal chlapcům soudce, i když byl o to požádán. Už dávno se poučil, že po rozsouzení hádky odchází jedna strana vždycky s trpkostí a že tu trpkost pociťuje vůči tomu, kdo při rozsoudil. A když bylo zle a hádka nabývala takových rozměrů, že užuž bylo třeba profesorského zásahu, tu zakročil Boka, aby chlapce usmířil.

A kdo rozvaděné strany usmiřuje, na toho se aspoň žádná z nich nehněvá. Zkrátka a dobře, zdálo se, že je Boka rozumný hoch a že je pro život připraven tak, že, i když to daleko nepřivede, obstoji na svém místě jako čestný muž.

Cesta domů vedla Šorokšárskou ulicí do ulice Na občině. V tiché malé uličce sladce svítilo jarní sluníčko a potichu supěla tabáková továrna zabírající celou jednu stranu ulice. V celé uličce Na občině bylo vidět všeho všudy dvě postavy. Stály uprostřed jízdní dráhy a čekaly. Jednou z nich byl Csónakos, ten silák Csónakos, a s ním malý plavovlasý Nemecsek.

Sotva Csónakos spatřil ti i chlapce vedoucí se pod paží, pln radosti vstrčil dva prsty do úst a zapískal jako parní lokomotiva. To pískání bylo ostatně jeho specialitou. Z celé kvarty je nedovedl napodobit nikdo, ba na celém gymnasiu se našlo sotva několik chlapců, kteří dovedli zapískat jako opravdový kočí. Snad se jen o Cinderovi, o předsedovi vzdělávacího kroužku, vědělo, že tak umí pískat, ale Cinder pískal jen do té doby, než se stal předsedou vzdělávacího kroužku. Potom si už Cinder nikdy nedal prsty do úst. To by se neslušelo na předsedu vzdělávacího kroužku, na předsedu, který každou středu odpoledne sedával u katedry vedle profesora maďarštiny.

Csónakos tedy zapískal. Chlapci došli až k němu a zastavili se v hloučku uprostřed ulice.

Csónakos se obrátil na malého blonďáčka Nemecska: „Už jsi jim to říkal?“

„Neříkal,“ odpověděl Nemecsek.

Všichni ostatní se zeptali najednou: „A co?“

Místo malého blonďáčka odpověděl Csónakos: „Včera zase udělali u musea einstand!“

„Kdopak?“

„Kdo! Pásztorovi. Bratři Pásztorovi.“

Po této zprávě nastalo hrobové ticho.

K tomu je třeba vědět, co znamená einstand. To je zvláštní výraz budapešťských dětí. Když některý silnější chlapec vidí hrát slabší chlapce o kuličky, o peříčka nebo o pecky svatojanského chleba, po pešťsku o boxenli, a chce jim hračku vzít, řekne: Einstand! To ošklivé německé slovo znamená, že silný chlapec prohlašuje kuličky za válečnou kořist, a kdo by se mu postavil na odpor, proti tomu že užije násilí. „Einstand“ znamená tedy zároveň vypovězení války.

Je to stručné, ale hutné vyhlášení stavu obležení, násilí, pěstního práva a pirátství.

První se ozval Csele. S hrůzou se zhýčkaný Csele zeptal:

„Einstand, že udělali?“

„Baže,“ odpověděl malý Nemecsek všecek rozkurážen, když viděl, jak ta událost zapůsobila.

Vtom se utrhl Geréb:

„To už přestává všecko! Už dávno říkám, že se něco musí podniknout, ale Boka se pořád na to tváří kysele. Když nic nepodnikneme, ještě nám nakonec namlátí.“

Csónakos vložil dva prsty do úst na znamení, že ze samé radosti zapíská. Byl hotov s chutí se přidat ke každé revoluci. Ale Boka ho vzal za ruku:

„Dej s tím pokoj,“ řekl mu a vážně se zeptal malého blonďáčka:

„Jak se to vlastně stalo?“

„Ten einstand?“

„Ano. Kdy to bylo?“

„Včera odpoledne.“

„Kde?“

„V muziju.“

Tak říkali zahradě u musea.

„Tak povídej, jak to bylo, ale přesně, jak to bylo, protože musíme znát pravdu, máme-li něco proti tomu podniknout.

Malý Nemecsek byl celý rozrušený, cítil, že se stává středem zájmu v důležité věci. To se mu přihodilo málokdy.

Nemecsek pro nikoho nic neznamenal. Jako by ani nebyl.

Nikdo si ho nevšímal. Byl to bezvýznamný hošík, takové slabounké děcko. A snad právě proto byl vhodnou obětí.

Teď se tedy rozpovídal a chlapci dali hlavy dohromady.

„Bylo to tak,“ začal, ,,že jsme šli po obědě do muzija, Weisz a já, a pak Richter a Kolnay, no a Barabás. Nejdřív jsme si chtěli hrát v Eszterházyově ulici na zaháněnou, ale míč patřil chlapcům z reálky, a ti si s námi hrát nechtěli. Tu povídá Barabás: »Pojďme do muzija, dáme si tinkes.« Tak jsme šli do muzija a rozdali jsme si tinkes. Každý měl jeden hod, a kdo by ťukl do některé kuličky u zdi, ten měl vyhrát všechny kuličky. Tak jsme házeli jeden po druhém, u zdi už bylo nějakých patnáct kuliček, mezi nimi dvě skleněnky.

Vtom najednou vykřikne Richter: »Konec! Pásztorovi jdou!« Od rohu se blížili kluci Pásztorovi s rukama v kapsách, s hlavou vraženou mezi ramena a šli tak pomalu, že jsme se všichni strašně polekali. Nebylo nic platno, že nás bylo pět, když oni dva jsou tak silní, že přeperou i deset kluků. A ani se nedalo počítat, že je nás pět, protože, když je zle, Kolnay hned uteče, uteče taky Barabás, takže se dá počítat jenom se třemi. Já třeba uteču taky, takže se dá počítat jen se dvěma. I kdybychom třeba utekli všichni, ani to by nám nebylo nic platné, protože Pásztorovi jsou nejlepší běžci v celém muziju, a my bychom zbytečně utíkali, stejně by nás chytili. A Pásztorovi jen šli, šli blíž a blíž a moc pokukovali po kuličkách. Povídám Kolnayovi: »Poslouchej, těm se ty naše kuličky nějak zalíbily!« A nejchytřejší byl ještě Weisz, ten hned povídá: »Šinou se, šinou, z toho bude einstand jedna fiala!« Ale já jsem si myslil, že nás nechají na pokoji, přece jsme jim nikdy nic neudělali. A taky se na nás hned nevrhli, jenom se u nás zastavili a koukali, jak hrajeme. Kolnay mi pošeptal do ucha: »Ty, Nemecsku, nechme toho.« Na to mu povídám: »To tak! Zrovna teď, když jsi házel a netrefil ses! Teď na to jdu já. Když vyhraju, necháme toho.« Mezitím házel Richter, ale jemu se už třásly ruce strachem a po očku pokukoval po Pásztorových a ovšemže se nestrefil. Ale Pásztorovi se ani nehnuli, jen tam stáli s rukama v kapsách. Potom jsem házel já, a to byla trefa! Všechny kuličky jsem vyhrál. Chtěl jsem si je sebrat, už jich bylo na třicet, vtom ke mně přiskočí jeden z Pásztorových, ten mladší, a křikne na mne: »Einstand!«

Ohlédl jsem se, Kolnay i Barabás už utíkali, Weisz stál u zdi a byl celý bledý,a Richter ještě nevěděl, jestli má utíkat nebo ne. Já jsem to nejdřív zkoušel čestně. Povídám: »Vy k tomu, prosím, nemáte právo.« Ale to už starší Pásztor sbíral kuličky a strkal je do kapsy. A mladší mě popadl za kabát a křikl na mne: »Copak jsi neslyšel, že je einstand?« To se ví, potom jsem už nic neříkal. Weisz začal u zdi nabírat. A Kolnay a Kende pokukovali na nároží muzija, jak to dopadne. A Pásztorovi sebrali všechny kuličky, ani nemukli a zase šli. To je všechno!“

„No ne!“ zvolal Geréb pobouřen.

„Hotové raubířství!“

To řekl Csele. Csónakos zapískal na znamení, že jde do tuhého. Boka stál tiše a přemýšlel. Všichni se na něho dívali.

Všichni byli zvědavi, co řekne Boka tomu, nač si už celé měsíce kdekdo stěžoval a co Boka do té doby nebral vážně.

Avšak tento případ, ta křiklavá nespravedlnost hnula i Bokou. Řekl tiše:

„Teď pojďme na oběd. Odpoledne se sejdeme na gruntě.

Tam se o všem doradíme. Teď sám musím uznat, že je to něco neslýchaného.“

Ten jeho výrok se líbil všem. Boka byl v té chvíli náramně sympatický. Se zalíbením, s rozjařenou tváří hleděli chlapci na něho, na jeho moudrou hlavu, do jeho zářících černých očí, v nichž v tu chvíli plál jakýsi bojovný plamen. Nejraději by ho byli zulíbali, že se konečně i on dopálil.

Potom zamířili k domovům. Kdesi v Józsefvárosi vesele bimbal zvon, sluníčko svítilo a všechno bylo krásné a plné radosti. Hoši měli před sebou veliké plány. Všichni zahořeli touhou po činu, všichni byli vzrušeni otázkou: Co bude?

Řekl-li totiž Boka, že něco bude, pak jistě něco bude!

Šli, šlapali si to úzkou uličkou k Okružní třídě, Csónakos s Nemecskem zůstali pozadu. Když se Boka po nich ohlédl, stáli oba u jednoho sklepního okna tabákové továrny. Kolem okénka se usadila silná žlutá vrstva jemného tabákového prachu.

„Šňupec!“ vzkřikl vesele Csónakos.

Znovu zapískal a nacpal si do nosu žlutý prášek.

Ten malý opičák Nemecsek se ze srdce zasmál. Také si vzal ždibec tabákového prášku a z konečků svých tenkých prstíčků si šňupl. Kýchajíce kráčeli pak oba chlapci ulicí Na občině, opojeni radostí ze svého objevu. Csónakos kýchal, až to dunělo a burácelo, jako výstřely z děla. Malý blonďáček zase prskal, jako nasupený králík. Tak prskali, smáli se, pobíhali a cítili se v té chvíli tak šťastni, že zapomněli i na tu velikou křivdu, o níž i Boka, sám Boka, ten tichý a vážný Boka řekl, že je to něco neslýchaného.

2

GRUNT… VY KRÁSNÍ, ZDRAVÍ CHLAPCI Z

NÍŽINY, vám stačí udělat krok a už jste venku na nekonečné rovině, pod tím velkým, čarovným, blankytným příkrovem, kterému se říká nebeská klenba, vaše oči přivykly velkým vzdálenostem, pohledu do dálav, vy nežijete vtěsnáni mezi vysoké domy, vy ani nevíte, co znamená pro budapešťské děti nezastavěný pozemek.

Taková parcela je nížinou, rovinatou širou plání budapešťských dětí. Ta pro ně znamená nekonečnost a volnost. Ten kousek prostranství, který je s jedné strany ohraničen hroutícím se plotem a na jehož ostatních stranách se tyčí k nebi vysoké zdi domů. Teď se už i na gruntě Pavelské ulice souží velký čtyřpatrový dům plný nájemníků, z nichž snad ani jeden neví, že tenhle kousíček země znamenal pro několik chudých pešťských studentů celé mládí.

Grunt sám byl pustý a prázdný, jak se na nezastavěnou parcelu sluší a patří. Podél Pavelské ulice se po celé délce parcely táhl plot. Zprava i zleva byl grunt ohraničen dvěma vysokými domy a vzadu… ano, vzadu bylo to, co dodávalo gruntu velkoleposti a zajímavosti. Byla tam totiž další velká parcela. Tuto druhou velkou parcelu si najala parní pila, a proto byla celá plocha obložena hromadami polen. Polena byla narovnána do pravidelných krychlí a mezi těmi mohutnými krychlemi vedly malé uličky. Bylo to učiněné bludiště. Mezi němými, tmavými hromadami dříví se navzájem křižovalo padesát až šedesát úzkých uliček a nebylo věru snadné se v tom bludišti vyznat. Kdo se z něho v potu tváře přece jen vymotal, octl se na malém prostranství, na němž stál malý domeček. Ten malý domeček, to byla parní pila. Byl to domek podivný, tajemný, strašidelný. V létě byl celý zarostlý psím vínem a mezi zeleným listím bafal štíhlý černý komín, který s přesností hodinového stroje v pravidelných intervalech chrlil ze sebe čistou bílou páru. Kdyby tomu člověk byl naslouchal z dálky, byl by si myslil, že se kdesi mezi haldami dříví moří parní lokomotiva a nemůže se hnout s místa.

Kolem domku stály velké motorové vozy na dříví.

Některý se tu a tam postavil pod okap a pak bylo slyšet praskání a rachocení. Pod okapem domku bylo malé okénko a z toho okénka trčel prkenný žlab. Sotva se vůz postavil pod malé okénko, rázem se z prkenného žlabu začalo sypat naštípané dříví a padalo tak rychle, že téměř teklo proudem do velkého vozu. A když se vůz naplnil, kočí něco vykřikl.

Vtom malý komín přestal bafat, v malém domku najednou všechno ztichlo, kočí pobídl koně a koně se s naloženým vozem rozjeli. Potom se pod okap postavil druhý vůz, hladový, prázdný, a černý železný komín zase začal odfukovat páru a zase padalo nařezané dříví. Tak to šlo po celá léta. Místo dřeva, které mašina v malém domku rozštípala, přivezly zase velké vozy na parcelu nové dříví. A tak na velkém dvoře hromad nikdy neubývalo, ani parní pila nikdy nepřestala svištět. Před malým domkem stálo několik zakrslých moruší a pod jednou z nich byla bouda stlučená z prken. V té bydlil Slovák, který v noci dříví hlídal, aby je nikdo nerozkrádal nebo nepodpálil.

Cožpak mohlo být krásnější místo na hraní? Nám městským chlapcům to opravdu stačilo. Nic krásnějšího, nic indiánštějšího jsme si ani představit nedovedli. Parcela v Pavelské ulici byla nádherná rovinka, a ta nám nahrazovala americkou prérii. Zadní část, skladiště dříví, byla vším ostatním: bylo to město i les, hory i skály, zkrátka a dobře bylo to po každé něco jiného, vždycky podle toho, jak jsme to ten den pojmenovali. A ne abyste si myslili, že to

skladiště dříví bylo ledajaké nechráněné místo! Na některých větších hromadách dříví byly zbudovány hrady, pevnosti. O tom, který bod se má opevnit, rozhodoval Boka.

Opevnění však budoval Csónakos s Nemecskem. Na čtyřech pěti místech stály pevnosti a každá měla svého kapitána.

Kapitán, nadporučík, poručík, to byla armáda. Mužstvo bohužel nebylo, vojín byl jenom jeden. Na celém gruntě poroučeli kapitáni, nadporučíci a poručíci jedinému vojínovi, execírovali jediného vojína, trestali jediného vojína pro lecjaké přestupky hradním vězením.

Snad ani nemusím říkat, že tím jediným vojínem byl Nemecsek,

malý

plavovlasý

Nemecsek.

Kapitáni,

nadporučíci a poručíci se na gruntě bodře pozdravovali, třebaže se za odpoledne setkali i stokrát. Jen tak nedbale zvedli ruce k čepici a prohodili: „Servus!“

Jen chudák Nemecsek musil co chvíli ztrnout v pozoru a bez hlesu, řízně zasalutovat. A kdokoli prošel kolem něho, každý na něho křikl:

„Jak to stojíš?“

„Paty k sobě!“

„Prsa ven, břicho dozadu!“

„Hapták!“

A Nemecsek šťasten každého poslouchal. Jsou i takoví hoši, že jim dělá radost pěkně poslouchat. A většina chlapců přece jen raději poroučí. Takoví už jsou lidé. A proto bylo docela přirozené, že byl na gruntě samý důstojník, jen právě Nemecsek byl prostý vojín.

V půl třetí odpoledne nebyl na gruntě ještě nikdo. Před hlídačovou boudou byla na zemi koňská houně a na ní sladce spal Slovák. Spával vždy ve dne, protože v noci obcházel hromady dříví nebo seděl nahoře v některé pevnosti a civěl na měsíc. Parní pila hučela, malý černý komín vyfukoval sněhobílé obláčky páry a naštípané dříví padalo do velkého vozu.

Několik minut po půl třetí zaskřípěla vrátka z Pavelské ulice a jimi vešel Nemecsek. Z kapsy vytáhl velký krajíc chleba, porozhlédl se, a když ještě nikde nikoho neviděl, tiše začal chroupat chlebovou kůrku. Dříve však pečlivě zasunul závoru u vrátek, poněvadž jedním z nejdůležitějších zákonů na gruntě bylo, že kdokoli vejde, musí za sebou branku zavřít na závoru. Kdo by to opomněl, měl být potrestán hradním vězením. Vládla tam vůbec přísná vojenská kázeň.

Nemecsek usedl na kámen, ukusoval chlebovou kůrku a čekal na ostatní. Zdálo se, že ten den bude grunt obzvlášť zajímavý. Bylo cítit ve vzduchu, že se stanou veliké věci, a co bychom to zapírali, Nemecsek byl v té chvíli tuze pyšný, že je také členem gruntu, členem slavné společnosti chlapců z Pavelské ulice. Chvíli ještě chroupal chlebovou kůrku, pak se z dlouhé chvíle šel projít mezi hromady dříví. Potloukal se v malých uličkách a tam se náhle setkal s velkým černým psem slovenského hlídače.

„Hektare!“ zavolal na něj přátelsky, ale Hektar nejevil ani nejmenší ochoty odpovědět mu na pozdrav. Naznačil jenom jakési letmé zavrtění ocasu, což znamená u psů něco takového, jako když se my ve spěchu prsty dotkneme okraje klobouku. A už uháněl dál a zběsile přitom štěkal. Malý Nemecsek se rozběhl za ním. Pod jednou hromadou dříví se Hektor zastavil a horlivě na ni štěkal. Byla to hromada, na které si chlapci vystavěli pevnost. Nahoře kolem celé té hromady dříví byla ochranná zeď z polen a na tenké tyčce tam vlál červenozelený praporek. Pes obskakoval pevnost kolem dokola a bez ustání štěkal.

„Copak tam je?“ zeptal se psa malý blonďáček. Malý blonďáček a černý pes byli totiž náramní kamarádi. To snad proto, že Hektor byl kromě něho jediný prostý vojín v celé armádě.

Nemecsek se podíval nahoru na pevnost. Nikoho neviděl, ale cítil, že se tam někdo štrachá mezi poleny. Začal tedy šplhat nahoru po vyčnívajících koncích polen. Byl už na poloviční cestě, když pojednou jasně a zřetelně zaslechl, jak se někdo nahoře přehrabává v polenech. Srdce se mu prudce rozbušilo a už by se byl raději vrátil, ale když se podíval dolů a viděl pod sebou Hektora, zase si dodal odvahu. „Neboj se, Nemecsku!“ řekl si a opatrně šplhal dál.

Na každém stupínku se znovu povzbuzoval. Neustále si říkal: „Neboj se, Nemecsku! Neboj se!“ Došplhal nahoru na haldu, a když už se chystal překročit nízkou zeď pevnosti, řekl si ještě naposledy: „Neboj se, Nemecsku!“, ale vtom mu noha ze samého leknutí zůstala trčet ve vzduchu.

„Krindapána!“ vykřikl. A horempádem se šplhal zpátky po stupínkách. Když se zase octl na zemi, srdce mu hlasitě tlouklo. Znovu se podíval nahoru na pevnost. Vedle praporu, pravou nohou opřen o zeď pevnosti, stál Feri Áts, obávaný vůdce kluků z botanické zahrady, společný nepřítel chlapců z Pavelské ulice. Ve volné červené košili rozevláté větrem stál tam Feri Áts s posměšným úšklebkem v tváři.

Tiše zavolal dolů na malého chlapce:

„Neboj se, Nemecsku!“ Ale to už se Nemecsek bál, dokonce už vzal do zaječích. Za ním pelášil černý pes a oba spolu kličkovali mezi haldami dříví, zpátky na grunt. Na křídlech větru letělo za nimi posměšné volání Feriho Átse: ,,Neboj se, Nemecsku!“

A když se blonďáček s parcely ohlédl, červená košile Feriho Átse už tam nebyla. Ale už tam nebyl ani prapor nad pevností. Feri Áts si odnesl

červenozelený

praporek,

který chlapcům ušila Cselova sestra.

Zmizel s ním mezi hromadami dříví.

Snad odešel kolem parní pily do Mariánské ulice, ale také je možné, že se někde skrývá se svými kamarády, s bratry Pásztorovými.

A při pomyšlení, že jsou tu i bratři

Pásztorovi,

přeběhl

Nemecskovi mráz po zádech. Už věděl, co je to setkat se s Pásztorovými. Feriho Átse viděl však tentokrát po prvé zblízka.

Strašně se ho polekal, ale upřímně řečeno, ten hoch se mu líbil.

Byl to hezký, ramenatý, snědý chlapec a ta volná červená košile mu náramně slušela. Propůjčovala jeho zjevu jakousi bojovnost. V té červené košili bylo cosi garibaldiovského. Hoši z botanické zahrady nosili ostatně všichni červené košile, protože se všichni opičili po Ferim Átsovi.

Na vrátkách ohrady se čtyřikrát za sebou ozvalo pravidelné zaklepání. Nemecsek si oddychl. Čtvero zaklepání bylo znamení chlapců z Pavelské ulice. Nemecsek se rozběhl k vrátkům zavřeným na závoru a otevřel je. Před vrátky stál Boka s Cselem a Gerébem. Nemecsek se už nemohl dočkat, aby jim vypověděl strašlivou novinu, přesto však nezapomněl, že je prostý vojín a čím je povinován nadporučíkům a kapitánům. Postavil se tedy do pozoru a řízně zasalutoval.

„Servus!“ odpověděli nově příchozí. „Co je nového?“

Nemecsek lapal po vzduchu, nejraději by byl vychrlil ze sebe všechno naráz, jedním dechem.

„Něco strašného!“ zvolal.

„Copak?“

„No něco příšerného! Ani mi nebudete věřit!“

„Ale co?“

„Byl tu Feri Áts!“

Teď bylo na ostatních třech, aby se divili, a náhle zvážněli.

„Není možná!“ řekl Geréb.

Nemecsek si položil ruku na prsa: „Na mou duši!“

„Nedušuj se!“ zarazil ho Boka, a aby svým slovům dodal větší důraz, křikl na něho: „Hapták!“

Nemecsek srazil paty. Boka k němu přistoupil.

„Pověz nám dopodrobna, co jsi viděl!“

„Když jsem šel do uliček,“ řekl Nemecsek, „pes štěkal.

Šel jsem za ním a z prostřední pevnosti jsem zaslechl nějaký praskot. Vyšplhal jsem se nahoru, a tam stál Feri Áts v červené košili.“

„Nahoře? Na pevnosti?“

„Ano, nahoře!“ ujišťoval malý blonďaček a málem by byl zase dodal: Na mou duši. Už měl ruku na prsou, ale Bokův přísný pohled ho zarazil. Spustil ruku a dodal: „I prapor nám vzal.“

Csele zasykl:

„Prapor!“

„Ano.“

Všichni čtyři se tam rozběhli. Nemecsek běžel skromně vzadu, protože byl prostý vojín, ale trochu také proto, že se nemohlo vědět, jestli se Feri Áts ještě neschovává v uličkách. Před pevností se zastavili. Opravdu, prapor tam nebyl. Ba nebyla tam ani žerď. Všichni byli velice vzrušeni, jen Boka si zachoval chladnou rozvahu.

„Řekni své sestře,“ obrátil se k Cselovi, „aby nám do zítřka ušila nový prapor.“

„Copak o to,“ poznamenal Csele, „ale už nemá zelenou látku. Červenou by ještě měla, ale zelenou už nemá.“

Boka s klidem dával příkazy:

„Bílou má?“

„Tu má!“

„Tak ať ušije červenobílý prapor. Ode dneška bude naše barva červená a bílá.“

To chlapce uklidnilo. Geréb zavolal na Nemecska: „Vojíne!“

„Zde!“

„Do zítřka opravte ve stanovách, že naše barvy jsou od nynějška nikoli červená a zelená, nýbrž červená a bílá.“

„Rozkaz, pane nadporučíku.“

A Geréb pak k malému blonďáčkovi stojícímu ve ztrnulém pozoru milostivě utrousil: „Pohov!“

A malý blondáček si „pohověl“. Hoši se vyšplhali na hrad a zjistili, že Feri Áts žerď praporu ulomil. Žerď byla přibita hřebíkem a malý kousek dřeva pod hřebíkem dosud tam truchlil zmrzačen.

Z gruntu se ozývaly výkřiky: „Hahó! Hó! Hahó! Hó!“

To bylo heslo chlapců z Pavelské ulice. Zdá se, že přišli už i ostatní a hledají je. Z mnoha dětských hrdel se ozývalo pronikavé volání:

„Hahó! Hó!“

Csele křikl na Nemecska:

„Vojíne!“

„Zde!“

„Odpovězte ostatním!“

„Rozkaz, pane poručíku.“

Nemecsek přiložil ruku k ústům a svým slabým dětským hláskem zavolal:

„Hahó! Hó!“

Potom slezli všichni s hradu a vydali se na pláň.

Uprostřed pláně stáli v hloučku ostatní: Csónakos, Weisz, Kende, Kolnay a ještě několik chlapců. Sotva zahlédli Boku, všichni se postavili do pozoru, neboť Boka byl kapitán.

„Servus!“ odpověděl Boka na pozdrav.

Kolnay vystoupil z hloučku.

„Poslušně hlásím,“ řekl, „že branka nebyla zavřena, když jsme vcházeli. A podle stanov má být přece závora zevnitř zastrčena.“

Boka se přísně ohlédl po svém průvodu. I všichni ostatní se dívali na Nemecska. Nemecsek už měl zase ruku na prsou a právě se chtěl zadušovat, že to nebyl on, kdo nechal branku otevřenou, když vtom se kapitán zeptal: „Kdo šel poslední?“

Nastalo hluboké ticho. Poslední nešel nikdo. Všichni chvíli mlčeli. A tu se Nemecskovi rozzářil obličej: „Poslední přišel pan kapitán,“ hlásil.

„Já?“ ptal se Boka.

„Ano.“

Boka chvilku přemýšlel.

„Máš pravdu,“ řekl potom vážně. „Zapomněl jsem zasunout závoru. Za to mě zapište do černé knihy, pane nadporučíku.“

To platilo Gerébovi. Geréb vytáhl z kapsy malý černý notýsek a velkými písmeny do něho napsal: JÁNOŠ BOKA.

A aby také věděl, oč jde, připsal: Branka., To se chlapcům líbilo.

Boka byl spravedlivý hoch. Ten trest, který uložil sám sobě, to byl takový nádherný příklad mužnosti, o jakém se neslyší ani při hodinách latiny, a hodiny latiny jsou přece plny římských charakterů. Ale Boka byl také člověk. Ani on nebyl prost všech lidských slabostí. Dal se sice zapsat do černé knihy, ale vzápětí se obrátil ke Kolnayovi, jenž byl hlásil, že byla branka otevřena.

„A ty bys taky mohl držet jazyk za zuby. Pane nadporučíku, zapište Kolnaye za udavačství!“

Pan nadporučík znovu vylovil ten strašlivý notýsek a zapsal do něho Kolnaye. A Nemecsek stojící už docela vzadu si potichu zakřepčil radostí, že tentokrát zapsali do černé knihy také někoho jiného. Do té doby bylo totiž v celém notýsku všude jen Nemecskovo jméno. Všichni vždycky a pro všechno zapisovali do černé knihy jenom Nemecska. Nic naplat. Tak tomu bylo. Nemecsek byl jediný prostý vojín.

Pak následovala velká porada. Za chvíli věděl kdekdo velkou novinu, že se kapitán červenokošiláčů Feri Áts odvážil přijít až sem, do samého srdce gruntu, že vylezl na prostřední pevnost a odnesl odtamtud prapor. Zděšení bylo všeobecné. Celá společnost se shlukla kolem Nemecska, a ten k sensační zprávě dodával stále nové a nové podrobnosti.

„A řekl ti něco?“

„Aby ne!“ chlubil se Nemecsek.

„Co?“

„Křikl na mne.“

„Co na tebe křikl?“

„Křikl na mne: Nebojíš se, Nemecsku?“

Tu se malý blonďáček zajíkl, protože věděl, že tomu docela tak nebylo, ba pravý opak že byl pravdou. Znělo to totiž tak, jako by byl býval on, Nemecsek, velmi statečný, až to překvapilo i samého Feriho Átse, a jako by se ho byl Áts jen proto zeptal: „Nebojíš se, Nemecsku?“

„A ty ses nebál?“

„I nebál. Postavil jsem se k pevnosti, on potom po straně slezl a zmizel. Utekl.“

Geréb mu skočil do řeči:

„Tohleto není pravda! Feri Áts ještě nikdy před nikým neutíkal!“

Boka hodil okem po Gerébovi.

„Ale, ale, ty se ho nějak zastáváš,“ řekl.

„Povídám to jen proto,“ řekl Geréb poněkud tišeji, „že není pravděpodobné, že by se Feri Áts polekal Nemecska.“

Tomu se všichni zasmáli. Opravdu se to nezdálo pravděpodobné. Rozpačitě stál Nemecsek uprostřed hloučku a krčil rameny. Pak se postavil Boka doprostřed hloučku: „Hoši, tady se musí něco udělat. Beztak jsme na dnešek oznámili volbu předsedy. Zvolíme si předsedu, a to předsedu s plnou mocí. Všechny jeho rozkazy se budou slepě plnit.

Možná, že z toho bude válka, a pak tu musí být někdo, kdo věci předem připraví, jako v opravdickém boji. Vojíne, předstupte! Hapták! Nastříhejte tolik papírků, kolik je nás tady, každý z nás napíše na papírek toho, koho chce mít za předsedů. Potom hodíme lístečky do klobouku, a kdo dostane nejvíce hlasů, ten bude předsedou.“

„Sláva!“ zvolali všichni najednou, a Csónakos vložil dva prsty do úst a zapískal jako parní mlátička. Hoši vyškubávali papírky z notýsků a Weisz vyštrachal tužku.

Vzadu se dva chlapci hádali o to, čí klobouku se má dostat takové cti. Kolnay a Barabás, kteří byli spolu věčně na kordy, málem že se o to nepoprali. Kolnay prohlásil, že se k tomu Barabásův klobouk nehodí, protože je celý zamaštěný.

Kende zase tvrdil, že je Kolnayův klobouk ještě zamaštěnější. Okamžitě provedli zkoušku mastnoty. Malými nožíky si s kožené vložky klobouků vzájemně oškrabovali mastnotu. Ale to už bylo pozdě. K veřejným účelům už zapůjčil Csele svůj hezký černý klobouček. Marná sláva!

Když jde o klobouk, Csele je prostě nepřekonatelný.

K největšímu překvapení využil Nemecsek této příležitosti, kdy se na chvíli stal středem pozornosti, a místo aby rozdal lístky, které držel ve své špinavé ručce, předstoupil, postavil se do pozoru a spustil chvějícím se hlasem:

„Pane kapitáne, prosím, to přece není spravedlivé, abysem tu byl já jediný vojín… od té doby, co jsme založili spolek, už se stal z každého důstojník, jenom já jsem pořád ještě vojín a každý mi poroučí… a všechno musím dělat já… a… a..

A tu se malý blonďáček rozlítostnil a po jeho jemné tvářičce začaly stékat tučné krůpěje slz.

Csele vznešeně prohlásil:

„Musíme ho vyloučit. Pláče.“

Vzadu se ozval hlas:

„Brečí.“

Všichni se dali do smíchu. A to už Nemecska nadobro rozcitlivělo. Zabolelo ho to chudáčka až u srdce a už dal slzám volný průchod. Rozvzlykal se a zajíkaje se pláčem řekl:

„Jen se podívejte… do… do.. i v černé knize… jsem…

jsem… jenom já pořád zapsán… já… já… já jsem tu… jen ošlapek.“

Boka mu klidným hlasem řekl:

„Jestliže okamžitě nepřestaneš brečet, víckrát si už s námi hrát nebudeš. S bábovkami si nehrajeme.“

Slovo „bábovka“ mělo pak patřičný účinek. Nemecsek, ubohý malý Nemecsek se strašně polekal a ponenáhlu přestal plakat. Kapitán mu položil ruku na rameno: „Když se budeš dobře chovat a vyznamenáš se, už v květnu může být z tebe důstojník. Zatím zůstaneš obyčejným vojínem.“

Ti ostatní to schvalovali, poněvadž kdyby se měl Nemecsek ještě ten den stát důstojníkem, celá zábava by už nestála za nic. Komu by potom poroučeli. Vtom zazněl Gerébův pronikavý hlas:

„Vojíne, ořezejte mi tužku!“

Vtiskli mu do dlaně Weiszovu tužku, které se špička v kapse mezi kuličkami ulomila. A vojín poslušně vzal tužku, s očima plnýma slz, se zaslzenou tváří se postavil do pozoru a začal ořezávat a ořezávat, trochu přitom popotahoval, jak už tomu bývá po velkém pláči, a všechen svůj žal, všechnu trpkost svého srdéčka ořezal do té hardtmuthky číslo dvě.

,,O… ořezal jsem ji, pane nadporučíku.“

Vrátil tužku a zhluboka si vzdychl. A tímto vzdechem se prozatím vzdal i svého povýšení.

Lístky byly rozděleny, všichni se uchýlili do ústraní, každý zvlášť, protože šlo o velkou a důležitou věc. Vojín potom sesbíral lístky a vhodil je do Cselova klobouku. A když s Cselovým kloboukem obcházel všechny chlapce, šťouchl Barabás do Kolnaye:

„Ten je taky zamaštěný.“

Kolnay se podíval do klobouku a oba cítili, že se nemají proč hanbit. Když je už i Cselův klobouk zamaštěný, to už je opravdu konec světa.

Boka předčítal sebrané lístky a po jednom je odevzdával Gerébovi, který stál vedle něho. Bylo odevzdáno čtrnáct lístků. Četl je jeden po druhém: Jánoš Boka, Jánoš Boka, Jánoš Boka. Pak četl jednou: Dezider Geréb. Hoši se na sebe podívali. Věděli, že to byl Bokův lístek. Hlasoval pro Geréba ze zdvořilosti. Potom následoval zase samý Jánoš Boka. A pak zase jednou Dezider Geréb. A konečně ještě jednou Dezider Geréb. Boka měl tedy jedenáct hlasů a Geréb tři. Geréb se rozpačitě usmíval. Stalo se tentokrát po prvé, že byl ve společenství chlapců otevřeně Bokovým soupeřem. A ty tři hlasy mu lahodily. Boku však ze tří hlasů dva mrzely. Chvíli uvažoval, kdo jsou asi ti dva, kterým se on nelíbí, ale pak se s tím smířil.

„Mne jste tedy zvolili předsedou.“

Chlapci mu znovu provolávali slávu a Csónakos znovu zapískal. Nemecsek měl ještě slzy v očích, přesto však s ohromným nadšením provolával slávu. Měl Boku moc rád.

Předseda pokynul, aby bylo ticho, že chce mluvit.

„Děkuji vám, hoši,“ řekl, „a hned se dáme do práce.

Myslím, že je vám všem jasné, že nás červenokošiláči chtějí připravit o grunt a o ohradu. Bratři Pásztorovi už včera sebrali chlapcům kuličky, dnes se tu zase potuloval Feri Áts a vzal nám prapor. Dříve nebo později sem přijdou, aby nás odtud vyhnali. Ale my si to místo uhájíme.“ Csónakos zahulákal: ,,Ať žije grunt!“

A klobouky vzlétly do výše. Všichni nadšeni z plna hrdla volali:

„Ať žije grunt!“

Rozhlédli se po krásné velké parcele, po hromadách dříví, skvějících se v sladké slunečné záři jarního odpoledne.

Jejich oči prozrazovaly, že milují ten kousek země a že by za něj ochotně bojovali, kdyby k tomu mělo dojít. Byl to určitý druh lásky k vlasti. Volali „Ať žije grunt!“, jako by byli provolávali: „Ať žije vlast!“ Oči jim zářily a srdce všech překypovala nadšením.

A Boka pokračoval:

„Dříve než by oni přišli sem, půjdeme my k nim, do botanické zahrady!“

Jindy by snad byli hoši couvli před takovým odvážným rozhodnutím, ale v této chvíli nadšení volali všichni z celého srdce: „Jde se!! Půjdeme!!“

A když všichni volali, že půjdou, zvolal i Nemecsek: „Půjdeme!“ On chudáček stejně půjde vzadu a ponese kabáty pánů důstojníků. I mezi hromadami dříví se ozval ovíněný hlas. A také volal: „Půjdeme!“ Chlapci se ohlédli, byl to slovenský hlídač. Stál tam s dýmkou v ústech a šklebil se. Hektora měl u sebe. Chlapci se dali do smíchu.

Hlídač je napodobil, vyhodil klobouk do výše a vykřikl: „Pojdeme!“

A tím byly úřední věci skončeny. Pak došlo na zaháněnou. Kdosi povýšeně vzkřikl: „Vojíne, běžte do skladiště a přineste míč a pálku!“

A Nemecsek pelášil do skladiště. Skladiště bylo pod jednou hromadou dříví. Blonďáček pod ni vlezl a vytáhl odtud míč i pálku. Vedle hromady dříví stál hlídač a vedle hlídače stáli Kende a Kolnay. Kende držel v ruce hlídačův klobouk a Kolnay jej podroboval zkoušce mastnoty.

Nepochybně byl hlídačův klobouk nejmastnější.

Vtom přistoupil Boka ke Gerébovi.

„Ty jsi dostal taky tři hlasy,“ řekl mu.

„Ano,“ odpověděl pyšně Geréb a upřeně se mu zahleděl do očí.

3

DRUHÝ

DEN

ODPOLEDNE,

PO

HODINĚ

TĚSNOPISU, byl už válečný plán připraven. Hodina těsnopisu skončila o páté a na ulicích se už rozsvěcovaly lucerny. Když chlapci vycházeli ze školy, řekl jim Boka: „Než podnikneme útok, dokážeme, že nejsme o nic méně odvážní než oni. Vezmu s sebou dva své nejlepší lidi a půjdu s nimi do botanické zahrady. Vnikneme na jejich ostrov a přibijeme na strom tenhle lístek.“

A vytáhl z kapsy kousek červeného papírku, na kterém bylo velkými písmeny napsáno:

BYLI TU KLUCI Z PAVELSKÉ ULICE!

Všichni se zbožně dívali na ten kousek papíru.

Csónakos, který nechodil na těsnopis, jehož však přilákala ke škole zvědavost, poznamenal: „Ještě by se tam mělo připsat nějaké to grobiánství.“

Boka zavrtěl hlavou:

„To nejde. My neuděláme nic takového, co provedl Feri Áts, když nám vzal prapor. My jim jenom ukážeme, že se jich nebojíme, že máme odvahu vniknout do jejich říše, kde mívají schůzky, a kde mají uloženy zbraně. Tenhle kousek červeného papírku je naše navštívenka. Tu jim tam necháme.“

Nyní se ozval Csele:

„Poslechni, já jsem slyšel,“ řekl, „že bývají na ostrově večer v tuhle dobu, a že si tam hrají na loupežníky a na žandáry.“

„To nevadí. Feri Áts k nám přišel taky v době, kdy věděl, že budeme na gruntě. Kdo má strach, ať se mnou nechodí.“

Ale strach neměl nikdo. Dokonce i Nemecsek projevil neochvějnou statečnost. Bylo zřejmé, že si chce získat zásluhy ke svému povýšení. Hrdě předstoupil: „Já půjdu s tebou!“

Před školou totiž se nemusilo stát v pozoru a salutovat, protože zákony platily jen na gruntě. Tady si byli všichni rovni.

Potom předstoupil Csónakos:

„Já půjdu taky!“

„Ale slib mi, že nebudeš pískat.“

„Slibuji. Jenom teď… kdybyste mě nechali jenom teď naposledy si zapísknout!“

„Tak si zapískej!“

A Csónakos zapískal. Podle své chuti, tak od plic, až se lidé na ulici otáčeli.

„Tak jsem se pro dnešek vynapískal. A zatím konec,“

řekl všecek šťasten.

Boka se obrátil k Cselovi:

„Ty s námi nepůjdeš?“

„Nedá se nic dělat,“ řekl smutně Csele. „Nemohu jít s vámi, v půl šesté musím být doma. Maminka ví, kdy končí těsnopis, a já se bojím, kdybych dnes přišel pozdě, že by mě po druhé nikam nepustila.“

A při tom pomyšlení se strašně polekal. Byl by konec všemu: gruntu i hodnosti nadporučíka.

„Tak tu zůstaň. Vezmu s sebou Csónakose a Nemecska.

A zítra ráno se ve škole dovíte všechno, co se stalo.“

Podali si ruce. Boku ještě něco napadlo: „Poslyšte, že dnes nebyl Geréb na těsnopisu?“

„Nebyl.“

„A nestůně?“

„Nemyslím. V poledne jsme šli spolu domů. To mu nic nebylo.“

Gerébovo chování se Bokovi nelíbilo. Ten hoch mu byl nanejvýš podezřelý. Včera, když se rozcházeli, díval se mu Geréb tak podivně, tak významně do očí. Přímo z něho čišelo vědomí, že to nikam nepřivede, dokud bude v jejich společnosti Boka. Žárlil na Boku. On sám byl výbušnější, opovážlivější. Boková tichá, moudrá, vážná povaha se mu nelíbila. Považoval se za jinčího chlapíka.

„Bůhví,“ řekl si tiše Boka a s oběma chlapci vykročil k botanické zahradě. Csónakos si to šlapal vážně po jeho boku, zatím co Nemecsek byl rozjařen a rozplýval se štěstím, že se konečně může s malou skupinkou zúčastnit zajímavého dobrodružství. Byl tak veselý, že ho Boka dokonce pokáral:

„Nedělej hlouposti, Nemecsku. Či si snad myslíš, že jdeme na posvícení? Tahle výprava je mnohem nebezpečnější, než si myslíš. Jen si vzpomeň na bratry Pásztorovy!“

Při těchto slovech uvízla malému blonďáčkovi všechna rozpustilost v hrdle. Vždyť i ten Feri Áts byl hrozný chlapík, říkalo se dokonce, že byl vyloučen z reálky. Byl to silný hoch a neuvěřitelně odvážný. Ale v očích měl cosi milého a přitažlivého, něco, čeho se nedostávalo Pásztorovým. Ti chodili vždy se svěšenou hlavou, měli ponurý, pichlavý pohled, byli to osmahlí černí kluci a nikdy je ještě nikdo neviděl se smát. Šel z nich opravdu strach. A tři mládenečkové si čiperně vykračovali po nekonečné Okružní třídě. Už se úplně setmělo, brzy nastal večer. Všude na ulicích už svítily lucerny a ta neobvyklá doba chlapce znepokojovala. Obyčejně si hrávali odpoledne. V takovou večerní dobu už nechodívali po ulicích, to už sedávali doma u knih.

Šli mlčky vedle sebe a za čtvrt hodiny dorazili k botanické zahradě. Za kamennou zdí se strašidelně zvedaly do výše mohutné stromy, které se přiodívaly novým listím.

Ve svěžích korunách stromů hučel vítr, byla tma, a jak se v tom záhadném šumění objevila před chlapci ta obrovská botanická zahrada se svými tajemně zavřenými vraty, srdce se jim prudce rozbušila. Nemecsek chtěl u vrat zazvonit.

„Proboha, ne abys zazvonil!“ zarazil ho Boka. „To by se hned dověděli, že jsme tu. Nebo bychom se s nimi srazili po cestě… ostatně stejně by nám neotevřeli.“

„Jak se tam tedy dostaneme?“

Mrknutím oka ukázal Boka na zeď.

„Přes zeď?“

„Přes zeď.“

„Tady, na hlavní třídě?“

„Kdepak! Obejdeme zahradu, vzadu je plot mnohem nižší.“

Zabočili do tmavé uličky, kde kamennou zeď brzy vystřídal dřevěný plot. Šourali se podél plotu hledajíce vhodné místo, kde by mohli přelézt. Zastavili se v stinném

zákoutí, kam nepronikalo světlo pouliční lampy. Těsně u prkenného plotu stál s druhé strany vysoký akát.

„Když se tady vyšplháme,“ šeptal Boka, ,,snadno můžeme slézt tam po tom akátě. A bude to dobře už proto, že je se stromu daleko vidět, a tak zjistíme, není-li nikdo nablízku.“

S tím souhlasili i druzí dva chlapci. A hned se dali do díla.

Csónakos si sedl na bobek a rukama se opřel o plot. Boka mu opatrně stoupl na ramena a nakoukl přes plot. Všichni byli docela tiše, nikdo ani nemukl. Když se Boka přesvědčil, že není nikdo nablízku, dal znamení rukou. A Nemecsek pošeptal Csónakosovi: „Zvedej se!“

A Csónakos vysadil předsedu

na plot, ale vtom začala

ztrouchnivělá

ohrada

pod

předsedou praskat.

„Skoč

dolů!“

zašeptal

Csónakos.

Několikrát to ještě zapraskalo, a vzápětí bylo slyšet žuchnutí. Boka dopadl doprostřed zeleninového záhonu. Za ním přelezl Nemecsek a naposled Csónakos. Ale Csónakos nejdřív vylezl na akát, dovedl šplhat jako veverka, protože byl z venkova.

Ostatní dva pod stromem na něm vyzvídali: „Vidíš něco?“

Tlumeným hlasem se ozvala se stromu odpověď: „Moc málo, všude je tma.“

„Ostrov vidíš?“

„Vidím.“

„Je tam někdo?“

Csónakos se pozorně nakláněl mezi větvemi doleva i doprava a upřeně se díval do tmy, k jezeru.

„Pro samé stromy a keře není na ostrově nic vidět… ale na mostě…“

Vtom zmlkl. Vyšplhal se na vyšší větev. Odtamtud pokračoval:

„Teď už vidím dobře. Na mostě stojí dvě postavy.“

Boka tiše poznamenal:

„Jsou tam. Na mostě jsou stráže.“

Potom zase zachrastily větve, Csónakos slezl se stromu.

Všichni tři pak stáli zcela tiše a uvažovali, co podniknout.

Přikrčili se za keř, aby je nikdo nezahlédl, a šeptem začala porada.

„Nejlepší bude,“ řekl Boka, „dostat se nějak tudy podle křoví ke zřícenině. Tam vpravo… tam je na stráni zřícenina hradu.“

Ostatní dva mlčky přikývli, že to místo znají.

„Kryti křovím se opatrně můžeme dostat až k samé zřícenině. Tam jeden z nás vyleze na kopec a rozhlédne se.

Když tam nikdo nebude, odplazíme se po břiše až k úpatí kopce. Ten kopec se svažuje přímo k jezírku. Tam se schováme v šášině a uvidíme co dál.“

Na Boku se upíraly dva páry zářících očí. Pro Csónakose i Nemecska bylo každé jeho slovo svaté. Boka se zeptal:

„Dobrá?“

„Dobrá!“ přikývli oba.

„Tak vzhůru a do toho! Držte se jen pořád za mnou. Já se tu vyznám.“

A po čtyřech se začali plazit mezi nízkým křovím. Sotva si oba Bokovi společníci klekli na zem, zaznělo z dálky dlouhé, ostré hvízdnutí.

„Zpozorovali nás!“ řekl Nemecsek a vyskočil.

„Zpátky! Zpátky! K zemi!“ nařizoval Boka a všichni tři se natáhli do trávy. Se zatajeným dechem čekali, co se stane.

Že by je byli opravdu objevili?

Ale nikdo nepřicházel. Jen vítr hučel mezi stromy. Boka zašeptal:

„Tak nic.“

Vtom však znovu zaznělo ostré hvízdnutí. Chlapci zase čekali, ale zase nikdo nepřicházel. Zpod keříčku se ozval Nemecsek třesoucím se hlasem:

„Měli bychom se rozhlédnout se stromu.“

„Máš pravdu. Csónakosi, vylez na strom!“

A Csónakos jako kočka už byl zase na vysokém akátě.

„Co vidíš?“

„Nějaké postavy se pohybují na mostě… teď tam jsou čtyři… teď se dvě vrátily na ostrov.“

„Tak je všechno v pořádku,“ řekl Boka uklidněn. „Pojď dolu. To hvízdání znamenalo střídání stráží na mostě.“

Csónakos slezl ze stromu a pak se všichni tři začali plazit po břiše ke kopci. V takovou dobu se na velkou tajemnou botanickou zahradu snáší ticho. Návštěvníci ji po zazvonění opouštějí a nezůstane tam nikdo cizí, jen ten, kdo má něco nekalého za lubem, nebo ten, kdo kuje nějaké válečné plány jako ty tři malé temné postavičky, které schouleny v klubíčko se plíží mezi křovisky.

Ani slovíčko na sebe chlapci nepromluvili, za tak důležité považovali své poslání. Ba, po pravdě řečeno, byla v nich i trocha strachu. Vždyť také bylo třeba notné dávky srdnatosti, chtěl-li kdo vniknout do hradu červenokošiláčů, do hradu dobře vybraného, umístěného na ostrově uprostřed jezírka, když na jediném dřevěném mostě, který vede na ostrov, stojí hlídky.

„Snad to jsou zrovna Pásztorovi,“ pomyslil si Nemecsek a vzpomněl si na ty krásné, drahocenné barevné kuličky, mezi nimiž byly i skleněnky, a ještě se rozlítil při pomyšlení, že to strašlivé slovo „einstand“ zaznělo právě ve chvíli, kdy házel on a všechny ty krásné kuličky vyhrál…

„Ouvej!“ vykřikl.

Druzí dva se polekáni zastavili.

„Co je?“

Ale to už byl Nemecsek na kolenou a cumlal celý prst v ústech.

„Co se ti stalo?“

Nemecsek nevyndal prst z úst, ani když odpovídal: „Šlápl jsem, rukou do kopřiv!“

„Jen si cucej prstíček, jen si ho cucej, dědoušku,“ řekl Csónakos, ale měl přitom dost rozumu, aby si sám ovázal ruku kapesníkem.

Potom se plazili dál a brzy dorazili ke kopečku. Tam byla na stráni, jak už víme, malá zřícenina hradu, jaká bývá postavena ve velkých panských zahradách, přesná napodobenina starých hradů, s mechem uměle pěstovaným mezi mohutnými balvany.

„Tady je zřícenina,“ vysvětloval Boka. „Musíme tu dávat dobrý pozor. Jak jsem totiž slyšel, pronikají červenokošiláči na svých výpravách až sem.“

Tu se ozval Csónakos:

„Copak je tohle za hrad? V dějepise jsme se neučili, že by byl v botanické zahradě nějaký hrad…“

„To je jenom zřícenina. Tu už vystavěli jako zříceninu…“

Nemecsek se zasmál.

„Když už to tu postavili, proč nepostavili rovnou nový hrad? Za sto let by z něho stejně byla zřícenina…“

„Tobě je nějak veselo!“ poznamenal Boka. „Jen počkej, až se ti Pásztorové podívají do očí, pak ti zajde chuť do smíchu.“

A malému Nemecskovi se vskutku hned protáhl obličej.

Takový už byl, vždycky zapomínal, že může být zle.

Neustále se mu to musilo připomínat.

Hoši tedy začali šplhat nahoru do kopce mezi keříky černého bezu, přes balvany zříceniny. Teď byl v čele Csónakos. A jak tak lezl po čtyřech, pojednou se zarazil.

Zvedl pravici, pak se otočil a vystrašeným hlasem zašeptal: „Někdo tu chodí.“

Všichni tři se ve vysoké trávě přikrčili. Jejich drobné postavy se úplně ztrácely uprostřed různého plevele. Jenom jejich oči svítily z houští. Naslouchali.

„Přitiskni ucho k zemi, Csónakosi,“ dal šeptem rozkaz Boka. „Tak naslouchají Indiáni. Člověk pak snadno zaslechne, je-li někdo nablízku.“

Csónakos uposlechl. Přikrčil se a na místě, kde nerostla tráva, přitiskl ucho k zemi. Hned se však nadzvedl.

„Jdou!“ zašeptal zděšen.

Už i bez indiánského způsobu bylo slyšet, že se někdo prodírá křovím. A ta záhadná bytost, o níž se prozatím nedalo zjistit, zda je to člověk nebo zvíře, mířila přímo k nim. Hoši se polekali, schovali i hlavy do trávy. Jenom Nemecsek se ozval tichým plačtivým hlasem: „Já chci domů.“

Csónakos neztratil humor a odpověděl mu: „Přikrč se, dědoušku.“

A když Nemecsek ani potom nebyl ochoten projevit statečnost, zvedl Boka hlavu z trávy a s očima sršícíma hněvem zavolal na něho, ovšem jenom šeptem, aby se neprozradil:

„Vojíne, přikrčte se do trávy!“

Rozkazu bylo nutno uposlechnout. Nemecsek se přikrčil. A ta záhadná bytost stále jen harašila v křoví, ale to se už zdálo, že změnila směr a nemíří přímo k nim. Boka se nadzvedl v trávě a rozhlížel se. Viděl tmavou postavu, jak kráčí dolů po svahu a šťouchá holí do křovisek.

„Už je pryč,“ řekl chlapcům ležícím v trávě. ,,Byl to hlídač.“

„Hlídač červenokošiláčů?“

„Ne. Hlídač botanické zahrady.“

Chlapci si oddechli. Z dospělých neměli strach. Tak například ani starý honvéd 1) s trudovitým nosem, hlídač v zahradě u musea, nic s nimi nesvedl.

Plazili se dál. Vtom však hlídač, jako by byl něco zaslechl, zastavil se a naslouchal.

„Zpozoroval nás,“ koktal Nemecsek. A oba chlapci se podívali na Boku, čekajíce na rozkaz.

„Honem do zříceniny!“ nařizoval Boka.

Všichni tři horempádem klopýtali dolů s kopce, kam se byli před chvílí tak opatrně vyšplhali. Zřícenina měla malá

1 Vojín uherské domobrany, pěšák. (Pozn. překl.) gotická okénka. Hoši s hrůzou zjistili, že je první okno chráněno mříží. Přikradli se k druhému, i to bylo zamřížované. Až konečně na jednom místě našli mezi balvany trhlinu, kterou se jen taktak protáhli. Zalezli do tmavého zákoutí a ani nedutali. Hlídačova postava se mihla pod okny. Chlapci z úkrytu pozorovali, jak odchází do té části zahrady při hlavní třídě, kde měl svůj domek.

„Zaplať pámbu!“ ozval se Csónakos. „Tohle bysme měli za sebou!“

Potom se ve tmě rozhlíželi. Vzduch byl v tom místě vlhký a zatuchlý, jako by se byli octli ve sklepení nějakého skutečného hradu. Jak tam tak klopýtali, pojednou se Boka zarazil. Zakopl o něco. Sehnul se a zvedl cosi se země.

Druzí dva k němu přiskočili a v matném příšeří poznali, že je to, tomahawk. Něco takového jako sekyrka, s jakou podle svědectví románů bojují Indiáni. Tomahawk byl vyřezán ze dřeva a polepen staniolem. Hrůzostrašně se ve tmě leskl.

„Ten patří jim!“ řekl zbožně Nemecsek.

„To máš pravdu,“ poznamenal Boka, „a když je tu jeden, musí jich tu být víc.“

Začali pátrat a v jednom koutě jich našli ještě sedm. Z

toho mohli snadno usoudit, že je červenokošiláčů osm.

Zdálo se, že je na tom místě jejich tajné skladiště zbraní.

Csónakosovou první myšlenkou bylo, že by si těch osm tomahawků měli odnést jako válečnou kořist.

„Ne, to neuděláme,“ prohlásil Boka. ,,To by byla sprostá krádež.“

Csónakos se zastyděl.

„Teď mluv, dědoušku!“ dodal si kuráže Nemecsek, ale Boka ho jenom šťouchl do boku a malý blondáček ani necekl.

„Neztrácejme čas. Vylezme ven a hurá na kopec.

Nechci, abychom na ostrov dorazili, až tam už nikdo nebude.“

Tato odvážná myšlenka jim dodala novou chuť k dobrodružství. Tomahawky rozházeli po všech koutech, aby bylo vidět, že tu někdo byl. Potom trhlinou vylezli ven a srdnatě se hnali do kopce. Shora byl dobrý rozhled. Tam se zastavili, aby se rozhlédli. Boka vytáhl z kapsy malý balíček v novinovém papíře a vybalil malé perleťové kukátko.

„To je divadelní kukátko Cselovy sestry,“ řekl a přiložil je k očím. Ale na ostrov bylo vidět i bez kukátka. Kolem malého ostrůvku se třpytilo jezírko, v němž se pěstovaly vodní rostliny. Břehy jezírka byly hustě zarostlé šášinou a rákosím. Mezi košatými stromy a vysokým křovím svítilo na ostrově malé světélko. Při této podívané všichni tři hoši najednou zvážněli.

„Jsou tam,“ řekl Csónakos tlumeným hlasem.

Nemecskovi se to světlo zalíbilo: „Mají i lucernu!“

Malé světélko se míhalo a blikalo po ostrově, hned zmizelo za keřem, hned zase bliklo na břehu jezírka. Někdo chodil s lucernou sem a tam.

„Zdá se,“ vysvětloval Boka, který by byl ani na chvíli neodložil kukátko, „zdá se mi, že se k něčemu chystají. Buď mají večerní cvičení… anebo…“

Náhle zmlkl.

„Tak co?“ ptali se ustaraně ostatní.

„Pro kristapána!“ zvolal Boka dívaje se stále do kukátka. „Ten s lucernou… to je…“

„No tak? Kdo je to?“

„Taková známá postava… snad ne…“

Popošel kousek výš, aby lépe viděl, ale to se už světlo ztratilo za keřem. Boka odložil kukátko.

„Zmizel,“ řekl tiše.

„Ale kdo to byl?“

„To nemohu říci. Neviděl jsem ho dobře, a právě když jsem se na něj chtěl jaksepatří podívat, zmizel mi s očí. A dokud to nevím jistě, nechci nikoho podezírat…“

„Snad ne někdo z našich?“

Předseda smutně odpověděl:

„Tak se mi zdá.“

„Ale to je přece zrada!“ vzkřikl Csónakos zapomínaje, že má být zticha.

„Mlč! Až tam dorazíme, dovíme se všechno. Zatím měj strpení.“

Nyní je popoháněla už i zvědavost. Boka nechtěl prozradit, komu se podobala ta postava s lucernou. Dva ostatní hádali, kdo to asi byl, ale i to jim předseda zakázal s poznámkou, že není přípustno kohokoli podezírat. Plni vzrušení sestupovali s kopce a dole lezli zase po čtyřech, přikrčeni v trávě. Zavadil-li někdo z nich o trn, kopřivu nebo ostrý kamínek, už si toho ani nevšiml. Měli naspěch. Mlčky se plazili stále blíž a blíž ke břehu tajemného jezírka.

Konečně tam dorazili. Mohli se tam postavit, neboť hustá šášina, rákosí a křoví na břehu bylo tak vysoké, že zakrývalo jejich drobné postavy. Boka chladnokrevně udílel rozkazy:

„Tady někde musí být loďka. Půjdu ji hledat tuhle s Nemecskem podle břehu doprava a ty, Csónakosi, půjdeš doleva. Kdo najde loďku dřív, počká na druhého.“

Vzápětí odešli za naprostého ticha. Ale už po několika krocích zahlédl Boka loďku v šášině.

„Počkat!“ řekl Nemecskovi.

Čekali, až Csónakos obejde celé jezírko a dorazí k nim s druhé strany. Usedli na břehu a vzhlíželi k obloze plné hvězd. Potom naslouchali, neuslyší-li z ostrova nějaký hovor. Nemecsek se chtěl pochlubit svou moudrostí.

„Ty,“ ozval se, „já bych přiložil ucho k zemi.“

„Jen nech uši na pokoji,“ odsekl Boka. „Na břehu jezera bys marně přikládal ucho k zemi. Ale nakloníme-li se nad vodu, uslyšíme lépe. Viděl jsem, jak se rybáři na Dunaji naklánějí nad hladinu a dorozumívají se s břehu na břeh.

Večer se hlas nad vodou nádherně nese.“

Naklonili se nad vodu, ale žádné srozumitelné slovo nezachytili. Z ostrůvku bylo slyšet jen šuškání a šramocení.

Mezitím dorazil Csónakos a smutně hlásil: „Loďka nikde není.“

„Jen se netrap, dědoušku,“ utěšoval ho Nemecsek. „Už ji máme.“

A pustili se dolů k loďce.

„Nasedneme?“

„Tady ne,“ odpověděl Boka. „Nejdřív odtáhneme loďku na protější stranu mostu, abychom byli od mostu dál, kdyby nás objevili. Přeplavíme se co nejdál od mostu, aby musili udělat velkou okliku, kdyby se za námi chtěli rozběhnout.“

Tato moudrá prozíravost se chlapcům líbila. Dodávalo jim odvahu vědomí, že je jejich vůdce takový moudrý hoch a že dovede tak pohotově počítat se všemi možnostmi.

„Kdo má u sebe provázek?“ zeptal se vůdce.

Csónakos měl provázek. Csónakos měl v kapse všechno. V žádném bazaru není tolik věcí, co jich měl Csónakos po kapsách. Měl tam nožík, provázek, kuličky, mosaznou kliku, hřebíky, klíč, kus hadru, notýsek, šroubovák a bůhvíco všechno. Vyštrachal z kapsy provázek a Boka jej přivázal ke kolečku na přídi loďky. Potom pomaloučku, opatrně táhli loďku na protější stranu ostrova.

Přitom měli ostrov neustále na očích. A když dospěli na místo, kde chtěli nasednout do chatrné kocábky, zaslechli opět ostrý hvizd. Tentokrát se už nepolekali. Věděli, že to znamená střídání stráží na mostě. A pak také už proto nebyli vystrašeni, že cítili, jak se jich zmocňuje bojovný zápal. Tak je tomu i v opravdové válce, u opravdových vojáků. Dokud nespatří nepřítele, lekají se každého keříčku. Když pak jim kolem ucha zasviští kulka, naráz jim otrne a jakoby v opojení zapomínají, že se ženou vstříc smrti.

Chlapci nasedli do loďky. První nastoupil Boka, za ním Csónakos.

Nemecsek bázlivě přešlapoval na bahnitém břehu.

„Pojď, pojď, dědoušku,“ pobízel ho Csónakos.

„Už jdu, dědoušku,“ řekl Nemecsek, a vtom uklouzl, samým leknutím se zachytil tenkého stébla rákosí a bez hlesu žbluňkl do vody. Ponořil se až po krk do té břečky, ale vykřiknout se neodvážil. Okamžitě se v mělké vodě postavil a vypadal tuze směšně, jak se s něho proudem řinula voda a jak v ruce pořád ještě svíral rákosí tenounké jako násadka.

Csónakos se nemohl opanovat a propukl v smích: „Polykals andělíčky, dědoušku?“

„Nepolykal,“ řekl s vyděšenou tváří malý blondáček, a tak jak byl, zmáčený a zablácený, nasedl do loďky.

Leknutím byl ještě celý bledý a voda s něho jenjen crčela.

„Ani bych byl neřekl, že se budu ještě dnes koupat,“

řekl tiše.

Ale času nebylo nazbyt. Boka a Csónakos se chopili vesel a odstrčili loďku od břehu. Těžká loďka se loudavě pohnula a rozčeřila kolem sebe tichou vodu jezírka.

Nehlučně nořili hoši vesla do vody a bylo takové ticho, že bylo jasně slyšet, jak cvakají zuby malému Nemecskovi, dřepícímu na přídi loďky. Za malou chvíli přistála loďka na břehu ostrova. Hoši chvatně vystoupili a hned se skryli za keřem.

„Tak až sem bychom to měli,“ řekl Boka a tiše, opatrně se začal plazit po břehu. Ostatní dva za ním.

„Počkejte!“ otočil se předseda. „Loďku nemůžeme nechat bez dozoru. Kdyby ji objevili, nezachránili bychom se z ostrova. Na mostě stojí stráže. Ty, Csónakosi, zůstaň u loďky. Kdyby ji někdo objevil, dej si prsty do úst a zapískej tak hlasitě, jak jen umíš. My pak přiběhneme, skočíme do loďky a ty ji odstrčíš od břehu.“

Csónakos se odšoural zpátky k loďce a potají doufal, že snad bude mít příležitost zapískat tak hlasitě, jak jen umí…

A Boka s malým blonďáčkem se plazili dál podél vody.

Tam, kde byly keře vyšší, vstali se země a tak se plížili kupředu. U jednoho vyššího keře se pak zastavili. Rozhrnuli větve. Viděli až na malou mýtinku uprostřed ostrova, a tam

spatřili obávaný oddíl červenokošiláčů. Nemecskovi se rozbušilo srdce. Přitiskl se těsněji k Bokovi.

„Neboj se,“ pošeptal mu do ucha předseda.

Uprostřed mýtinky byl velký balvan a na balvanu stála lucerna. Kolem lucerny dřepěli červenokošiláči. Opravdu měli všichni červené košile. Vedle Feriho Átse čučeli oba Pásztorovi a vedle mladšího Pásztora někdo, kdo neměl červenou košili.

Boka cítil, jak se vedle něho Nemecsek roztřásl.

„Ty…“ zajíkal se Nemecsek, nic víc ze sebe vypravit nedovedl. „Ty… ty.“

Potom tiše dodal:

„Vidíš ho?“

„Vidím,“ řekl zasmušile Boka.

Uprostřed červenokošiláčů dřepěl Geréb. Boka se tedy nemýlil, když se s kopce díval na ostrov. Byl to opravdu Geréb, kdo tu před chvílí pobíhal s lucernou. Nyní pozorovali hoši oddíl červenokošiláčů se zvýšenou pozorností. Lucerna vrhala podivné světlo na temné obličeje bratří Pásztorových a na červené košile ostatních. Všichni mlčeli, jenom Geréb potichu mluvil. Vyprávěl asi něco, co ostatní nesmírně zajímalo, protože se k němu všichni nakláněli a naslouchali mu s velikým zájmem. V naprostém večerním tichu slyšeli Gerébova slova i oba chlapci z Pavelské ulice.

„Grunt je přístupný ze dvou stran,“ vykládal Geréb.

„Jeden vchod je z Pavelské ulice, ale tamtudy se těžko dostanete dovnitř, poněvadž je psáno v zákonech, že každý, kdo vejde, musí za sebou zasunout závoru. Druhý vchod je z Mariánské ulice. Tam jsou vrata parní pily otevřena dokořán a odtamtud se mezi hromadami dříví dostanete až na grunt.

Potíž je jen v tom, že jsou v uličkách mezi hromadami dříví pevnosti…“

„Vím,“ přerušil ho Feri Áts hlasem tak hlubokým, že se chlapci z Pavelské ulice až zachvěli.

„Ty to můžeš vědět, vždyť jsi tam byl,“ pokračoval Geréb. „Ve všech pevnostech jsou stráže a ty dají okamžitě výstrahu, když se někdo blíží. Ani bych nedoporučoval, abyste šli s tamté strany…“

Jde tedy o to, že červenokošiláči chtějí přepadnout grunt…

„Nejlepší bude,“ pokračoval Geréb, „domluvíme-li se napřed, kdy byste tam přišli. Já bych pak přišel na grunt jako poslední a nechal bych branku otevřenou. Nezastrčil bych závoru…“

„Platí!“ vpadl mu do řeči Feri Áts. „To je správné. Za nic na světě bych nechtěl grunt obsadit v době, kdy tam nikdo není. Povedeme válku podle všech pravidel. Jestliže oni dokážou grunt obhájit, tak dobrá. Jestliže ho ubránit nedovedou, obsadíme ho a vztyčíme tam náš červený prapor. Neděláme to z chamtivosti, však víte…“

,,Děláme to proto,“ ozval se jeden z bratří Pásztorových, „abychom si měli kde hrát s míčem. Tady to nejde a v Eszterházyově ulici se pořád musíme hádat o místo…

Prostě potřebujeme prostor a basta!“

Vida, pro válku se rozhodli ze stejných důvodů, z jakých bojují opravdoví vojáci. Rusové potřebovali moře, proto válčili a Japonci. Červenokošiláči potřebovali hřiště, a jelikož to nešlo jinak, chtěli je získat válkou.

„Dohodli jsme se tedy na tom,“ řekl vůdce červenokošiláčů Feri Áts, „že zapomeneš zavřít branku z Pavelské ulice.“

„Ano,“ přisvědčil Geréb.

Ale to už ubohého malého blondáčka bodlo u srdce. Stál tam v šatech skrz naskrz promáčených a očima široce rozevřenýma se díval, jak kolem světla sedí červenokošiláči a mezi nimi ten zrádce. Tak ho to bodlo u srdce, že když z úst Terénových zaznělo „ano“, což znamenalo, že je Geréb ochoten zradit grunt, dal se do pláče. Vzal Boku kolem krku, tiše vzlykal a stále jenom opakoval: „Pane předsedo… pane předsedo, pane předsedo…“

Boka ho mírně od sebe odsunul: „Pláčem teď nic nespravíme.“

Ale i jemu cosi svíralo hrdlo. Bylo to strašně smutné, co jim tady ten Geréb provedl.

Vtom však na pokyn Feriho Átse všichni červenokošiláči náhle vstali.

„Půjdeme domů,“ řekl vůdce. „Máte všichni své zbraně?“

„Ano,“ odpověděli všichni najednou a zvedli se země dlouhá kopí s malým červeným praporkem na konci.

„Kupředu!“ zavelel Feri Áts. „Do křoví, kopí do pyramid!“ A v čele s Ferim Átsem odpochodovali všichni do hloubi ostrova. I Geréb šel s nimi. Malé prostranství s balvanem uprostřed osamělo a na balvanu zůstala planoucí lucerna. Bylo slyšet kroky, jak se červenokošiláči vzdalovali, když šli ukrýt svá kopí do houští.

Boka sebou hnul.

„Teď,“ zašeptal Nemecskovi a sáhl do kapsy. Vytáhl červený lístek s připraveným připínáčkem. Rozhrnul větve křoviska a zavolal na malého blondáčka: „Ty tady počkej!

Ani se nehni!“

Jediným skokem se octl na mýtince, kde ještě před chvílí zasedali červenokošiláči. Nemecsek se za ním díval se zatajeným dechem. Boka přiskočil rovnou k velkému stromu, který stál na kraji mýtinky a jako velký slunečník přikrýval svou korunou celý ostrůvek. V okamžiku připíchl červený lístek ke kmeni stromu a už se plížil k lucerně.

Otevřel dvířka lucerny a foukl do ní. Svíčka zhasla, a v té chvíli ztratil Nemecsek i Boku s očí. Jeho zrak ještě ani nepřivykl tmě, a už stál Boka vedle něho a vzal ho za ruku: „Utíkej za mnou, co nejvíc můžeš!“

A oba běželi na břeh ostrova k loďce. Sotva je Csónakos spatřil, skočil do loďky a opřel veslo o břeh, aby byl připraven okamžitě vyplout. Oba hoši naskočili.

„Jedem!“ vyhrkl bez dechu Boka.

Csónakos vzepřel veslo o břeh, ale loďka se ani nehnula. Při přistání narazila příď prudce o břeh a byla zpola na souši. Někdo musil vyskočit, aby nadzvedl příď a pomohl loďce na vodu. Ale vtom už na mýtince zazněly hlasy.

Červenokošiláči se vrátili ze své zbrojnice a našli lucernu zhaslou. Zprvu si myslili, že ji zhasil vítr, ale když ji Feri Áts prohlédl, zjistil, že jsou malá dvířka lucerny otevřena.

„Někdo tu byl!“ zvolal svým burácivým hlasem tak mocně, že ho zaslechli i hoši plahočící se na břehu s loďkou.

Sotva červenokošiláči rozsvítili lucernu, žádnému z nich neušlo, že je na stromě připíchnut červený lístek. ,,Byli tu kluci z Pavelské ulice.“ Červenokošiláči se podívali jeden na druhého. Feri Áts vykřikl:

„Jestli tu byli, pak jsou ještě tady! Vzhůru! Za nimi!“

Na jeho pronikavé zapískání přispěchala z mostu hlídka a hlásila, že se přes most nikdo nemohl dostat na ostrov.

„Tak se sem dostali po loďce,“ mínil mladší Pásztor.

A tři hoši, kteří se stále ještě mořili s loďkou, s hrůzou zaslechli silný výkřik:

„Vzhůru! Za nimi!“

A právě ve chvíli, kdy zaznělo to zvolání, podařilo se Csónakosovi odstrčit loďku do vody a naskočit do ní. Hoši se hned chopili vesel a ze všech sil veslovali k břehu.

Hulákaje udílel Feri Áts rozkazy: „Wendauere, na strom! Rozhlédni se po nich!

Pásztorovi, na most, pak doprava doleva podle břehu!“

Zdálo se, že jsou všichni tři v pasti. Než se čtyřikrát pětkrát rozmáchnou vesly a dorazí k břehu, oběhnou mrštní bratři Pásztorovi jezírko, a pak nebude únik ani doleva, ani doprava. A kdyby dorazili na břeh dřív, bude je sledovat hlídka se stromu a řekne, kudy prchají. Z loďky viděli, jak na břehu ostrova pobíhá Feri Áts s lucernou v ruce. Pak zazněl dupot: to přeběhli Pásztorovi přes dřevěný most Než se však hlídka vyšplhala na strom, dorazili hoši k břehu.

„Teď přistála loďka!“ zapištěl hlas se stromu. A vzápětí nato odpověděl hluboký hlas vůdcův: „Všichni za nimi!“

Ale vtom už chlapci z Pavelské ulice uháněli pryč jako o závod.

„Nesmějí nás dohonit,“ povzbuzoval Boka své prchající druhy. „Je jich mnohem víc než nás.“

Upalovali cesta necesta, vpředu Boka a těsně za ním druzí dva. Letěli rovnou ke skleníkům.

„Do skleníku!“ nařizoval bez dechu Boka a utíkal ke dvířkům skleníku. Na štěstí byla dvířka otevřena. Vklouzli dovnitř a skryli se za velkými cypřiši. Venku bylo ticho.

Zdálo se, že pronásledovatelé ztratili stopu.

Tři mládenečkové si trochu oddechli. Rozhlédli se v tom podivném stavení, jehož skleněným stropem a skleněnými stěnami pronikalo matné světlo večerního města.

Bylo to zvláštní, zajímavé místo, ten velký skleník. Hoši byli v jeho levém křídle, za ním byla prostřední část a pak ještě pravé křídlo. Ve velkých zelených kbelících stály po celé délce budovy stromy se silnými kmeny a mohutnými listy. Z podlouhlých truhlíků vyrůstaly mimosy a kapradí. A pod velkou kupolí střední části budovy se rozkládaly palmy s vějířovitými listy, byl tam hotový háj exotických rostlin a uprostřed toho háje bazén se zlatými rybkami, u bazénu lavička, pak zase magnolie, vavříny, pomerančovníky, obrovité kapradí… Samé rostliny silné, omamné vůně naplňující vzduch kořennými výpary. A ve velké skleněné dvoraně vytápěné parou neustále kapala a crčela voda.

Kapky pleskaly na velké dužnaté listy, a když tu tam zaharašil velký palmový list, chlapcům se zdálo, že vidí nějaké podivné cizokrajné zvíře, jak v tom teplém, vlhkém a hustém háji pobíhá mezi zelenými kbelíky. Cítili se v bezpečí a začali uvažovat, kdy se asi odtud dostanou.

„Jen aby nás tu ve skleníku nezamkli,“ zašeptal Nemecsek, jak celý zmořený seděl pod velkou palmou a hověl si ve vyhřáté místnosti, protože byl promočen až na kůži.

Boka ho uklidnil;

„Když skleník nezamkli, tak už ho nezamknou.“

Seděli tedy a naslouchali. Nikde nic. Nikoho nenapadlo hledat je ve skleníku. Po chvíli se zvedli a motali se kolem vysokých stojanů obložených zelenými keříčky, vonnými travinami, velkými květy. Csónakos vrazil do jedné poličky, div že neupadl. Nemecsek mu chtěl pomoci: „Počkej,“ řekl, „hned ti posvítím.“

Vytáhl z kapsy krabičku zápalek, a než mu v tom mohl Boka zabránit, škrtl zápalkou. Vzplanul plamének, ale v příštím okamžiku už zhasl, protože Boka vyrazil malému blonďáčkovi zápalku z ruky.

„Opičáku jeden!“ křikl na něho zlostně. „Zapomínáš, že jsi ve skleníku! Tady jsou přece i stěny ze skla. „Teď jistě zpozorovali světlo!“

Chlapci chvíli postáli a naslouchali. A vskutku měl Boka pravdu. Červenokošiláčům neušlo světlo, které na okamžik zabliklo a ozářilo celý skleník. Za chvíli bylo slyšet kroky chřupající po štěrku a mířící ke dvířkám levého křídla.

Chlapci slyšeli, jak se z Feriho Átse opět ozval vojevůdce.

„Pásztorovi dveřmi vpravo,“ velel. „Szebenics prostředními, sám půjdu tudy!“

V jediném okamžiku se chlapci z Pavelské ulice schovali. Csónakos si lehl pod polici s květinami, Nemecska poslali do bazénu se zlatými rybičkami, protože usoudili, že už je stejně mokrý. Malý blonďáček se až po bradu ponořil do vody a hlavu schoval pod velký list kapradí. Bokovi zbylo už jen tolik času, aby vklouzl za otevřené dveře.

Feri Áts se hrnul do dveří se svým průvodem a s lucernou v ruce. Světlo lucerny dopadalo na skleněné dveře tak, že ho mohl Boka dobře vidět, a přitom Feri Áts nemohl zahlédnout Boku schovaného za dveřmi. Boka si dobře prohlédl vůdce červenokošiláčů, kterého viděl zblízka jen jednou v zahradě u Musea. Feri Áts byl hezký chlapec a oči mu svítily bojechtivostí. Brzy však zmizel Bokovi s očí.

Spolu s ostatními proběhl všemi cestičkami a v pravém křídle se červenokošiláči podívali i pod police. Žádnému z nich nenapadlo prohlédnout bazén. A Csónakos se zachránil před odhalením jen tím, že ve chvíli, kdy se červenokošiláči chtěli podívat pod polici, pod níž byl schován, vykřikl hoch, kterému Feri Áts říkal Szebenics: „Ti už dávno utekli dveřmi na pravé straně.“

A protože tam Feri Áts také hned zamířil, v zápalu pronásledování se všichni ostatní hnali rovnou za ním.

Perendili si to na druhou stranu skleníku a několikeré bouchnutí nasvědčovalo tomu, že nešetřili příliš květináčů.

Pak se vyhrnuli ze dveří a ve skleníku opět nastalo ticho.

Csónakos vylezl ze svého úkrytu.

„Spadl mi na hlavu kořenáč, dědoušku,“ volal. „Jsem samá hlína…“

A jako posedlý prskal a frkal písek z úst i z nosu. Za ním se jako nějaká vodní příšera vynořil z bazénu Nemecsek. Z chudáčka jen crčelo a kapalo, a jak už míval ve zvyku, kňouravě si postěžoval: „To už budu věčně jen ve vodě? Copak jsem nějaká žába?“

Otřepal se jako pudlík politý vodou.

„Nefňukej!“ káral ho Boka. „A pojďme, ať už máme ten večer za sebou…“

Nemecsek si povzdychl:

„Já už bych chtěl být doma.“

Vtom ho napadlo, jaké ho čeká přivítání, až přijde domů v promočených šatech. A hned se opravil: „Ani bych tak moc nechtěl být doma!“

Hoši běželi k akátu, kde předtím přelezli chatrný plot. V

několika minutách tam doběhli. Csónakos vylezl na strom, a zrovna než stoupl na plot, ještě se ohlédl do zahrady a zděšen zvolal:

„Tamhle jdou!“

„Zpátky na strom!“ nařizoval Boka.

Csónakos se přitiskl ke stromu a pomohl nahoru oběma svým druhům. Šplhali tak vysoko, pokud je větve unesly.

Skličovalo je pomyšlení, že by byli dopadeni právě ve chvíli, kdy byla záchrana na dosah ruky.

S hlučným dupotem přiběhl ke stromu oddíl červenokošiláčů. Chlapci dřepěli na stromě bez hlesu jako tři velcí ptáci v hustém listí…

A zase se ozval Szebenics, který už ve skleníku svedl oddíl na scestí:

„Viděl jsem, jak přeskočili plot!“

Zdálo se, že je ten Szebenics z nich nejhloupější. A protože nejhloupější bývá také vždy nejhlučnější, vykřikoval neustále Szebenics. Červenokošiláči byli dobří sportovci, v okamžiku se přehoupli přes plot. Feri Áts byl poslední, a než vylezl na plot, zhasil lucernu. Vyšplhal se na plot po akátě, na kterém dřepěli tři ptáčkové. Z Nemecskových šatů mu dokonce ukáplo za krk několik těžkých kapek, neboť s Nemecska stále ještě kapalo jako z děravého okapu.

„Prší,“ zvolal Feri Áts, utřel si krk a také skočil na ulici.

„Tamhle jdou!“ rozléhalo se z ulice a všichni se dali do běhu, jakoby na důkaz toho, že se Szebenics zase spletl.

Boka také poznamenal:

„Nebýt toho Szebenicse, už nás dávno měli…“

To už měli chlapci z Pavelské ulice konečně pocit, že se před červenokošiláči nadobro zachránili. Viděli je, jak běží za dvěma chlapci, kteří klidně kráčeli úzkou uličkou. Ti chlapci se jich polekali a také začali utíkat. Vtom propukl hurónský řev a červenokošiláči se zuřivě hnali za nimi. Křik ztichl až někde v kterési vzdálené ulici v Józsefvárosi…

Chlapci z Pavelské ulice přelezli plot a zhluboka si vydechli, když pod nohama zase ucítili dlažbu ulice. Proti nim se loudala stará babička, potom přicházeli i jiní chodci.

Chlapci cítili, že jsou zase v městě, a že se jim nic nemůže stát. Byli unaveni a hladoví. V blízkém sirotčinci, jehož okna vlídně svítila do tmavého večera, svolával zvon k večeři.

Nemecsek se třásl zimou.

„Pojďme rychleji,“ vykřikl.

„Počkej,“ zvolal Boka, ,,jeď domů koňkou. Tu máš, dám ti peníze.“

Sáhl do kapsy, ale ruka mu v ní uvízla. Předseda měl jen tři krejcary. Neměl v kapse nic než ty tři měďáky a pěkný kalamář, z něhož vesele prosakoval modrý inkoust. Vylovil ty tři krejcary a podal je Nemecskovi: „Víc nemám.“

U Csónakose se našly další dva krejcary a malý blonďáček měl krejcárek s andělíčkem pro štěstí, nosíval jej s sebou v krabičce od pilulek. Dohromady to bylo šest krejcarů. S těmi šesti krejcary nasedl blondáček na koňskou dráhu.

Boka se na ulici zastavil. Ta věc s Gerébem mu stále ještě ležela na srdci jako balvan. Stál smutný, ani nepromluvil. Ale Csónakos nic ještě nevěděl o zradě, byl tedy veselý.

„Dávej dobrý pozor, dědoušku!“ řekl, a když se na něho Boka podíval, vložil dva prsty do úst a zapískal, až v uších zaléhalo. Zapískal, jak mohl nejsilněji. Potom se rozhlédl tak, jako by se byl tím zapísknutím nasytil.

„Tohle jsem v sobě potlačoval už celý večer,“ zvolal rozjařen, ,,ale teď to musilo ven, dědoušku!“

Zavěsil se do posmutnělého Boky a po tolika vzrušeních si to plni únavy šlapali k městu dlouhou Okružní třídou…

4

HODINY VE TŘÍDĚ ZASE ODBILY JEDNU A CHLAPCI se rychle chopili svých knih. Pan profesor Rácz zaklapl na katedře knihu a vstal. Úslužný malý Csengey, v první lavici první, vyskočil a pomohl mu do svrchníku.

Chlapci z Pavelské ulice po sobě v lavicích pokukovali, čekali na Bokovy pokyny. Věděli, že bude tentokrát sraz na gruntě už ve dvě hodiny, protože tříčlenný oddíl přední hlídky podá zprávu o tom, co zažil v botanické zahradě. Že se výprava zdařila a že předseda chrabře splatil návštěvu červenokošiláčům, to věděli všichni. Byli však zvědavi na podrobnosti, na všechna jednotlivá dobrodružství, na nebezpečí, která chlapcům hrozila. Z Boky by byli kyjem slovo nevyrazili. Csónakos mluvil páté přes deváté, a pámbu mu to odpusť, lhal jako když tiskne. Vypravoval dokonce o dravcích, na které narazili mezi zříceninami v botanické zahradě… Nemecsek prý málem utonul v jezeře…

Červenokošiláči že seděli kolem hrozitánské hranice…

Semlel všechno dohromady a právě na to nejdůležitější vždycky zapomněl. A vůbec ho nebylo možno poslouchat až do konce, protože ohlušoval své posluchače stálým pískáním, které kladl jako tečky za každou větu.

Nemecsek zas považoval svou účast za tak důležitou, že pln vážnosti zachovával tajemné mlčení. Ať se ho zeptali na cokoli, odpověděl:

„Nesmím nic prozradit.“

Nebo jim řekl:

„Zeptejte se pana předsedy.“

Všichni Nemecskovi záviděli, že se jako obyčejný vojín mohl účastnit tak nádherného dobrodružství. Poručíci i nadporučíci měli pocit, že ustupují zcela do pozadí před tím vojínem, někteří dokonce prohlašovali, že po tom po všem ještě bude malý blonďáček povýšen na důstojníka, a pak nezůstane na gruntě jiný vojín než Hektor, hlídačův černý pes…

Dřív než profesor Rácz opustil třídu, zvedl Boka dva prsty, aby naznačil chlapcům z Pavelské ulice, že je sraz ve dvě. Ostatní chlapci, kteří nepatřili do party z Pavelské ulice, strašně jim záviděli, když na Bokovo znamení všichni zasalutovali, aby tím dali najevo, že berou na vědomí předsedovu výzvu.

Všichni se už chystali k odchodu, když se něco přihodilo.

Pan profesor Rácz

se na stupínku katedry zastavil: „Počkejte ještě,“řekl.

Nastalo ticho.

Pan profesor vytáhl z kapsy u svrchníku malý lístek, nasadil si brýle a začal číst jména: „Weisz!“

„Zde!“polekán se ozval Weisz.

Pan profesor pokračoval:

„Richter! Csele! Kolnay! Barabás! Leszik! Nemecsek!“

Jeden po druhém se hlásili:

„Zde!“

„Vy nepůjdete domů a přijdete za mnou do sborovny.

Budeme mít spolu menší řízení.“

Aniž to podivné pozvání nějak odůvodnil, rychle opustil třídu.

Mezi hochy nastal šum plný vzruchu.

„Proč nás volá?“

„Proč tu máme zůstat?“

„Co nám chce?“

A protože patřili všichni k partě z Pavelské ulice, shlukli se kolem Boky.

„Nevím, co by to mohlo být,“ řekl předseda. „Jen tam jděte a já na vás počkám na chodbě.“

Potom se obrátil k ostatním.

„Pro nepředvídanou překážku bude sraz nikoli ve dvě, ale ve tři.“

Velká chodba školní budovy oživla. I z ostatních tříd se vyrojili žáci, v chodbě s velkými okny, jindy tiché, zavládl náhle zmatek, shon a dusot. Všichni měli naspěch.

„Vy jste zůstali po škole?“ zeptal se jeden z chlapců zasmušilé skupinky černající se před sborovnou.

„Ne!“ odpověděl Weisz.

A chlapec už uháněl pryč. Ty ostatní před sborovnou se za ním závistivě dívali. Vida, ten už si běží domů…

Po několika minutách se otevřely dveře sborovny a za jejich mléčným sklem se objevila vysoká, hubená postava pana profesora Rácze.

„Tak pojďte!“ řekl a vešel napřed.

Sborovna byla prázdná. Za hrobového ticha se hoši postavili kolem dlouhého zeleného stolu. Poslední uctivě zavřel za sebou dveře.

Pan profesor Rácz se posadil do čela stolu a rozhlédl se: „Jste tu všichni?“

„Ano.“

Z přízemí, ze dvora se rozléhalo veselé povykování chlapců. Profesor dal zavřít okno a ve velké místnosti plné knih rázem zavládlo děsivé ticho. V tom ponurém tichu spustil pan profesor Rácz:

„Jde o to, že jste prý založili nějaký spolek. Dověděl jsem se o tom. Jak jsem slyšel, jde o nějaký tak zvaný kytový spolek. Ten, od koho to vím, odevzdal mi také seznam členů. Členové spolku jste vy, neníliž pravda?“

Nikdo neodpověděl. Se svěšenými hlavami stáli všichni hoši mlčky vedle sebe na důkaz toho, že je obžaloba pravdivá.

Pan profesor pokračoval:

„Vezmeme to pěkně po pořádku. Především chci vědět, kdo ten spolek založil, když jsem jasně řekl, že žádné spolkaření tady trpět nebudu.“

Ticho jako v hrobě.

Pojednou se ozval bázlivý hlas:

„Weisz.“

Pan profesor Rácz se přísně podíval na Weisze.

„Weiszi! Copak se neumíš sám přihlásit?“

Odpověď zněla skromně:

„Ano, umím.“

„Proč ses tedy nepřihlásil?“

Na to ubohý Weisz zase neodpověděl. Pan profesor Rácz si zapálil doutník a vyfoukl chumáč kouře.

„Vezmeme to pěkně po pořádku,“ řekl. „Především mi pověz, co je to kyt.“

Místo odpovědi vytáhl Weisz z kapsy pěkný kus tmelu a položil jej na stůl. Chvíli se na něj díval, potom tak tiše, že to bylo sotva slyšet, prohlásil: „Tohle je kyt.“

„A co je to?“ zeptal se profesor.

„To je taková masa, kterou lepí sklenáři sklo ke dřevu.

Sklenář to tam zamaže, a člověk to nehtem z okna vyškrabe.“

„A tohle jsi vyškrabal ty?“

„Ne prosím. To je spolkový kyt.“

Pan profesor vykulil oči:

„Cože to je?“

Weisz už dodal trochu odvahy:

„Tohle nasbírali členové,“ řekl. ,,A výbor mi to svěřil do úschovy… Poněvadž… to měl dříve Kolnay v úschově, poněvadž byl pokladníkem, ale kyt u něho vysychal, poněvadž ho nežvýkal.“

„Copak se má žvýkat?“

„Ano, jinak ztvrdne a nedá se formovat. Já ho žvýkal každý den.“

„Proč zrovna ty?“

„Poněvadž je to ve stanovách, že je předseda povinen spolkový kyt aspoň jednou za den přežvýkat, jinak kyt ztvrdne.

A tu se Weisz rozplakal a natahuje moldánky dodal: „A teďka jsem předseda já…“

Nálada byla vážná. Profesor přísně na chlapce křikl: „Kde jste sebrali tak velký kus?“

Nastalo ticho. Profesor se podíval na Kolnaye.

„Kolnay! Kde jste to sebrali?“

Kolnay spustil a drmolil jako člověk, který si chce upřímným přiznáním zlepšit situaci: „To je, prosím, pane profesore, už měsíc. Já jsem ho žvýkal týden, ale to byl ještě menší. První kus přinesl Weisz, a proto jsme spolek založili. Jeho otec ho svezl kočárem a on to v kočáře vyškrabal z okna. Odřel si nehty až do krve.

A tenkrát se v hudební síni rozbilo okno a já jsem se odpoledne vrátil a čekal jsem celé odpoledne, dokud nepřišel sklenář, a v pět hodin sklenář přišel a já jsem ho poprosil, aby mi dal kousek kytu, ale on neodpověděl, poněvadž odpovědět nemohl, když měl hubu plnou kytu.“

Pan profesor přísně svraštil čelo.

„Co jsou tohle za výrazy? Hubu má kůň!“

„Tak měl prosím ústa plná kytu. Taky ho žvýkal. Potom jsem šel k němu a poprosil jsem ho, abych se směl dívat, když bude spravovat okno. On na to přikývl, že mi to dovolí.

A já jsem se díval a on okno zasklil a odešel. A když odešel, přistoupil jsem k oknu a kyt jsem vyškrabal a vzal jsem si ho domů. Ale neukradl jsem ho pro sebe, to bylo pro spolek… pro… spo… ho… lek.

A Kolnay se také dal do pláče.

Weisz si rozpačitě popotahoval kabát a považoval za nutné poznamenat:

„Hned bečí.“

A Kolnay jen vzlykal, vzlykal srdceryvně. Weisz mu šeptem domlouval: „Nebeč!“

A sám se také dal do breku. Tolik pláče dojalo pana profesora Rácze. Několikrát si mocně zabafal z doutníku. Tu předstoupil Csele, ten parádník Csele, a hrdě se postavil před profesora odhodlán projevit svůj římský charakter, jako před nedávnem Boka na gruntě. Rozhodným hlasem prohlásil:

„Prosím, pane profesore, já jsem také přinesl kyt pro spolek.“

A hrdě se zahleděl profesorovi do očí.

Pan profesor Rácz se ho zeptal: „Odkud?“

„Doma jsem rozbil vaničku v kleci,“ prohlásil Csele, „a máti ji dala spravit a já jsem kyt hned vyškrabal. Všecka voda vytekla na koberec, když se náš Maníček koupal. Proč se vůbec takový pták potřebuje koupat? Vrabci se nikdy nekoupají, a jsou přece špinaví.“

Pan profesor Rácz se předklonil na židli a výhružně řekl:

„Tobě je nějak do smíchu, Csele. Však já už s tebou zatočím! Kolnay, pokračuj!“

Kolnay popotahoval, pofňukával a utíral si nos.

„Jak mám pokračovat?“

„Kde jste sebrali zbytek?“

„Teď to přece říkal Csele… A mně dal spolek jednou šedesát krejcarů, abych taky kousek opatřil.“

Tohle se už panu profesorovi Ráczovi přestalo líbit.

„Copak jste kupovali i za peníze?“

„Ne,“ odpověděl Kolnay. „Ale můj tatínek je lékař a dopoledne jezdí k pacientům drožkou a jednou mě vzal s sebou a já jsem v drožce vydlabal kyt z okna a ten byl moc pěkný a tenkrát mi dal spolek šest šestáků, abych si sedl sám do té drožky, a já jsem do ní odpoledne nasedl a dal jsem se odvézt do Úřednické kolonie a přitom jsem vybral kyt ze všech čtyř oken a pak jsem se domů vrátil pěšky.“

Profesor se na to pamatoval: „To bylo tenkrát, když jsem tě potkal před Vojenskou akademií?“

„Ano.“

„A oslovil jsem tě… A tys mi neodpověděl.“

Kolnay sklonil hlavu a smutně řekl: „Protože jsem měl plnou hubu kytu.“

A Kolnay zase začal nabírat, znovu se dal do pláče.

Weisz se zase rozčilil, zase se začal popotahovat za kabát a z rozpačitosti zase řekl:

„Hned bečí…“

A sám také spustil. Pan profesor vstal a začal přecházet po místnosti kroutě hlavou:

„Pěkný spolek! A kdo byl předsedou?“

Při této otázce Weisz rázem zapomněl na svůj žal.

Přestal plakat a hrdě prohlásil: „Já“

„A kdo byl pokladníkem?“

„Kolnay.“

„Dej sem peníze, které ti zbyly.“

„Prosím.“

Kolnay sáhl do kapsy. Ani on neměl menší kapsu než Csónakos. Začal se v ní prohrabávat a všechno z ní vyndával na stůl. Na stole se především octla zlatka a třiačtyřicet krejcarů. Potom dvě pětikrejcarové známky, poštovní zálepka, dva korunové kolky, osm nových per a barevná skleněná kulička. Pan profesor spočítal peníze a přitom se mu tvář zakabonila:

„Jak jste přišli k těm penězům?“

„To je z členských příspěvků. Každý platil šesták týdně.“

„A nač jste potřebovali peníze?“

„To jen aby byly členské příspěvky zaplaceny. Weisz se zřekl předsednického platu.“

„Kolik to bylo?“

„Pět krejcarů týdně. Známky jsem přinesl já, korespondenční lístek Barabás a kolky Richter. Jeho táta je… On je tátovi…“

Profesor mu skočil do řeči:

„Ukradl! Že? Richtere!“

Richter předstoupil a sklopil zrak.

„Ukradl jsi je?“

Chlapec mlčky přikývl, že je ukradl. Pan profesor zavrtěl hlavou.

„Jaká to zkaženost! Čím je tvůj otec?“

„Doktor Arnošt Richter, advokát a obhájce ve věcech trestních. Ale spolek zas ty kolky vrátil.“

„Jak to?“

„Já jsem totiž tatínkovi ukradl kolek a potom jsem měl strach a spolek mi dal korunu a za tu jsem koupil jiný kolek a propašoval jsem ho tatínkovi na psací stůl. A tatínek mě načapal, ne když jsem kradl, ale když jsem kolek vracel, a hned mi jednu vsolil…“

Na jediný profesorův přísný pohled se Richter opravil: „Natloukl mi. A k tomu mě ještě zpohlavkoval za to, že jsem kolek vrátil, a ptal se mne, kde jsem ho ukradl, a já jsem mu to nechtěl prozradit, poněvadž by mě byl zase napohlavkoval, tak jsem mu řekl, že mi ho dal Kolnay, a tatínek na to: »Okamžitě ho odneseš zpátky Kolnayovi, protože ho jistě někde ukradl,«, a já jsem ho odnesl zpátky Kolnayovi, a proto má teď spolek dva kolky.“

Pan profesor Rácz se nad tím zamyslil: „Pročpak jste kupovali nový kolek, když jsi mohl vrátit ten starý?“

„To nešlo,“ odpověděl místo Richtera Kolnay, „protože byla na rubu pečeť spolku.“

„Vy máte taky pečeť? Kde je ta pečeť?“

„Strážcem pečeti je Barabás.“

Teď došlo na Barabáse. Barabás předstoupil a vrhl vražedný pohled na Kolnaye, s nímž byl věčně na kordy.

Měl ještě v živé paměti tu ničemnost s kloboukem na gruntě… Ale nedalo se nic dělat, položil pěkné gumové razítko na zelený profesorský stůl a k tomu plechovou krabičku s polštářkem. Profesor si prohlédl razítko. Bylo na něm napsáno: SPOLEK PRO SBĚR KYTU, BUDAPEŠŤ

1889. Pan profesor Rácz potlačil úsměv a zase zavrtěl hlavou. To Barabásovi dodalo odvahy. Sáhl po pečeti, aby si ji vzal zpět. Ale pan profesor na ni položil ruku.

„Co chceš?“

„Prosím,“ kasal se Barabás, ,,já jsem přísahal, že budu pečeť hájit i s nasazením života, ale z ruky že ji nevydám.“

Pan profesor schoval pečeť do kapsy.

„Ticho!“ řekl.

Ale Barabás se nedal:

„Pak vezměte také Cselovi prapor!“ zvolal.

„Tak vy máte také prapor? Dej ho sem!“ řekl profesor obraceje se k Cselovi.

Csele sáhl do kapsy a vytáhl z ní malinký praporek na drátěné tyčce. I ten ušila jeho sestra, právě tak jako prapor gruntu. Cselova sestra obstarala všechno, co se mělo ušít.

Ale tento praporek byl červenobílo-zelený a nesl nápis: SPOLEK PRO SBĚR KYTU, BUDAPEŠŤ 1889, BEZ

OTROCTVÝ ŽÍTI CHCEME, BEZ ŽELEZ.

„Hm,“ podivil se pan profesor. „Kdopak je ten pěkný ptáček, co píše otroctví s tvrdým y? Kdopak to psal?“

Nikdo neodpovídal. Hromovým hlasem opakoval pan profesor otázku:

„Kdo to psal?“

Csele měl nápad. Myslil si, proč by měl do toho namočit chlapce? Otroctví napsal sice Barabás s tvrdým y, ale proč by měl trpět Barabás? Řekl skromně: „To psala prosím moje sestra.“

A potom polkl. Nebylo to od něho hezké, ale zachránil tím kamaráda. A chlapci spustili jeden přes druhého.

„Prosím, od Barabáse není hezké, že zradil prapor,“

poznamenal Kolnay rozezlen.

Barabás se omlouval: „Pořád má namířeno na mne.

Když mi vzali pečeť, stejně už je po spolku.“

„Ticho!“ ukončil hádku profesor. „Však já už s vámi zatočím! Spolek je tím rozpuštěn a vícekrát ať neslyším, že jste se zapletli do něčeho takového. Všichni dostanete uspokojivou z mravů a Weisz dostane méně uspokojivou, protože byl předsedou.“

„Pardon!“ poznamenal skromně Weisz. „Právě dnes jsem byl poslední den předsedou, poněvadž dnes měla být valná hromada a na tenhle měsíc jsme už měli jiného kandidáta.“

„Kandidovali jsme Kolnaye,“ řekl Barabás s úšklebkem.

„To je mi jedno!“ prohlásil profesor. „Zítra tu zůstanete všichni do dvou. Však já už s vámi zatočím. A teď můžete jít!“

„Dobrý den!“ zaznělo sborem a všichni se měli k odchodu.

Této chvíle zmatku použil Weisz k tomu, aby sáhl po kytu. Profesor to zpozoroval.

„Nech to ležet!“

Weisz se zatvářil pokorně.

„Copak ten kyt nedostaneme zpátky?“

„Ne. Naopak, kdo má ještě nějaký kousek u sebe, ať ho hned odevzdá, neboť dovím-li se, že u někoho ještě nějaký kousek zbyl, zakročím proti němu co nejpřísněji.“

Vtom předstoupil Leszik, který dosud mlčel jako ryba.

Vyndal z úst kus tmelu a s bolavým srdcem a umouněnou rukou jej přilepil na spolkovou hromadu.

„Víc toho nemáš?“

Místo odpovědi otevřel Leszik ústa. Ukazoval, že toho více nemá. Pan profesor si vzal klobouk.

„Vícekrát ať o žádném spolku neslyším. A teď se kliďte domů!“

Chlapci se mlčky vyšourali ze sborovny, pouze jeden z nich se tiše ozval:

„Dobrý den!“ řekl Leszik zvlášť, protože dříve, když ostatní zdravili, měl plná ústa.

Pan profesor odešel a rozpuštěný kytový spolek zůstal o samotě. Chlapci se zasmušile po sobě dívali. Kolnay vypravoval Bokovi, celou historii výslechu. Boka si oddychl.

„Už jsem měl strach,“ řekl. „Myslil jsem si, že někdo zradil grunt.

Vtom se k hloučku přištrachal Nemecsek a zašeptal: „Sem se podívejte… Zatím co vás vyslýchal, stál jsem u okna… bylo to nové okno… a …“

Ukázal kus čerstvého tmelu, který vyškrabal z okna.

Ostatní si tmel zbožně prohlíželi. Weiszovi zazářily oči: „Když máme kyt, máme zase spolek! Na gruntě bude valná hromada.“

„Na gruntě! Na gruntě!“ volali i ostatní. A všichni se rozběhli domů. Po celém schodišti zněla odevšad ozvěna výkřiků, provolávajících heslo chlapců z Pavelské ulice: „Hahó! Hó! Hahó! Hó!“

A všichni se hrnuli ze vrat. Boka šel sám, šel pomalu.

Nebylo mu veselo. Měl plnou hlavu Geréba, toho zrádce Geréba, který nosil lucernu na ostrově v botanické zahradě.

Pohroužen v myšlenky šel Boka domů, naobědval se a potom se pustil do latinského úkolu na příští den …

Bůhvíjak to dokázal tak rychle, ale v půl třetí se už členové kytového spolku objevili na gruntě. Barabás šel patrně rovnou od oběda, neboť ještě chroupal velký kus chlebové kůrky. Čekal u vrat na Kolnaye, aby mu dal lepenec. Ten Kolnay už měl něco vroubků!

Když byli všichni v plném počtu pohromadě, zavedl je Weisz k hromadě dříví.

Kolnay, který už dostal lepenec a sám jej dokonce už Barabásovi vrátil, byl toho mínění, že spolek musí zůstat zachován i přes profesorský zákaz.

Avšak Barabás vyslovil podezření: „To říká jen proto, že se má teď stát předsedou. Říkám vám, už bylo dost toho kytového spolku. Vy si tu předsedujete jeden po druhém a my jen tak pro nic za nic žvýkáme kyt. Mně se to už protiví. Copak mám mít v hubě pořád jen to mazadlo?“

Potom se chtěl k věci vyslovit Nemecsek.

„Prosím o slovo,“ řekl předsedovi.

„Pan tajemník se hlásí o slovo,“ oznámil vážně Weisz a zatřepal malým dvoukrejcarovým zvonkem.

Ale Nemecskovi, jenž zastával v kytovém spolku úřad tajemníka, uvízlo slovo v hrdle. U jedné hromady dříví zahlédl Geréba. Nikdo jiný nevěděl o Gerébovi to, co věděl on, to, co viděli s Bokou onoho památného večera. Geréb se potuloval sám mezi hranicemi dříví a rozběhl se rovnou k malé chaloupce, v níž bydlil Slovák se svým psem.

Nemecsek si uvědomil, že je jeho povinností nespustit zrádce s očí, hlídat každý jeho krok. Boka mu řekl, že dokud Geréb sám nepřijde, nesmí se dovědět, že ho viděli na ostrově sedět s červenokošiláči kolem lucerny. Jen ať si myslí, že o tom nikdo neví.

Ale teď tu byl, potloukal se po gruntě. Nemecsek se chtěl stůj co stůj dovědět, proč jde Geréb k Slovákovi, a proto řekl:

„Děkuji, pane předsedo, svou řeč proslovím jindy.

Vzpomněl jsem si, že musím něco zařídit.“

Weisz znovu zatřepal zvonkem.

„Pan tajemník odkládá svůj projev.“

Ale to už pan tajemník pelášil, nikoli však za Gerébem, nýbrž zaskočit Geréba. Proběhl parcelou do Pavelské ulice. Odtamtud zabočil do Mariánské ulice a horempádem se hnal k vrátkům parní pily. Málem že ho nepřejel vůz vrchovatě naložený palivovým dřívím, jak se zrovna kodrcal z vrat. Malý železný komín pobafával a vyfukoval bílou páru. Parní pila žalostně skučela, jako by volala:

„Pooozoór! Pooozoór!“

„Dávám přece pozor!“ odpověděl jí Nemecsek v kalupu; proběhl kolem malého domku k hromadám dříví a zamířil přímo za hlídačovu chajdu. Hlídačova bouda měla nakloněnou střechu a okraj střechy se téměř dotýkal hranice dříví za dřevěnou boudou. Nemecsek vylezl na hromadu dříví a lehl si na ni. Po straně pak vykukoval a čekal, co se bude dít. Co ten Geréb chce od hlídače? Že by to byla nějaká válečná lest červenokošiláčů? Rozhodl se, že vyslechne rozhovor, ať se stane co se stane. Ó, jakou mu to přinese slávu! Jak bude hrdý, že odhalil tuto novou zradu!

Jak tak čekal a vykukoval, zahlédl náhle Geréba. Geréb se pomalu, opatrně blížil k chajdě a neustále se ohlížel ze strachu, že ho někdo sleduje. A teprve když se přesvědčil, že nikdo za ním nejde, začal vykračovat odvážněji. Slovák seděl klidně na lavici před chajdou a kouřil z dýmky špačky doutníků, které mu nosívali chlapci. Všichni sbírali pro Jana špačky.

Pes u jeho nohou vyskočil, dvakrát třikrát na Geréba zaštěkal, ale když ucítil, že příchozí patří k domácím lidem, lehl si znovu na své místo. Geréb došel k Janovi a stoupl si k němu tak blízko, že je střecha boudy zakryla Nemecskovým očím. Ale malý blonďáček už měl pro strach uděláno. Tiše, tak tiše, jak jen dovedl, přelezl s hromady dříví na střechu boudy. Tam si lehl na břicho a plazil se kupředu, nahoru, aby mohl vpředu nade dveřmi vystrčit hlavu a podívat se na ně dolů. Dvakrát třikrát prkna pod ním zapraskala a Nemecsek měl pocit, že mu stydne krev v žilách… Ale plazil se dál, obezřetně vystrčil hlavu, a kdyby bylo napadlo v tom okamžiku Slováka nebo Geréba podívat se nahoru, nemálo by se byli polekali při pohledu na Nemecskovu moudrou plavovlasou hlavičku, jak s vytřeštěnýma očima pozoruje, co se děje před chalupou.

Geréb přistoupil k Slovákovi a přívětivě ho pozdravil: „Dobrý den, Jano!“

„Dobrý děň!“ odpověděl hlídač, aniž vyndal dýmku z úst.

Geréb se k němu naklonil.

„Přinesl jsem vám doutník, Jano.“

Po těchto slovech si už hlídač vyndal dýmku z úst. Oči se mu rozzářily. Chudákovi Janovi málokdy dopřál osud to štěstí, aby viděl doutník v celku. K němu se dostal doutník teprve tehdy, když to nejlepší už někdo vykouřil.

Geréb vylovil z kapsy tři doutníky a podstrčil je Janovi.

„Tak vida! Přece jsem udělal dobře, že jsem si sem vylezl,“ říkal si Nemecsek. „Ten má něco za lubem, když začíná s doutníky.“

A slyšel, jak Geréb potichu říká hlídači: „Pojďme do chaty, Jano… tady venku nechci mluvit… nechci, aby mě někdo viděl… jde o důležitou věc. Můžete ode mne dostat ještě víc doutníků!“

A vytáhl jich z kapsy plnou hrst.

Nemecsek na střeše kroutil hlavou.

„To bude pěkná hanebnost,“ pomyslil si, „když s sebou přinesl tolik doutníků.“

Hlídač ovšem s radostí zalezl do chajdy a Geréb vstoupil za ním. Za Gerébem se protáhl i pes. Nemecska to začínalo zlobit.

„Nic neuslyším z toho, co si budou povídat,“ pomyslil si. „Celý ten krásně promyšlený plán je fuč…“

A strašně záviděl Hektorovi, který za nimi mohl proklouznout, dřív než zavřeli dveře. Neboť si za sebou dokonce zavřeli dveře. Nemecsek si vzpomněl na pohádky, v nichž ježibaba promění prince v černého psa, a byl by v té chvíli za to dal třeba deset nebo i dvacet vzácných skleněných kuliček, kdyby ho nějaká ježibaba na několik minut začarovala v černého psa a z Hektora vykouzlila malého blonďáčka Nemecska. Byli přece kolegové, oba byli prostí vojíni…

Ale místo ježibaby mu přišel na pomoc, malinký brouček. Takový ubohý červotoč, který kdysi dávno prokousal jedno prkno na střeše a s celou svou rodinou se dosyta najedl dobrého měkkého dřeva netuše, že tím jednou prokáže tak vzácnou službu chlapcům z Pavelské ulice. Kde červotoč dřevo prožral, tam bylo prkno tenčí. Nemecsek přiložil ucho k prknu a naslouchal. Z boudy se ozýval tlumený hovor a po chvíli Nemecsek s radostí zjistil, že všechno skvěle slyší, že mu neujde ani slovo z toho, co se uvnitř povídá. Geréb mluvil tiše, jako by se i na tom opuštěném místě obával, že někdo zaslechne, co povídá.

Říkal hlídači:

„Jano, mějte rozum! Dostanete ode mne doutníků, kolik se vám zachce. Ale musíte za to něco udělat.“

„A čože mám udělat?“

„Nic než vyhnat kluky z gruntu. Nedovolit jim, aby si tu hráli s míčem a roztahávali dříví z hromad.“

Potom nebylo chvíli slyšet nic. Nemecsek z toho usoudil, že hlídač přemýšlí. Nato se ozval hlídačův hlas: „Vyhnať ich mám?“

„Ano.“

„Prečo?“

„Protože sem chtějí chodit jiní. Samí bohatí kluci…

Doutníků bude habaděj… a peníze taky budou…“

To zapůsobilo.

„Peniaze tiež budú?“ zeptal se Jano.

„Budou. Celá zlatka.“

Ta zlatka hlídače nadobro odzbrojila.

„Tak dobré,“ řekl. „Vyženieme ich.“

Cvakla klika u dveří, dveře zaskřípěly. Geréb vyšel z boudy. Ale to už Nemecsek nebyl na střeše. Sklouzl obratně jako kočka, dopadl na nohy a pádil mezi hranicemi dříví zpátky na grunt. Malý blondáček byl nadmíru rozrušen, cítil, že v tu chvíli je osud všech chlapců, budoucnost celého gruntu v jeho rukou. Když spatřil hlouček spolužáků, z daleka zavolal:

„Boko!“

Ale nikdo neodpovídal.

Znovu volal:

„Boko! Pane předsedo!“

„Ještě tu není.“

Nemecsek uháněl jako vítr. Okamžitě musí Boku o tom případu vyrozumět. Musí se okamžitě jednat, ještě dřív, než je z jejich království vyženou. Když míjel poslední hromadu dříví, spatřil členy kytového spolku, jak stále ještě zasedají.

Weisz s vážnou tváří stále ještě předsedal, a když malý blondáček upaloval kolem valné hromady, zavolal na něho: „Hahó! Hó! Pane tajemníku!“

Nemecsek mu letmo naznačil jen mávnutím ruky, že se nezastaví.

„Pane tajemníku!“ pištěl za ním Weisz, a aby měl větší autoritu, mocně zatřepal předsednickým zvonkem.

„Teď nemám kdy!“ volal na něho Nemecsek a běžel, aby Boku zastihl doma.

Tu sáhl Weisz k poslední možnosti. Řízným hlasem na něho zavolal:

„Vojíne! Stát!“

To už nezbývalo než se zastavit. Weisz byl přece poručík…

Malý blondáček se zajíkal vzteky, ale musil uposlechnout, jakmile se Weisz vytasil se svou hodností.

„Rozkaz, pane poručíku!“

A postavil se do pozoru.

„Právě bylo rozhodnuto,“ řekl předseda kytového spolku, „že bude ode dneška kytový spolek působit jako tajný spolek. Zvolili jsme nového předsedu.“

Chlapci nadšeně provolávali slávu novému předsedovi: „Ať žije Kolnay!“

Jen Barabás řekl s úšklebkem –

„Pryč s Kolnayem!“

A předseda pokračoval:

„Chce-li si pan tajemník ponechat svou funkci, musí teď spolu s námi složit slib zachování tajemství, protože doví-li se pan profesor Rácz, že…“

V tom okamžiku zahlédl Nemecsek Geréba, jak se proplétá mezi hromadami dříví. Jestli teď Geréb odejde, je všemu konec… Konec pevnostem, konec gruntu… Ale kdyby mu Boka promluvil do duše, snad by v něm nabylo vrchu jeho lepší já. Malý blondáček se samým rozhořčením užuž rozplakal.

„Pane předsedo… Já teď nemám kdy… musím pryč…“

skočil předsedovi do řeči.

Weisz se ho přísně zeptal:

„Snad se pan tajemník nebojí? Bojíte se snad toho, pane tajemníku, že se věc vyzradí, a že budete taky potrestán?“

Ale Nemecsek si ho už nevšímal. Měl oči jen pro Geréba, který přikrčen mezi haldami dříví čekal, až hoši poodejdou, aby se mohl vytratit na ulici… A jak to Nemecsek zpozoroval, neřekl už ani slovo, přidržel si kabát a hajdy, nechal spolek spolkem a uháněl jako vítr napříč gruntem, vyřítil se z vrátek.

Na valné hromadě zavládlo hluboké ticho. Za hrobového ticha se ozval předseda hrobovým hlasem: „Vážení členové, všichni jste viděli, jak se zachoval Arnošt Nemecsek. Prohlašuji, že je Arnošt Nemecsek sketa!“

„Tak jest!“ řičelo shromáždění.

Kolnay dokonce vzkřikl:

„Zrádce,!“

Richter se celý rozčilený hlásil o slovo: „Navrhuju, abychom toho zbabělého zrádce, který v těžké chvíli nechal spolek na holičkách, svrhli s tajemnické funkce, vyloučili ho ze spolku a do tajného protokolu zapsali, že je zrádce.“

„Sláva!“ zaznělo náhle ze všech hrdel. A za hlubokého ticha vynesl předseda rozsudek: „Valná hromada prohlašuje Arnošta Nemecska za zrádce, zbavuje ho funkce tajemníka a vylučuje ho ze spolku., Pane zapisovateli!“

„Zde!“ ozval se Leszik.

„Napište do protokolu, že valná hromada prohlásila Arnošta Nemecska za zrádce, a napište jeho jméno malými písmeny.“

Valnou hromadou proběhl vzrušený šumot. Podle stanov to byl nejtěžší trest. Četnými členy obklopen usedl hned Leszik na zem, položil si na kolena pětikrejcarový sešit, protokol spolku, a velikými klikyháky napsal:

„arnošt nemecsek je zrádce!!“

Tak připravil kytový spolek Arnošta Nemecska o čest…

A Arnošt Nemecsek, nebo chcete-li arnošt nemecsek, uháněl do Kinizsiovy ulice, kde ve skromném přízemním domku bydlil Boka. Nemecsek se hrnul rovnou do domu a ve vratech se srazil s Bokou.

„Co se stalo?“ zvolal Boka, když se vzpamatoval. „Co tady hledáš?“

Nemecsek těžce popadaje dech mu vypověděl všechno, co zažil, a táhl ho pak za kabát, aby si pospíšil. Potom už běželi spolu na grunt.

„Tys to všechno viděl a slyšel?“ ptal se Boka, aniž zpomalil běh.

„Viděl i slyšel.“

„A Geréb je ještě tam?“

„Když si pospíšíme, ještě ho tam zastihneme.“

U kliniky se museli zastavit. Chudák Nemecsek se rozkašlal. Opřel se o zeď.

„Ty jenom… ty jenom běž…“ pobízel Boku. „Já… já…

si odkašlu.“

A dusil se kašlem.

„Nějak jsem se nastydl,“ řekl Bokovi, který se od něho nehnul. „Nachladil jsem se v botanické zahradě… Že jsem spadl do vody, to by ještě nic nebylo. Ale v tom skleníku, jak jsem trčel v bazénu, tam byla voda moc studená. Tam se do mne dala zima.“

Zabočili do Pavelské ulice. A právě ve chvíli, když na rohu zahýbali, otevřela se vrátka ohrady. Z vrátek vyrazil Geréb. Nemecsek popadl Boku za rameno: „Tamhle jde!“

Boka přiložil ruku k ústům a ryčným hlasem zavolal do malé tiché uličky:

„Gerébe!“

Geréb se zastavil a otočil se. Když spatřil Boku, dal se do smíchu a smál se na plné kolo. A se smíchem utekl před nimi na Okružní třídu. Ten jizlivý smích se ostře rozléhal mezi domy Pavelské ulice. Geréb se jim vysmál.

Oba chlapci stáli na rohu jako zkamenělí. Geréb jim zmizel s očí. Cítili, že je všechno ztraceno. Neřekli ani slovo a tiše klopýtali k vrátkům ohrady. Zevnitř byl slyšet veselý ryk chlapců, jak si hráli s míčem, potom hromový výkřik, členové kytového spolku provolávali slávu novému předsedovi… Tam za ohradou ještě nikdo nevěděl, že ten kousek země už jim snad ani nepatří. Ten kousek neúrodné, hrbolaté budapešťské půdy, ta malá rovinka vtěsnaná mezi dva domy, která v jejich dětské dušičce znamenala nekonečnost, svobodu, ta rovinka, která byla dopoledne americkou prérií, odpoledne uherskou nížinou, za deště byla mořem, v zimě severní točnou, ten kousek země byl prostě jejich přítelem, který se měnil v cokoli, nač si vzpomněli, jen aby je pobavil.

„Vidíš,“ řekl Nemecsek, ,,oni to ještě nevědí.“ Boka svěsil hlavu: „Nevědí,“ opakoval tiše.

Nemecsek spoléhal na Bokovu bystrost. Neztrácel naději, dokud měl před sebou svého moudrého, rozvážného přítele.

Polekal se teprve tehdy, když v Bokových očích zahlédl první slzu, a když slyšel, jak se předseda, sám předseda, s hlubokým zármutkem a třesoucím se hlasem zeptal: „A co teď budeme dělat?“

5

O DVA DNY POZDĚJI, VE ČTVRTEK, KDYŽ SE

NAD botanickou zahradou skláněl večer, oba strážní na malém můstku se chopili zbraní, sotva se k nim přiblížila tmavá postava.

„K poctě zbraň!“ zvolal jeden z nich.

A oba strážní pozvedli kopí, jejichž stříbrné hroty se zablýskly v bledých měsíčních paprscích. Ta pocta platila vůdci červenokošiláčů Ferimu Átsovi, který rychlými kroky chvátal přes most.

„Jsou tu všichni?“ zeptal se strážných.

„Ano, pane kapitáne.“

„Geréb je tu také?“

„Ten tu byl první, pane kapitáne.“

Vůdce mlčky zasalutoval a strážní opět zvedli kopí do výše. Tak vzdávali červenokošiláči poctu zbraní.

Na malé mýtince se už shromáždili všichni červenokošiláči. Když k nim přistoupil Áts, starší Pásztor zvolal:

„K poctě zbraň!“

A mnoho dlouhých kopí s hroty obalenými staniolem se vzneslo do výše.

„Musíme si přispíšit, kluci,“ řekl Feri Áts, když jim byl poděkoval na pozdrav. „Trochu jsem se opozdil. Hned se dáme do práce. Rozsviťte lucernu.“

Lucerna se nesměla rozsvítit dřív, než přišel vůdce.

Když lucerna svítila, znamenalo to, že je Feri Áts na ostrově. Mladší Pásztor rozžehl lucernu a červenokošiláči si dřepli do kruhu kolem světla. Žádný z nich nepromluvil, všichni čekali, až promluví vůdce.

„Máte nějaké hlášení?“ zeptal se Feri Áts.

Tu se přihlásil Szebenics.

„Tak co máš?“

„Poslušně hlásím, ze zbrojnice se ztratil červenozelený prapor, který pan kapitán ukořistil Pavelákům.“

Vůdce svraštil obočí.

„Ze zbraní nechybí nic?“

„Nechybí. Hned jak jsem přišel, prohlédl jsem jako zbrojmistr tomahawky a kopí ve zříceninách. Kromě praporu tam bylo všechno. Ten prapor někdo ukradl.“

„Našel jsi nějaké stopy?“

„Ano. Včera, jako ostatně každý večer, nasypal jsem podle předpisu ve zřícenině na zem jemný písek, a když jsem dnes písek prohlížel, našel jsem malinkou stopu vedoucí od trhliny přímo do kouta, kde stál prapor, a z kouta zase zpátky k trhlině. Tam se stopa ztratila, protože je tam už půda tvrdá a zarostlá trávou.“

„Byla to malá stopa?“

„Ano. Tak malá, že byla mnohem menší než Wendauerova, a Wendauer má přece z nás nejmenší nohu.“

Po těchto slovech zavládlo trapné ticho.

„Ve zbrojnici chodil někdo cizí,“ řekl vůdce. „A byl to někdo z Paveláků.“

V řadách červenokošiláčů nastal šum.

„Soudím podle toho,“ pokračoval Áts, „že kdyby tam byl nějaký jiný kluk, byl by si vzal aspoň jednu naši zbraň.

Ale ten si odnesl jenom prapor. Kluci z Pavelské ulice poslali asi někoho, aby tu uloupil jejich prapor. Nevíš o tom něco, Gerébe?“

Geréb tedy už figuroval jako stálý špion.

Vstal a odpověděl:

„Nic o tom nevím.“

„No dobrá. Můžeš si sednout. To se vyšetří. Ale teď přistupme k věci. Víte, jakou pohanu jsme tu minule utrpěli.

Zatím co jsme byli všichni na ostrově, nepřátelé připíchli červený lístek na tenhle strom. Nepodařilo se nám je dopadnout, tak byli obratní. Běželi jsme za dvěma neznámými chlapci až k Úřednické kolonii, a teprve tam se ukázalo, že před námi prchali zbytečně, a že my jsme zbytečně běželi za nimi. Připíchnout nám tu lístek, to bylo pro nás tuze zahanbující. A to si žádá pomstu. Obsazení gruntu jsme odložili, dokud Geréb neprovede průzkum. Teď nám tedy Geréb podá hlášení a my rozhodneme, kdy vytáhneme do boje.“

Feri Áts se podíval na Geréba.

„Gerébe! Vstaň!“

Geréb zase vstal.

„Přednes nám své hlášení. Jak jsi pořídil?“

„Já…“ začal Geréb poněkud zmaten, „já jsem byl toho názoru, že bychom snad mohli získat to území bez boje.

Vzpomněl jsem si, že jsem kdysi taky patřil mezi ně… a proč bych zrovna já měl být příčinou toho, že… zkrátka a dobře, podplatil jsem Slováka, který dohlíží na grunt, a ten je odtamtud… odtamtud…“

Slovo mu uvízlo v hrdle. Nemohl pokračovat, tak přísně se mu Feri Áts díval do očí. Pak promluvil Feri Áts svým silným hlasem, před nímž se hoši po každé zachvěli, kdykoli se na ně to ramenaté chlapčisko rozzlobilo.

„To ne,“ zahřímal. „Zdá se, že červenokošiláky pořád ještě neznáš. My nikoho nepodplácíme, ani s nikým nesmlouváme. Když nám to nedají po dobrém, tak si to prostě vezmeme. Nepotřebujeme ani hlídače, ani nepotřebujeme, aby nám je někdo vyháněl nebo co k čertu.

Co jsou tohle za poťouchlé způsoby!“

Všichni mlčeli a Geréb sklopil oči. Feri Áts vstal.

„Když jsi zbabělec, běž domů!“

Z očí mu sršely blesky, když to Gerébovi říkal. A Geréb se v té chvíli strašně vylekal. Cítil, že když ho teď červenokošiláči vyženou, nebude už opravdu mít místa nikde na tomto světě. Zvedl hlavu a pokusil se projevit statečnost.

„Nejsem zbabělec. Jsem s vámi a půjdu s vámi. Slibuji vám věrnost!“

„To je řeč!“ odpověděl Áts, ale na tváři mu bylo vidět, že mu ten přivandrovalec není tuze po chuti. „Chceš-li zůstat mezi námi, složíš přísahu na naše zákony.“

„S radostí!“ řekl Geréb a oddychl si.

„Dej mi na to ruku!“ A stiskli si ruce.

„Ode dneška máš u nás hodnost poručíka. Szebenics ti dá kopí a tomahawk a zapíše tě do tajného seznamu. A teď dávej dobrý pozor. Dál tu věc odkládat nebudeme. Rozhodl jsem, že útok provedem zítra. Zítra odpoledne se tu všichni sejdeme. Polovina oddílu vnikne na grunt z Mariánské ulice a obsadí pevnosti. Druhé polovině otevřeš vrátka z Pavelské ulice, a ta Paveláky buď vyžene, nebo kdyby utekli mezi hranice dříví, napadnou je ostatní z pevností. Potřebujeme prostranství, abychom si mohli hrát s míčem, a opatříme si je, kdyby na sůl nebylo!“

Všichni vyskočili:

„Sláva!“ zvolali všichni červenokošiláči a zvedli kopí do výše. Vůdce mávl rukou, aby zjednal klid.

„Ještě se tě musím na něco zeptat. Co myslíš, netuší Paveláci, že ses dal k nám?“

„Nemyslím, že by to tušili,“ odpověděl novopečený poručík. „I když tu z nich minule někdo byl a připíchl na strom ten červený lístek, potmě mě poznat nemohl.“

„Můžeš tedy jít zítra odpoledne klidně mezi ně?“

„Klidně.“

„A nebudou tě mít v podezření?“

„Nebudou. A kdyby se jim něco nezdálo, ani jeden z nich by se neodvážil o tom promluvit, protože se mne všichni bojí. Není mezi nimi ani jediný statečný kluk…“

Vtom ho přerušil pronikavý hlas: „Jakpak by nebyl!“

Všichni se ohlédli. Feri Áts se překvapen zeptal: „Kdo to byl?“

Nikdo neodpověděl. A ten pronikavý hlas se znovu ozval:

„Jakpak by ne!“

Tentokrát už bylo jasně slyšet, že se hlas ozývá s vysokého stromu. A vzápětí zachrastily větve, v koruně velkého stromu cosi praskalo a harašilo, a ve chvíli slezl se stromu plavovlasý hošík. S poslední větve seskočil na zem, klidně si oprášil šaty, pak se postavil před ohromený oddíl červenokošiláčů a stál před nimi rovný jako prut, upřeně se jim dívaje do očí. Nikdo ani necekl, jak byli všichni zaraženi neočekávanou návštěvou malého hosta.

Geréb zbledl.

„Nemecsek!“ zvolal zděšen.

A malý blondáček hned odpověděl: „Ano, Nemecsek. Ano, jsem to já. Ani nepátrejte, kdo vám ze zbrojnice ukradl prapor oddílu z Pavelské ulice. Já jsem ho ukradl. Tadyhle ho máte. To já mám tak malé nohy, které jsou ještě menší než nohy Wendauerovy. A nebyl bych se ozval, mohl jsem pěkně zůstat na stromě, dokud všichni neodejdete, vždyť už tam trčím od půl čtvrté. Ale když vám Geréb řekl, že mezi námi není ani jediný statečný kluk, řekl jsem si: »No počkej, však já ti ukážu, že se i mezi chlapci z Pavelské ulice najde statečný, a když nikdo jiný, tedy vojín Nemecsek!« Tady mě máte, prosím, vyslechl jsem celou vaši poradu, vzal jsem si zpátky náš prapor, a teď si se mnou dělejte co chcete, ztlučte mě, vyrvete mi prapor z rukou, protože vám ho dobrovolně nedám. Prosím…

prosím… jen do toho! Vždyť jsem sám, a vás je na mě deset.“

Jak tak hovořil, tváře mu zčervenaly, a hošík rozpřáhl obě ruce. V jedné třímal malý praporek. Červenokošiláči se nemohli ze svého ohromení vzpamatovat, jenom civěli na toho mrňavého blonďáčka, který jako by spadl mezi ně s nebe a má odvahu křičet na ně a stát jim tváří v tvář, se vztyčenou hlavou, jako by byl tak silný, že by dokázal napráskat celé společnosti včetně dvou siláků bratří Pásztorových a Feriho Átse.

První se vzpamatovali Pásztorovi. Přiskočili k malému Nemecskovi zprava i zleva a popadli ho za ruce. Na pravé straně stál mladší Pásztor, a ten se už sápal po Nemecskově pravici, aby mu z ní vyrval prapor, když se v hlubokém tichu ozval hlas Feriho Átse:

„Zadržte! Nechte ho!“

Udiveni pohlédli Pásztorovi na vůdce.

„Nechte ho být!“ opakoval Feri Áts. „Ten kluk se mi líbí. Jsi statečný chlapík, Nemecsku, nebo jak ti říkají. Tady je má ruka, přidej se k nám, k červenokošilákům!“

Nemecsek zavrtěl hlavou.

„Nepřidám!“ zvolal vzdorovitě.

Hlas se mu chvěl, nikoli však strachem, nýbrž vzrušením. Stál tam bledý, vážný, a znovu zvolal: „Nepřidám!“

„Když se nepřidáš, tedy se nepřidáš. I tak je dobře. Ještě jsem nikoho mezi nás nezval. Všichni, jak tu jsou, sami prosili, aby byli přijati. Tys byl první, koho jsem zval. Ale když nechceš, nemusíš…“

A otočil se k němu zády.

„Co s ním máme udělat?“ ptali se Pásztorovi.

Vůdce jen tak ledabyle prohodil: „Seberte mu prapor.“

Jediným hmatem vykroutil starší Pásztor červenozelený prapor z Nemecskovy slabé ruky. Hošíka to zabolelo, jak mu zakroutili rukou, Pásztorovi měli proklatě tvrdé pěsti, ale malý blondáček zaťal zuby a ani nehlesl.

„Rozkaz proveden!“ hlásil Pásztor.

Všichni s napětím očekávali, co bude dál. Jaký strašný trest si vymyslí mocný Feri Áts? Se rty pevně sevřenými, pln vzdoru stál tu Nemecsek a nehnul se s místa.

Feri Áts se k němu otočil a dal znamení Pásztorovým.

„Je to pápěra,“ řekl. „Nebylo by slušné nařezat mu.

Tak… ho trochu vykoupejte!“

Červenokošiláči propukli v hluboký smích. Smál se i Feri Áts, i Pásztorovi se smáli. Szebenics vyhodil čepici do vzduchu a Wendauer poskakoval jako smyslů zbavený.

Smál se dokonce i Geréb pod stromem, a v celé veselé společnosti zůstala jen jediná tvář vážná, tvář malého Nemecska. Byl nastydlý, kašlal už celé dny. Maminka mu už také zakázala odejít z domu, ale malý blonďáček neměl doma stání. Ve tři hodiny utekl z domova a od půl čtvrté seděl na ostrově ve vrcholku stromu. Ale za nic na světě by se byl o tom nezmínil. Má snad říci, že je nastydlý? Smáli by se mu ještě víc. Smál by se mu i Geréb, jako se zubí teď, zuby mu svítí, jak má ústa rozšklebená od ucha k uchu.

Nemecsek tedy neřekl nic. Beze slova snášel, aby ho dva Pásztorovi za všeobecného chechtotu vedli k břehu ostrova a tam ho namočili do mělké vody v jezeře. Byli to strašliví kluci, ti dva Pásztorovi. Jeden mu sevřel obě ruce, druhý ho přidržel za šíji. Až po krk ho strčili do vody, a v tom okamžiku všichni na ostrově zajásali. Červenokošiláči se pustili na břehu do veselého tance, vyhazovali čepice do vzduchu a celí u vytržení vřískali: „Huja hop! Huja hop!“ To byl jejich válečný povyk.

Zhusta opakované výkřiky ,,Huja hop“ splývaly s rozpustilým smíchem a ve večerním tichu malého ostrova se rozléhal veselý ryk. Na břehu poblíž místa, kde Nemecsek vykukoval z vody s očima tak žalostnýma jako usoužená žabička, stál Geréb s rozkročenýma nohama a pokyvuje hlavou na malého blonďáčka řehtal se na plné kolo.

Za chvíli Pásztorovi blonďáčka pustili a Nemecsek vylezl z vody. Při pohledu na jeho zmáčené a zablácené šaty propuklo opravdové veselí. Z kabátu mu crčela voda, a když zatřepal rukou, teklo mu z rukávu jako z konve. Všichni před ním uskakovali, když se oklepával jako politý pudl. A všude kolem něho poletovaly posměšné poznámky: ,,Hele žábu!“

„Nabumbal ses?“

„Proč sis trochu nezaplaval?“

Nemecsek neodpovídal. Trpce se usmíval a uhlazoval si mokrý kabát. Vtom se před něho postavil Geréb, roztáhl ústa k úšklebku a s pyšným kývnutím hlavy se ho zeptal: „Bylo to dobré?“

Nemecsek se na něho podíval svýma velkýma modrýma očima a řekl:

„Bylo.“, Pak tiše dodal: „Bylo to dobré. Bylo to mnohem lepší než stát na břehu a posmívat se mi. Raději bych až do nového roku seděl po krk ve vodě, než táhnout za jeden provaz s nepřáteli svých kamarádů. Mně to nevadí, že jste mě strčili do vody. Posledně jsem sám do ní sletěl, už tenkrát jsem tě tu viděl na ostrově mezi cizími kluky. Ale

mne budete marně zvát mezi sebe, marně mi budete lichotit a nabízet mi kdejaké dary, já s vámi nechci nic mít. A když mě strčíte do vody ještě jednou, ještě stokrát a tisíckrát, zítra i pozítří sem zase přijdu. Však se už někde schovám, kde mě nenajdete. Já se nebojím žádného z vás. A až vy přijdete k nám do Pavelské ulice, abyste nám vzali náš grunt, však my u toho také budeme! A já vám ukážu, že když nás bude taky deset, bude se s vámi mluvit jinak, než teď s vámi mluvím já. Na mně jste si snadno zchladili žáhu. Kdo je silnější, zvítězí. Pásztorovi mi ukradli kuličky v zahradě u Musea, protože byli silnější. To je toho, když je deset na jednoho!

Ale ať, chcete-li, můžete mi i namlátit. Vždyť jsem nemusel do vody, záleželo přece na mně. Ale já jsem se k vám nepřidal. Raději mě utopte a třeba mě i utlučte, ale já zrádce nebudu jako někdo… kdo stojí tam… tamhle…“

Natáhl ruku a ukázal na Géreba. A v tom okamžiku uvázl Gerébovi smích v hrdle. Světlo lucerny ozářilo Nemecskovu hezkou plavovlasou hlavičku i jeho šaty lesknoucí se vodou. Statečně, hrdě, s čistým srdcem hleděl blondáček Gerébovi do očí a Gerébovi se zdálo, jako by mu tím pohledem padala tíha na duši. Zvážněl a sklonil hlavu. A v tu chvíli mlčeli všichni, bylo ticho, ticho, jako by hoši stáli v kostele, a bylo jasně slyšet, jak s Nemecskových šatů pleskají kapky po tvrdé zemi…

Do toho velikého ticha zavolal Nemecsek: „Mohu odejít?“

Nikdo neodpověděl. Nemecsek se ještě jednou zeptal: „Tak mě teda neutlučete? Mohu teda jít?“

A když mu ani tentokrát nikdo neodpověděl, pěkně klidně zamířil k mostu.

Ani jediná ruka se nepohnula, ani jediný z chlapců se nehnul s místa. V tom okamžiku všichni cítili, že je ten malý plavovlasý chlapec opravdový malý hrdina, skutečný muž, který by si zasluhoval, aby byl už dospělý člověk… Oba strážní u mostu, kteří celému případu přihlíželi, jenom na něho ztrnule zírali, ale žádný z nich neměl odvahu se ho dotknout. Sotva vstoupil Nemecsek na most, zahřímal hluboký, burácivý hlas Feriho Átse: „K poctě zbraň!“

A oba strážní ztrnuli v pozoru a zvedli do výše svá kopí se stříbrnými hroty. A všichni chlapci srazili paty a všichni zvedli kopí do výše. Nikdo nepromluvil, když se stříbřité hroty kopí zablyštěly v měsíčním světle. Jenom Nemecskovy kroky duněly po mostě a stále se vzdalovaly.

Pak i ty kroky umlkly a bylo slyšet jakési čvachtání, jako když někdo chodí v botách plných vody…

Nemecsek odešel.

Na ostrově se červenokošiláči dívali rozpačitě jeden na druhého. Uprostřed mýtinky stál Feri Áts s hlavou svěšenou.

Tu k němu přistoupil Geréb a bílý jako stěna zadrmolil: „Víš… to máš tak…“ začal.

Ale Feri Áts se k němu otočil zády. Geréb se tedy vrátil k chlapcům, kteří stáli ztrnule na místě, a postavil se před staršího Pásztora:

„Víš… to máš tak,“ začal znovu.

Ale Pásztor následoval příkladu svého vůdce. I on se otočil zády ke Gerébovi a Geréb stál před ním chvíli bezradně. Nevěděl, co si počít. Pak řekl tlumeným hlasem: „Zdá se, že mohu odejít.“

Nikdo mu neodpovídal. A Geréb se šoural touž cestou, kterou před chvílí odešel malý Nemecsek. Ale jemu nikdo nevzdal poctu. Strážní se opřeli o zábradlí mostu a zahleděli se do vody. V tichu botanické zahrady pak zanikly i Gerébovy kroky…

Když zůstali červenokošiláči sami mezi sebou, přistoupil Feri Áts ke staršímu Pásztorovi. Stoupl si před něho tak, že se tváří téměř dotýkal Pásztorovy tváře. Pak se potichu zeptal:

„Tys vzal tomu chlapci kuličky v zahradě u Musea?“

Pásztor tiše odpověděl:

„Ano.“

„Tvůj bratr byl také u toho?“

„Ano.“

„Byl to »einstand«?“

„Byl.“

„Copak jsem nezakázal červenokošilákům olupovat malé, slabé chlapce o kuličky?“

Pásztorovi mlčeli. Ferimu Átsovi nebylo možno odporovat. Vůdce si je přísně změřil a hlasem netrpícím námitek, přesto však klidně řekl: „Vykoupejte se!“

Pásztorovi se nechápavě na něho podívali.

„Nerozumíte? Tak, jak jste, v šatech. Teď se vykoupejte vy!“

A když na některých tvářích zahlédl úsměv, dodal: „Kdo se jim bude smát, vykoupá se taky.“

Po těch slovech přešla všem chuť k smíchu. Áts se podíval na bratry Pásztorovy a tentokrát řekl už naléhavým tónem:

„Tak honem, vykoupat se! Až po krk do vody! Raz dva!“

Potom se obrátil k oddílu:

„Čelem vzad! Civět na ně nebudete.“

Červenokošiláči se otočili na podpatku a obrátili se zády k jezeru. Ba ani Feri Áts se nedíval, jak bratři Pásztorovi podstupují trest. A oba bratři zasmušile, loudavě sestupovali do jezera a pak si poslušně sedli až po krk do vody. Ostatní je neviděli, slyšeli jen, jak se ve vodě čvachtají. Feri Áts se ohlédl a přesvědčil se, že jsou oba hoši až po krk ve vodě.

Potom zavelel:

„Odložit zbraně! Pochodem vchod!“

A odvedl oddíl z ostrova. Strážní zhasili lucernu a připojili se k oddílu. Dunivým vojenským krokem přešli červenokošiláči po mostě a zmizeli v houští botanické zahrady.

Bratři Pásztorovi vylezli z vody. Podívali se na sebe, potom zastrčili ruce do kapes, jak mívali ve zvyku, a také odcházeli. Ani slovo na sebe nepromluvili a strašně se styděli.

A v tichém měsíčním světle jarního večera ostrov osaměl…

6

DRUHÝ DEN ODPOLEDNE, KDYŽ SE CHLAPCI kolem půl třetí přitrousili malými vrátky na grunt, spatřili na vnitřní straně ohrady velký list papíru, připevněný na čtyřech rozích velikánskými hřebíky k prkennému plotu.

Ten velký list papíru bylo provolání. Boka obětavě věnoval celou noc na to, aby je sepsal. Celé provolání bylo namalováno velkými tiskacími písmeny, černou tuší, jen začáteční písmena vět byla krvavě červená. Provolání znělo doslova takto:

PROVOLÁNÍ!!!

Všichni musíte být plně připraveni!

Naší říši hrozí veliké nebezpečí, a nebudeme-li stateční, přijdeme o celé naše území!

Červenokošiláči se chystají k útoku!

Grunt je v nebezpečí!

Ale my neustoupíme, a bude-li třeba, uhájíme svou říši i s nasazením života!

Všichni konejte svou povinnost!

Předseda

V ten den neměl nikdo chuť hrát zaháněnou. Míč klidně odpočíval v Richterově kapse, Richter byl totiž správce míče. Hoši chodili sem a tam po gruntě, rozmlouvali o válce, ke které má co nevidět dojít, znovu a znovu se vraceli k provolání připevněnému na plotě a desetkrát i dvacetkrát předčítali jeho povzbudivá slova. Mnozí se mu naučili zpaměti a bojovým tónem je s některé hranice dříví pronášeli k těm, kdo stáli dole a rovněž je už znali zpaměti, přesto však mu naslouchali s otevřenými ústy, a když je vyslechli až do konce, spěchali zpátky k ohradě, aby si je znovu přečtli, a pak se sami vyšplhali na některou haldu dřeva a sami je přednášeli.

Celý oddíl mluvil jen o tom provolání, které bylo první svého druhu. Jistě bylo víc než zle, nebezpečí bylo více než vážné, když se Boka rozhodl vydat takové provolání se svým vzácným podpisem.

O některých podrobnostech se již chlapci doslechli. Tu a tam padlo i Gerébovo jméno, nic zaručeného však o něm nikdo nevěděl. Z různých důvodů uznával předseda za správné uchovat tu věc s Gerébem v tajnosti. Mezi jiným také proto, že ho chtěl dopadnout přímo na gruntě a tam, na místě, ho postavit před soud. To však ani Boku nenapadlo, že se malý Nemecsek vypraví na vlastní pěst do botanické zahrady a že přímo uprostřed tábořiště nepřátelských vojsk provede takovou světovou ostudu. Předseda se o tom dověděl teprve dopoledne ve škole, po latině, když si ho Nemecsek ve sklepě, kde školník prodával chléb s máslem, zavolal stranou a všechno mu vypověděl. Na gruntě však vládla ještě o půl třetí odpoledne naprostá nejistota a všichni očekávali předsedův příchod.

K všeobecnému rozčilení se přidružilo ještě jakési rozčilení zvláštní. V kytovém spolku propukl skandál.

Spolkový kyt vyschl. Popraskal a nebyl k potřebě, čemuž je nutno rozumět tak, že se už nedal mačkat. Byla to beze sporu předsedova chyba, vždyť snad po událostech, které se zběhly, není už třeba vysvětlovat, že je povinností předsedy spolku žvýkat kyt. Nový předseda Kolnay tuto svou povinnost ohavně zanedbal. Je snadné uhodnout, kdo proti tomu přede všemi členy vznesl námitky. Byl to Barabás, kdo se s tou otázkou okamžitě vytasil. Chodil od Petra k Pavlovi a ostrými slovy brojil proti liknavosti nového předsedy. Jeho tažení se neminulo účinkem, v pěti minutách se mu podařilo přimět část členů, aby požádali o svolání mimořádné valné hromady.

Kolnay tušil, oč asi půjde.

„Tak dobrá,“ řekl, „ale teď je otázka gruntu přednější.

Mimořádnou valnou hromadu svolám na zítřek.“

Ale Barabás zaláteřil:

„To nestrpíme! Zdá se, že se pan předseda polekal!“

„Snad ne tebe?“

„Mne ne, valné hromady! Trváme na tom, abyste svolal valnou hromadu ještě dnes.“

Kolnay chtěl právě odpovědět, když se od vrátek ozvalo heslo z Pavelské ulice:

„Hahó! Hó! Hahó! Hó!“

Všichni se ohlédli.

Brankou vcházel Boka. S ním šel Nemecsek s velkým háčkovaným červeným šátkem kolem krku. Předsedův příchod přerušil hádku. Kolnay náhle svolil.

„Tak dobrá, valnou hromadu svolám na dnešek. Ale dříve vyslechneme Boku.“

„S tím souhlasím,“ odpověděl Barabás.

Vzápětí se členové kytového spolku spolu s ostatními chlapci shlukli kolem Boky a zahrnuli ho tisícerými otázkami.

K hloučku přispěchal i Kolnay s Barabásem. Boka dal znamení, aby bylo ticho. Potom za všeobecné pozornosti řekl:

„Chlapci! Už jste se mohli dočíst z provolání, jaké nám hrozí nebezpečí. Naši zvědové byli v nepřátelském táboře a zjistili, že červenokošiláči připravují proti nám útok na zítřek.“

Nastal vzrušený šum. Nikdo nečekal, že by válka měla vypuknout už zítra.

„Ano, zítra,“ pokračoval Boka, „a proto už dnešním dnem vyhlašuji stav obležení. Každý je povinen bezvýhradnou poslušností ke svým nadřízeným a všichni důstojníci budou poslušní mých rozkazů. Ale nemyslete si, že to bude nějaká hračka pro děti. Červenokošiláči jsou silní kluci a je jich moc. Bude to tuhý boj. Nikoho však nechceme nutit, a proto vás vyzývám, aby se přihlásil každý, kdo se boje nechce zúčastnit.“

Nastalo hluboké ticho. Nikdo se nepřihlásil. Boka svou výzvu opakoval.

„Ať předstoupí, kdo se nechce války zúčastnit. Tak co, nehlásí se nikdo?“

Všichni najednou zvolali:

„Nikdo!“

„Tak mi všichni na své čestné slovo slibte, že tu budete zítra ve dvě hodiny.“

Chlapci jeden za druhým předstupovali a Boka od nich přijal slib, že zítra přijdou.

Když všem podal ruku, řekl Boka zvýšeným hlasem: „A kdo tu zítra nebude, je bezectný, proradný zbabělec a nikdy ať sem už nevkročí, jinak ho odtud vypráskáme holí.“

Vtom vystoupil z řady Leszik:

„Pane předsedo,“ řekl, „jsme tu všichni, jen Geréb tu není.“

Po těch slovech zavládlo hrobové ticho.

Všichni napjatě čekali odpověď, co je vlastně s Gerébem. Ale Boka nebyl člověk, který by se uchýlil od původního plánu. Nechtěl Geréba odhalit dříve, než ho na místě dopadne před očima ostatních.

„Co je s Gerébem?“

„Nic,“ odpověděl klidně Boka. „O tom si promluvíme až jindy. Teď se hlavně starejme o to, abychom bitvu vyhráli. Než však vydám rozkazy, musím vám něco říci. Je-li mezi vámi jakýkoli nešvár, musíte s ním skoncovat. A jestli se někdo z vás na někoho hněvá, smiřte se.“

Bylo ticho.

„Tak co?“ ptal se předseda. „Nejsou mezi vámi žádné mrzutosti?“

Weisz skromně poznamenal:

„Pokud vím…“

„Tak ven s tím!“

„Kolnay… a Barabás…“

„Je to pravda?“

Barabás se začervenal:

„Ano,“ řekl. „Kolnay…“

A Kolnay na to:

„Ano… Barabás…“

„Okamžitě se smiřte,“ křikl na ně Boka, „sic vás odtud oba vyženu! Bojovat se dá jen tehdy, budeme-li všichni dobrými kamarády.“

Oba protivníci se přišourali k Bokovi a chtě nechtě si podali ruce.

Stáli tam ještě ruku v ruce, když se Barabás ozval: „Pane předsedo!“

„Co chceš?“

„Měl bych jednu výhradu.“

„Jakou?“

„Že… že kdyby nás červenokošiláči náhodou nepřepadli… pak… pak… abych se s Kolnayem zase mohl hněvat, protože…“

„Mlč!“

Barabás tedy zmlkl.

Ale chvíli se ještě zajíkal zlostí, a co by byl za to dal, kdyby byl v tom okamžiku mohl vrazit pořádný šťuchanec Kolnayovi, který se spokojeně usmíval!

„A teď,“ ujal se zase slova Boka, „vojíne, podejte mi válečný plán.“

Nemecsek úslužně sáhl do kapsy a vytáhl list papíru.

Byl to válečný plán, který Boka po obědě vypracoval.

Vypadal takto:

Položili plán na kámen a všichni chlapci se kolem něho sesedli na bobek. S napětím očekávali, kam bude kdo přidělen, jaký úkol komu připadne. A Boka se pustil do vysvětlování válečného plánu:

„Dávejte dobrý pozor a stále se přitom dívejte na plánek. Tohle je mapa naší říše. Podle zprávy našich zvědů podnikne nepřítel útok současně ze dvou stran: od Pavelské ulice a od Mariánské ulice. Vezměme to pěkně po pořádku.

Tyhle dva čtverce s označením A a B znamenají dva prapory určené k ochraně vchodu z Pavelské ulice. Prapor A se skládá ze tří mužů pod Weiszovým velením. Prapor B má rovněž tři muže pod Leszikovým velením. Přístup z Mariánské ulice budou bránit rovněž dva prapory. Velitelem oddílu C je Richter, velitelem oddílu D Kolnay.“

„Proč ne já?“

„Kdo to byl?“ zeptal se přísně Boka.

Přihlásil se Barabás.

„To jsi zase ty? Řekneš-li ještě slovo, postavím tě před válečný soud. Sednout!“

Barabás něco zamumlal a sedl si. A Boka pokračoval ve vysvětlování:

„Černé tečky označené písmenem P a číslicemi znamenají pevnosti. Pevnosti budou vybaveny pískem, takže na každou pevnost budou stačit dva muži. Pískem se snadno bojuje. Ostatně jsou pevnosti blízko u sebe, takže bude-li jedna pevnost napadena, může i druhá pevnost zasypávat útočníky bombami. Pevnosti č. 1, 2 a 3 mají hájit grunt proti útoku z Mariánské ulice, kdežto pevnosti 4, 5 a 6 budou pískovými bombami podporovat oddíly A a B. Kdo do které pevnosti půjde, to vám řeknu později. Velitelé praporů si sami vyberou po dvou mužích. Rozumíte?“

„Ano,“ zněla jednomyslná odpověď.

S otevřenými ústy a vykulenýma očima se teď všichni sesedli kolem válečného plánu, někteří si dokonce vytáhli notýsky a horlivě si do nich zaznamenávali všechno, co jim řekl předseda, jejich vojevůdce.

„Tak to bychom měli rozmístění vojsk,“ pokračoval Boka. „Teď přistoupíme k vlastnímu bojovému plánu.

Dávejte všichni dobrý pozor. Když hlídka na plotě podá hlášení, že se červenokošiláči blíží, prapory A a B otevřou branku.“

„Otevřeme?“

„Ano, otevřete. My se zamykat nebudeme, my se boji nevyhýbáme. Ať sem přijdou, a my je pak vyženeme.

Branku tedy otevřete a pustíte sem oddíl červenokošiláčů.

Jakmile brankou projde poslední červenokošiláč, zaútočíme na ně. Pevnosti 4, 5 a 6 současně zahájí palbu. To je povinností jedné armády, armády na frontě do Pavelské ulice. Když to půjde, vyženete je, když to nepůjde, zabraňte jim aspoň v tom, aby prorazili linií pevností 3, 4, 5 a 6, a zadržte je na gruntě. Druhá armáda, ta na frontě do Mariánské ulice, dostane těžší úkol. Richtere a Kolnay, dávejte dobrý pozor! Prapor C a D pošle hlídku do Mariánské ulice. Když se objeví v Mariánské ulici druhý oddíl červenokošiláčů, rozestaví se prapory do bojového šiku. Ve chvíli, kdy se červenokošiláči nahrnou do vrat, budou oba prapory předstírat útěk. Podívejte se sem… na plánek, vidíte? Prapor C, pod tvým velením, Richtere…

vběhne do kůlny… Semhle!“ ukázal prstem. „Rozumíš?“

„Rozumím.“

„Prapor D pod Kolnayovým velením vběhne do Janovy boudy. A teď dávejte pozor, teď přijde to nejdůležitější. A dobře si všímejte plánku. Červenokošiláči proběhnou zprava i zleva kolem parní pily a za parní pilou se octnou před pevnostmi 1, 2 a 3. Ty okamžitě zahájí palbu. V témž okamžiku vyrazí oba prapory, jeden z kůlny, druhý z hlídačovy boudy, a vpadnou nepříteli do zad. Budete-li srdnatě bojovat, dostanou se nepřátelé do úzkých a budou nuceni se vzdát. Vy je pak zatlačíte do boudy a zamknete je tam. Když to provedete, vyrazí prapor C od kůlny a prapor D oběhne hranice dříví, objeví se u pevnosti číslo 6 a oba prapory přispěchají na pomoc praporům A a B. Mužstvo z pevnosti číslo 1 a 2 se přemístí do pevností 4 a 5 a posílí jejich palbu. Prapory A, B, C a D zaútočí pak v jednom šiku a budou tlačit nepřítele k brance do Pavelské ulice. Všechny pevnosti budou přitom přes naše hlavy bombardovat nepřítele. Tomu společnému útoku červenokošiláči jistě neodolají a my je vyženeme ven z branky do Pavelské ulice.

Rozuměli jste?“

Propuklo ohromné nadšení. Chlapci mávali šátky, vyhazovali klobouky do výše. Nemecsek si odmotal s krku velký červený šátek a nastydlým hlasem se přidal k všeobecnému provolávání slávy:

„Ať žije pan předseda!“

„Ať žije!“ zněla odpověď.

Ale Boka opět pokynul rukou:

„Ticho! Ještě něco. Já se svým pobočníkem se budu držet v blízkosti praporů C a D. Všechno, co po svém pobočníkovi vzkážu, platí jako můj rozkaz.“

Někdo se zeptal:

„Kdo je pobočník?“

„Nemecsek.“

Někteří chlapci po sobě pokukovali. I členové kytového spolku se vzájemně popichovali, že by se měli proti tomu ohradit. Tu i tam se ozývaly hlasy: „Tak to řekni!“

„Řekni to ty!“

„Proč já? Ty to řekni!“

Udiven se Boka na ně podíval.

„Máte snad něco proti němu?“

Jediný Leszik si dodal odvahu:

„Ano.“

„Copak to je?“

„Na valné hromadě kytového spolku… posledně…

když…“

Boka ztratil trpělivost. Rozkřikl se na Leszika: „Tak už dost! Mlč! Na ty vaše hlouposti nejsem zvědav.

Můj pobočník bude Nemecsek a dost. Kdo řekne slovo proti němu, půjde před válečný soud.“

Byl to poněkud přísný výrok, ale všichni uznali, že to ve válečných dobách jinak nejde. Smířili se tedy s tím, že bude pobočníkem Nemecsek. Vedoucí osobnosti kytového spolku si začaly šuškat. Říkaly si, že je to urážka pro kytový spolek, a styděly se za to, že se ve válce dostává takové důležité úlohy někomu, koho jejich valná hromada prohlásila za zrádce a zapsala malými písmeny do černé knihy spolku.

Kdyby ovšem členové spolku byli věděli…

Boka vytáhl z kapsy seznam a přečetl, kdo je do které pevnosti přidělen. Velitelé praporů si pak vybrali po dvou

mužích. Všechno probíhalo v naprosté vážnosti, hoši byli tak vzrušeni, že žádný nic neřekl. Když to všechno bylo skončeno, vydal Boka rozkaz:

„Teď všichni na svá místa! Budou manévry.“

Naráz se všichni rozběhli, každý na své místo.

„Čekejte na další rozkaz!“ volal za nimi Boka.

Zůstal sám uprostřed gruntu s Nemecskem, se svým pobočníkem. Chudák pobočník strašně kašlal.

„Arnošte, dej si šátek kolek krku,“ řekl mu starostlivě Boka. „Moc jsi nastydl.“

Vděčně pohlédl Nemecsek na přítele a poslechl ho jako staršího bratra. Znovu si tím červeným šátkem omotal krk až po uši.

Když si Nemecsek obalil krk šátkem, řekl mu Boka: „Teď po tobě pošlu rozkaz do pevnosti číslo 2. Dávej pozor…“

V té chvíli však provedl Nemecsek něco, co dosud ještě nikdy neudělal. Skočil svému představenému do řeči.

„Odpusť,“ řekl, „ale dříve bych ti chtěl něco říci.“

Boka svraštil obočí.

„Copak?“

„Členové kytového spolku tu před chvílí…

„Ale prosím tě!“ zvolal netrpělivě předseda. „Ty taky bereš vážně všechny tyhle hlouposti?“

„Ano,“ odpověděl Nemecsek, „protože oni je taky berou vážně. A já dobře vím, že jsou hloupí, a mně na tom nezáleží, co si o mně myslí, ale nechtěl bych, abys ty… abys ty… taky mnou opovrhoval.“

„Proč bych měl tebou opovrhovat?“

Zpod třásní velikého červeného šátku odpověděl hlásek zápolící s pláčem:

„Protože oni mě prohlásili… za… za zrádce…“

„Tebe? Za zrádce?“

„Ano. Mne.“

„No, to bych opravdu rád věděl proč.“

A Nemecsek zajíkavě, tlumeným hlasem vypověděl, co se mu tuhle přihodilo. Že musil zrovna pospíchat, když členové kytového spolku skládali tajný slib. Že se všichni hned chopili této náhody a prohlásili, že Nemecsek utíká proto, že nemá odvahu vstoupit do tajného spolku. Že je prostě zrádce a ničema.

A že se to vlastně stalo jen proto, že poručíci, nadporučíci a kapitáni mu začínají zazlívat, že se předseda nekamarádí s nimi, a že do všech státních tajemství zasvěcuje prostého vojína, A konečně, že ho zapsali do černé knihy samými malými písmeny.

Všechno to Boka trpělivě vyslechl. Potom zase mlčel.

Bolelo ho, že se mezi nimi najdou i takoví. Boka byl rozumný hoch, ale to ještě nevěděl, že jsou jiní lidé docela jiní než my, a že se o tom musíme vždy znovu poučit za cenu nějaké bolesti. Potom se láskyplně podíval na malého blonďáčka.

„To nic, Arnošte,“ řekl, „jen si jdi za svou prací a nestarej se o ně. Teď, před válkou, nechci nic říkat. Ale až budeme mít tu válku za sebou, však já jim dám co proto. A teď upaluj do pevnosti číslo 1 a 2, aby se chlapci okamžitě přemístili do pevnosti 4 a 5. Chci zjistit, kolik času k tomu potřebují.“

Vojín srazil paty, řízně zasalutoval, a třebaže v té chvíli myslil na to, jak je to smutné, že se musí pro válku odložit otázka jeho cti, potlačil všechnu hořkost v srdci a po vojensku odpověděl:

„Rozkaz, pane předsedo.“

A už to metelil. Jen se za ním zaprášilo a ve chvilce se pobočník objevil mezi haldami dříví, kde z pevností vykukovaly baculaté dětské hlavičky s vykulenýma očima.

Tváře jim plály rozčilením, jaké se zmocňuje i vojáků před bitvou a jak to známe z líčení statečných válečných dopisovatelů, kteří vynikají znalostí lidí.

Boka zůstal uprostřed gruntu sám. Na veliké prostranství, kolem dokola ohrazené, doléhal rachot ujíždějících kočárů, přesto však měl Boka pocit, jako by stál nikoli uprostřed velkoměsta, nýbrž kdesi daleko, daleko v cizí zemi, na nesmírné pláni, kde nadcházející bitva má rozhodnout o osudech národů. Nikde žádný křik, všichni chlapci stáli na svých místech a čekali na rozkaz. Boka cítil, že nyní záleží všechno na něm. Na něm záleží blaho i budoucnost této malé společnosti. Na něm záleží všechny ty radostné odpolední zábavy, ty hry s míčem, všechny ty různé radosti a povyražení, jichž si tu jeho kamarádi dopřávají. A Boka byl v té chvíli hrdý, že vzal na sebe úkol tak krásný.

„Ano, nedám vás,“ řekl si v duchu.

Rozhlížel se po milovaném gruntu. Jeho pohled těkal po hromadách dříví, za nimiž zvědavě trčel do výše štíhlý komín parní pily a vesele chrlil sněhobílé obláčky, právě tak vesele a právě tak bezstarostně, jako by byl i dnešní den takový, jako všechny ostatní, jako by nebylo v sázce všechno, všecičko…

Ano, Bokovi bylo jako velikému vojevůdci před rozhodnou bitvou. Vzpomněl si na velikého Napoleona… A jeho myšlenky zapátraly v budoucnosti. Jak to dopadne? Co se stane? Co bude z něho samého? Zdalipak bude z něho voják, a jestlipak bude jednou velet armádě kdesi daleko, na opravdovém bojišti, kde nepůjde o takový malý kousek půdy, jako je tenhle grunt, ale o ten širý lán drahé země, které se říká vlast? Či z něho bude lékař a bude každý den svádět velkou a statečnou bitvu s chorobami?

Soumrak časného jara se tiše snášel na město, jak tak Boka stál a uvažoval. Pak si zhluboka vzdychl a zamířil k hromadám dříví, aby vykonal prohlídku posádky v pevnostech.

S vrcholků hromad hoši zpozorovali, že se k nim blíží vojevůdce. V pevnostech nastal ruch. Pískové bomby hoši pěkně srovnali do řad a všichni se postavili do pozoru.

Ale vůdce se pojednou na poloviční cestě zastavil a ohlédl. Jako by naslouchal. Pak se otočil a rychlými kroky rázoval zpátky k malým vrátkům ohrady.

Někdo klepal na branku. Boka odsunul závoru a otevřel vrátka. Překvapením až zavrávoral.

Před brankou stál Geréb.

„To jsi ty?“ zeptal se Geréb rozpačitě.

Boka v tu chvíli nebyl schopen odpovědi. Geréb pomalu vešel a zavřel za sebou vrátka. Boka pořád ještě nevěděl, co tu Geréb chce. Tentokrát však nebyl Geréb tak veselý a klidný jako jindy. Byl bledý, zasmušilý, rukou si rozpačitě upravoval límec a bylo na něm znát, že by rád něco řekl, ale že neví, jak do toho. Ani Boka nepromluvil, nepromluvil ani Geréb, a tak tu chvíli stáli mlčky, tváří v tvář, a žádný z nich nevěděl, co by měl dělat. Konečně se ozval Geréb: „Přišel jsem proto… abych si s tebou promluvil.“

Vtom se také Bokovi vrátila řeč. Odpověděl prostým, vážným hlasem:

„Nemám s tebou co mluvit. Uděláš nejlíp, když brankou, kterou jsi přišel, zase odejdeš.“

Ale Geréb tuto radu nepřijal.

„Podívej se, Boko,“ začal znovu, „já už vím, že jsi na všechno přišel. Vím, že jste se všichni dověděli, že jsem se přidal k červenokošiláčům. A teď jsem přišel ne jako vyzvědač, ale jako dobrý přítel.“

Boka mu tiše řekl:

„Ty sem nemůžeš přijít jako dobrý přítel.“

Geréb svěsil hlavu. Byl na to připraven, že mu budou spílat, že ho vyženou, ale nečekal, že s ním budou mluvit s takovou tichou bolestí. To ho strašně trápilo. Víc, než kdyby mu byli nabili. Mluvil už také tiše, zkroušeně: „Přišel jsem, abych svou vinu napravil.“

„To už nejde,“ odpověděl Boka.

„Ale mě to teď mrzí… moc mě to mrzí… a přinesl jsem od nich zpátky váš prapor, který odtud odnesl Áts a který si pak vzal zpátky malý Nemecsek… a který Pásztorovi vyrvali malému Nemecskovi z ruky.“

Při těchto slovech vytáhl z kapsy malý červenozelený praporek. Bokovi zazářily oči. Praporek byl pomačkaný, potrhaný, bylo na něm vidět, že se už o ten prapor sváděly boje. Ale právě to bylo na něm krásné. Byl rozdrásán jako opravdový prapor, který se potrhal v ohni bojů.

„Ten prapor si od červenokošiláčů vezmeme zpátky sami,“ řekl Boka. „A když to nedokážeme, pak je stejně všechno jedno… Pak stejně odtud musíme pryč, rozejdeme se… Už nebudeme pohromadě… Ale takhle ten prapor zpátky nechceme. A nechceme ani tebe…“

Boka se otočil, jako by se chystal odejít, jako by si už Geréba nevšímal. Ale Geréb ho chytil za kabát.

„Jeníku,“ řekl a hlas mu selhával, „uznávám, že jsem se proti vám strašně provinil. Svou vinu chci napravit.

Odpusťte mi.“

„Já jsem ti už odpustil,“ odpověděl Boka.

„A vezmete mě zpátky mezi sebe?“

„No to ne.“

„Tohle je tvoje poslední slovo?“

„Poslední.“

Geréb vytáhl z kapsy šátek a přidržel si jej před očima.

Boka mu smutně řekl:

„Neplač, Gerébe, nechci, abys přede mnou plakal. Jdi pěkně domů a nech nás na pokoji. Přišel jsi k nám proto, že tě ani červenokošiláči nechtějí.“

Geréb strčil šátek do kapsy a chtěl dát najevo svou mužnost.

„No dobrá,“ řekl „půjdu. Víc už mě neuvidíte. Ale dávám ti čestné slovo, že jsem sem nepřišel proto, že bych byl u červenokošiláčů v nemilosti. Měl jsem k tomu docela jiný důvod.“

„Jaký?“

„To ti nepovím. Snad se to dovíš. Ale běda mi, jestli se o tom dovíš…“

Předseda na něho vytřeštil oči: „Tomu nerozumím.“

„Teď ti to vysvětlovat nebudu,“ zadrmolil Geréb a zamířil k vrátkům. Tam se zastavil a otočil se ještě jednou, aby se zeptal:

„Marně bych tě ještě jednou prosil, abyste mě vzali zpátky?“

„Marně.“

„Tak… tě ani prosit nebudu.“

Vyběhl na ulici a zabouchl za sebou vrátka. Boka chvíli váhal. Po prvé v životě byl k někomu krutý. Užuž vykročil, aby se rozběhl za Gerébem, aby za ním zavolal: „Pojď zpátky, ale musíš dělat dobrotu!“, když si náhle na něco vzpomněl. Na ten smích, s jakým mu tuhle Geréb utekl v Pavelské ulici. Jak se jim posmíval, když tam stáli s Nemecskem smutní a se svěšenou hlavou na kraji chodníku… a v uších mu zněl ten jizlivý, uštěpačný smích, s jakým jim Geréb utekl.

„Ne,“ řekl si v duchu. „Nezavolám ho zpátky. Je to špatný hoch.“

Otočil se a zamířil k hromadám dříví, vtom však ustrnul překvapením. Na haldách dříví stáli všichni hoši, všichni do jednoho, a přihlíželi celému výstupu. Stáli tam dokonce i ti, kdo nebyli přiděleni do pevností. Celá malá armáda se mlčky seřadila na pravidelných dřevěných krychlích, nikdo ani nepromluvil, všichni se zatajeným dechem naslouchali, co se odehrává mezi Bokou a Gerébem. A když Geréb odešel a Boka vykročil k hranicím dříví, propuklo potlačované vzrušení a celá armáda současně jako jeden muž rázem začala provolávat slávu.

„Sláva!“ zněla s hromad dříví spousta svěžích dětských hlasů a čepice vzlétly do vzduchu.

„Ať žije předseda!“

A vzduchem zasvištělo hrozitánské hvízdnutí, tak hrozitánské, že snad ani parní lokomotiva něco podobného nedokáže, byť se sebevíc namáhala. Bylo to pronikavé, triumfální zahvízdnutí. Ovšemže to hvízdl Csónakos.

Všecek šťasten se rozhlížel a s úšklebkem dodal: „S takovým gustem jsem si ještě nezapískal.“

A Boka stál uprostřed gruntu a dojat, šťasten salutoval nastoupené armádě. Zase si vzpomněl na velikého Napoleona. To jeho tolik milovala ta jeho stará garda…

Všichni přihlíželi celé scéně s Gerébem a teď už bylo všem jasno, co si o něm myslit. Nebylo sice slyšet, co si oba hoši ve vrátkách povídali, viděli však jejich posunky a z těch všechno vyrozuměli. Viděli Bokův odmítavý posunek, viděli, že nepodal Gerébovi ruku. Viděli, jak se Geréb rozplakal, i jak odešel. Ve chvíli, kdy se Geréb na odchodu ve vrátkách otočil a zavolal na Boku, všichni se trochu polekali. Leszik zašeptal:

„Jémine… co když mu to teď odpustí?“

Když však Geréb přece jenom odešel a chlapci viděli, jak Boka zavrtěl hlavou, naráz z nich vyhrklo nadšení. A sotva se k nim předseda obrátil, zaznělo volání „Sláva!“

Chlapcům se líbilo, že jejich předseda není žádné dítě, že je vážný muž. Nejraději by ho byli objali a zlíbali. Ale byly válečné časy, nebylo možno dovolit si nic jiného než vykřiknout. To pak také udělali, křičeli z plných plic, co jim hrdlo stačilo.

„Tys mi správný kluk, dědousi…“ zavolal Csónakos pln pýchy. Ale vtom se polekal a honem se poopravil: „Ne, »dědouši«… odpusťte… pane předsedo.“

Manévry začaly. Ozývaly se řízné povely, mezi hranicemi dříví pobíhaly oddíly, podnikaly útoky na pevnosti, a zprava i zleva, odevšad svištěly pískové bomby.

Všechno šlo znamenitě. Každý znal přesně svou úlohu. A všeobecné nadšení po tom všem značně stouplo.

„Vítězství bude naše!“ znělo ze všech stran.

„Vyženeme je!“

„Zajatce spoutáme!“

„Zajmeme samého Feriho Átse!“

Jen Boka zůstal vážný.

„Aby vám sláva nestoupla do hlavy!“ napomínal chlapce. „To veselí si nechte až po válce! A teď kdo chce, může jít domů.

„Ještě jednou upozorňuju: kdo tu zítra nebude včas, je věrolomník!“

Tím byly manévry u konce. Ale nikdo se neměl k odchodu. Hoši se rozdělili ve skupinky a přetřásali příhodu s Gerébem.

Barabás vřeštivým hlasem pokřikoval: „Kytový spolek! Kytový spolek!“

„Co chceš?“ ptali se chlapci.

„Valná hromada!“

Kolnay si vzpomněl na svůj slib, že svolá valnou hromadu, před níž se musí očistit z obvinění, že nechal spolkový kyt vyschnout. Nerad se s tím smířil.

„Tak dobrá,“ řekl, „mějte si tedy valnou hromadu.

Prosím vážené členstvo, aby se shromáždilo.“

A vážené členstvo, v čele se škodolibým Barabásem, opustilo haldy dříví, aby se sešlo u plotu k valné hromadě.

„Slyšme, slyšme!“ vykřikoval Barabás.

A Kolnay spustil úředním tónem: „Zahajuji zasedání. O slovo se hlásí pan Barabás.“

„Khm, khm!“ odkašlal si zlověstně Barabás. „Vážená valná hromado! Pan předseda měl kliku, že pro manévry málem odpadla tato schůze, která má svrhnout předsedu.“

„Ohó! Ohó!“ hlučela protistrana.

„Marně tu povykujete,“ řval řečník. „Vím přece, co mluvím! Pan předseda těmi manévry věc poněkud oddálil…

ale dál už to odkládat nemůže. Protože teď…“

Náhle se zarazil. Bylo slyšet, jak někdo buší na vrátka, a chlapce už každé zabušení vyděsilo. Nemohli přece vědět, nepřichází-li nepřítel.

„Co to bylo?“ zeptal se řečník a všichni naslouchali.

Znovu se ozvalo silné, naléhavé zabušení.

„Někdo tluče na branku,“ řekl třesoucím se hlasem Kolnay a vykoukl štěrbinou mezi prkny ohrady. Pak se s vyděšenou tváří obrátil k chlapcům.

„Je tu nějaký pán.“

„Nějaký pán?“

„Ano. Nějaký vousatý pán.“

„Tak mu otevři.“

Kolnay otevřel vrátka. A vskutku: do ohrady vstoupil dobře oblečený pán v černém svrchníku se širokým pelerinovým límcem. Měl brejle a černý plnovous. V brance se zastavil a zavolal do ohrady: „Vy jste chlapci z Pavelské ulice?“

„Ano,“ odpověděl celý kytový spolek najednou.

Nato muž v černém plášti vešel do ohrady a už se na chlapce díval vlídněji.

„Jsem Gerébův otec,“ řekl zavíraje za sebou dveře.

Nastalo ticho. To bude něco vážného, když sem přišel jeho otec. Leszik šťouchl Richtera do boku.

„Běž a zavolej sem Boku.“

Richter se rozběhl k parní pile, kde Boka právě vypravoval chlapcům, čeho všeho se Geréb dopustil. A pán s plnovousem se obrátil na kytový spolek: „Pročpak jste odtud vyhodili mého syna?“

„Protože nás zradil červenokošiláčům,“ odpověděl Kolnay.

„Kdopak jsou to ti červenokošiláči?“

„To je jiná parta kluků, která chodí do botanické zahrady… a teď nám chtějí zabrat tohle naše místo, protože si nemají kde hrát s míčem. Jsou to naši nepřátelé.“

„Můj syn přišel před chvilkou domů s pláčem. Dlouho jsem ho zpovídal, co mu je, ale nechtěl se přiznat. Když jsem mu konečně poručil, přiznal jen tolik, že ho podezříváte ze zrady. Nato jsem mu řekl: »Hned si vezmu klobouk a sám půjdu za těmi chlapci. Promluvím s nimi a zeptám se jich, co je na tom pravdy. Není-li to pravda, budu na nich žádat, aby se ti omluvili. Pakliže to pravda je, pak to s tebou špatně dopadne, protože tvůj otec byl celý život poctivý člověk a nestrpí, aby jeho syn zradil své kamarády.«

Tohle jsem mu řekl. Proto jsem přišel a žádám vás, abyste mi poctivě, s čistým svědomím řekli, je-li můj syn zrádce či není. Tak co?“

Nastalo hluboké ticho.

„Tak co?“ opakoval Gerébův otec. „Nebojte se mne.

Řekněte mi pravdu. Musím přece vědět, zdali jste mému synovi ublížili, či zda zasluhuje potrestání.“

Nikdo neodpovídal. Nikdo nechtěl zarmoutit toho dobrácky vyhlížejícího pána v černém plášti, tak žárlivě střežícího charakter svého synka gymnasisty. Pán v plášti se tedy obrátil ke Kolnayovi:

„Ty jsi řekl, že vás zradil. Musíš to tedy dokázat. Kdy vás zradil? Jak vás zradil?“

Kolnay zakoktal:

„Já… já… já jsem jenom slyšel…“

„To neplatí. Kdo ví o něm něco určitého? Kdo to viděl?

Kdo o tom ví?“

V tu chvíli se pod pevnostmi objevil Boka s Nemecskem. Před nimi šel Richter. Kolnay si oddychl: „Tamhle, prosím, jde,“ řekl, „tam ten malý blonďák…

to je Nemecsek… ten to viděl. Ten o tom ví.“

Počkali, až se k nim tři chlapci přiblíží. Avšak Nemecsek mířil přímo k brance. Kolnay na hochy zavolal: „Boko! Pojďte sem!“

„Teď nemůžeme,“ volal Boka. „Počkejte chvíli.

Nemecskovi se udělalo špatně, dostal záchvat kašle…

Musím ho dovést domů…“

Sotva muž v plášti uslyšel Nemecskovo jméno, zavolal na něho:

„Ty jsi ten Nemecsek?“

„Ano,“ odpověděl tiše malý blondáček a přistoupil k pánovi v černém.

Ten na něho přísně spustil.

„Jsem Gerébův otec a přišel jsem mezi vás, abych se dověděl, je-li můj syn zrádce či není. Tvoji kamarádi říkají, že tys všechno viděl, že ty o všem víš. Odpověz tedy s čistým svědomím, je to pravda nebo ne?“

Nemecskovy tváře plály horečkou. Byl už vážně nemocen.

Ve spáncích mu bušilo, ruce měl horké. A celý svět byl kolem něho takový podivný… Ten vousatý, brejlatý pán, který se ho vyptává tak přísně, jak mívá ve zvyku pan profesor Rácz, když mluví se špatnými žáky… ten zástup zevlujících chlapců… válka… taková spousta rozčilení, to všechno… a ta přísná otázka, za kterou se skrývá i to, že je-li ten kluk Gerébů opravdu zrádce, pak s ním bude zle…

„Odpověz!“ naléhal muž v černém. „Teď mluv! Tak odpověz! Je zrádce?“

A malý blondáček odpověděl odvážně, s rozpálenou tváří, s očima lesknoucíma se horečkou. Odpověděl tiše, jako by byl sám viníkem, který se k něčemu přiznává: „Ne, prosím. On není zrádce.“

Otec se hrdě obrátil k ostatním: „Tak jste mi lhali?“

Kytový spolek tu stál celý užaslý. Nikdo ani nedutal.

„Haha!“ zvolal posměšně muž s černým plnovousem.

„Tak jste lhali! Hned jsem věděl, že je můj syn čestný hoch!“

Nemecsek se sotva držel na nohou. Skromně se zeptal.

„Mohu už jít?“

Muž s plnovousem se na něho usmíval: „Běž, ty malý vševěde!“

A Nemecsek se s Bokou vypotácel na ulici. Nyní už mu před očima všechno splývalo. Už neviděl nic. V naprostém zmatku poskakoval před ním ten muž s černým plnovousem, ulice, všechny ty hromady dříví a v uších mu hučela podivná slova, „Všichni do pevnosti!“ pištěl jakýsi hlas. Jiný hlas se zase zeptal: „Je můj syn zrádce?“ A muž v černém se jizlivě smál, až měl ústa od samého smíchu velká jako školní vrata… a z těch vrat vycházel pan profesor Rácz…

Nemecsek smekl klobouk.

„Koho zdravíš?“ ptal se Boka. „Vždyť není na ulici ani živá duše.“

„Zdravím pana profesora Rácze,“ řekl tiše malý blonďáček.

Boka se dal do pláče. Pln spěchu vedl, vlekl domů svého malého kamaráda šeřící se ulicí.

Na gruntě vystoupil z hloučku Kolnay a řekl muži s černým plnovousem:

„Ten Nemecsek je prosím obyčejný lhář. My jsme ho prohlásili za zrádce a vyloučili jsme ho ze spolku.“

Šťastný otec mu přisvědčil:

„Je to taky na něm vidět. Poťouchlá figurka! Nemá čisté svědomí.“

A šťasten odcházel domů odpustit synáčkovi. Na Okružní třídě viděl ještě, jak se Boka před klinikou doklopýtal s Nemecskem na druhou stranu vozovky. Ale to plakal už i Nemecsek, plakal strašně smutně, strašně trpce, s hlubokým žalem ve svém srdci prostého vojáčka, a v tom horečném pláči neustále blábolil: „Zapsali mě do černé knihy malými písmeny… mé ubohé poctivé jméno zapsali samými malými písmeny…“

7

PŘÍŠTÍHO DNE DOPOLEDNE BYLA PŘI HODINĚ

latiny celá třída tak rozčilena, že si toho všiml i pan profesor Rácz.

Hoši sebou vrtěli v lavicích, nevěnovali mnoho pozornosti tomu, kdo právě odpovídal, a takové mimořádné vzrušení se projevovalo nejen mezi chlapci z Pavelské ulice, ale i u všech ostatních, mohlo by se říci, že v celé škole.

Zpráva o velkých válečných přípravách se brzy roznesla po celé budově, a dokonce i chlapci z vyšších tříd, septimáni a oktaváni, projevovali o tu událost živý zájem.

Červenokošiláči chodili do józsefvárošské reálky, a tak celé gymnasium drželo palec chlapcům z Pavelské ulice. Někteří uváděli dokonce otázku vítězství v té válce do přímé souvislosti se ctí celé školy.

„Co se to dnes s vámi děje?“ zeptal se netrpělivý pan profesor Rácz. ,,Pořád sebou šijete, jste roztržití a hlavu máte bůhvíkde!“

Avšak dál už příliš nepátral, co se mezi chlapci děje.

Spokojil se tím, že má třída neklidný den. Káravým hlasem dodal:

„No ovšem, je tu jaro, teď jste samé kuličky, samý míček… a škola se vám zajídá! Však já vám ukážu!“

Ale to jenom tak říkal. Pan profesor Rácz byl člověk přísného vzezření, ale jinak to byl učiněný dobrák.

„Můžeš si sednout,“ řekl tomu, kdo zrovna odpovídal, a začal listovat v notesu.

V takové chvíli vždy bylo ve třídě hrobové ticho.

Všichni seděli se zatajeným dechem, i ti, kdo byli dobře připraveni, upřeně se dívali na profesorovy prsty, jak pomalu obracely listy v malém notýsku. Hoši už věděli, čí jméno je na které stránce. Listoval-li profesor na konci svého notýsku, oddechli si ti, jejichž jméno začínalo písmeny A a B. Když se pak náhle vrátil na začátek seznamu, otrnulo zase těm, jejichž jména byla pod písmeny R, S, T.

Profesor se probíral v seznamu jmen, pak tiše řekl: „Nemecsek!“

„Schází!“ zahlučela třída. A něčí hlas, hlas dobře známý v Pavelské ulici, dodal:

„Je nemocen.“

„Co mu schází?“

„Nastydl.“

Pan profesor Rácz se porozhlédl po třídě a řekl jen tolik: „To je z toho, že na sebe nedáváte pozor.“

Chlapci z Pavelské ulice po sobě pokukovali. Dobře věděli, jak a proč nedával na sebe Nemecsek pozor. Seděli ve třídě roztroušeni, jedni v první, druzí ve třetí lavici, a Csónakos, co bychom to zapírali, až v poslední, ale v tu chvíli všichni po sobě pokukovali. Z jejich tváří se dalo vyčíst, že Nemecsek nastydl ve službách nějaké ušlechtilé věci. Prostě řečeno: pro vlast se chudák Nemecsek nastydl, třikrát se chudáček vykoupal, jednou se vykoupal náhodou, jednou pro čest a jednou z nutnosti. Ale za nic na světě by to velké tajemství nikdo nebyl vyzradil, třebaže už o tom věděli všichni, dokonce i celý kytový spolek. Ba v kytovém spolku vzniklo i hnutí, aby bylo Nemecskovo jméno vymazáno z černé knihy, zatím se však členové nemohli dohodnout, zda se mají nejdřív opravit malá začáteční písmena na velká a teprve pak se to má všechno vymazat, či se má Nemecskovo jméno prostě a beze všech okolků vymazat. Jelikož však řekl Kolnay, který byl stále ještě předsedou, aby se Nemecskovo jméno vymazalo bez dalších okolků, je přirozené, že Barabás utvořil stranu, a ta namítala, že se Nemecskovu jménu musí dříve vrátit čest.

Ale na tom teď nezáleželo. Všechen zájem byl soustředěn na válku, která se má vybojovat odpoledne. Po hodině latiny houfně přicházeli za Bokou chlapci z ostatních tříd a nabízeli mu svou pomoc. Boka všem odpovídal: „Litujeme, ale nemůžeme vaši pomoc přijmout. Svou zemi si ubráníme sami. Kdyby snad byli červenokošiláči silnější než my, musíme na ně stačit obratností. Ať už to dopadne tak nebo onak, ale svou věc si vybojujeme sami.“

Zájem byl tak veliký, že se hlásili nejenom žáci z jiných tříd, ale v jednu hodinu, když všichni chlapci uháněli domů k obědu, nabídl Bokovi své služby i prodavač tureckého medu, který stále ještě prodával své zboží v průjezdu sousedního domu.

„Mladý pane,“ řekl, „esli tam pudu já, sám je všecky vyházím!“

Boka se usmál:

„Jen to nechte na nás, dědo!“

A spěchal domů. Ve vratech školní budovy se spolužáci shlukli kolem chlapců z Pavelské ulice a dávali jim všelijaké užitečné rady. Našli se i takoví, kteří naučili některé z Pavelských, jak mají podrážet nohy. Jiní se nabízeli za vyzvědače. Druzí je zase žádali, aby směli boji přihlížet. Ale ani to nebylo nikomu povoleno. Boka přísně nařídil zamknout vrátka, jakmile začne boj, a strážci měli znovu vrátka otevřít teprve tehdy, až budou Paveláci nepřítele vytlačovat.

Ale všechno to trvalo jenom několik minut. Hoši se rozprchli, protože přesně ve dvě hodiny už musili být na gruntě. A ve čtvrt na dvě bylo celé okolí gymnasia jako po vymření. Také prodavač tureckého medu sklízel své zboží, pouze školník si před vraty tiše pokuřoval a několikrát s posměškem zavolal na prodavače: „No, ani vy nebudete už mít dlouhý život tady v sousedství. Vykážeme vás odtud i s tou vaší hromadou smetí!“

Prodavač mu ani neodpověděl, jen pokrčil rameny. On je velký pán, na hlavě má červený fez a nezadá si přece s kdejakým školníkem. A zejména se s ním nebude bavit při takové příležitosti, kdy má pravdu takový kdejaký školník.

A přesně ve dvě hodiny, ve chvíli, kdy se Boka s červenozelenou čapkou chlapců z Pavelské ulice objevil ve vrátkách ohrady, stála již uprostřed gruntu po vojensku sešikovaná celá armáda. Byli tam všichni do jednoho, celá parta, chyběl jediný člen, Nemecsek, který ležel doma nemocen.

Tak se stalo, že v den bitvy, právě v den bitvy, zůstalo vojsko chlapců z Pavelské ulice bez jediného prostého vojína. Byli tam samí poručíci, nadporučíci a kapitáni.

Prostý vojín, vlastní mužstvo armády, ležel doma v Rákosově ulici, v malém domku se zahrádkou, ve své malé postýlce nemocen.

Boka se hned pustil do práce. Řízným hlasem zavolal: „Pozor!“

Všichni se postavili do pozoru. Boka potom zvýšeným hlasem pokračoval:

„Oznamuji vám, že se vzdávám hodnosti předsedy, protože ta se hodí jen pro mírové doby. Nyní je válečný stav, a proto přebírám titul generála.“

V té chvíli byli všichni dojati. Byl to opravdu povznášející, téměř historický okamžik, kdy Boka v den války, v době největšího nebezpečí, přijal titul generála.

Generál potom dodal:

„A teď vám naposledy vylíčím válečný plán, aby snad potom nedošlo k nedorozumění.“

Také jej vylíčil, a všichni mu napjatě naslouchali, třebaže až do posledního písmene znali celý armádní rozkaz zpaměti.

A když generál skončil, zavolal: „Všichni na svá místa!“

Šik se v okamžiku rozprchl, jenom Csele zůstal s Bokou, elegán Csele, který zastával funkci pobočníka místo nemocného Nemecska. Po boku mu visela mosazná trubka, zakoupená společným nákladem za zlatku a čtyřicet krejcarů, a v této částce bylo také celé jmění kytového spolku ve výši šestadvaceti krejcarů, jež na válečné účely vojevůdce prostě zabavil. Byla to pěkná malá poštovní trubka, a když se na ni zatroubilo, zněla zrovna tak jako vojenská polnice.

Chlapci měli všeho všudy tři signály. Jeden signál znamenal, že se blíží nepřítel, druhý znamenal povel k útoku a třetí signál byl příkaz, aby všichni přiběhli ke generálovi.

Těmto signálům se hoši naučili už při manévrech o den dříve.

Hlídka, která se podle příkazu vyšplhala na plot a seděla tam s pravou nohou vystrčenou do Pavelské ulice, pojednou zvolala:

„Pane generále!“

„Co je?“

„Poslušně hlásím, je tu nějaká služebná s dopisem.“

„Koho hledá?“

„Říká, že hledá pana generála.“

Boka přistoupil k plotu:

„Podívej se dobře, aby to nebyl někdo z červenokošiláčů převlečený do ženských šatů a nepřišel sem špehovat.“

Strážný se vyklonil do ulice, div že s plotu nesletěl.

Potom hlásil:

„Pane generále, poslušně hlásím, že jsem se dobře podíval. Je to opravdu nějaká dáma.“

„Když je to opravdová dáma, může vejít.“

A sám šel branku otevřít.

Opravdová dáma vstoupila a rozhlížela se. Vskutku to byla opravdová dáma. Přiběhla jen tak bez šátku, v bačkorách, jak právě umývala v kuchyni.

„Nesu jim dopis od Gerébů,“ řekla. „Mladý pán říkal, že to moc spěchá a že mám počkat na odpověď. .

Boka

otevřel

dopis,

který

byl

adresován

„Vysokomyslnému panu předsedovi Bokovi“, a nebyl to vlastně ani dopis, byl to celý svazek všemožných papírů, listů vytrhaných ze sešitu, dopisního papíru, kus sestřina dopisního papíru, různé archy kancelářského papíru, a všechno to bylo popsáno po obou stranách. Boka se dal do čtení dopisu, který zněl takto:

Milý Boko!

Vím sice, že nemáš chuť se se mnou bavit ani v dopise, ale přesto učiním tento poslední pokus, než bych se s vámi nadobro rozešel. Teď už uznávám, že jsem pochybil, ba uznávám také, že jste si toho ode mne nezasloužili, protože jste se k mému otci tak krásně zachovali, zvláště Nemecsek, který popřel, že jsem vás zradil. Otec byl tak hrdý, že se mi žádná zrada nedokázala, že mi ještě týž den koupil knihu, o kterou jsem už dávno prosil, ,,Archipel v plamenech“ od Julia Verna, jen aby si mě udobřil. Knihu jsem ihned odnesl na památku Nemecskovi, třebaže jsem ji ještě ani nečetl, a třebaže bych ji byl moc rád četl, a druhý den se mne otec zeptal: ,,Kde máš knihu, ty uličníku?“ a já jsem nevěděl, co mu odpovědět, načež mi otec povídá: ,,Ty neřáde jeden, že jsi ji už prodal v antikvariátě! No počkej, nikdy už ode mne nic nedostaneš!“ a už s tím také začal a já jsem nedostal oběd, ale nic si z toho nedělám, když musil chudák Nemecsek kvůli mně nevinně trpět, já teď taky rád za něho něco vytrpím. Ale to Ti píšu jen tak mimochodem, protože to není to hlavní, co Ti chci říct. Včera ve škole, kde jste se mnou ani nepromluvili, přemýšlel jsem o tom, jak bych svou chybu mohl napravit. A nakonec jsem přišel na to, jak to udělat. Řekl jsem si: napravím to zrovna tak, jak jsem se proti vám prohřešil. Proto jsem se hned po obědě, když jsem zarmouceně od vás odešel, protožes mě nechtěl vzít zpátky, vypravil rovnou do botanické zahrady, abych něco pro vás vyzvěděl. Udělal jsem totéž, co Nemecsek, vyšplhal jsem se na ostrově na tentýž strom, na kterém on jednou čučel celé odpoledne, ovšem v době, kdy ještě nebyl na ostrově nikdo z červenokošiláčů. Konečně tak asi ve čtyři hodiny tam přišli a moc mi nadávali, se stromu jsem to dobře slyšel, ale mně už to nevadilo, protože jsem cítil, že patřím do party z Pavelské ulice, i když jste mě vyhodili, protože moje srdce jste vyhodit nemohli, a v srdci cítím pořád s vámi a nevadí, že se mi vysměješ, ale radostí div jsem se nerozplakal, když Feri Áts prohlásil: ,,Ten Geréb patří přece jenom k nim.

Není to opravdový zrádce, zdá se, že ho mezi nás poslali kluci z Pavelské ulice na výzvědy.“ Pak měli velkou poradu a já jsem dával pozor na každé slovo. Říkali, že teď, když Nemecsek všechno vyzvěděl, nemohou se pustit do boje dnes, poněvadž jste na boj připraveni. A tak se usnesli, že bude bitva až zítra. A ještě jeden strašný úskok si na vás vymyslili, ale mluvili o něm tak tiše, že jsem musil slézt o dvě větve níž, abych slyšel, co povídají. Když jsem pak kousek popolezl, zaslechli chrastění ve větvích a Wendauer povídá: ,,Není snad zasejc ten Nemecsek na stromě?“ Ale to byl jen žert, protože se na štěstí na strom ani nepodívali, a i kdyby se byli podívali, nebyli by mě viděli, co bylo na stromě hustého listí.

Řekli si tedy, že zítra provedou útok tak, jak o tom sám víš a jak to vyslechl Nemecsek. Feri Áts totiž řekl: ,,Oni si teď myslí, že změníme svůj válečný plán, když Nemecsek všechno vyslechl. Ale my plán nezměníme. Nezměníme ho právě proto, že teď od nás čekají něco jiného.“ Takhle se na tom dohodli. Potom měli manévry a já jsem trčel na stromě až do půl sedmé v největším nebezpečí, vždyť si dovedeš představit, co by se bylo stalo, kdyby mě náhodou načapali.

Už jsem se sotva mohl udržet rukama, a kdyby nebyli v půl sedmé odešli, byl bych už býval u konce se svými silami a byl bych mezi ně spadl jako zralá hruška, ačkoli já nejsem hruška a ten strom není hrušeň. Ale to je jenom žert, poněvadž mi jde hlavně o to, co jsem už dříve napsal. O půl sedmé pak, když se ostrov vyprázdnil, slezl jsem se stromu a odešel jsem domů a po večeři jsem se při svíčce musil učit latině, protože jsem ztratil celé odpoledne. Milý Boko, teď už mám k Tobě jenom jedinou prosbu. Buď tak hodný a věř mi, že je pravda všechno, co jsem Ti napsal, a nevěř, že je to jen samá lež a že vás chci napálit jako špion červenokošiláčů.

Píšu to proto, že bych chtěl zpátky mezi vás a chtěl bych si zasloužit, abyste mi odpustili. Budu vám věrně sloužit jako voják a nevadí, když mi vezmeš hodnost nadporučíka, rád se k vám vrátím jako prostý vojín, stejně teď žádného vojína nemáte, protože je Nemecsek nemocný a jediný váš vojín je Jankův pes, ale to je spíš jen vojenský pes a já jsem aspoň kluk. A když mi ještě tentokrát odpustíš a vezmeš mě zpátky mezi vás, přijdu ještě dnes a budu bojovat s vámi a vyznamenám se v bitevní vřavě tak, že tím všechnu svou vinu napravím. Pěkně Tě prosím, vzkaz mi po Márince, jestli mám přijít či ne, a vzkážeš-li, abych přišel, budu tam hned, protože zatím co je Márinka s dopisem u Tebe na gruntě, stojím tady v Pavelské ulici v čísle 5 v průjezdě a čekám na odpověď. Zůstávám Tvůj oddaný přítel Geréb

Když Boka ten dopis dočetl, měl dojem, že Geréb nelže a že se polepšil natolik, že si zaslouží, aby byl přijat zpátky do party. Kývnutím ruky přivolal svého pobočníka Csela.

„Pobočníku!“ řekl mu, „zatrub teď signál číslo tři, aby přišli všichni ke generálovi.“

„Co mám vyřídit?“ zeptala se Márinka.

„Počkejte chvíli, Márinko,“ odpověděl velitelským tónem generál.

Malá polnice se rozhlaholila a na její pronikavý zvuk začali hoši nesměle vylézat z hromad dříví. Nechápali, co to má znamenat, proč je polnice povolává ke generálovi. Ale když viděli, že Boka stojí klidně na svém místě, osmělili se a za okamžik stála zase celá armáda v šiku před generálem.

Boka přečetl chlapcům dopis a zeptal se: „Máme ho vzít zpátky?“

A chlapci, co bychom to zapírali, byli dobráci. Všichni najednou zvolali:

„Ano!“

A Boka se obrátil k služebné a řekl: „Vyřiďte mu, že mu vzkazujeme, aby přišel.“

Márinka jen vyvalovala oči na to všechno, na armádu, na červenozelené čapky, na zbraně… Pak rychle vyklouzla z branky.

„Richtere!“ zvolal Boka, když Márinka odešla.

Richter vystoupil z řady.

„Geréba přiděluju k tobě,“ řekl generál. ,,A ty budeš na něho dávat pozor. Jakmile zpozoruješ něco podezřelého, okamžitě ho chytneš a zavřeš ho do boudy. Nemyslím, že by k tomu došlo, ale trochu opatrnosti nikdy nezbývá… Pohov!

Jak je z dopisu vidět, bitva dnes nebude. Všechno, co bylo připraveno na dnešek, odkládá se na zítřek. Když se jejich válečný plán nemění, zůstane i u nás všechno při starém.“

Chtěl ještě pokračovat, když kdosi rozrazil vrátka, která za služebnou nikdo nezamkl, a s rozzářenou tváří, šťasten, jako by vstupoval do zaslíbené země, přihrnul se Geréb. A když tu spatřil celou armádu, naráz zvážněl. Přistoupil k Bokovi a za všeobecné pozornosti zvedl ruku k čapce. Na hlavě měl červenozelenou čapku chlapců z Pavelské ulice.

Zasalutoval a řekl:

„Pane generále, hlásím příchod!“

„Dobrá,“ řekl Boka bez jakékoli obřadnosti. „Jsi přidělen k Richterovi. Zatím jako prostý vojín. Uvidím, jak se budeš chovat v den bitvy, a podle toho můžeš dostat svou hodnost zpátky.“

Potom se obrátil k armádě:

„A vám všem co nejpřísněji zakazuju, abyste mluvili s Gerébem o jeho provinění. Geréb chce svou vinu odčinit.

Jeho vinu mu nevytýkejte, nikdo mu ani slovem neubližujte.

A také Gerébovi zakazuji, aby o tom mluvil, a tím je to skončeno.“

Nastalo hluboké ticho. Hoši v duchu začali říkat: „Ten Boka je přece jen moudrý chlapec. Zaslouží si, aby byl on generálem.“

A Richter hned začal Gerébovi vysvětlovat, jaký bude jeho úkol v zítřejším boji. Boka rozmlouval s Cselem. A jak si tak potichu povídali, strážný, který stále ještě rozkročen dřepěl na plotě, pojednou přehodil pravou nohu, kterou dosud vystrkoval do ulice. Na tváři se mu objevil výraz hrůzy a zděšeně zakoktal:

„Pane generále… nepřítel je tady!“

S rychlostí blesku přiskočil Boka k vrátkům a zastrčil závoru. Všechny oči byly upřeny na Geréba, jenž na smrt bledý stál vedle Richtera. Boka se na něho zlostně rozkřikl: „Tak přece jsi lhal?! Zase jsi lhal?!“

Geréb se ohromením nezmohl na odpověď. Richter ho popadl za rameno.

„Co tohle má znamenat?“ zařval Boka.

Geréb s námahou cosi koktal:

„Snad… snad mě viděli na stromě… a takhle mě chtěli oklamat…“

Strážný vykoukl na ulici a přiskočil k plotu. Popadl svou zbraň a přiřadil se k ostatním do šiku.

„Červenokošiláči jdou!“ vzkřikl.

Boka přistoupil k vrátkům a otevřel je. Odvážně si stoupl před branku na ulici. Vskutku se blížili červenokošiláči. Ale byli jenom tři. Dva bratři Pásztorovi a Szebenics. A když zahlédli Boku, vytáhl Szebenics zpod kabátu bílý prapor, zamával jím a už z daleka volal: „Neseme poselství!“

Boka se vrátil na grunt. Trochu se styděl před Gerébem, že ho tak ukvapeně podezíral. Zavolal na Richtera: „Pusť ho. Jdou jen vyjednavači s bílým praporem…

odpusť, Gerébe!“

Chudák Geréb si oddychl. Málem se dostal do skřipce tentokrát bez své viny. Zato strážný dostal co proto.

„A ty se po druhé dobře podívej, než začneš troubit na poplach, ty popleto poděšená!“ utrhl se na něho Boka.

Potom vydal rozkaz:

„Všichni dozadu mezi dříví. Zůstane tu se mnou jen Csele a Kolnay. Ostatní odchod!“

Rázným vojenským krokem armáda odpochodovala a za chvíli zmizela i s Gerébem za hromadami dříví. Právě ve chvíli, kdy zmizela poslední červenozelená čepice, zabouchali na dveře vyjednavači. Pobočník jim otevřel.

Vešli tři chlapci, všichni v červených košilích a červených čepicích. Přišli neozbrojeni a Szebenics nesl před sebou vysoko vztyčený bílý prapor. Boka věděl, co se při takové příležitosti sluší a patří. Vzal kopí a opřel je o plot, aby ani on neměl zbraň u sebe. Kolnay a Csele mlčky následovali jeho příkladu, ba Csele ve své horlivosti zašel tak daleko, že položil na zem i trubku.

Starší Pásztor přistoupil a zeptal se: „Mám tu čest s panem vojevůdcem?“

„Ano, on je náš generál,“ odpověděl Csele.

„Jdeme k vám s poselstvím,“ řekl Pásztor, „a já jsem hlavou poselstva. Přišli jsme, abychom vám jménem našeho vojevůdce Feriho Átse vypověděli válku.“

Když Pásztor vyslovil jméno vojevůdce, celé poselství zasalutovalo. Ze zdvořilosti zvedl ruku k čapce i Boka se svou družinou.

„Nechceme protivníka překvapit,“ pokračoval Pásztor.

„Dorazíme sem přesně v půl třetí. To jsme vám chtěli říci.

Čekáme na odpověď.“

Boka si uvědomil, jak důležitý je to okamžik. Hlas se mu trochu chvěl, když odpověděl: „Vypověděli jste nám válku, my výzvu přijímáme. O

některých podrobnostech se však musíme dohodnout.

Nechtěl bych, aby z toho byla rvačka.“

„Ani my to nechceme,“ řekl ponuře Pásztor, a jak to měl ve zvyku, bojovně povystrčil bradu.

„Přál bych si,“ pokračoval Boka, „aby byl všeho všudy trojí způsob boje. Boj pískovými bombami, zápas podle všech pravidel a šerm kopím. Znáte dobře pravidla, že?“

„Ano.“

„Kdo se oběma lopatkami dotkne země, je poražen a dál bojovat nesmí. Zato smí bojovat oběma dalšími způsoby.

Souhlasíte?“

„Souhlasíme.“

„A kopím není dovoleno ani se rvát ani bodat. Musí se šermovat.“

„V pořádku.“

„A dva na jednoho útočit nesmějí. Ale oddíl proti oddílu útočit může. Přijímáte?“

„Přijímáme.“

„Tak to je všechno.“

Boka zasalutoval. Poselstvo opětovalo pozdrav, pak znovu promluvil Pásztor:

„Ještě na něco se musím zeptat. Vojevůdce nás pověřil, abychom se také zeptali, co je s Nemecskem. Slyšeli jsme, že je nemocen. A když je nemocen, mám rovněž pověření, abych ho navštívil, poněvadž se onehdy choval u nás tak statečně, že si takového nepřítele nesmírně vážíme.“

„Bydlí v Rákosově ulici v čísle tři. Je těžce nemocen.“

Potom obě strany mlčky zasalutovaly. Szebenics zase zvedl prapor do výše, Pásztor zavelel pochodem v chod, a poselstvo odpochodovalo. Na ulici ještě zaslechlo hlaholení malé polnice, jak generál zase svolával armádu, aby jí vylíčil, co všechno se stalo.

V plném spěchu pochodovali členové poselstva do Rákosovy ulice. Zastavili se až před domem, kde bydlil Nemecsek. Tam se zeptali děvčátka, které stálo ve vratech: „Bydlí tu v domě nějaký Nemecsek?“

„Ano,“ odpověděla dívenka a zavedla je k nuznému přízemnímu domku, kde bydlil Nemecsek. Na dveřích byla malá modře natřená plechová tabulka s nápisem:

ONDŘEJ NEMECSEK krejčí

Chlapci vstoupili a pozdravili. Hned také řekli, co je sem přivádí. Nemecskova maminka, chudě oblečená hubená malá blondýnka, která se nápadně podobala svému synovi, nebo lépe řečeno, syn se náramně podobal jí, zavedla hochy do světnice, kde ležel vojín na lůžku. I tam pozvedl Szebenics bílý prapor do výše. A také tam předstoupil Pásztor:

„Máme ti vyřídit pozdrav od Ference Átse. Přeje ti, aby ses brzy uzdravil.“

Po těch slovech se malý blondáček, který ležel na podušce bledý, s rozcuchanou hlavičkou, se šťastným úsměvem posadil. Jeho první otázka zněla: „Kdy bude válka?“

„Zítra.“

Blondáček zesmutněl:

„Já tedy při tom nebudu,“ řekl zarmoucen.

Na to však poselstvo neodpovědělo. Jeden po druhém podali chlapci Nemecskovi ruku a ten nevrlý Pásztor řekl mu všecek dojat:

„A nezlob se na mne.“

„Nezlobím se,“ řekl tiše malý blondáček a rozkašlal se.

Zase si lehl na polštář a Szebenics mu upravil podušku pod hlavou. Potom řekl Pásztor:

„Tak a my půjdeme.“

Praporečník zase zvedl bílý prapor a všichni tři vešli do kuchyně. Tam jim s pláčem řekla Nemecskova maminka: „Vy všichni… všichni jste takoví hodní hoši… že máte tak rádi mého ubohého chlapečka. Za to… za to… dostanete teď všichni šálek čokolády…“

Členové poselstva se na sebe podívali. Taková čokoláda jistě není k zahození. Ale Pásztor přece jen předstoupil a tentokrát nevrazil svou hezkou vlasatou hlavu mezi ramena, ale vztyčil ji a řekl hrdě:

„Za to nám čokoláda nepatří… Pochodem v chod!“

A členové poselstva odpochodovali.

8

DEN VÁLKY BYL KRÁSNÝ JARNÍ DEN. RÁNO

PRŠELO a hoši se ve škole o přestávkách smutně dívali z okna. Obávali se, aby jim déšť nepřekazil bitvu. Ale kolem poledne déšť ustal a obloha se vyjasnila. V jednu hodinu už naplno zářilo líbezné jarní sluníčko, ve chvilce byly chodníky suché, a když se hoši vraceli ze školy, bylo zase teplo, s budínských kopců přinášel vánek svěží vůně.

Krásnější počasí k bitvě si ani nebylo možno přát. Písek navršený v pevnostech pěkně promokl, ale do odpoledne již trochu proschl. Tím lépe se ho dalo použít k bombardování.

V jednu hodinu nastal divoký shon. Chlapci uháněli domů a ve tři čtvrti na dvě se hemžila na gruntě celá armáda.

Někteří měli ještě v kapse chléb od oběda a stále z něho uždibovali. Ale rozčilení už nebylo tak velké jako den předtím, kdy hoši ještě nevěděli, co a jak bude. Avšak příchod vyjednavačů zahnal všechno rozčilení a místo něho zavládlo vážné očekávání. Chlapci už věděli, kdy nepřítel přijde, a věděli také, jaký bude boj. Všichni hořeli touhou po boji a ani se nemohli dočkat, až vzplane bitva. V poslední půlhodině však pozměnil Boka válečný plán. Když se hoši sešli, s překvapením zjistili, že se před pevnostmi číslo 4 a 5

táhne dlouhý hluboký příkop. Ti vystrašenější si nemyslili nic jiného, než že je to dílo nepřítele, a běželi za Bokou.

„Viděl jsi ten příkop?“

„Viděl.“

„Kdo ho vykopal?“

„Vykopal ho Jano dnes zrána, jak jsem si to objednal.“

„A co s tím?“

„Tím se částečně mění náš válečný plán.“

Boka se podíval do svých záznamů a zavolal si velitele praporů A a B.

„Vidíte tady ten zákop?“ zeptal se jich.

„Vidíme.“

„A víte vůbec, co to jsou zákopy?“

Mnoho o tom nevěděli.

„Zákopy jsou k tomu,“ vysvětloval Boka, „aby se v nich vojsko ukrylo, aby bylo schováno před nepřítelem a zasáhlo do boje v pravou chvíli. Válečný plán se mění potud, že vy nebudete stát u vrátek z Pavelské ulice. Napadlo mě, že by to nebylo dobré. Vy se s oběma prapory schováte v zákopech. Jakmile sem nepřátelský oddíl vnikne brankou z Pavelské ulice, pevnosti okamžitě zahájí bombardování.

Nepřítel se požene k pevnostem, protože neuvidí zákopy pod nimi. Až se přiblíží na pět kroků k zákopům, vystrčíte hlavy a spustíte palbu pískem. Pevnosti přitom neustanou v bombardování. Nato vyrazíte ze zákopů a vrhnete se na nepřítele. Nepoženete ho rovnou k vrátkům, ale počkáte, až my skoncujeme s oddílem útočníků z Mariánské ulice, a teprve až dám zatroubit k útoku, začnete tlačit nepřítele k brance. Jakmile naženeme útočníky z Mariánské ulice do boudy, posádky z pevností číslo 1 a 2 se rychle přemístí do ostatních pevností a náš oddíl z Mariánské ulice vám přispěchá na pomoc. Vy nepřítele tedy jenom zadržíte.

Rozumíte?“

„Jakpak by ne.“

„Potom dám zatroubit signál k útoku. To už nás bude dvakrát tolik co útočníků, protože polovina nepřátelského vojska už bude v boudě. A podle pravidel nevadí, bude-li nás při hromadném útoku víc. Jen v osobním boji není přípustno, aby útočili dva na jednoho.“

Zatím co to Boka vykládal, šel Jano k zákopům a motykou na nich ještě něco poopravil. Potom nasypal do zákopů ještě kolečko písku.

V pevnostech se mezitím pilně pracovalo, na hranicích dříví bylo plno ruchu. Pevnosti byly stavěny tak, že za hradbou polen vyčuhovaly chlapcům jen hlavy. Hoši se co chvíli shýbali, mizeli, pak se zase objevovali. Připravovali pískové bomby. Na cimbuří každého hradu vlál ve větru malý červenozelený prapor, jen v rohové pevnosti, v pevnosti číslo tři, prapor chyběl. Chyběl tu prapor, který odnesl Feri Áts. Chlapci jej nenahradili jiným, poněvadž svůj prapor chtěli dostat zpátky bojem.

Nu ovšem, ale všichni máme ještě v živé paměti, že ten prapor, tak těžce zkoušený, byl naposledy u Geréba.

Nejprve odnesl prapor Feri Áts a červenokošiláči jej ukryli ve zřícenině v botanické zahradě. Odtamtud jej odnesl Nemecsek, jehož malé šlépěje tam byly v prachu objeveny.

Onoho památného večera, kdy malý blondáček seskočil se stromu mezi červenokošiláče, vyrvali mu jej z ruky Pásztorovi a prapor se znovu octl mezi tomahawky v tajné zbrojnici červenokošiláčů. Tam jej naposledy vzal Geréb, aby se tím zavděčil hochům z Pavelské ulice. Ale Boka už tenkrát prohlásil, že Paveláci o ukradený prapor nestojí.

Chtějí jej poctivě dobýt zpátky.

Teďy den před bitvou, sotva se z jejich říše vzdálilo poselstvo červenokošiláčů, vypravilo se s praporem do botanické zahrady poselstvo chlapců z Pavelské ulice.

V botanické zahradě se právě konala velká válečná porada, když tam poselstvo dorazilo. Hlavou poselstva byl Csele, dalšími dvěma jeho členy byl Weisz a Csónakos.

Csele nesl bílý prapor a Weisz červenozelený prapor zabalený v novinovém papíře.

Na mostě jim zatarasila cestu strážní hlídka: „Stůj! Kdo tam?“

Csele vytáhl z kapsy bílý prapor a zvedl jej do výše.

Nepromluvil však ani slovo. Hlídka nevěděla, jak se v takovém případě chovat. Zavolala tedy na ostrov: „Huja! Hop! Jsou tu cizí kluci!“

Na volání stráže přišel k mostu Feri Áts. Ten už věděl, co znamená bílý prapor. Propustil posly na ostrov.

„Přicházíte s poselstvím?“

„Ano.“

„Co chcete?“

Vtom předstoupil Csele:

„Přinesli jsme vám zpátky prapor, který jste nám vzali.

Byl už u nás, ale my jej takhle nechceme. Vezměte jej zítra s sebou do boje, a když to dokážeme, vezmeme vám ho. Když to nedokážeme, bude váš. To vám vzkazuje můj generál.“

Pokynul Weiszovi, a ten s velkou vážností prapor rozbalil a políbil jej, než ho odevzdal.

„Zbrojmistře Szebenicsi!“ zavolal Áts.

„Není tu!“ ozvalo se z houští.

„Právě teď byl u nás s poselstvím,“ řekl Csele.

„Pravda,“ zvolal Feri Áts, „na to jsem zapomněl. Tak zbrojmistrův první zástupce ke mně!“

Větve křoví se rozhrnuly a před vůdcem se objevil malý čiperný Wendauer.

„Vezmi prapor od poslů,“ nařizoval Feri Áts, „a ulož jej ve zbrojnici.“

Potom se obrátil k poslům:

„Prapor ponese do bitvy zbrojmistr Szebenics. To je moje odpověď.“

Csele chtěl zase zvednout prapor, aby naznačil, že poselstvo odchází, když se znovu ozval vůdce červenokošiláčů.

„Ten prapor vám asi přinesl Geréb,“ řekl.

Bylo ticho. Nikdo neodpověděl.

Áts se zeptal:

„Byl to Geréb?“

Csele se postavil do pozoru:

„K této odpovědi nemám pověření!“ řekl s vojenskou řízností a zavolal na členy poselstva: „Pozor! Pochodem v chod!“

A více si vojevůdce nevšímal. Neříkalo se nadarmo, že je Csele „sekáč“, ne nadarmo byl Csele parádník. Provedl to po vojensku, jen co je pravda. Nikoho nebyl ochoten nepříteli prozradit, ani zrádce ne.

A Feri Áts zůstal v tu chvíli jako opařený. Vedle něho stál Wendauer s praporem a jen kulil oči. Vůdce na něho zlostně zařval:

„Co tu okouníš? Dones prapor na místo!“

Wendauer se odšoural a přitom si řekl: „Jsou to přece jen správní kluci, ti Paveláci! To už je druhý, kdo z nich vyzrál na strašného Feriho Átse!“

Tak se dostal prapor zpátky k červenokošiláčům, a proto nevlál nad pevností číslo tři.

Hlídky už zaujaly svá místa na plotě. Jedna dřepěla rozkročmo na plotě do Mariánské ulice, druhá na plotě do Pavelské ulice. Ze skupinky, která se chvatně zařizovala, čiperně poletovala a pobíhala mezi hromadami dříví, přispěchal k Bokovi Geréb. Postavil se před něho a srazil paty:

„Pane generále, poslušně hlásím, měl bych jednu prosbu.“

„Jakoupak?“

„Poručil jste mi dnes, pane generále, abych šel do třetí tvrze jako pevnostní dělostřelec, poněvadž je to rohová pevnost a je nejvíce ohrožena. A také proto, že tam chybí ten prapor, který jsem už jednou sem přinesl.“

„Ano, a co bys chtěl?“

„Chtěl bych vás požádat, abyste mě přidělil na místo ještě nebezpečnější. Už jsem si vyměnil místo s Barabásem, který je přidělen do šancí. Barabás umí dobře házet, proto se v pevnosti jistě uplatní. Já bych se zase rád dostal do otevřeného boje, do první řady. Račte mi to dovolit.“

Boka si ho změřil:

„Jsi přece jenom pořádný hoch, Gerébe.“

„Dovolíte mi to?“

„Dovolím.“

Geréb zasalutoval, ale zůstal stát před generálem.

„A co ještě chceš?“ zeptal se ho vojevůdce.

„Chtěl bych jenom říci,“ odpověděl poněkud rozpačitě pevnostní dělostřelec, „že mě potěšilo, jak jsi řekl: »Jsi pořádný hoch, Gerébe.« Ale žes to řekl takhle: »Přece jenom jsi pořádný hoch, Gerébe«, to mě moc zarmoutilo.

Boka se usmál.

„Za to nemohu. To sis nadrobil sám. Ale nechme teď stranou citlivůstkářství! Čelem vzad! Odchod! Běž na své místo!“

A Geréb odpochodoval. Pln radosti zalezl do zákopů a hned se pustil do přípravy bomb z mokrého písku. Ze zákopů se vyšátrala upatlaná postava. Byl to Barabás.

„Tys mu to dovolil?“ zavolal na Boku.

„Dovolil!“ zavolal generál v odpověď.

Zkrátka a dobře, Gerébovi se ještě příliš nevěřilo. Tak pochodí každý, kdo se jednou zpronevěří. Jeho slova se ověřují, i když mluví pravdu. Ale generálovo slovo rozptýlilo všechny pochybnosti. Barabás se vyšplhal na rohovou pevnost, a zdola bylo vidět, jak se hlásí u velitele pevnosti. Ale už v příštím okamžiku zmizely obě baculaté hlavičky za opevněním. Velitel i nový dělostřelec se dali do práce. Skládali bomby do pyramid.

Tak uplynulo několik minut. Chlapcům se však zdálo, že to jsou celé hodiny. Netrpělivost neustále rostla, takže se už ozývaly výkřiky:

„Snad si to naposled nerozmyslili?“

„Dostali strach!“

„Kují nějaké pikle!“

„To už nepřijdou!“

Několik minut po druhé oběhl pobočník všechna postavení s rozkazem, aby už nikdo nešpetl, každý aby stál v pozoru, neboť generál přijde na poslední inspekci. A když pobočník dorazil s hlášením do posledního obranného postavení, v prvním se už objevil Boka, přísný a zamlklý.

Nejdříve vykonal prohlídku na frontě do Mariánské ulice.

Tam bylo všechno v pořádku. Oba prapory stály ztrnule po levé i pravé straně vrat. Velitelé předstoupili.

„V pořádku,“ řekl Boka. „Znáte své povinnosti?“

„Známe. Budeme předstírat útěk.“

„A potom… jim vpadnete do zad.“

„Rozkaz, pane generále.“

Generál potom prohlédl hlídačovu chaloupku. Otevřel dveře a velký rezavý klíč zastrčil do zámku zvenčí.

Několikrát jím otočil, zda dobře zamyká. Potom zamířil k prvním třem pevnostem. V každé pevnosti stáli dva dělostřelci. Bomby z písku byly narovnány do pyramid. V

pevnosti číslo tři bylo třikrát tolik bomb co v ostatních pevnostech. Byl to hlavní opěrný bod. Tam se postavili do pozoru tři dělostřelci, když se u nich generál objevil. V

pevnostech 4, 5 a 6 byla zásobárna bomb.

„Těch se nedotýkejte,“ řekl Boka. „Tyhle zásoby jsou k tomu, aby tu bylo střelivo, až sem na můj rozkaz přijdou dělostřelci z ostatních pevností.“

„Rozkaz, pane generále.“

V páté pevnosti měla posádka už tak malou dušičku, že sotva se tam objevil generál, křikl na něho horlivý dělostřelec:

„Stůj! Kdo tam?“

Druhý dělostřelec ho šťouchl do boku a generál hned spustil bandurskou:

„Copak neznáš ani svého generála, ty trumpeto?“

Potom dodal:

„Takový by měl být na místě odstřelen.“

Rozčilený dělostřelec se na smrt polekal. V tu chvíli ho ani nenapadlo, že není tuze pravděpodobné, aby ho na místě zastřelili. Ba ani Boka si nelámal hlavu tím, že tentokrát řekl hloupost, což se mu stávalo zřídka kdy.

Šel dál, až došel k zákopům. V hlubokém příkopu se krčily dva prapory. Mezi nimi čučel Geréb se šťastným úsměvem ve tváři. Boka se postavil na kraji příkopu.

„Hoši,“ zvolal zaníceně, „na vás záleží osud bitvy!

Dokážete-li zadržet nepřítele, než se uvolní oddíl v Mariánské ulici, pak jsme bitvu vyhráli! Tohle si dobře pamatujte!“

Z příkopu se v odpověď ozval hurónský řev. Přikrčené postavy se rozvášnily. Byly to zábavné figurky, jak tam v zákopech hulákaly a mávaly čepicemi, aniž se přitom narovnaly.

„Ticho!“ zvolal generál.

Pak se vrátil doprostřed gruntu, kde už na něho čekal Kolnay s trubkou.

„Pobočníku!“

„Rozkaz!“

„Musíme si najít místo, odkud přehlédneme celé bojiště.

Vojevůdci zpravidla přihlížejí bitvě s nějaké vyvýšeniny.

My se tedy vyšplháme na střechu hlídačovy boudy.“

A za chvíli už stáli na střeše hlídačovy chaloupky.

Sluneční paprsky se zablýskly na Kolnayově trubce, a to dodávalo pobočníkovi náramně bojovného vzezření.

Dělostřelci si na něho ukazovali z pevností: „Hele ho…“

Vtom vytáhl Boka z kapsy divadelní kukátko, které mu už kdysi prokázalo dobrou službu v botanické zahradě.

Zavěsil si řemínek na rameno a v tu chvíli se lišil od velkého Napoleona jenom některými zcela podružnými vnějšími rysy. Byl to zkrátka vojevůdce, jen co je pravda.

A oba chlapci vyčkávali.

Sluší se, aby kronikář přesně zachycoval časový sled událostí, proto si zaznamenejme, že šest minut poté zaznělo z Pavelské ulice zatroubení. Byl to hlas cizí trubky. Všech praporů se zmocnil neklid.

„Už jsou tady!“ neslo se od úst k ústům.

Boka kapánek zbledl.

„Teď!“ zavolal na Kolnaye. „Teď se rozhodne o osudu naší říše.“

Po chvilce seskočily obě hlídky s plotu a rozběhly se k hlídačově boudě, kde stál na střeše sám generál. Před boudou se zastavily a zasalutovaly.

„Nepřítel je tady!“

„Na svá místa!“ zvolal Boka, a oba strážní běželi na svá místa: jeden do příkopu, druhý na frontu do Mariánské ulice.

Boka přiložil dalekohled k očím a tiše řekl Kolnayovi: „Připrav si trubku!“

I to se stalo.

Potom naráz strhl Boka kukátko s očí, tváře se mu zalily červení a oduševnělým hlasem zvolal: „Zatrub!“

Zazněl signál. U obou vchodů do říše se červenokošiláči zastavili. Na stříbřitých hrotech jejich kopí pohrávaly sluneční paprsky a oni ve svých červených košilích a červených čepicích vypadali jako rudí ďáblové. Také jejich trubači troubili k útoku, vzduch byl pln vzrušujícího hlaholu polnic. Kolnay troubil bez ustání, ani na chvíli nepřestal.

„Tata… tra… trara…“ rozléhalo se bez přestání se střechy.

Boka hledal kukátkem Feriho Átse. Pojednou zvolal: „Tamhle je… Feri Áts je s vojskem v Pavelské ulici…

je tam i Szebenics… tamhle nese náš prapor… naše fronta do Pavelské ulice bude mít pernou práci!“

Oddíl nastupující z Mariánské ulice vedl Pásztor starší.

Nad šikem vlál červený prapor. A tři polnice hlaholily, bez přestání.

A červenokošiláči jen stáli před vraty v semknutém bojovém šiku.

„Ti mají něco za lubem,“ poznamenal Boka.

„Aťsi mají!“ zvolal pobočník a nechal na okamžik troubení. Ale už v příštím okamžiku vytruboval na plné kolo:

„Tata… tra… trara…“

Polnice červenokošiláčů pak náhle zmlkly. Vojsko v Mariánské ulici spustilo mohutný válečný povyk: „Huja hop! Huja hop!“

A nahrnulo se do vrat. Pavelští se jim na chvíli postavili do cesty, jako by se s nimi chtěli utkat v boji, ale za okamžik v divokém úprku uháněli pryč, jak jim to nakazoval válečný plán.

„Výborně!“ zvolal Boka. A hned se díval do Pavelské ulice. Vojsko Feriho Átse, nevtrhlo na grunt. Před otevřenými vrátky stálo celé vojsko na ulici jako přibité a ani se nehnulo.

Boka se polekal:

„Co to má znamenat?“

„V tom bude nějaká lest,“ řekl Kolnay, všecek rozechvěn.

Pak se oba hoši podívali zase doleva. Pavelští prchali a červenokošiláči se za mohutného řevu rozběhli za nimi.

Boka, jenž do té doby pozoroval nečinnost Átsovy divise vážně, skoro s úzkostí, provedl pojednou něco, co se v jeho životě ještě nikdy nestalo. Vyhodil svou čapku do výše, zařval jako tur a jako smyslů zbavený začal po střeše poskakovat, div že se pod ním ztrouchnivělá chajda nepropadla.

„Sláva! Jsme zachráněni!“ vykřikl.

Vrhl se na Kolnaye; zobjímal ho a zulíbal. Pak se samou radostí pustil do tance. Pobočník tomu ani za mák nerozuměl. Překvapen se zeptal: „Co je? Co je?“

Boka ukazoval tam, kde bez pohnutí stál Feri Áts se svou armádou.

„Vidíš je?“

„Vidím.“

„No copak tomu nerozumíš?“

„Vůbec ne.“

„Ó ty hlupáčku!… Jsme přece zachráněni! Vítězství je naše! A ty tomu opravdu nerozumíš?“

„No nerozumím!“

„Vidíš, jak tam všichni stojí bez pohnutí?“

„Jakpak bych neviděl!“

„Nejdou dál… vyčkávají.“

„To vidím!“

„Proč tedy čekají? Na co čekají? Čekají prostě na to, až Pásztorova divise skoncuje s naší obranou v Mariánské ulici.

A pak teprve zaútočí. Hned mi to bylo jasné, když jsem viděl, že nezaútočili současně. Máme štěstí, že vypracovali stejný válečný plán jako my. Chtěli, aby Pásztor zahnal polovinu naší armády do Mariánské ulice, a druhou polovinu by pak napadli najednou: Pásztor odzadu a Feri Áts zpředu. Ale na to si počkají! Pojď!“

A sám se začal štrachat dolů se střechy.

„Kam?“

„Jen pojď se mnou. Odtud už nic neuvidíme, protože tamti se ani nehnou. Půjdeme na pomoc naší frontě do Mariánské ulice.“

Oddíl na frontě do Mariánské ulice sehrál svou úlohu nádherně. Chlapci pobíhali křížem krážem před strojovnou, kolem moruší, a počínali si tak mazaně, že přitom dokonce vykřikovali:

„Běda! Běda nám!“

„Už je s námi konec!“

„Jsme ztraceni!“

A

červenokošiláči

je

s

divokým

povykem

pronásledovali. Boka chtěl už jen vidět, zda jim nepřítel sedne na lep. Pavelští se totiž u strojovny pojednou ztratili.

Polovina oddílu prchla do kůlny, druhá do hlídačovy chajdy.

Pásztor dal povel:

„Za nimi! Chyťte je!“

A rudí se hnali za nimi, za strojovnu.

„Zatrub!“ zvolal Boka.

Malá trubka se rozhlaholila, dávajíc pevnostem znamení k zahájení palby.

A ze tří prvních pevností se rozléhal vítězoslavný povyk slabých dětských hlásků. Tu a tam to temně zamlasklo.

Začaly létat pískové bomby.

Boka byl rudý a chvěl se po celém těle.

„Pobočníku!“ vzkřikl.

„Zde!“

„Utíkej do zákopů a řekni, aby ještě počkali. Ať čekají, dokud nedám zatroubit k útoku. Pak ať se do toho dají. A pevnosti do Pavelské ulice ať taky čekají!“

A to už pobočník pelášil. U hlídačovy boudy se však vrhl k zemi a plazil se za náspem po břiše až k samým zákopům, aby ho nezahlédl nepřítel, stojící dosud nehybně ve vratech. Šeptem vyřídil rozkaz hned prvnímu muži s kraje, a tak jak přišel, odplazil se zase zpátky ke generálovi.

„Všechno je zařízeno,“ hlásil.

Za strojovnou bylo plno ryku. Červenokošiláči si už myslili, že dobyli vítězství. Tři pevnosti statečně pálily a zabránily nepříteli, aby zaútočil na hranice dříví. V rohové pevnosti, v slavné třetí pevnosti, vysvlečen z kabátu, jen v košili bojoval Barabás jako lev. O nic jiného se nestaral, vzal si na mušku jen staršího Pásztora. Na Pásztorově černé hlavě mlaskala bomba za bombou. A Barabás při každé ráně zařval:

„Tu máš, brášku!“

S ústy i očima plnýma písku Pásztor vztekle prskal.

„Počkej, však už na tebe jdu!“ řval zlostně.

„Jen si pojď!“ volal Barabás, zamířil a hodil po něm bombou.

A zase měl červenokošiláč plná ústa písku. V

pevnostech propuklo bouřlivé volání hurá!

„Tu máš! Nech si chutnat!“ volal Barabás rozhorlen a oběma rukama chrlil bomby, a všechny na Pásztora. A ani druzí dva dělostřelci nelenili. Rohová pevnost se činila jedna radost. Pěší vojsko beze slova se krčilo v kůlně a v chajdě, čekajíc na povel k útoku. Červenokošiláči pronikli už až pod samé pevnosti a sváděli tam nejurputnější boj. Pásztor znovu zavelel:

„Vzhůru na haldy!“

„Ťuk!“ vzkřikl Barabás a napálil zase vůdce do nosu.

„Ťuk!“ převzaly heslo i ostatní pevnosti a na hlavy útočníků se sesypal učiněný příval písku.

Boka popadl Kolnaye za rameno.

„Písek jim dochází,“ zvolal, „vidím to odtud. Barabás už hází jen jednou rukou, a v rohové pevnosti bylo přece písku třikrát tolik…“

Skutečně, palba jako by ochabovala.

„Co teď?“ zeptal se Kolnay.

Boka byl už klidný.

„Vítězství bude naše!“

V té chvíli pevnost číslo dvě zastavila palbu. Patrně jí došel písek.

„Už je to tady!“ zvolal Boka. „Utíkej do kůlny. Ať zaútočí!“

Sám přiskočil k boudě, rozrazil dveře a zavolal: „Útok!“

V témž okamžiku se vyřítily oba prapory, jeden z kůlny, druhý z boudy. Přišly právě včas. Pásztor už byl jednou nohou nahoře na druhé pevnosti. Někdo ho popadl za nohu a stáhl ho dolů. Červenokošiláči byli z toho útoku celí zmatení. Myslili si, že se prchající vojsko uchýlilo mezi hromady dříví a pevnosti že slouží k tomu, aby tam nepřítele nepustily. A hle, teď jim pojednou vpadl do zad nepřítel, kterého před chvílí zahnali na útěk…

Skuteční váleční zpravodajové, kteří se zúčastnili opravdových válek, říkají, že je zmatek nejvyšším nebezpečím v každé válce. Vojevůdcové se ani tak nelekají celých stovek kanónů jako nejnepatrnějšího zmatku, ten se totiž zpravidla okamžitě rozroste ve všeobecnou paniku. A jestliže zmatek oslabí opravdovou armádu, armádu, která má děla i pušky, jak se z takové neblahé situace mělo vysekat několik malých pěšáčků navlečených do červených košil?

Nechápali, co se vlastně stalo. V první chvíli ani netušili, že mají proti sobě téhož odpůrce, který se jim před chvílí ztratil s očí. Myslili si, že je to nová armáda. Teprve když některé hochy poznali, uvědomili si, že se zas utkali s týmž nepřítelem.

„Kde se tu vzali? Ti snad vylezli rovnou ze země!“

vzkřikl Pásztor, když ho dvě silné paže popadly za nohy a stáhly ho s opevnění.

To už bojoval i Boka. Vyhlédl si jednoho červenokošiláče a přinutil ho k zápasu. Při zápasení ho pomalu a obratně zatlačoval k boudě. Červenokošiláč si v té chvíli uvědomil, že na Boku nestačí. Náhle se rozhodl a podrazil Bokovi nohy. Vtom se však z pevností, odkud dělostřelci pozorně sledovali celý zápas, ozval protest: „Hanba!“

„Podrazil mu nohy!“

Boka upadl, když mu červenokošiláč podrazil nohy. Ale v okamžiku už stál zase na nohou a křikl na protivníka: „Tys mi podrazil nohy! Pravidla tedy neplatí!“

Pokynul Kolnayovi, a marně se červenokošiláč vzpíral, než bys řekl švec, všoupli ho do boudy. Boka za ním zamkl dveře a sotva popadaje dech řekl: „Byl to ale hlupák! Kdyby byl zápasil podle pravidel, byl bych s ním nic nesvedl. A takhle jsme měli právo zakročit proti němu dva…“

A už zase utíkal na bitevní pole.

Chlapci již zápasili po dvou. Ten trošek písku, který ještě zbyl v prvních dvou pevnostech, byl dělostřelcům dobrý k tomu, aby jím zasypávali zápasícího nepřítele. Na frontě do Pavelské ulice pevnosti mlčely. Čekaly.

Kolnay se právě chtěl přidat k zápasícím, když ho Boka okřikl:

„Co tě to napadá! Jdi a doruč rozkaz, aby se posádka první a druhé pevnosti přemístila do pevností číslo čtyři a pět!“

Kolnay se prodral řadou zápasníků, aby rozkaz vyřídil.

Z prvních dvou pevností zmizely vbrzku prapory, hoši je vzali s sebou do nové bitevní linie.

A zhusta se ozývaly vítězoslavné výkřiky. Nejhlasitější zazněl však ve chvíli, kdy Csónakos popadl kolem pasu Pásztora, strašlivého, neporazitelného Pásztora, a unášel ho k boudě. A už za chvíli bušil Pásztor s bezmocným vztekem do stěn boudy, jenomže, zevnitř…

Vtom se strhl obrovský povyk. Oddíl červenokošiláčů cítil, že je po něm veta. Útočníci nadobro ztratili hlavu, když jim jejich vůdce zmizel s očí. Měli už jen jedinou naději, že jim divise Feriho Átse zjedná zadostiučinění.

Červenokošiláči se jeden po druhém ocitali v boudě.

Hoši je tam odvlékali za bouřlivého povyku, který se vždy znovu a znovu vítězoslavně rozburácel a doléhal až k vojsku nehybně stojícímu před brankou v Pavelské ulici.

Feri Áts s hrdým úsměvem přecházel nahoru a dolů před seřazeným šikem a poznamenal: „Slyšíte? Za chvilku zazní signál.“

Mezi červenokošiláči bylo totiž dohodnuto, že jakmile se Pásztorova divise zhostí svého úkolu v Mariánské ulici, zatroubí k útoku, a Pásztor i Feri Áts pak současně zaútočí.

Ale to už malý Wendauer, trubač Pásztorovy divise, bušil s ostatními do stěn boudy a jeho trubka ucpaná pískem odpočívala pěkně tichounce mezi válečnou kořistí ve třetí pevnosti…

A zatím co se kolem strojovny a hlídačovy chaloupky odehrávaly všechny tyto události, Feri Áts klidně pobízel své bojovníky:

„Jen klid! Jakmile uslyšíme signál, vyrazíme!“

Ale toužebně očekávaný signál se stále neozýval.

Hulákání a povykování znělo stále slaběji, dokonce se zdálo, že se ozývá z nějaké místnosti… A když dva prapory v červenozelených čapkách šouply do boudy i posledního červenokošiláče, a když poté propukl nejmohutnější triumfální povyk, jaký grunt ještě neslyšel, nastal v divisi Feriho Átse vzrušený šum. Mladší Pásztor vystoupil z řady a řekl:

„Zdá se, že se přihodilo něco nemilého.“

„Proč se ti to zdá?“

„Protože to nejsou hlasy našich, jsou to samé neznámé hlasy.“

Feri Áts se vzpřímil. Opravdu, i jemu se zdálo, že ten výskot zní z cizích hrdel. Přesto však předstíral klid.

„Našim se nic nestalo,“ řekl. „Bojují a jsou zticha. To kluci z Pavelské ulice povykují, protože jsou v úzkých.“

V té chvíli jakoby na popřenou zaznělo od Mariánské ulice zřetelné zvolání: „Sláva!“

„A sakra!“ vyhrkl Feri Áts. „To bylo jako provolávání slávy.“

Mladší Pásztor rozčileně dodal: „Kdo je v úzkých, ten obyčejně neprovolává slávu!

Snad jsme přece jen neměli tak najisto počítat s tím, že bráchova armáda zvítězí…“

Feri Áts byl moudrý hoch. Teď už cítil, že se přepočítal.

Cítil už dokonce, že tím celé vojsko prohrálo bitvu, protože se bude musit pustit do boje sám se svým oddílem proti celé armádě chlapců z Pavelské ulice. Jeho poslední naděje, toužebně očekávaný signál, ne a ne zaznít…

Zato zazněl jiný signál, hlas neznámé polnice, určený Bokově armádě. Oznamoval, že je Pásztorova armáda do posledního muže zajata, uvězněna, a teď že začíná útok na druhé frontě. A na daný signál se armáda na frontě do Mariánské ulice rozdělila: jedna část se objevila u boudy, druhá u pevnosti číslo šest, v šatech poněkud potrhaných, ale se zářícíma očima, ve vítězoslavné náladě, zocelena v ohni vyhrané bitvy.

Nyní už věděl Feri Áts s naprostou jistotou, že je Pásztorova armáda poražena. Chvíli se vyzývavě díval na oba prapory, které právě dorazily k vrátkům, pak se náhle obrátil k mladšímu Pásztorovi a vzrušeně se zeptal: „Ale když naše porazili, kde tedy pořád vězí? Když je vytlačili na ulici, proč nejdou honem k nám?“

Rozhlíželi se po Pavelské ulici, Szebenics se dokonce rozběhl až k Mariánské ulici. Nikde nic. Mariánskou ulicí kodrcal vůz naložený cihlami a několik chodců šlo tiše za svou prací.

„Nikde nic!“ hlásil Szebenics všecek zoufalý.

„Tak co se s nimi stalo?“

Vtom si teprve vzpomněl na hlídačovu boudu.

„Že je zavřeli!“ křikl zlostí bez sebe. „Naprášili jim a zavřeli je do boudy!“

A tu se jeho výroku, místo dřívějšího popření, dostalo potvrzení. Od chaloupky se rozléhalo temné bušení. Zajatci tloukli pěstmi do prken. Ale nadarmo. Malá chajdička byla na straně chlapců z Pavelské ulice. Nedovolila zajatcům, aby jí vyrazili dveře nebo stěny. Statečně odolávala úderům pěstí.

A zajatci v ní tropili pekelný koncert. Svým hlukem chtěli na sebe upoutat pozornost armády Feriho Átse.

Chudák Wendauer, připraven o trubku, dal obě dlaně k ústům a troubil a troubil, až si duši mohl vytroubit.

Feri Áts se obrátil ke svému vojsku.

„Hoši!“ zvolal. „Pásztor bitvu prohrál. Je na nás, abychom zachránili čest červenokošiláčů! Kupředu!“

A tak jak tam stáli, v jediném širokém šiku vtrhli na grunt a poklusem zahájili útok. Ale Boka s Kolnayem stál už zase na střeše chajdy, a přehlušiv svým hlasem pekelný ryk, bušící, hlučící a pištící pod jejich nohama, křikl: „Zatrub k útoku! Pevnosti ať zahájí palbu!“

A červenokošiláči ženoucí se k zákopům se pojednou zarazili. Všechny čtyři pevnosti, jedna po druhé, začaly do nich pálit. Na chvíli je zahalilo mračno prachu, nic neviděli.

„Zálohy kupředu!“ povelel Boka.

Zálohy vyrazily přímo do mračna prachu, proti šiku útočníků. V zákopech stále ještě nečinně dřepěla pěchota a čekala, až na ni dojde. A z pevností dopadala do bitevního šiku bomba za bombou a nejedna z nich se rozplácla na zádech chlapců z Pavelské ulice.

„To nic!“ volali Pavelští. „Hrr na ně!“

Zvedl se mohutný kotouč prachu. Když některé pevnosti došly bomby, shazovali dělostřelci plné hrsti suchého písku.

A uprostřed parcely, sotva dvacet kroků od zákopů, rvaly se a vířily dvě vzájemně do sebe zapletené armády, jen tu a tam se v bouři prachu mihla nějaká ta červená košile nebo červenozelená čapka.

Ale řady obránců byly již vysíleny, kdežto armáda Feriho Átse se pustila do boje se svěžími silami. Chvílemi se zdálo, jako by se boj blížil k zákopům, a to znamenalo, že Bokovo vojsko nemůže zadržet nápor červenokošiláčů. Ale čím víc se červenokošiláči přibližovali k pevnosti, tím byly zásahy dělostřelců přesnější. Barabás se zase vrhl na vojevůdce. Tentokrát si vzal na mušku Feriho Átse.

„Nic si z toho nedělej!“ volal. „Papej! Vždyť je to jen písek!“

Jako rozšklebený, mrštný diblík stál na hradebním opevnění a za veselého výskání se bleskurychle shýbal pro nové a nové bomby. Marně si zálohy Feriho Átse s sebou přinesly malé pytlíčky písku. K ničemu to nevedlo, poněvadž každého muže bylo zapotřebí v bitevním šiku.

Proto zálohy pytlíčky zahodily.

A přitom bez přestání, povzbudivě, vzrušeně hlaholily obě polnice: Kolnayova se střechy boudy a Pásztorova z rozvířeného zástupu.

Boj probíhal už jen na deset kroků od zákopů.

„No, Kolnay,“ zvolal Boka. „Teď ukaž, co dovedeš!

Pospěš dolů do zákopů, bomb si nevšímej a zatrub tam na poplach. Ať naši zahájí palbu ze zákopů, a až jim dojde písek, ať vyrazí k útoku!“

„Hahó! Hó!“ zvolal Kolnay a seskočil se střechy.

Tentokrát se neplazil po břiše, ale se vztyčenou hlavou utíkal k zákopům. Boka za ním křikl, ale jeho hlas zanikl v pekelném bušení, které mu vřelo přímo pod nohama, v tom neustálém troubení a hulákání bojovníků Feriho Átse. Jenom se díval a díval za Kolnayem, zda se mu podaří donést zprávu do zákopů dříve, než červenokošiláči zpozorují vojsko ukryté v příkopě.

Z řad bojujících se vynořila mohutná postava, přiskočila ke Kolnayovi, popadla ho za ruku a začala s ním zápolit. Byl všemu konec. Kolnay nemohl splnit rozkaz.

„Skočím tam sám!“ zvolal v zoufalství Boka; hned také seskočil se střechy a uháněl k zákopům.

„Počkej!“ zařval na něho Feri Áts.

Boka se měl pustit do boje s vojevůdcem nepřátel, ale tím by snad byl dal v sázku všechno. Uháněl tedy dál k zákopům.

A Feri Áts za ním.

„Ty zbabělče!“ volal. „Chceš mi upláchnout! Ale já tě dohoním!“

A taky že ho dohonil právě ve chvíli, kdy Boka skočil do příkopu. Generál měl už jen tolik času, aby zavelel: „Palte!“

Vzápětí se na rudé košili, na rudé čepici a na rudé tváři Feriho Átse rozprášilo na deset čerstvých bomb najednou: „Jste ďáblové!“ vykřikl. „Střílíte už i zpod země!“

V tom se však již rozpoutal dělostřelecký útok na celé frontě. Bomby se sypaly shora s pevností a zdola z příkopu.

Ze všech stran se řinul písek a do všeobecné vřavy se vmísily nové zvuky. Konečně se dostaly k slovu i zákopy, které dosud musily mlčet. Boka usoudil, že nadešla chvíle k rozhodnému útoku. Sám si stoupl na kraj šiku, sotva na dva kroky od místa, kde Kolnay zápasil s červenokošiláčem.

Vyšplhal se na násep, popadl červenozelený prapor, zvedl jej do výše a dal poslední povel: „Všeobecný útok! Kupředu!“

A opravdu vyrazilo ze země nové vojsko. Zaútočilo v klusu, pečlivě se vyhýbajíc zápasu ve dvojicích.

Postupovalo v sevřeném šiku a zatlačovalo červenokošiláče od zákopů.

Barabás zavolal dolů z pevnosti: „Písek nám došel!“

„Pojďte dolů! Útok!“ volal Boka a sám se hnal kupředu.

Na zdech pevností se objevily nohy a ruce, dělostřelectvo se pouštělo s tvrzí. Utvořil se druhý šik a krokem postupoval za prvním.

Vzplanul urputný boj. Červenokošiláči cítili, že se blíží jejich konec, a proto nedbali už příliš pravidel. Pravidla jim byla dobrá jen potud, pokud věřili, že dobudou vítězství v boji podle všech pravidel. Nyní se však už neohlíželi na formality.

A v tom se skrývalo jisté nebezpečí. I v tom boji si dovedli spíš poradit, přestože jich bylo jen z poloviny tolik jako chlapců z Pavelské ulice.

„K boudě!“ zařval Feri Áts. „Vysvoboďme je!“

A celý chumel, jako by se náhle převalil, začal se tlačit k boudě. Chlapci z Pavelské ulice na to nebyli připraveni.

Armáda červenokošiláčů jim znenadání vyklouzla, jako když někdo tluče kladivem a pojednou cítí, že se hřebík pod úderem ohnul, tak se šik útočníků uhnul doleva. V čele se v divokém úprku hnal Feri Áts a hlasem plným naděje ve vítězství volal:

„Za mnou!“

V tom okamžiku jako by se mu něco přikutálelo pod nohy a Feri Áts se náhle zastavil. Od boudy k němu přiskočila malá dětská postavička. A jak se vůdce červenokošiláčů zarazil, zastavila se celá bojující armáda a vzájemně do sebe vrážela.

Před Átsem stál malý hošík, hošík o celou hlavu menší, než byl on. Hubený, plavovlasý chlapeček varovně zvedl obě ruce do výše. A dětský hlásek na Átse zavolal: „Stůj!“

A tu chlapci z Pavelské ulice, náhlým obratem už přestrašeni, burácivým hlasem vykřikli: „Nemecsek!“

A ten malý blondáček, to nemocné útlé děcko popadlo v tu chvíli velkého Feriho Átse kolem pasu a se strašlivým vypětím sil, jaké jeho ubohému tělíčku dodávala jen horečka, žhoucí, tepající horečka, mrákotný stav bezvědomí, praštil ohromeným vůdcem jaksepatří o zem.

Potom se na něho svalil, pozbyl vědomí.

V témž okamžiku nastal v řadách červenokošiláčů úplný rozvrat. Jako by jim hlavu uťali: tím, že padl jejich vůdce, byl jejich osud zpečetěn. Chlapci z Pavelské ulice využili chvilkového zmatku. Chytili se za ruce, utvořili řetěz a začali překvapenou armádu zatlačovat.

Feri Áts se zvedl se země a s tváří brunátnou hněvem, s očima sršícíma blesky se rozhlížel. Oprášil si šaty a viděl, že zůstal zcela sám. Jeho vojsko se už tísnilo kdesi u vrátek, pomícháno s vítěznými voji chlapců z Pavelské ulice, a on stál sám, poražen.

Vedle něho ležel na zemi Nemecsek.

Když hoši vytlačili z branky posledního červenokošiláče a zavřeli za ním vrátka, zračila se jim na tvářích opojná radost z vítězství. Od strojovny přibíhal Boka s hlídačem.

Nesl vodu.

Všichni chlapci se sběhli kolem malého Nemecska, jenž nehybně ležel na zemi, a dřívější halasné provolávání slávy bylo vystřídáno hrobovým tichem. Feri Áts stál stranou a ponuře pohlížel na vítěze. V boudě ještě stále bušili zajatci.

Ale kdo by se byl v tu chvíli o ně staral!

Jano opatrně zvedl Nemecska se země a položil ho na násep před příkopem. Chlapci mu potom začali omývat oči, čelo, obličej. Po chvilce Nemecsek otevřel oči. S malátným úsměvem se rozhlížel kolem sebe. Všichni mlčeli.

„Co se to děje?“ zeptal se tiše.

Ale všichni byli tak pohnuti, že nikoho ani nenapadlo odpovědět na tuto otázku. Jen se na něho nechápavě dívali.

„Co se to děje?“ opakoval Nemecsek a posadil se na náspu.

Tu k němu přistoupil Boka.

„Už je ti líp?“ zeptal se.

„Ano.“

„Nic tě nebolí?“

„Ne.“

Usmíval se a po chvíli se zeptal: „Zvítězili jsme?“

To už ale nikdo nemlčel, všichni najednou odpověděli.

Se všech rtů zahřměl výkřik:

„Zvítězili jsme!“

O to se už nikdo nestaral, že u jedné hromady dříví pořád ještě postává Feri Áts a vážně, s hněvem i lítostí přihlíží rodinné scéně chlapců z Pavelské ulice.

První promluvil Boka:

„Zvítězili jsme, ale užuž jsme měli namále. A že to nedopadlo zle, za to máme co, děkovati jen tobě. Kdyby ses tu nebyl náhle objevil a znenadání nepřepadl Feriho Átse, byli by červenokošiláči vysvobodili zajatce z boudy, a pak nevím, nevím, jak by to bylo dopadlo.“

Ale malý blondáček jako by se byl proto rozhněval.

„To není pravda,“ řekl, „to mi říkáte jen proto, abych měl radost. To mi říkáte jen proto, že jsem nemocen.“

A ručkou si přejel čelo. V tu chvíli, když se mu zase vrátila krev do obličeje, byl zase celý červený, bylo na něm vidět, že jím zmítá horečka.

„Hned tě odvedu domů,“ řekl Boka. „Byla to dost velká hloupost, že jsi sem chodil. Ani nevím, jak tě rodiče mohli pustit.“

„Nepustili mě. Odešel jsem jen tak.“

„Cože?“

„Tatínek odešel z domova, musil jít někam zkoušet šaty.

A maminka šla k sousedce, aby mi ohřála kmínovou polévku. Nezavřela za sebou dveře a řekla, abych zavolal, budu-li něco potřebovat. A já jsem zůstal sám. Posadil jsem se na posteli a chvíli jsem poslouchal. Nikde se nic neozývalo, a mně se přece zdálo, jako bych něco slyšel.

Něco mi hučelo v uších… něco jako dusot koní, hlas polnice… a výkřiky. Slyšel jsem Cselův hlas, jak volal: »Pojď, Nemecsku, je s námi zle!« Potom jsem slyšel volat tebe: »Nechoď sem, Nemecsku, my tě nechceme, protože stůněš. Když jsme hráli kuličky, a když jsme byli samá zábava, tak jsi sem přišel, viď, ale teď, když všichni bojujeme a prohráváme bitvu, to mezi nás nejdeš!« Tohle jsi říkal ty, Boko. Takhle jsem to aspoň slyšel, žes to říkal. No a tak jsem honem vyskočil z postele. Ale hned jsem upadl, když jsem vyskočil, protože už jsem ležel tak dlouho, že jsem byl celý zesláblý. Ale přece jsem se zvedl a vzal jsem si ze skříně šaty… a boty taky a honem jsem se oblekl. A když maminka přišla, byl jsem už oblečen. Jen jsem zaslechl její kroky, vklouzl jsem v šatech do postele a pokrývku jsem si přitáhl až k bradě, aby neviděla, že mám na sobě šaty. A maminka mi řekla: »Jdu se jen zeptat, jestli něco nepotřebuješ.«, A já jí na to povídám: »Nic nepotřebuju.«

A maminka zase odešla a já jsem pak z domova utekl. Ale nejsem žádný hrdina, protože jsem nevěděl, že je to tak důležité. Jenom jsem sem přišel s ostatními bojovat, a když jsem tu viděl Feriho Átse, napadlo mě, že jsem s vámi nemohl bojovat proto, že mě ten Feri Áts dal vykoupat ve studené vodě. A to mě tak rozčililo, že jsem si řekl: »No, Arnošte, teď nebo nikdy«, a zavřel jsem oči… a… skočil jsem po něm. .

Malý blondáček mluvil s takovým zápalem, že ho to nadobro vyčerpalo. Rozkašlal se.

„Už nemluv,“ napomínal ho Boka. „Povíš nám to jindy.

Teď tě dovedeme domů.“

S Janovou pomocí propouštěli pak vězně za vězněm.

Kdo měl u sebe zbraň, tomu ji vzali. A zajatci se jeden za druhým smutně šourali k vratům do Mariánské ulice. A malý černý komín jako by si byl k tomu posměšně odfukoval a odprskával. Parní pila zapištěla, jako by sama také byla stoupenkyní vítězných vojsk z Pavelské ulice.

Nakonec tam zůstal Feri Áts sám. Pořád ještě stál u té hromady dříví a díval se do země. Kolnay a Csele k němu přistoupili, aby mu vzali zbraň.

Ale Boka je zarazil:

„Vojevůdce nechte na pokoji!“

A sám si stoupl před Feriho Átse: „Pane generále,“ řekl mu, „bojoval jste udatně!“

Červenokošiláč se na něho smutně zadíval, jako by mu říkal: „Co je mi to už teď platné, ta tvoje pochvala!“

A Boka se otočil a zavelel:

„Pozor! Vzdejte čest!“

V řadách vojsk z Pavelské ulice zmlklo všechno štěbetání. Všichni zvedli ruku k čapce. Před nimi stál Boka v ztrnulém pozoru, s rukou rovněž zvednutou k čapce. A vtom se i v chudákovi Nemecskovi probudil prostý vojín. S

nesmírnou námahou se zvedl s náspu, zavrávoral, a jak nejlépe dovedl, rovněž se postavil do pozoru a zasalutoval.

Chudáček zdravil toho, kdo byl příčinou té jeho těžké nemoci.

A Feri Áts opětoval pozdrav a poté odcházel. Svou zbraň si vzal s sebou. On byl jediný, který si svou zbraň směl odnést. Všechny ostatní zbraně, slavná kopí se stříbrnými hroty, spousta stříbrných indiánských válečných sekyrek, všechno to leželo na jedné hromadě před vchodem do hlídačovy boudy. A nad pevností číslo tři vlál prapor dobytý nazpět na nepříteli. Geréb jej vzal Szebenicsovi v nejprudší bitevní vřavě.

„Geréb je tady?“ zeptal se Nemecsek s očima široce rozevřenýma údivem.

„Ano,“ předstoupil Geréb.

Malý blonďáček tázavě pohlédl na Boku. A Boka mu hned odpověděl:

„Je tu a svou chybu napravil. Proto mu vracím hodnost nadporučíka.“

Geréb se začervenal:

„Děkuju,“ řekl.

Potom potichu dodal: „Ale…“

„Jaképak »ale«?“

Geréb rozpačitě spustil:

„Vím, že k tomu nemám právo, protože o tom rozhoduje generál, ale… jak se mi zdá… pokud je mi známo… je Nemecsek pořád ještě vojín.“

Nastalo ticho. V tom měl Geréb pravdu. V samém rozčilení na to všichni zapomněli, že je ten, komu již po třetí mohli děkovat za všechno, stále ještě prostý vojín.

„Máš pravdu, Gerébe,“ řekl Boka. „A hned to také napravíme. Povyšuji tímto…“

Ale Nemecsek mu skočil do řeči: „Já nechci, abys mě povýšil… já jsem to proto neudělal… nepřišel jsem proto…“

Boka chtěl ukázat přísnost a okřikl blonďáčka: „Nejde o to, proč jsi sem přišel, jde o to, co jsi udělal, když už jsi tu byl. Tímto povyšuji Arnošta Nemecska na kapitána.“

„Sláva!“ zvolali všichni najednou.

A všichni zasalutovali novému kapitánovi, poručíci i nadporučíci, zasalutoval i sám generál, který stál před nimi, zvedl ruku k čapce tak mrštně a řízně, jako by byl sám prostým vojínem, a ten malý blondáček před ním generálem.

Chlapci ani nezpozorovali, že za jejich zády přispěchala na grunt chudě oblečená, drobounká žena, až se pojednou octla před nimi.

„Prokristapána!“ zvolala. „Ty jsi tady? Hned jsem si to myslila, že jsi šel sem!“

Byla to Nemecskova maminka. Plakala, chuděrka, protože již všude hledala svého nemocného synáčka, a přišla

na grunt, jen aby se na něho u chlapců přeptala. Hoši ji obklopili a upokojovali ji. A ubohá paní vzala synáčka do náruče, ovinula mu svůj vlňák kolem krku a spěchala s chlapečkem domů.

„Pojďme, doprovodíme je!“ zvolal Weisz, který do té chvíle slovo nepromluvil.

Ten nápad se všem zalíbil.

„Doprovoďme je!“ volali všichni a měli se k odchodu.

Ukořistěné zbraně rychle naházeli do boudy a celý roj se hrnul za tou ubohou ženou, která k sobě tiskla svého synáčka, aby ho vlastním tělem trochu zahřála, a ve spěchu ho nesla domů.

V Pavelské ulici nastoupili chlapci do dvojstupu a tak pochodovali za nimi. Nad městem se už snášel soumrak, na ulicích rozsvěcovali lucerny a z krámů dopadlo ostré světlo na chodník.

Lidé spěchající za svou prací se na okamžik zastavovali, když kolem nich přecházel ten podivný průvod. Vpředu uspěchaná, hubená plavovlasá žena s uplakanýma očima, tisknoucí k sobě chlapečka, kterému z velkého vlňáku kouká jen nosánek, za nimi v dvojstupu hoši vykračující si po vojensku, všichni se stejnou červenozelenou čapkou na hlavě.

Někteří chodci se dokonce usmívali. Tu a tam se chlapcům nějaký uličník nahlas vysmál. Tentokrát však i sám Csónakos, který jindy takový posměch okamžitě a co nejdůkladněji ztrestal, pochodoval klidně mezi ostatními pranic se nestaraje o rozpustilé učně. V očích chlapců šlo o věc tak vážnou a posvátnou, že by se nebyli dali vyrušit ani nejrozpustilejšími uličníky na světě.

A Nemecskova maminka měla jiné starosti, než aby se starala o malou armádu. Ale před vraty domku v Rákosově ulici se přece jen musila zastavit, než vešla dovnitř, protože si její synáček postavil hlavu, a nebyla taková moc na světě, která by ho byla dostala do domu. Vyprostil se z maminčiných rukou a postavil se před chlapce: „Servus, kluci!“ řekl jim.

Hoši mu jeden po druhém stiskli ruku. Byla horká.

A potom zmizel s maminkou v tmavém průchodě. Ve dvoře bouchly dveře, malé okénko se rozsvítilo. Nastalo ticho.

Chlapci si pojednou uvědomili, že se žádný z nich nehne s místa. Ani na sebe nepromluvili, jenom se dívali, zírali do dvora na to malé osvětlené okénko, za nímž právě ukládali malého hrdinu do postele. Konečně si někdo s hlubokým zármutkem povzdych.

„Tak a co teď?“ zeptal se Csele.

Potom se dva tři chlapci pustili tmavou uličkou k Okružní třídě. Všichni už byli unaveni, vyčerpáni bojem.

Ulicí vál chladný vítr, ostrý jarní vítr přinášející s kopců studený dech roztávajícího sněhu.

Po chvíli se vydala druhá skupinka na cestu k Ferencvárosi. Nakonec zůstal před vraty jen Boka a Csónakos. Csónakos neklidně přešlapoval. Čekal, až půjde Boka. A když se Boka pořád neměl k odchodu, nesměle se ozval:

„Nepůjdeš?“

Boka tiše odpověděl:

„Ne.“

„Zůstaneš?“

„Ano.“

„Tak tedy… servus.“

A hezky zvolna, šouravými kroky odešel i Csónakos.

Boka hleděl za ním a viděl, jak se chvílemi ohlíží. Pak zmizel za rohem. A nad malou Rákosovou uličkou, skromně se choulící v ústraní vedle hlučné Okružní třídy, po níž jezdí koňská dráha, zavládl klid a pokoj. Jen hučící vítr se v ní proháněl a mocně lomcoval tabulkami plynových luceren.

Při každém prudším náporu zařinčela lucerna za lucernou, jako by si mžourající a blikající plynové plaménky posílaly jakési řinčivé signály. Kromě generála Jánoše Boky nebylo v té chvíli v celé ulici živé duše. A když se generál Jánoš Boka rozhlédl a viděl, že je sám, pojednou se mu srdce tak sevřelo, že se generál Jánoš Boka opřel o veřeje domovních vrat a propukl v trpký, nezdolný, ze srdce tryskající pláč.

Cítil, ba věděl, co se žádný neodvážil vyslovit. Viděl, jak chřadne, jak zvolna a beznadějně hyne jeho vojáček.

Věděl, jak to s ním skončí, věděl, že už zakrátko bude konec. V té chvíli nemyslil už na to, že je vítězným vojevůdcem, ani na to nemyslil, že tentokrát po prvé neukázal mužnost a vážnost, že se chová jako dítě, jen plakal a plakal a neustále si opakoval: „Můj malý brášku… ty můj milý, dobrý příteli… můj hodný malý kapitáne…“

Šel kolem něho nějaký muž a zeptal se ho: „Pročpak pláčeš, chlapečku?“

Ale Boka neodpověděl. Muž pokrčil rameny a šel dál.

Potom šla kolem chudá žena s velkou nůší, i ta se zastavila, ale nic neříkala. Chvíli se na něho dívala, potom také odešla.

Zakrátko se zas objevil malý človíček a vešel do domu. V

průjezdu se ohlédl a poznal chlapce: „Nejsi ty Jánoš Boka?“

Boka se na něho podíval:

„Ano, to jsem já, Boka, pane Nemecsku.“

Byl to ten krejčík a nesl přes ruku šaty. Vracel se z Budína, kde byl zkoušet nastehované šaty. Ale ten človíček už Bokovi rozuměl. Ten se ho už neptal: „Pročpak pláčeš, chlapečku?“, ani na něho necivěl, jen k němu přistoupil, objal jeho malou moudrou hlavičku a plakal a plakal s ním o závod. A tu se v Bokovi probudil generál.

„Neplačte, pane Nemecsku,“ řekl krejčímu.

Krejčík si otřel slzy a mávl rukou, jako by řekl: „Stejně už je všechno jedno, aspoň jsem se kapánek vyplakal.“

„Tak spánembohem, synku,“ řekl generálovi. „A běž pěkně domů.“

A sám vešel do dvora.

Potom si i Boka setřel slzy a zhluboka si povzdychl.

Rozhlédl se po ulici a chystal se k odchodu. Avšak něco jako by ho zdržovalo. Věděl, že tím nic nepomůže, ale měl pocit, jako by bylo jeho svatou, nezadatelnou povinností zůstat a stát tam čestnou stráž před domem svého umírajícího vojáka. Chvíli se procházel před vraty, potom přešel na protější chodník a odtamtud hlídal malý domek.

Tu v liduprázdné malé uličce zaklapaly kroky. ,,To jde asi nějaký dělník z práce,“ myslil si Boka a se svěšenou hlavou přecházel na protější straně ulice. Měl hlavu plnou podivných myšlenek, takových myšlenek, jaké mu ještě nikdy nepřišly na rozum. Rozjímal o životě a smrti. A ten veliký problém si nijak nedovedl vyjasnit.

Kroky zněly stále blíž a blíž, ale už se zdálo, jako by se zpomalovaly. Kolem domů se opatrně plížil černý stín a před Nemecskovými se zastavil. Nakukoval do vrat. Na okamžik vešel do průjezdu, ale hned se zase vrátil. Zastavil se. Vyčkával. Potom začal před domem přecházet nahoru a dolů, a sotva došel pod plynovou lucernu, vítr mu rozevlál kabát. Boka si ho změřil. Pod kabátem se kmitla červená košile.

Byl to Feri Áts.

A oba vojevůdcové si upřeně hleděli do očí. Po prvé v životě stáli proti sobě tváří v tvář, mezi čtyřma očima. Sešli se až tady, před tím smutným domem. Jednoho tam přivedlo srdce, druhého svědomí. Ani slovo na sebe nepromluvili.

Jen mlčky na sebe hleděli. Potom Feri Áts vykročil a zase začal přecházet nahoru dolů před domem. Přecházel tam dlouho, velmi dlouho Tak dlouho, dokud z tmavého dvorku nevyšel domovník, aby zamkl vrata. Vtom k němu Feri Áts přistoupil, nadzvedl klobouk a tiše se ho na něco zeptal.

Domovníkovu odpověď zaslechl i Boka. Zněla prostě: „Špatně.“

A domovník přirazil velká těžká vrata. Vrata zaduněla v tichu malé uličky, pak zase nastal klid jako v horách po hromobití.

Feri Áts pomalu odcházel. Šel vpravo. Také Boka už musil domů. V ulici fičel studený vítr. A jeden vojevůdce odcházel vpravo, druhý vlevo. Ani slovo na sebe nepromluvili.

A malá ulička se pak nadobro ponořila ve spánek. Ve svěží jarní noci se proháněl už jen vítr a zmocniv se vlády lomcoval sklem luceren, krákal žluté plynové plaménky za lesknoucí kštice a rozplakal několik zrezivělých větrných korouhviček. Prodíral se každou skulinkou, profukoval i ve světničce, kde při slanině zabalené v novinovém papíře seděl u stolu chudý krejčík při tiché večeři a kde s rozpálenou tváří, s očima planoucíma horečkou těžce oddychoval malý kapitán. Vítr lomcoval oknem, až plamének v petrolejové lampě zablikal. Drobná žena přikryla své dítě: „Fouká vítr, synáčku.“

A kapitán se smutným úsměvem řekl, sotva ho bylo slyšet: „To fouká od gruntu… Od našeho milovaného gruntu…

9

Z VELKÉ KNIHY KYTOVÉHO SPOLKU:

Zápis

Na dnešní valné hromadě jsme učinili toto usnesení a zapisujeme je tímto do velké knihy spolku:

§ 1

Ve velké knize na stránce 17 je zápis tohoto znění: arnošt nemecsek, malými písmeny. Považujeme tento zápis tímto za neplatný, neboť zakládal se na omylu, a valná hromada tímto prohlašuje, že spolek jmenovaného člena neodůvodněně urazil a on to čestně snášel, ve válce se ukázal jako opravdický hrdina, což je historická skutečnost.

Spolek proto prohlašuje, že dřívější zápis je omyl spolku, a zapisovatel sem napíše jméno člena samými velkými písmeny.

§ 2

Zapisuji tímto samými velkými písmeny: ARNOŠT NEMECSEK

Leszik, zapisovatel v. r.

§ 3

Valná

hromada

Kytového

spolku

vyslovuje

jednomyslně svůj dík Generálu Jánoši Bokovi za to, že vedl včerejší boj jako vojevůdce z učebnice dějepisu, a na znamení své úcty jsme se usnesli, že všichni členové Kytového spolku jsou povinni v učebnici dějepisu na straně 168, čtvrtý řádek shora, připsat doma inkoustem k nadpisu kapitoly Jan Hunyadi2) slova: ,,A JAN BOKA“. Na tom jsme se usnesli, protože si to od nás vojevůdce zasluhuje, protože kdyby to nebyl provedl tak dobře, byli by nás červenokošiláči porazili. A každý je povinen připsat tužkou v kapitole Pohroma u Moháče ke jménu arcibiskupa Tomoriho, protože ten byl taky poražen, slova ,,a Ferenc Áts“.

§ 4

Generál Jánoš Boka přes veškeré naše protesty zabral násilím spolkový majetek (24 kr), ježto každý musil odevzdat na válečné účely všechno, co měl, a z toho pak byla zakoupena trubka za 1 zlatku 40 krejcarů, ačkoli se u Rósera v bazaru dostanou trubky už za 60 i za 50 krejcarů, přece se musila koupit dražší, protože má silnější zvuk, a my jsme se přece zmocnili polnice červenokošiláčů a teď už máme dvě trubky, ačkoli už žádnou nepotřebujeme, a kdybychom nějakou potřebovali, pak nám stačí jedna, tak jsme se rozhodli, aby spolek žádal vrácení spolkového jmění (24 kr.), a Generál ať trubku někde prodá, ale my svoje peníze (24 kr.) potřebujeme, což on taky slíbil.

§ 5

2 Vítězný uherský vojevůdce ve válce proti Turkům. (Pozn.

překl.)

Předsedovi spolku Pavlu Kolnayovi udělují tímto členové spolku důtku, poněvadž nechal spolkový kyt vyschnout. Ježto má být diskuse zapsána do protokolu, zapisuji tímto diskusi do protokolu: Předseda: Kyt jsem proto nežvýkal, že jsem byl zaměstnán válčením.

Člen Barabás: Jó, to není žádná omluva.

Předseda: Barabás pořád popichuje a já ho proto napomínám. Já s radostí budu žvýkat kyt, protože vím, co se sluší a patří, a proto jsem předsedou, abych ho žvýkal podle stanov, ale popichovat se nenechám.

Člen Barabás: Já nikoho nepopichuju.

Předseda: A popichuješ.

Člen Barabás: A ne.

Předseda: A jo.

Člen Barabás: A ne.

Předseda: Dobrá, tak si měj poslední slovo.

Člen Richter: Vážený spolku! Navrhuji, aby byla předsedovi udělena důtka ve velké knize, protože zanedbal svou povinnost.

Členové: Tak jest! Tak jest!

Předseda: Dovolávám se jen toho, aby mi spolek pro tentokrát odpustil už proto, že jsem včera bojoval jako rozzuřený lev a dělal jsem pobočníka a vyběhl jsem v největším nebezpečí na násep a nepřítel mě srazil k zemi a já jsem trpěl pro naši říši. Proč mám tedy zvlášť ještě trpět i za to, že jsem nežvýkal kyt?

Člen Barabás: To sem nepatří.

Předseda: Patří.

Člen Barabás: A nepatří.

Předseda: Patří.

Člen Barabás: A ne.

Předseda: Budiž. Měj si poslední slovo.

Člen Richter: Prosím, aby byl můj návrh přijat.

Spolek: Přijímáme, přijímáme.

Hlasy zleva: Nepřijímáme.

Předseda: Hlasujme.

Člen Barabás: Prosím, aby se hlasovalo jednotlivě.

Hlasování bylo provedeno.

Předseda: Spolek většinou tří hlasů rozhodl, aby byla předsedovi Pavlu Kolnayovi udělena důtka. To je svinstvo.

Člen Barabás: Předseda nemá právo vyslovovat se grobiánsky o většině hlasů. Předseda: To má. Člen Barabás: To nemá. Předseda: A má. Člen Barabás: A nemá. Předseda: Budiž. Měj si poslední slovo.

Tím byl denní pořad vyčerpán a předseda skončil zasedání.

Leszik, zapisovatel v. r.

Kolnay, předseda v. r.

Trvám na tom, že je to svinstvo.

10

V MALÉM ŽLUTÉM DOMKU V RÁKOSOVÉ ULICI bylo ticho jako v kostele. Dokonce i nájemníci, kteří se obvykle scházeli na dvoře, aby si hlučně poklevetili, chodili tentokrát po špičkách kolem dveří krejčího Nemecska.

Služky klepaly šaty a koberce až v nejzazším koutku dvora, a i tam s nimi zacházely šetrně, jen aby měl nemocný klid.

Kdyby se koberce uměly divit, jistě by se byly divily, že se jim místo zuřivého mlácení dostává jen mírných, shovívavých ran… A nájemníci nejednou nakoukli do skleněných dveří: „Jakpak se daří hošíčkovi?“ Všichni dostávali stejnou odpověď: „Špatně, moc špatně.“ Dobré sousedky leccos přinášely: „Vezměte si, paní, ten trošek dobrého vína.. Nebo:

„Jestli se neurazíte, mám tu drobet cukroví..

Drobná plavovlasá žena, která s uplakanýma očima otvírala dveře těm dobrým lidem, pěkně děkovala za dárky, ale mnoho užitku z nich neměla. Tu a tam jim také řekla: „Nic nechce jíst, chudáček, už dva dny sotva že do něho vpravíme pár lžiček mléka.“

Ve tři hodiny se vrátil domů krejčí. Byl v obchodě, aby si přinesl práci. Potichu, opatrně otevřel dveře do kuchyně a ani se ženy na nic neptal.

Jenom se na ni podíval. A žena se podívala na něho. A oba si naráz porozuměli. Stáli proti sobě mlčky, krejčí ani neodložil kabát, který mu visel přes ruku.

Potom vstoupili po špičkách do světnice, kde na posteli ležel hošík. Věru že se tuze změnil ten někdejší vojín z Pavelské ulice, nynější skleslý kapitán. Pohubl, vlasy mu narostly, tváře měl vpadlé. Nebyl bledý, a snad právě to bylo nejsmutnější, že měl tvářičky stále červené. Nebyla to zdravá červeň. Sálal z něho vnitřní žár, který ho bez ustání sžíral už tolik dní.

Krejčí se ženou přistoupili k posteli. Byli to chudí, prostí lidé, kteří už prožili mnoho zla, příkoří a trápení, a proto nenaříkali. Jen tak stáli u postele se svěšenou hlavou a dívali se do země.

Potom se krejčí docela potichounku zeptal: „Spí?“

Žena se ani neodvažovala odpovědět, jen přikývla.

Hošík ležel na lůžku tak, že se ani nedalo říci, zda spí či bdí.

Na dveřích ze dvora se ozvalo nesmělé zaklepání.

„To bude doktor,“ zašeptala paní.

Muž ji vybídl:

„Jdi mu otevřít.“

Žena vyšla ven a otevřela dveře. Na prahu stál Boka. Při pohledu na synova kamaráda se na ženině tváři objevil smutný úsměv.

„Mohu dál?“

„Pojď, synku.“

A Boka vstoupil.

„Jak je mu?“

„Nijak.“

„Špatně?“

Boka ani nevyčkal odpovědi a vstoupil do pokoje. Za ním vešla žena. Pak stáli u lůžka tři a slovo nepromluvili. A jak tam stáli, jako by malý pacient pocítil, že se na něho dívají, že kvůli němu mlčí, pomalu, tiše otevřel oči. Pln smutku pohlédl nejprve na otce, potom na matku. Když však nakonec zahlédl Boku, náhle se usmál. Slabým hláskem, sotva slyšitelným mu řekl:

„Ty jsi tady, Boko?“

Boka přistoupil blíž k posteli.

„Ano, jsem tu.“

„A zůstaneš tady?“

„Ano.“

„Pořád, dokud neumřu?“

Boka nevěděl, co na to odpovědět. Usmál se na svého přítele a ohlédl se jakoby o radu na paní Nemecskovou. Ale to už paní Nemecsková stála k nim zády, zvedajíc cípek své zástěry kamsi k očím.

„Mluvíš hlouposti, synáčku,“ řekl krejčí a odkašlal si.

„Khm! Khm! Hlouposti mluvíš.“

Ale Arnošt Nemecsek si tentokrát nevšímal toho, co mu říká otec. Díval se na Boku a kývnutím hlavy ukázal na otce.

„Ti to nevědí,“ řekl.

Vtom se už ozval Boka:

„Co by nevěděli. Vědí to líp než ty.“

Malý blondáček se pohnul, namáhavě se zvedl s polštáře a posadil se na lůžku. Nesnesl, aby mu při tom pomáhali. Zvedl prst a řekl vážně: „Nevěř, co povídají. Říkají to jen žertem. Já vím, že umřu.“

„To není pravda.“

„Říkáš, že to není pravda?“

„Ano.“

Blondáček se na něho přísně podíval: „Copak snad lžu?“

Všichni ho chlácholili, aby se nezlobil, nikdo ho přece neobviňuje ze lži. Ale Arnošt Nemecsek byl tentokrát přísný a zazlíval všem, že mu nevěří. Zatvářil se důstojně a prohlásil:

„Dávám ti čestné slovo, že umřu.“

Domovnice strčila hlavu do dveří: „Paničko… doktor.“

Do světnice vstoupil lékař a všichni ho uctivě pozdravili. Byl to velice přísný starší muž.

Nepromluvil ani slovo. Nevrle kývl hlavou a šel rovnou k posteli. Vzal hošíka za ruku, potom se lehce dotkl jeho čela, sklonil se, přiložil ucho na jeho prsa a naslouchal. Žena se nemohla zdržet, aby se nezeptala: „Pane doktore… prosím… je to horší?“

Vtom lékař poprvé promluvil:

„Není.“

Ale říkal to nějak podivně. Říkal to tak, že se přitom na paní Nemecskovou ani nepodíval. Potom vzal klobouk a chystal se k odchodu. Krejčík mu ochotně běžel otevřít dveře.

„Doprovodím pana doktora.“

V kuchyni na něho lékař mrkl, aby zavřel dveře.

Chudák krejčí tušil, co to znamená, chce-li s ním lékař mluvit mezi čtyřma očima. Zavřel dveře. Lékařova tvář jako by v té chvíli nabyla vlídnějšího výrazu.

„Pane Nemecsku,“ začal doktor, „jste muž, s vámi budu mluvit otevřeně.“

Krejčí sklonil hlavu.

„Ten hošík se už rána nedožije. Snad ani večera ne.“

Krejčí se ani nepohnul. Teprve po chvíli začal mlčky pokyvovat hlavou.

„Říkám to jen proto,“ pokračoval lékař, „že jste chudý člověk, a bylo by zle, kdyby vás ta rána stihla nepřipraveného. Bude tedy dobře… postaráte-li se…

postaráte-li se o to… oč bývá zvykem v takové chvíli se postarat…“

Chvíli se ještě na krejčího díval, potom mu náhle položil ruku na rameno:

„Sbohem. Za hodinu se vrátím.“

Ale to už krejčí neslyšel. Jen zíral na čistě vydrhnutou cihlovou dlažbu kuchyně. Ani si nepovšiml, že lékař odešel.

V hlavě mu neustále vířila slova, že se o něco musí postarat.

Že se musí postarat o něco, oč bývá zvykem se v takové chvíli postarat. Co tím lékař myslil? Snad ne rakev?

Dopotácel se do světnice a usedl na stoličku. Nebylo možno dostat z něho slovo. Marně k němu žena přistoupila: „Co říkal doktor?“

Krejčí jen pokynul hlavou.

V tu chvíli jako by se hošíkova tvář rozzářila radostí.

Obrátil se k Bokovi.

„Ty, Jeníku, pojď sem!“

Boka k němu přistoupil.

„Sedni si sem na pelest. Troufáš si?“

„Co by ne! Proč bych si netroufal?“

„Mohl by ses bát, že umřu, zrovna když budeš sedět u mne na posteli. Ale toho se bát nemusíš, protože ti to dřív řeknu, až ucítím, že mám umřít.“

Boka si k němu přisedl.

„Tak co?“

„Ty,“ řekl mu hošík, vzal ho kolem krku a naklonil se k jeho uchu, jako by mu chtěl pošeptat veliké tajemství, „co se stalo s červenokošiláči?“

„Porazili jsme je.“

„A potom?“

„Potom se červenokošiláči vrátili do botanické zahrady a tam měli schůzi. Čekali dlouho do večera, ale Feri Áts nepřišel. A tak je čekání omrzelo a šli domů.“

„A proč tam Feri Áts nepřišel?“

„Protože se styděl. A věděl, že ho už nebudou chtít za vůdce, když prohrál bitvu. Dnes odpoledne měli zase schůzi.

To už tam Feri Áts přišel. Včera jsem ho viděl tady před vaším domem.“

„Tady?“

„Ano. Ptal se domovníka, jestli je ti už líp.“

Nemecsek náhle zpyšněl. Nechtěl věřit svým uším.

„Sám Feri Áts?“

„Ano, sám Feri Áts.“

To Nemecskovi lichotilo.

A Boka pokračoval:

„Jak ti říkám, měli na ostrově schůzi, a to bylo povyku!

Došlo k strašné hádce, protože všichni chtěli svrhnout Feriho Átse a na jeho straně byli jen dva: Wendauer a Szebenics. A bratři Pásztorovi byli hrozně proti němu, protože se vůdcem chtěl stát starší Pásztor. A dopadlo to tak, že Átse skutečně zbavili vůdcovství a zvolili si staršího Pásztora. Ale jestlipak víš, co se stalo potom?“

„Co?“

„To se stalo, že když se konečně červenokošiláči uklidnili a měli nového vůdce, přišel k nim na ostrov hlídač botanické zahrady a oznámil jim, že už má ředitel toho povykování dost, a vykázal je ze zahrady. Ostrov potom uzavřeli. Dali na most dvířka.“

Kapitán se tomu od srdce zasmál.

„No tohle se povedlo!“ zvolal. „A odkud, Arnošte, vlastně to všechno víš?“

„Kolnay mi to vypravoval. Teď jsem ho zrovna potkal, jak jsem šel k vám. Měl namířeno na grunt, protože má zase kytový spolek valnou hromadu.“

Při těch slovech hošík ohrnul rty.

„Ty už já nemám rád,“ řekl tiše. „Zapsali mě do spolkové knihy samými malými písmeny.“

Boka si pospíšil přítele uklidnit: „To už opravili. Nejenže to opravili, dokonce tě zapsali do velké knihy samými velkými písmeny.“

Nemecsek zavrtěl hlavou:

„To není pravda! To mi říkáš jen proto, že stůňu a chceš mě potěšit.“

„Vůbec to proto neříkám. Říkám to proto, že je to pravda. Čestné slovo, že je to pravda.“

Malý blondáček opět pozvedl svůj hubený prstíček: „Teď dáváš své čestné slovo dokonce i na lež, jen abys mě potěšil.“

„Ale…“

„Nemluv!“ okřikl ho Nemecsek.

On, kapitán, a generála! V pravém slova smyslu ho okřikl.

Na gruntě by to bylo strašlivé provinění, ale tady to provinění nebylo. Boka si to s úsměvem nechal líbit.

„Dobrá,“ řekl, „když mi to nechceš věřit, však to za chvíli sám uvidíš. Připravili ti zvláštní čestný diplom a za chvíli tu s ním budou. Přinesou ti ho. Přijde sem celý spolek.“

Ale malý blondáček ještě stále tomu nevěřil.

„Uvěřím, až to uvidím!“

Boka pokrčil rameny. Pomyslil si: Tak je to ještě lepší, když tomu nevěří, aspoň bude mít větší radost, až je tu všechny uvidí.

Ale nemocného tím jen bezděky rozčilil. Chudáčka strašně trápila ta nespravedlnost, které se na něm dopustil kytový spolek.

„Vidíš,“ řekl a sám se tím ještě víc podráždil, „byla to ohavnost, co mi provedli.“

Boka se už neodvažoval promluvit, bál se, aby nemocného ještě víc nepodráždil. Když se ho Nemecsek zeptal: „Že mám pravdu?“, dokonce přisvědčil: „Máš pravdu.“

„A přece,“ pokračoval Nemecsek a posadil se na polštář, „a přece jsem bojoval za ně jako za všechny ostatní, aby jim grunt zůstal, a já dobře vím, že jsem nebojoval za sebe, protože já už grunt stejně nikdy neuvidím…“

Zmlkl. Zápolil s tou strašlivou myšlenkou, že už nikdy grunt neuvidí. Bylo to dítě. Rád by byl na tom světě zanechal všechno, jen kdyby se toho gruntu, toho „drahého gruntu“ nemusil vzdát!

A co se mu nestalo po celou dobu jeho nemoci, při tom pomyšlení mu vyhrkly slzy z očí. Ale nikoli ze zármutku, z bezmocného hněvu se rozplakal, z bezmocného hněvu proti čemusi všemocnému, co má sílu zabránit mu, aby ještě jednou zašel do Pavelské ulice, mezi pevnosti, k hlídačově boudě. Vzpomněl si na strojovnu, na kůlnu, na dvě velké moruše, s nichž trhal listy Cselovi, protože Csele měl doma velký chov bourců morušových, a ti potřebovali morušové listy, a Csele byl parádník, a Cselovi bylo líto ničit své pěkné šaty tím, že by v nich lezl po stromech, a tak posílal na strom jeho, protože on byl prostý vojín. Vzpomněl si na štíhlý železný komín, který si vesele pobafával a vyfukoval k blankytné obloze sněhobílé obláčky páry, aby se vzápětí rozplynuly, takže po nich nezbylo ani památky. A jako by mu k uším doléhal ten známý kvílivý zvuk, jaký vydává parní pila, když se zakousne do polen a seká je na špalíčky.

Tváře mu zčervenaly, oči se mu rozzářily.

„Chci na grunt!“ zvolal.

A když na jeho volání nikdo neodpovídal, zavolal znovu, ale tentokrát už vzdorovitěji, naléhavěji: „Já chci na grunt!“

Boka ho vzal za ruku:

„Však tam půjdeš, hned příští týden, jen co se uzdravíš, pak tam zase přijdeš.“

„A to zas ne!“ trval na svém Nemecsek. ,,Já tam chci teď! Teď hned! Oblékněte mi šaty a na hlavu si dám červenozelenou čapku.“

Sáhl pod polštář a s vítězoslavným výrazem v tváři vyštrachal odtamtud zválenou červenozelenou čapku, s níž se ani na chvíli nerozloučil. Posadil si ji na hlavu.

„Oblékněte mi šaty!“

Otec mu smutně řekl:

„Až se uzdravíš, Arnošte.“

Ale hošík si nedal říci. Křičel, jak mu to jen jeho nemocné plíce dovolily.

„Já se neuzdravím!“

A křikl to tónem tak rozkazovačným, že mu nikdo neodporoval.

„Neuzdravím se!“ křičel. „Lžete mi! Já to dobře vím, že umřu! A já si umřu tam, kde se mně zlíbí! Já chci na grunt!“

O tom ovšem nemohlo být ani řeči. Všichni k němu přispěchali, domlouvali mu, chlácholili ho a vysvětlovali mu: „Teď to nejde…“

„Venku je tak ošklivo…“

„Až příští týden…“

A zase se znovu a znovu vracela ta smutná slova, která se mu už téměř neodvažovali opakovat do očí, do těch jeho moudrých očí:

„Až se uzdravíš…!“

Ale všechno jako by jejich slova popíralo. Když mluvili o ošklivém počasí, svítilo na malý dvorek teplé, zářivé sluníčko, to mocné, životodárné jarní sluníčko, které dává život všemu, a které jen Arnoštu Nemecskovi život dát nemohlo. A hošíka doslova zalila horečka. Jako smyslů zbavený rozhazoval rukama, byl celý rudý, jeho jemné chřípí se rozšiřovalo. A hošík volal: „Grunt je celá jedna říše!“ křičel. „Vy to ovšem nevíte, protože vy jste ještě nikdy nebojovali za vlast!“

Kdosi zaklepal na dveře. Žena vyšla ze světnice.

„Prosím tě,“ zavolala po chvíli na muže, „je tu pan Csetneky.“

Také krejčí odešel do kuchyně.

Pan Csetneky byl magistrátním úředníkem a šaty si dával šít u Nemecska. Sotva spatřil krejčího, rozčileně se ho zeptal:

„Co je s mým dvouřadovým hnědým oblekem?“

Ze světnice se ozývalo žalostné deklamování: „Polnice hlaholila… a grunt byl samý prach…

Kupředu! Kupředu!“

„Prosím, milostpane,“ řekl krejčí, „je-li vám libo, můžete si šaty zkusit, ale musím vás poprosit… kdybyste si je ráčil zkusit tady v kuchyni… račte mi prominout, můj synáček je totiž těžce nemocen… leží ve světnici…“

„Kupředu! Kupředu!“ ozýval se ze světnice dětský hlásek ochraptělý křikem. „Za mnou! Útok! Vidíte tamhle červenokošiláče? V čele jde Feri Áts se stříbrným kopím…

teď mě hodí do vody!“

Pan Csetneky naslouchal.

„Co je to?“

„To chudáček tak křičí.“

„Proč křičí, když je nemocný?“

Krejčí pokrčil rameny.

„Už ani není nemocný, račte vědět… už umírá… to chudáček blouzní v horečce…“

A přinesl ze světnice dvouřadové hnědé sako sestehované bílou nití. Když otevřel dveře, bylo slyšet až do kuchyně:

„V zákopech ticho! Pozor! Tamhle jdou… už jsou tu!

Trubači, zatrub!“

Hošík přiložil sevřenou pěstičku k ústům a zatroubil: „Tratá… trará… tratata!“

Pak křikl na Boku:

„Trub taky!“

A Bokovi nezbývalo než také přiložit ruku k ústům, a potom troubili oba chlapci ve dvou, jeden vysíleným, chraptivým slabým hláskem, druhý zdravým hlasem, který však zněl stejně smutně. Boka se již dusil pláčem, ale přece jenom se násilím opanoval, držel se statečně a dělal, jako by měl sám z troubení radost.

„Lituji,“ prohlásil pan Csetneky a svlekl kabát, ,,ale ty hnědé šaty nutně potřebuju.“

„Tratá! Tratá!“ znělo ze světnice.

Krejčí pomohl panu Csetnekymu do kabátu a potichounku řekl:

„Račte prosím stát klidně.“

„Pod paží mě to škrtí.“

„Ano, prosím.“

(„Tratá! Tratá!“)

„Ten knoflík tady je vysoko, přišijte jej níž. Mám rád, když pěkně sedí na prsou.“

„Jak si račte přát, milostpane.“

(„Všichni k útoku! Kupředu!“)

„A rukáv jako by byl trochu krátký.“

„Ani bych neřekl.“

„Jen se dobře podívejte. U každého kabátu mi děláte krátké rukávy. To je u vás to neštěstí.“

„Kdyby tohle bylo všechno moje neštěstí,“ pomyslil si krejčí a vyznačil křídou, že má prodloužit rukáv.

Ve světnici zatím neustále přibývalo hluku.

„Haha!“ vzkřikl dětský hlásek. „Tak jsi tu? Už tě mám!

Konečně jsi mi přišel do rány, vojevůdče, ty postrachu! Tak pojď! Teď ukaž! Uvidíme, kdo s koho!“

„Přidejte trochu vaty sem do ramenou,“ řekl pan Csetneky, „a trochu na prsa zprava i zleva.“

(„Buch! A už jsi na zemi!“)

Pan Csetneky svlékl hnědý kabát a krejčí mu pomohl do kabátu, ve kterém přišel.

„Kdy to bude hotovo?“

„Pozítří.“

„Dobrá. Ale pospěšte si, ne abych dostal šaty zas až za týden! Máte teď nějakou jinou práci?“

„Jen kdyby ten chlapec nestonal, milostpane.“

Pan Csetneky pokrčil rameny:

„To je ovšem smutné. Je mi vás opravdu líto, ale to vám povídám, ty šaty potřebuju, a potřebuju je velmi nutně. Jen se hned do nich pusťte.“

Krejčí si povzdychl.

„No tak se do nich pustím.“

„Maucta,“ řekl pan Csetneky a s veselou odcházel. Ze dveří však ještě jednou zavolal: „Ale hned se do toho dejte!“

Krejčí vzal krásné hnědé sako a zamyslil se nad tím, co mu řekl lékař. Musí se postarat o to, oč v takové chvíli bývá zvykem se postarat. Dobrá, zasedne tedy k práci. Kdoví, k čemu bude potřebovat peníze, které dostane za to hnědé sako. Snad těch pár zlatek poputuje rovnou k truhláři, který dělá rakvičky. A pan Csetneky se ve svých nových šatech pyšně ponese po promenádě na Dunajském nábřeží.

Krejčí se vrátil do světnice a hned se dal do šití. Na lůžko se už ani nepodíval, jen rychle píchal jehlou, aby byl s prací brzy hotov, protože to byla práce tak jako tak naléhavá. Potřebuje ji pan Csetneky, a potřebuje ji snad i truhlář.

A s malým kapitánem už nikdo nic nesvedl. Byl zase při síle a postavil se na posteli: dlouhá noční košilka mu sahala až po kotníky, na hlavě měl červenozelenou čapku, švihácky posazenou na jednu stranu. Salutoval. Jeho hlas už byl chraptivý a jeho pohled se upíral do neznáma.

„Poslušně hlásím, pane generále, srazil jsem k zemi vůdce červenokošiláčů a prosím o povýšení… Podívejte se na mne, už jsem kapitánem!… Bojoval jsem za vlast a zemřel jsem za vlast!… Trará! Trará! Trub, Kolnay!“

Jednou rukou se chytil čela postele.

„Pevnosti, palte! Haha! Tamhle je Jano! Pozor, Jano!

Taky budeš kapitánem, Jano. A tvoje jméno nebude zapsáno malými písmeny. Fuj! Jste zlí, nepřející hoši, závidíte mi, že mě měl Boka rád a že měl za přítele mne, a ne vás! Celý kytový spolek je hloupost! Vystupuju! Vystupuju ze spolku!“

Pak tiše dodal:

„Prosím, aby to bylo zaprotokolováno.“

A krejčí u nízkého malého stolečku neviděl a neslyšel.

Jeho kostnaté prsty se mrštně pohybovaly po látce a v prstech se mu blyštěla jehla a náprstek. Za nic na světě by se byl na postel nepodíval. Obával se, že kdyby se tam ohlédl, rázem by ho všechno omrzelo, mrštil by o zem tím pěkným hnědým kabátem pana Csetnekyho a vrhl by se k posteli, ke svému synáčkovi.

Kapitán se posadil na lůžko a mlčky se díval na přikrývku.

Boka se ho potichu zeptal:

„Unavil ses, viď?“

Blondáček neodpovídal. Boka ho přikryl a maminka mu upravila polštář pod hlavou.

„Teď zůstaň pěkně v klidu. Odpočiň si,“ řekla.

Hošík se zadíval na Boku, ale z jeho pohledu bylo patrno, že Boku nevidí. Hleděl na něho s údivem v tváři a zašeptal: „Tatí…“

„Ne, ne,“ odpověděl přidušeným hlasem generál. „Já nejsem tatínek… nepoznáváš mě? Jsem Jánoš Boka.“

Vyčerpaným hlasem, nechápavě po něm nemocný opakoval:

„Jsem… jsem… Jánoš Boka…“

Pak nastalo dlouhé mlčení. Hošík zavřel oči a dlouze, zhluboka si povzdychl, jako kdyby se byl všechen zármutek všech zarmoucených lidí nakupil v jeho malé dušičce.

Bylo ticho.

„Snad usne,“ zašeptala drobná plavovlasá žena, která po mnoha probděných nocích sotva stála na nohou.

„Nechme ho,“ odpověděl šeptem Boka.

Usedli stranou na odřenou zelenou pohovku. Také krejčí nechal práce, položil hnědý kabát na kolena a zabořil hlavu do dlaní. Všichni mlčeli. A v tom tichu ani zabzučení mouchy by bylo nikomu neušlo.

Oknem vnikaly do pokoje dětské hlasy. Zdálo se, jako by byla na dvoře spousta dětí, které potichu mezi sebou rozmlouvají. A pojednou zaslechl Boka známé slovo.

Zaslechl, jak někdo šeptem řekl: „Barabás.“

Vstal a po špičkách vyšel z pokoje. Když otevřel skleněné dveře u kuchyně a vyšel na dvůr, spatřil samé známé tváře. Celý houf chlapců z Pavelské ulice tam stál plaše poblíž dveří.

„To jste vy?“

„Ano,“ zašeptal Weisz, „je tu celý kytový spolek.“

„S jakou jste přišli?“

„Přinesli jsme mu čestný diplom. Je v něm červeným inkoustem napsáno, že se mu spolek omlouvá, a že jsme ho zapsali do velké knihy samými velkými písmeny. Přinesli jsme i velkou knihu. A je tu celá deputace.“

Boka zavrtěl hlavou.

„Copak jste nemohli přijít dřív?“

„Proč?“

„Protože teď spí.“

Členové deputace se na sebe podívali.

„Nemohli jsme přijít dřív, protože jsme se nemohli dohodnout, kdo má být předsedou deputace. A trvalo to půl hodiny, než jsme zvolili Weisze.“

Na prahu se objevila paní Nemecsková.

„Nespí,“ řekla, „zase blouzní.“

Chlapci ustrnuli. Všichni byli zaraženi.

„Pojďte dál, dětičky,“ řekla paní Nemecsková. „Snad se chudáček vzpamatuje, když vás uvidí.“

A otevřela jim dveře dokořán.

Chlapci jeden po druhém vstupovali plni dojetí a pokory, jako by vstupovali do kostela. Už venku před prahem smekali klobouky. A když se za posledním chlapcem zavřely dveře, stáli už všichni na prahu světnice, mlčky, Uctivě, s očima široce rozevřenýma. Dívali se na krejčího, dívali se na postel. Krejčí ani při příchodu chlapců nezvedl hlavu z dlaní, seděl skloněn nad stolkem a mlčel.

Neplakal. Byl jenom nesmírně unaven. A na posteli ležel kapitán, oči upřeny do prázdna, uzounké rty malých úst pootevřeny, a těžce, zhluboka oddychoval. Avšak nikoho z chlapců nepoznal. Snad už viděl něco, co již pozemské oko postřehnout nemůže.

Žena chlapce pobízela:

„Jděte blíž k němu.“

Chlapci přistupovali zvolna k posteli. Ale šlo se jim těžce. Vzájemně si dodávali odvahu: „Jdi tam!“

„Jdi ty napřed!“

Potom řekl Barabás:

„Ty jsi předseda deputace.“

Nato Weisz pomaloučku přistoupil k posteli. Ti ostatní se loudali za ním. Hošík se na ně ani nepodíval.

„Mluv!“ zašeptal Barabás.

A Weisz chvějícím se hlasem spustil: „Ty… Nemecsku…“

Ale Nemecsek ho neslyšel. Ztěžka oddychoval a ztrnule zíral na stěnu.

„Nemecsku!“ opakoval Weisz a už měl pláč na krajíčku.

Barabás mu zašeptal do ucha:

„Nebeč!“

„Já nebečím,“ odpověděl Weisz a byl rád, že mohl říci aspoň to bez pláče. Potom se vzmužil: „Velevážený pane kapitáne!“ začal svůj proslov a vytáhl z kapsy nějakou listinu. „Dostavili jsme se sem… a já jako předseda… jménem celého spolku… ježto jsme se mýlili…

a my se ti teď všichni omlouváme… a v tomto čestném diplomu… tady je to všechno napsáno…“

Ohlédl se. V očích se mu již zaleskly dvě slzičky. Ale úřední tón, jejich největší potěšení, nebyl by si za nic na světě odpustil.

„Pane zapisovateli,“ zašeptal dozadu, „podejte mi spolkovou knihu.“

Leszik mu ji úslužně podal. Weisz položil bázlivě knihu na kraj postele a otevřel stránku, na níž byl „Záznam“.

„Podívej se,“ řekl nemocnému hošíkovi, „tadyhle to je.“

Ale oči nemocného se pozvolna zavřely. Hoši chvilku čekali. Potom se znovu ozval Weisz: „Tak se podívej!“

Hošík neodpověděl. Všichni přistoupili blíž k posteli.

Žena třesouc se na celém těle si proklestila cestu hloučkem chlapců. Sklonila se k svému dítěti.

„Ty,“ zavolala na manžela jakýmsi cizím, ohromeným, chvějícím se hlasem. „On nedýchá…“

Přitiskla hlavu hošíkovi na prsa.

„Ty,“ volala nahlas, o nic se už nestarajíc. „On nedýchá!“

Chlapci ucouvli. Postavili se do koutka malé světničky, těsně jeden vedle druhého. Spolková kniha spadla s postele rozložena tak, jak ji byl Weisz otevřel.

Žena už křičela.

„Ty! On má studené ruce!“

A v tom hlubokém tísnivém tichu, které po těch slovech nastalo, bylo slyšet, jak se krejčí, sedící do té chvíle mlčky a nehybně na stoličce s hlavou schýlenou do dlaní, náhle rozplakal. Plakal tiše, sotva ho bylo slyšet, plakal, jak pláčí vážní, dospělí lidé. Jen ramena se mu chvěla pláčem. A chudák dával i přitom ještě pozor na pěkný hnědý kabát pana Csetnekyho. Upustil kabát na podlahu, aby jej svými slzami nesmáčel.

A žena objímala a líbala mrtvého synáčka, potom poklekla k lůžku, zabořila tvář do malého polštářku a sama také propukla v pláč. A v posteli ležel naznak s očima zavřenýma, bílý jako stěna, ve věčné tichosti tajemník kytového spolku, kapitán gruntu v Pavelské ulici, Arnošt Nemecsek, a už bylo jisté, že nevidí a neslyší nic z toho, co se děje kolem něho, neboť si pro kapitána Nemecska přišli andělíčkové a odnesli ho tam, kde slyší sladkou hudbu a vidí jasnou záři jen takoví lidé, jako byl kapitán Nemecsek.

„Přišli jsme pozdě,“ zašeptal Barabás.

Boka stál uprostřed pokoje se svěšenou hlavou. Ještě před chvílí, sotva před několika minutami, když seděl na kraji postele, jen stěží přemáhal pláč. A náhle si s podivem uvědomil, že se mu slzy nehrnou do očí, že plakat nemůže.

Potom se rozhlédl kolem sebe s pocitem jakési nesmírné prázdnoty v duši. Viděl chlapce, jak se tísní v koutě, vpředu stál Weisz s čestným diplomem, který už Nemecsek nemohl vidět.

Přistoupil k nim.

„Jděte domů.“

A ti chudáčkové se skoro zaradovali, že mohou odejít z toho malého cizího pokojíčku, kde leží na posteli jejich kamarád, mrtev. Jeden po druhém se vytratili do kuchyně a z kuchyně na dvůr zalitý sluncem. Poslední zůstal v pokojíčku Leszik. Zůstal schválně poslední. Když už byli všichni venku, po špičkách přistoupil k posteli a tiše zvedl s podlahy spolkovou knihu. Pohlédl na lůžko a na tichého malého kapitána.

Potom vyšel za ostatními na dvůr, kde v slunečním jasu pípali na ubohých stromcích ptáčkové, mladí veselí vrabčáci. Hoši se dívali na ptáčky, postávali na dvoře, všechno jim bylo nevýslovně záhadně. Věděli, že jim zemřel kamarád, ale nechápali proč. Udiveni pokukovali jeden na druhého, jako když je člověk ohromen něčím, co je mu naprosto nepochopitelné, co je mu zcela cizí a s čím se setkává po prvé v životě.

Chýlilo se k večeru, když Boka vyšel na ulici. Měl se pustit do učení, neboť ho čekal perný den, těžký úkol z latiny. Už dávno nebyl zkoušen a dalo se tedy s jistotou očekávat, že ho pan profesor Rácz vyvolá. Ale Boka neměl chuť do učení. Odstrčil knihu i slovník a odešel z domova.

Bez cíle se potloukal ulicemi. Jen Pavelské ulici a známému okolí se jaksi vyhýbal. Bylo mu těžko u srdce při pomyšlení, že by se toho smutného dne měl shledat s gruntem.

Ale ať šel kam šel, všude mu něco připomínalo Nemecska.

Okružní třída…

Tudy si vykračovali s Csónakosem ve třech, když šli po prvé na výzvědy do botanické zahrady.

Ulice Na občině…

Vzpomněl si, jak se jednou v poledne, když šli ze školy, zastavili uprostřed té malé uličky a Nemecsek jim s nesmírnou vážností vypravoval, jak ho den předtím bratři Pásztorovi obrali o kuličky v zahradě u Musea. A Csónakos se rozběhl k budově tabákové továrny a ze železných mříží sklepního okna si šňupl tabákového prachu. Co se tenkrát nakýchali!

Okolí Musea…

I odtamtud se vrátil. A přitom cítil, že čím víc se gruntu vyhýbá, tím silněji ho tam táhne jakýsi mučivý pocit. A když se pojednou v duchu rozhodl, že přece jenom půjde na grunt, že tam půjde bez oklik, přímo, odvážně, v tu chvíli, jako by s něho něco spadlo. Zrychlil kroky, aby tam byl co nejdřív. A čím přicházel blíž k jejich říši, tím větší byl klid, který se mu rozhošťoval v srdci. V Mariánské ulici to už pociťoval tak výrazně, že se dal do běhu, jen aby byl u cíle co nejdřív. A když v soumraku, stále více houstnoucím, doběhl na roh a spatřil tak dobře známou ohradu, srdce se mu prudce rozbušilo. Musil se na chvíli zastavit. Pomalými kroky se blížil ke gruntu. Branka byla otevřena. Před brankou, opřen o prkenný plot, pokuřoval Jano z dýmky.

Sotva Boku zahlédl, ušklíbl se a zamával na něho.

„Naprášili sme im!“ zvolal.

Boka mu odpověděl smutným úsměvem. Ale Jano se rozhorlil:

„Naprášili!… Vyhnali sme ich… Vyhodili. .

„Ano,“ odpověděl tiše generál.

Potom se s hlídačem zastavil, chvíli mlčel a pak se ho zeptal:

„Zdalipak víte, Jano, co se stalo?“

„Co?“

„Nemecsek umřel.“

Hlídač vytřeštil oči a vyndal dýmku z úst.

„Ktorý je to ten Nemecsek?“

„Ten malý blondáček.“

„Aha!“ vyhrkl Slovák a zase dal dýmku do úst.

„Chudáčik.“

Boka prošel brankou. Před ním tiše ležel ten velký prázdný kus městské půdy, který už byl svědkem tolika radostných chvil. Boka si pomalu vykračoval, až došel k příkopu. Na náspu byly ještě stopy po bitvě. Plno šlépějí v písku. Na několika místech se val sesypal, jak chlapci vylézali ze zákopu k útoku.

A temné, černé stály v šiku hranice dříví, na vrcholcích s pevnostmi, jejichž boční stěny byly posypány střelným prachem chlapců, pískem.

Generál usedl na násep a podepřel si bradu dlaní.

Kolkolem bylo ticho. Malý železný komín navečer vychladl a čekal na ráno, až pilné ruce zase pod ním zatopí.

Odpočívala i pila a malý domek dřímal mezi rašícími výhonky psího vína. Zdaleka, jakoby ze sna, doléhal na grunt ruch města. Hrčely kočáry, tu a tam někdo křikl a ze zadního traktu některého sousedního domu, snad z místa, kde byla kuchyně a kde lampa snad už svítila, zazněla písnička. To si nějaká služebná prozpěvovala.

Boka vstal a přešel kolem boudy. Zastavil se na místě, kde Nemecsek srazil Feriho Átse jako kdysi dávno David Goliáše. Sklonil se k zemi a hledal ty drahé šlépěje, které se ztratí z písku právě tak, jako se ztratil jeho malý přítel z toho pozemského světa. Půda byla na tom místě rozryta, ale šlépěje žádné neviděl. A přece by byl poznal stopu po Nemecskových malých botičkách, vždyť měl Nemecsek tak malé nožičky, že nad tím žasli i červenokošiláči, když ve zříceninách botanické zahrady objevili stopy jeho botek, které byly ještě menší než Wendauerovy. Toho památného dne…

Povzdychl si a šel dál. Došel k pevnosti číslo tři, kde po prvé spatřil malý blondáček Feriho Átse. Tenkrát se Feri Áts na hošíka podíval a zavolal:

„Bojíš se, Nemecsku?!“

Generál byl unaven. Ten den ho vyčerpal na duši i na těle. Potácel se, jako by se byl napil silného vína. S námahou se vyšplhal na pevnost číslo dvě a uvelebil se v ní. Tam ho aspoň nikdo neuvidí, nikdo ho nevyruší. Tam si může zavzpomínat, a snad by se mohl i vyplakat, kdyby plakat vůbec dovedl.

Větřík k němu zanášel nějaké hlasy. Podíval se z pevnosti dolů a před hlídačovou boudou zahlédl dvě malé temné postavy. Po tmě je nepoznal. Naslouchal, nejsou-li to někteří z chlapců, nepozná-li je podle hlasů.

Dva chlapci potichu spolu rozmlouvali.

„Ty, Barabási,“ řekl jeden z nich, ,,teď jsme na tom místě, kde chudák Nemecsek zachránil naši říši.“

Chvíli mlčeli. Pak bylo slyšet: „Ty, Barabási, pojď, usmíříme se tady, ale doopravdy a jednou provždy. Nemá to smysl, abychom se hněvali.“

„Dobrá,“ řekl Barabás dojat. „Usmířím se s tebou. Však jsme sem proto přišli.“

Zase bylo ticho. Stáli proti sobě mlčky a oba čekali, že s tím smiřováním začne ten druhý. Konečně promluvil Kolnay:

„Tak servus.“

Barabás všecek dojat odpověděl: „Tak servus.“

Podali si ruce. Dlouho tam stáli ruku v ruce. Potom už neřekli ani slovo, jenom se objali.

I to se stalo. I takový zázrak se udál. Boka je pozoroval z pevnosti, aniž se prozradil. Neprozradil se už proto, že toužil po samotě, a pak si také myslil, proč by je měl k čertu rušit.

Tiše rozmlouvajíce odešli pak oba malí človíčkové do Pavelské ulice.

„Z latiny toho máme na zítřek hodně,“ řekl Barabás.

„Hodně,“ odpověděl Kolnay.

„Tobě je hej,“povzdychl si Barabás, „tebe vyvolal včera. Ale já už jsem dlouho vyvolán nebyl, teď na mne jistě dojde.“

Kolnay na to:

„Nezapomeň, že jsme z druhé kapitoly vynechali celou část od desáté do třiadvacáté řádky. Vyznačil sis to v knize?“

„Nevyznačil.“

„Přece se nebudeš učit i to, co jsme vynechali. Půjdu s tebou a vyznačím ti to v knížce.“

„Dobrá.“

Vida, ti už myslí na úkoly. Nějak brzy zapomněli!

Nemecsek sice zemřel, ale zato zůstal naživu pan profesor Rácz, i latina zůstala naživu, a hlavně zůstali naživu i oni dva.

Vytratili se, zmizeli v šeru večera. A konečně zůstal Boka docela sám. Ale neměl stání v pevnosti. Také doba už značně pokročila. S věže józsefvárošského kostela se měkce nesl hlas večerního zvonu.

Boka slezl s pevnosti a zastavil se před hlídačovou boudou. Viděl, jak se od vrátek do Pavelské ulice vrací Jano k boudě. Vedle něho běžel Hektor, čenichaje a mávaje ocasem. Boka na ně počkal.

„Tak čo?“ zeptal se Jano. „Mladý pánko neide domov?“

„Už půjdu,“ odpověděl Boka.

Hlídač se ušklíbl.

„Doma čaká dobrá teplá večera.“

„Dobrá teplá večeře,“ opakoval mechanicky Boka a myslil na to, že u toho ubohého krejčího v Rákosově ulici usedají teď k večeři jen dva: krejčí a jeho žena. A ve světnici planou svíce. A je tam pěkný dvouřadový hnědý kabát pana Csetnekyho.

Jen tak bezděky nakoukl do boudy.

Spatřil tam podivné nářadí opřené o prkennou stěnu.

Kulatou, červenobílou plechovou tabulku, takový kotouč, jaký drží na tyčce hlídač ve strážném domku, když projíždí kolem rychlík. Potom nějakou třínožku s mosaznou rourkou na konci. A bíle natřené kolíčky…

„Co je tohle?“ zeptal se.

Jano se podíval do boudy.

„Toto? To je pána inženýra.“

„Jakého pana inženýra?“

„No stavebného inženýra.“

Bokovi se strašně rozbušilo srdce.

„Stavebního inženýra? A co tu chce?“

Jano zabafal z dýmky.

„Bude sa tu stavať.“

„Tady!“

„Ano. V pondelok prídu robotníci, prekopú grunt…

vykopů sklepy… fundamenty…“

„Cože?“ vzkřikl Boka. „Tady budou stavět dům?“

„Dom, velký trojposchodový dom,“ řekl lhostejně Slovák. „Majitel gruntu dá postaviť dom.“

A vešel do boudy.

S Bokou se zatočil svět. Tu už mu vytryskly slzy z očí.

Rychle zamířil k vrátkům, potom se rozběhl. Prchal, prchal z té nevěrné hroudy, kterou uhájili s tolika utrpením, s tolika hrdinstvím, a která je nyní věrolomně opouští, aby si na věčné věky vzala na bedra velký činžák.

Od vrátek se ještě jednou ohlédl. Jako člověk, který opouští svou vlast, na věky. A do té velké bolesti, která mu při tom pomyšlení svírala srdce, vmísila se jen kapka, docela nepatrná kapička útěchy. Když už se chudák Nemecsek nedožil toho, aby přijal deputaci kytového spolku, která se mu přišla omluvit, aspoň se nedožil ani toho, že mu zabírají vlast, pro kterou zemřel.

A příštího dne, když celá třída seděla v němém slavnostním tichu a když pan profesor Rácz vážnými kroky, zvolna, slavnostně přistoupil ke katedře, aby v naprostém tichu tlumeným hlasem vzpomněl Arnošta Nemecska a vyzval celou třídu, aby se druhý den odpoledne ve tři hodiny všichni žáci shromáždili v černých nebo aspoň v tmavých šatech v Rákosově ulici, Jánoš Boka hleděl vážně na lavici před sebou a v jeho prosté dětské dušičce začalo v té chvíli po prvé svítat jakési tušení, co je to vlastně život, život, v němž všichni bojujeme jako kmáni, někdy zkrušení, někdy veselí…