Velitel šalupy

Patrick O´Brian

(2000)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Romány historické

První kniha námořních dobrodružství Aubreye a Maturina.První z řady dnes již proslavených příběhů, jimž dominuje dvojice přátel Aubrey a Maturin, první z dvacítky románů, jež mnozí považují za největší kdy stvořenou sérii historických románů. Příběh začíná navázáním přátelství mezi kapitánem britského královského válečného námořnictva Jackem Aubreyem a Stephenem Maturinem, který se stává lékařem na jeho lodi. Kniha poskytuje snad veškerá akční vzrušení, jež si lze přát u historického románu, avšak navíc má kvality, díky nimž autor daleko předstihl své rivaly: podrobný popis života na palubě válečné lodě z časů admirála Nelsona. Způsob, jakým O'Brian dobové prostředí líčí, je bezchybný, a proto čtenář vnímá tehdejší reálie velice intenzivně.Nadevším kraluje autorova mistrovská schopnost charakterizace postav. Čeká vás nevšední a výjimečný čtenářský zážitek.

Patrick O’Brian

VELITEL ŠALUPY

TALPRESS

Copyright © 1970 by Patrick O’Brian

Translation © 2000 by Leonid Křížek

Cover © 2000 by Alois Křesala

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoliv způsobem reprodukovat bez souhlasu nakladatele.

ISBN 80-7197-168-5

MARIAE LEMBI NOSTRI

DUCI ET MAGISTRAE

DO DEDICO

Příčné oplachtění:

A. Čnělková blinda B. Blinda C. Přední plachta D. Př. košovka E. Př. brámovka F. Př. královská pl. H. Hlavní košovka CH. Hl. brámovka I. Hl. královská pl. J. Hl. brámová závětrovka (pro zjednodušení jen na jedné straně jednoho stěžně)

Podélné oplachtění:

K. Vratiplachta L. Hl. stěhovka M. Hlavní košová stěhovka. N. Hlavní brámová stěhovka O. Př. stěhovka P. Kosatka Q. Létavka

* Refovací pruh

Pevné lanoví:

(pro zjednodušení jen stěhy)

a. Hlavní stěh b. Hl. košový stěh c. Hl. brámový stěh d. Hl. královský stěh

e. Přední stěh f. Př. košový stěh g. Př. brámový stěh h. Před. Královský stěh

Kulatiny

1. Čelenová čnělka 2. Čelen 3. Ráhno čnělkové blindy 4. Ráhno blindy 5. Přední stěžeň 6. Př. košová čnělka 7. Př. brámová čn. 8. Př. ráhno 9. Př. košová ráhno 10. Přední brámové r. 11. Přední královské r. 12. Hlavní stěžeň 13. Hl. košová čnělka 14. Hlavní brámová čn. 15. Hl. ráhno 16. Hl. košové ráhno 17. Hl. brámové r. 18. Hl. královské ráhno 19. Ráhnový nástavec 20. Vratipeň 21. Vratiráhno

AUTOROVA POZNÁMKA

Když člověk píše o Královském válečném námořnictvu osmnáctého a začátku devatenáctého století, jen stěží se vyvaruje podhodnocení. Je obtížné dát tomuto tématu opravdu vše, co jeho jest – neboť až příliš často nepravděpodobná skutečnost předstihuje smyšlenku. Dokonce i výjimečně vášnivá a horlivá mysl by si jen stěží mohla vybásnit křehkou postavu komodora Nelsona, jak přeskakuje z okénka ochozu na zádi své poničené lodi Captain (74 děl) do okna záďové galerie lodi San Nicolas (80 děl), zmocní se jí, žene se přes její palubu, aby skočil na palubu nad ní se tyčící řadové lodi San Josef (120 děl), přičemž „na palubě španělské řadové lodi první třídy, (Válečné lodě v dobách plachetnic se dělily do šesti tříd, a to podle počtu děl, která nesly na palubách. Systém zavedl v polovině 18. století britský admirál lord Anson, ale někteří autoři jej zpětně použili i pro označení starších lodí. Po vzoru britského námořnictva přejala typologii téměř všechna ostatní válečná loďstva. Největší lodě byly první třídy. V době kapitána Aubreyho nesly nejméně 110 děl. Lodě druhé třídy měly až na třech palubách nejméně 90 děl, třetí třídy 80 děl, čtvrté třídy 60 děl, páté třídy 32 děl a jako lodě šesté třídy se označovala všechna plavidla s počtem děl menším než 32. (Pozn. překl.)) jakkoliv to zní výstředně, jsem převzal kordy poražených Španělů; a hned jak jsem je převzal, předal jsem je Williamu Fearneyovi, jednomu ze svých lodníků, který si je s velkou sang-froid založil pod paži“.

Stránky Beatsona, Jamese a Naval Chronicle, věstníku admirality uloženého ve Státním archivu, paměti Marshalla a O’Byrna jsou plné bojů, jež snad jsou méně okázalé (existoval jenom jediný Nelson), ale nejsou o nic méně statečné – bojů, které jen málokdo dokáže vymyslet a patrně nikomu se nepodaří předložit je s naprostou přesvědčivostí. Z tohoto důvodu jsem šel přímo k prameni, co se týče popisů bojů v této knize. Z velkého bohatství brilantně vybojovaných a přímočaře popsaných bojů jsem vybral některé obzvláště obdivuhodné. A tak, když popisuji nějaký boj, mohu každý úder doložit lodními deníky, oficiálními dopisy, popisy současníků či osobními deníky účastníků. Avšak na druhé straně jsem se necítil nijak otrocky vázán chronologickou posloupností. Takže případný námořní historik si může například všimnout, že boj sira Jamese Saumareze v Gibraltarském průlivu byl posunut až na konec vinobraní, stejně jako pozná, že přinejmenším v jedné z bitev, již vybojovala moje Sophie, bojovala vlastně úplně jiná šalupa, ačkoliv s přesně stejnou výzbrojí. Zajisté, dopřál jsem si značné volnosti. Zmocnil jsem se dokumentů, básní, dopisů; stručně řečeno, j’ai pris mon bien la ou je ľai trouvé, a v rámci kontextu obecné historické přesnosti jsem změnil jména, místa a některé nepatrné události tak, aby se hodily do mého vyprávění.

Chtěl jsem, aby ti obdivuhodní muži tehdejší doby, Cochranové, Byronové, Falconersové, Seymourové, Boscawenové a mnoho dalších méně slavných námořníků, podle nichž jsem do určité míry komponoval své postavy, byli oslaveni nikoliv vymyšlenými zápasy, ale co nejvíce svými vlastními báječnými činy – aby autenticita sloužila jako ozdoba. A aby ozvěna jejich slov měla trvalou hodnotu.

Na tomto místě bych chtěl také ocenit rady a pomoc, jichž se mi dostalo od trpělivých a erudovaných úředníků Státního archivu a Státního námořního muzea v Greenwichi, rovněž jako od velícího důstojníka HMS Victory; nikdo jiný by nemohl být laskavější a více nápomocný.

P. O’B.

Hudební salonek v guvernérově paláci v přístavu Port Mahon, vysoký, hezký a sloupy lemovaný osmiúhelník, se plnil triumfálními prvními tóny Locatelliho kvartetu C-dur. Hudebníci, Italové přitlačení ke vzdálenější stěně řadami a řadami zlacených oválných židliček, hráli s vášnivou přesvědčivostí, jak se blížili k předposlednímu crescendu, k ohromné pauze a hlubokému, osvobozujícímu závěrečnému akordu. A na zlacených oválných židličkách přinejmenším někteří diváci sledovali nástup se stejnou intenzitou. Byli dva ve třetí řadě, po levé straně. A náhodou seděli vedle sebe. Posluchač více nalevo byl muž dvaceti až třicetiletý, jehož velká postava ze židličky přetékala, takže jen tu a tam vykukoval kousek zlaceného dřeva. Měl na sobě svou nejlepší uniformu důstojníka Královského námořnictva – modrý kabát s bílými klopami, bílou vestu, kalhoty ke kolenům a punčochy – a v knoflíkové dírce měl stříbrnou medaili za abukirské tažení. Rukou v rukávě se zlatými knoflíky a velkou bílou manžetou odbíjel takt, zatímco jasně modré oči posazené ve tváři, jež by jinak byla růžovobílá, kdyby nebyla tak opálená, upíral upřeně na smyčec prvního houslisty. Ozval se vysoký tón, pauza, rozvedení akordu. Zároveň s tím námořníkova pěst prudce dopadla na koleno. Zaklonil se v židličce, úplně ji zakryl, šťastně vzdychl a s úsměvem se otočil ke svému sousedovi. Slova „myslím, že tohle zahráli báječně, pane“ již vězela v jeho hrdle, jestli ne v ústech, když zachytil chladný, dokonce nenávistný pohled a uslyšel sykot: „Jestli si opravdu musíte odbíjet rytmus, pane, tak vás snažně prosím, abyste to dělal aspoň do taktu a ne o půl tónu napřed!“ Tvář Jacka Aubreye okamžitě změnila výraz z přátelské otevřenosti, vyjadřující potěšení, v poněkud zmatený výraz nepřátelství. Neměl na vybranou – musel uznat, že si opravdu bubnuje do rytmu. A přestože tak určitě činil s dokonalou přesností, počínání samo o sobě bylo nevhodné. Zrudl ve tváři – na okamžik se upřeně zahleděl do bledých očí svého souseda a řekl: „Myslím…,“ avšak úvodní tóny pomalé pasáže jej přerušily.

Hloubavý hlas cella přednesl dvě vlastní fráze a potom začal dialog s violou. Jack hudbu vnímal jenom částí své mysli, neboť zbytkem se soustředil na muže vedle sebe. Kradmý pohled mu odhalil, že to bylo malé, tajemně vyhlížející stvoření s bledou tváří, oblečené v obnošeném černém plášti – civilista každým coulem. Bylo těžké odhadnout jeho věk, neboť měl tvář toho typu, jež nic neprozrazuje, a navíc měl na hlavě paruku, šedivou paruku očividně vyrobenou z vláken a naprosto postrádající pudr. Jeho věk se mohl pohybovat kdekoliv mezi dvaceti a šedesáti. No, ale přesto, pomyslel si Jack, bude mu zhruba stejně jako mně. Na to, jak se naparuje, vypadá ten zkurvysyn dost uboze. A s tím upřel znovu celou svou pozornost k hudbě. Chytil se melodie a sledoval ji všemi jejími zákruty a okouzlujícími arabeskami až k uspokojivému, logickému závěru. Na svého souseda si až do konce skladby nevzpomněl a potom si dal pozor, aby se nedíval jeho směrem.

Menuet přiměl Jacka kývat hlavou tvrdošíjně do rytmu, ale vůbec si to neuvědomoval. A když přistihl ruku, jak si poklepává na kalhotách a hrozí vyletět do vzduchu, schoval ji pod záhybem pláště na koleně. Byl to vtipný, uspokojivý menuet, nic víc. Avšak byl zakončen překvapivě obtížnou, téměř drsnou závěrečnou pasáží, jež se pohybovala někde ve sférách hudby, o níž by se dalo říci, že je ohromně významná. Zvuk nástrojů zvolna odumíral do samotného šepotu houslí a neustálý šum tiché konverzace, jež nikdy neopustila zdi místnosti, jej hrozil zadusit. Nějaký voják se začal zalykat bouřlivým smíchem a Jack se hněvivě rozhlédl. Potom se zbytek kvartetu přidal k houslím a všichni se propracovávali k místu, z něhož se odvinul motiv. Bylo naprosto nutné vnořit se přímo do proudu, takže jakmile cello nastoupilo se svým předvídatelným a nezbytným příspěvkem ve formě porn, pom-pom-pom, púm, Jack sklonil bradu na prsa a unisono s cellem také nasadil: pom, pom-pom-pom, púm. Do žeber mu narazil loket a do ucha mu zasyčelo šššš! Uvědomil si, že má zvednutou ruku a diriguje do taktu. Nechal ji klesnout, zaťal zuby a hlídal nohy očima, dokud hudba neskončila. Uslyšel ušlechtilý závěr a uvědomil si, že je to daleko lepší než přímočaré kudrlinky, jež předpovídal, ale neměl z toho očekávané potěšení. Jakmile zazněl potlesk a obecenstvo začalo šumět, jeho soused se na něj podíval, ani ne tak vzdorovitě jako spíše s naprostým, od srdce jdoucím nesouhlasem. Nepromluvili, ale seděli napjatě – jeden si vědom druhého – zatímco paní Hartová, žena velitele, předváděla na strunách své harfy dlouhou a technicky obtížnou pasáž. Jack Aubrey vyhlédl vysokými, elegantními okny do noci: Saturn vycházel na jiho-jiho-východě jako zářící koule na obloze klenoucí se nad Menorcou. Šťouchanec tohoto druhu, tak zlostný a bezpochyby úmyslný, byl skoro jako úder do tváře. Ani jeho osobní temperament, ani jeho profesionální důstojnost nestrpěly, aby byl takhle urážen na veřejnosti. A jaká veřejná urážka byla horší než políček?

Protože pro tuhle chvíli nedokázal zvolit žádný vhodný výraz, vzal na sebe jeho hněv podobu melancholie. Pomyslel na skutečnost, že je bez lodi, vzpomněl si na polovičaté sliby, jež nikdo neplnil, a na mnoho plánů, které si dělal na základě zcela vizionářských závěrů. Byl dlužen agentovi, svému obchodnímu zástupci, jenž se mu staral o vymáhání kořistného sto dvacet liber, patnáctiprocentní úrok byl právě splatný. Přitom jeho měsíční plat činil pět liber a dvanáct šilinků. Vzpomněl si na muže, které znal, služebně mladší než on, ale s větším štěstím či s větším podílem na kořisti, kteří nyní byli poručíky a veleli brigám či kutrům, či kteří byli dokonce povýšeni do hodnosti master a velitel. (V originále master and commander, což je také původní anglický název této knihy. Jednalo se o velitele válečné lodi menší než řadová bitevní loď, který ještě nebyl zanesen na seznamu kapitánů, tedy hodnost o stupínek nižší než tzv. post-captain – kapitán uvedený na seznamu velitelů řadových lodí. Samotný titul master označoval navigačního důstojníka, zpravidla prvního lodního důstojníka, který se řadil hodnostně na roveň poručíkům a kromě navigačních povinností byl také odpovědný za zařazení lodi do bitevní linie. (Pozn. překl.)) A ti všichni zajímali trabakoly v Jaderském moři, tartany ve Lvím zálivu, šebeky a lugry po celém španělském pobřeží. Sláva, povýšení a kořistní peníze. (Trabakola byla pobřežní obchodní anebo transportní lodice střední velikosti, tartana malá rybářská anebo válečná plachetnice, šebeka menší třístěžňová plachetnice používaná často korzáry, lugr menší mořská rybářská plachetnice s charakteristickým oplachtením, oblíbená také mezi korzáry. (Pozn. překl.))

Bouře potlesku jej upozornila, že představení je u konce, a tak horlivě plácal dlaněmi o sebe, ve tváři výraz nadšeného potěšení. Molly Hartová, která rozdávala poklony a úsměvy, zachytila jeho pohled a opět se usmála. Zatleskal hlasitěji, ale všimla si, že buďto nebyl spokojen, anebo byl duchem nepřítomen, a její radost se viditelně zakalila. Pokračovala však v přijímání komplimentů od svého obecenstva se zářivým úsměvem. Ve světle modrém saténu s velkým dvojitým náhrdelníkem perel – perel, jež přivezla loď Santa Brigida – vypadala znamenitě.

Jack Aubrey a jeho soused v sešlém černém kabátě vstali zároveň a pohlédli jeden na druhého. Jack opět nasadil chladný nepřátelský výraz – odumírající pozůstatky jeho předstíraného nadšení s ním podivně neladily – a potichu pravil: „Jmenuji se Aubrey, pane. Bydlím U Koruny.“

„Moje jméno je Maturin, pane. Najdete mě každé ráno v Joselitově kavárně. Mohu vás požádat, abyste ustoupil?“

Na chvíli Jack cítil silné nutkání popadnout zlacenou židličku a muže s bledou tváří s ní zmlátit. Avšak dal přednost únosnější ukázce dobrého vychování – neměl na vybranou, ledaže by do něj ten člověk vrazil – a krátce poté se prodral davem lidí v těsných modrých a rudých kabátech s občasným zábleskem černých civilních šatů až ke kroužku, obklopujícímu paní Hartovou, zavolal přes tři řady „okouzlující – báječné – nádherně zahrané“, zamával a opustil místnost. Když procházel předsálím, pozdravil se se dvěma dalšími námořními důstojníky. Ten, s nímž dříve sloužil na dělové palubě lodi Agamemnon, řekl: „Vypadáš nějak otráveně, Jacku.“ Druhý byl vysoký kadet, ztuhlý pod tíží okamžiku a těsnou naškrobenou košilí s nabíráním, nejmladší člen jeho směny, když sloužil na Thundereru. A konečně se poklonil náčelníkovu tajemníkovi, který mu poklonu oplatil s úsměvem, pozdviženým obočím a velice významným pohledem.

To bych rád věděl, co to odporné zvíře zase má, pomyslel si Jack a vykročil k přístavu. Za chůze mu vytanuly na mysli vzpomínky na tajemníkovu licoměrnost a na jeho vlastní nedůstojné koření se tomuto vlivnému individuu. Dostalo se mu výslovného příslibu, že bude jmenován velitelem krásné, Francouzům právě ukořistěné kaperské lodice (Jednalo se o loď, jejíž soukromý majitel („kaper“, anebo korzár) měl v dobách soupeření o zámořské kolonie od panovníka listinu, opravňující jej k zajímání a potápění nepřátelských lodí. Tato praxe se udržovala od 14. do 19. století. (Pozn. překl.)) s kýlem nově pobitým mědí. Tu se z Gibraltaru objevil tajemníkův bratr – a sbohem, velení, ručky líbám. „Polib mi prdel,“ řekl Jack nahlas, když si uvědomil, s jakou vypočítavou pokorou vyslechl tu zprávu a zároveň opakované tajemníkovo ujištění o dobré vůli a blíže neurčeném skvělém postavení, jehož se mu dostane příště. Potom si vzpomněl na svoje vlastní chování dnešního večera, obzvláště na to, jak ustoupil, aby nechal toho mrňavého pána projít, a na svou neschopnost vzpomenout si na jedinou poznámku, na jedinou vtipnou odpověď, která, ač zdrcující, přece jenom by nebyla neotesaná. Byl sám se sebou do hloubi duše nespokojen, a s pánem v černém kabátě a se svojí službou v námořnictvu jakbysmet. A stejně tak se sametově hebkou dubnovou nocí, chórem slavíků v pomerančovnících a myriádou hvězd visících tak nízko, že se skoro dotýkaly palem.

Hostinec U Koruny, kde Jack přebýval, připomínal do jisté míry svého slavného jmenovce v Portsmouthu. Měl stejný obrovský zlacený a šarlatový vývěsní štít nad vchodem, upomínku na bývalou britskou okupaci, a dům sám byl postaven kolem roku 1750 podle nejpřísnějšího anglického vkusu, bez jediného ústupku středomořskému prostředí, snad kromě krytinových tašek. Zde však podobnost končila. Domácí pocházel z Gibraltaru a zaměstnanci byli Španělé, či lépe řečeno Menorčané. Místo bylo cítit olivovým olejem, sardinkami a vínem a nebyla nejmenší šance, že by tu člověk dostal malinový dort, rybízový koláč či dokonce slušný lojový svítek. Avšak na druhou stranu, v žádném anglickém hostinci jste neměli šanci potkat pokojskou tak velice podobnou snědé broskvi, jako byla Mercedes. Objevila se na zšeřelém odpočívadle, zavlnila se v bocích, naplnila schodiště svou vitalitou a jakousi září, a zavolala do schodů: „Dopis, teniente, já ho přinést…“ O chvilku později byla po jeho boku a usmívala se s nevinným potěšením. On však si byl vědom až příliš jasně, co může být v dopise adresovaném jemu, a nereagoval ničím jiným než mechanickou žoviálností a letmým pohledem do jejího výstřihu.

„A byl tu za vámi kapitán Allen,“ dodala.

„Allen? Allen? Co mně, u čerta, mohl chtít?“

Kapitán Allen byl tichý, starší pán. Jack o něm věděl jedině to, že je to americký loajalista a že byl považován za svým způsobem velice dobře situovaného člověka. Pohyboval se trochu křivolace, jako by mu kormidlo zanášelo do závětří, a nosil dlouhou vestu. „Aha, to jde bezpochyby o ten pohřeb,“ řekl. „Předplatné.“

„Smutný, teniente, smutný?“ ptala se Mercedes, odcházející chodbou. „Chudáček teniente“

Jack vzal ze stolu svíčku a šel rovnou do svého pokoje. O dopis se nestaral, dokud neshodil kabát a nerozepnul si náprsenku. Potom vrhl na dopis postranní podezřívavý pohled. Všiml si, že byl adresován neznámým rukopisem kapitánu Aubreymu z Královského námořnictva. Zamračil se, řekl „zatracený blázne“, a dopis otočil. Otisk na černé pečeti byl rozmazaný, a ačkoliv ji držel těsně u svíčky a tak, aby na ni světlo dopadalo ze strany, nedokázal jej rozluštit.

„Já to nepoznávám,“ zabručel. „Ale aspoň to není od starého Hunkse. Ten to vždycky zalepí nálepkou.“ Hunks byl jeho agent, jeho sup, jeho věřitel.Nakonec dopis přece jenom otevřel. Stálo v něm:

Z moci ctihodného Lorda Keitha, K. B (Zkratky za jmény označují řády a vyznamenání, jichž je jmenovaný nositelem. K. B. v tomto případě označuje rytíře Lázeňského řádu (Knight of the Bath). (Pozn. překl.))., Admirála Modré Eskadry (Modrá eskadra se nazývala podle modré zástavy, jíž byla označena, a v linii bitevních lodí byla zařazena na konci. „Bílá“ eskadra tvořila předvoj a „rudá“ eskadra střed řadové sestavy. Vlajkové lodě příslušných velitelů byly označeny zástavami v odpovídajících barvách.) a Vrchního Velitele Lodí a Plavidel Jeho Veličenstva rozmístěných a rozmisťovaných ve Středozemním moři, etc., etc., etc.

Protože Kapitán Samuel Allen z Šalupy Jeho Veličenstva Sophie je přeložen na Pallas, Kapitán James Bradby zesnul… žádá se tudíž po vás a nařizuje se vám dostavit se na palubu Sophie, ujmout se jejího Velení a převzít na sebe povinnosti jejího Velitele. Chceme a vyžadujeme, aby všichni Důstojníci a Posádka patřící k řečené Šalupě se chovali ve svých rozličných Zaměstnáních s veškerou Úctou a Poslušností ke svému Veliteli; a rovněž vy jste povinen dodržovat Generální Tištěné Instrukce, co se týče Rozkazů a Direktiv, jež byste mohl čas od času obdržet od kteréhokoliv vašeho nadřízeného Důstojníka Vojenských Sil Jeho Veličenstva. Z tohoto důvodu, pokud vy nebo kdokoliv jiný budete jednat v rozporu s těmito Rozkazy, vězte, že tak činíte na vlastní Riziko.

A tak čiňte v duchu tohoto Rozkazu.

Dáno na palubě Foudroyant

na moři, 1. dubna, 1800.

Ctihodnému pánu Johnu Aubreyovi, tímto jmenovanému Velitelem Šalupy Jeho Veličenstva Sophie pod velením Admirála Those Walkera

Jeho oči to vše zachytily v jediném okamžiku, ale jeho mysl odmítala text přijmout nebo mu uvěřit. Tvář mu zrudla a s podivně přísným, napjatým výrazem se přinutil přeslabikovat dopis řádku po řádce. Napodruhé již četl čím dál tím rychleji – a jeho srdce se zmocnila překypující radost. Tvář byla čím dál tím červenější a pusu měl otevřenou od ucha k uchu. Nahlas se rozesmál, poklepal na dopis, složil jej, znovu jej rozložil a přečetl s co největší pozorností, neboť naprosto zapomněl nádhernou stylizaci prostředního odstavce. Na jednu mrazivou vteřinu se zdálo, že dno nového světa, jenž se objevil v živoucích podrobnostech, se opět zhroutí, když si všiml nešťastného data. Podržel dopis na světle a na něm se skvěl tak pevně, povzbudivě a nepohnutě jako gibraltarská skála vodoznak admirality, ona jedinečně úctyhodná kotva naděje.

Nedokázal zůstat v klidu. Rázoval rychle po pokoji, oblékl si kabát, znovu jej odhodil, vyrazil sérii nesouvislých poznámek a sám se jim pochechtával.

„A já jsem měl takové obavy… cha, cha… taková úhledná malá briga (Pozorného čtenáře jistě zarazí, že Jack Aubrey je jmenován velitelem šalupy zatímco sám mluví o brize… Nuže, tady se poprvé setkáváme s poněkud matoucím názvoslovím historických válečných lodí a čtenář mi snad dovolí poněkud obsáhlejší poznámku. Jak vyplyne z dalšího textu, toto názvosloví působí nejednotně i v angličtině, o češtině jakožto jazyku suchozemského národa, jenž nikdy neměl válečné námořnictvo, nemluvě. Nuže, šalupa je jednostěžňová loď, na rozdíl od brigy, jež má zpravidla stěžně dva. V angličtině ovšem výraz šalupa (sloop), označuje také specifické válečné plavidlo. V 17.-19. století se jednalo buď o menší pomocné lodě, nebo o válečné lodě menší než řadové s dvěma či třemi stěžni a příčným oplachtěním. Vzhledem k jisté tradiční jazykové konvenci bylo slovo šalupa legitimním názvem válečné lodi zhruba stejné (či větší) velikosti než briga. Protože tento rozpor je zachován i v jazyce originálu, ponechávám jej i v překladu. Pohříchu to nebude naposledy. (Pozn. překl.)) – však já ji dobře znám… cha, cha… byl bych se považoval za nejšťastnějšího člověka, i kdybych velel úplnému vraku, nebo těm neckám Vulture… jakékoliv lodi… takový obdivuhodný mědí oplátovaný pracant – co dokáže jediný kus papíru… vždyť je to téměř jediná briga v loďstvu, která má velitelskou palubu: kouzelná kajuta, o tom není sporu… nádherné počasí – takové vedro… cha, cha… jen kdybych tak mohl sehnat lidi: to je ta největší potíž…“ Začínal čím dál tím více pociťovat hlad a žízeň: vystřelil ke zvonku a prudce zatáhl za šňůru, ale ještě než se provaz stačil uklidnit, byl na chodbě a volal na pokojskou. „Mercedi! Mercedi! Ach, tady jsi, drahoušku. Co mi můžeš přinést k jídlu, manger, mangiare? Pollo? Studené pečené pollo? A láhev vína – dvě láhve vína. A, Mercedi, můžeš se zastavit a něco pro mě udělat? Chci, désirer, abys pro mě něco udělala, ano? Přišít cosare, knoflík.“

„Ano, teniente,“ řekla Mercedes a bělma se jí ve světle svíčky leskla a zuby bíle zářily.

„Žádný teniente“ vykřikl Jack, až zadusil v jejím plném, pružném těle dech. „Kapitáne! Capitano, cha, cha, cha!“

Probral se ráno okamžitě z hlubokého, hlubokého spánku: byl naprosto bdělý, a dokonce ještě než otevřel oči, byl až po okraj naplněn vědomím svého povýšení.

„Není to samozřejmě válečná loď první třídy,“ konstatoval, „ale kdo na zemi by chtěl kymácející se řadovou loď bez nejmenší šance na nezávislou plavbu? Kde kotví? U mola arzenálu, na posledním stanovišti vedle Rattleru. Musím se tam jít hned podívat a prohlédnout si ji – nesmím ztratit ani minutu. Ne, ne. To by nešlo – musím jim to dát jasně na vědomí. Ne: první věc, co musím udělat, je poděkovat na příslušných místech a domluvit si schůzku s Allenem – ten laskavý starý Allen – musím mu popřát hodně štěstí.“

Ve skutečnosti udělal jako první věc to, že přešel ulici k obchodu s námořnickými potřebami a zatížil svůj nyní pružný kredit až na doraz, neboť si koupil nádhernou, těžkou, masivní epoletu, odznak své současné hodnosti – symbol, jejž mu prodavač okamžitě připevnil na levé rameno a který si poté oba s velkou samolibostí prohlíželi ve vysokém zrcadle, přičemž prodavač se za Jackovým ramenem natahoval s výrazem nefalšovaného uspokojení.

Když se za Jackem zavřely dveře, spatřil na druhé straně ulice nedaleko kavárny muže v černém kabátě. Okamžitě mu na mysli vytanul včerejší večer, rozběhl se přes vozovku a volal: „Pane… pane Maturine. No ne, tady jste, pane. Obávám se, že vám dlužím tisícero omluv. Včera večer jsem vám musel připadat jako hrozně nudný patron, jenom doufám, že mi odpustíte. My námořníci máme tak málo příležitosti naslouchat hudbě – a jsme tak málo zvyklí na vznešenou společnost – takže se občas necháme unést. Moc se vám omlouvám.“

„Ale, vážený pane,“ zvolal pán v černém kabátě a jeho mrtvolně bílá tvář podivně zčervenala, „měl jste veškeré důvody nechat se unést. V životě jsem neslyšel lepší kvartet – taková souhra, takový oheň. Mohu vám navrhnout šálek čokolády nebo kávy? Udělal byste mi radost.“

„To je od vás moc laskavé, pane. Tomu dám rád přednost před čímkoliv. Po pravdě řečeno, měl jsem tolik naspěch, že jsem se zapomněl nasnídat. Právě jsem byl povýšen,“ dodal s těžko potlačovaným smíchem.

„Opravdu? Tak to vám ze srdce přeji hodně štěstí, upřímně. Tak pojďme dovnitř.“

Při spatření pana Maturina zahrozil číšník ukazovákem v onom odvahu beroucím odmítavém gestu – jako obráceným kyvadlem. Maturin pokrčil rameny a oznámil Jackovi: „Poštovní dostavníky jsou dneska tak pomalé,“ a k číšníkovi promluvil katalánštinou tohoto ostrova: „Přineste nám konvičku čokolády, Jepe, hodně husté, a nějakou šlehačku.“

„Vy mluvíte španělsky, pane?“ zeptal se Jack, posadil se a odhrnul klopy kabátu, aby uvolnil jílec kordu, gestem, jež naplnilo omšelou místnost mořem. „To musí být báječné, umět španělsky. Často jsem to zkoušel, také s francouzštinou a italštinou, ale nefunguje mi to. Obvykle mi rozumějí, ale když oni něco řeknou, tak mluví tak rychle, že jsem mimo. Chyba je asi tady, bohužel,“ konstatoval a poklepal si na čelo. „To samé bylo s latinou, když jsem byl malý kluk. A jak mě ten starý neznaboh mlátil!“

Zasmál se při té vzpomínce tak srdečně, že se číšník s čokoládou zasmál také a řekl: „Nádherný den, kapitáne, nádherný den, pane!“

„Úžasně nádherný den,“ přitakal Jack a pohlédl na jeho krysí obličej s velkou benevolencí, „Bello soleil, určitě. Ale,“ dodal, sehnul se a vyhlédl oknem, „nepřekvapilo by mě, kdyby se zvedla tramontana.“ K panu Maturinovi se otočil se slovy: „Sotva jsem dneska ráno vstal, tak si povídám: Hned jak se mořská bríza uklidní, tak by mě nepřekvapilo, kdyby se zvedl tramontana.“

„Udivuje mě, že vám cizí jazyky připadají obtížné, pane,“ řekl Maturin, který neměl žádný názor na počasí hodný vyslovení. „Připadá mi rozumné předpokládat, že dobrý hudební sluch provází schopnost osvojit si cizí řeč – že tyto dvě vlastnosti jdou takříkajíc ruku v ruce.“

„Určitě máte pravdu, z filozofického hlediska,“ přitakal Jack. „Ale tak už to je. Ale možná je to i proto, že s mým hudebním sluchem to není tak slavné, i když hudbu opravdu miluji. Bůh ví, že mám potíže trefit někdy tu správnou notu, zrovna v tom nejlepším.“

„Vy na něco hrajete, pane?“

„Trošku hudlařím, pane. Čas od času mučím housle.“

„Já také! Já také! Jakmile mám chvíli času, tak zkouším hrát na cello.“

„To je ušlechtilý nástroj,“ prohlásil Jack a pak se pustili do rozhovoru o Boccherinim, smyčcích a kalafuně, o kopistech, péči o struny, a oba měli ze společnosti toho druhého ten nejlepší dojem, až nevzhledné hodiny se skříní na kyvadlo ve tvaru lyry odbily celou hodinu. Jack Aubrey dopil šálek a odstrčil židli. „Jistě mě omluvíte. Musím vyřídit celou řadu oficiálních návštěv a rozhovor se svým předchůdcem. Ale doufám, že mi prokážete tu čest, mohu-li říci potěšení – velké potěšení – z vaší společnosti u oběda?“

„S největší radostí,“ odpověděl Maturin s úklonou.

Byli u dveří. „Takže můžeme se domluvit na třetí hodinu U Koruny?“ zeptal se Jack. „V námořnictvu si nepotrpíme na módní hodiny a ve tři už mám tak ďábelský hlad, že jsem z toho mrzutý, takže to jistě pochopíte, jsem si jist. Musíme svlažit smeták, a až to budeme mít za sebou, tak co kdybychom si zkusili trochu hudby, jestli vám to nebude vadit?“

„Viděl jste toho dudka chocholatého?“ vykřikl pán v černém kabátě.

„Co to je dudek?“ podivil se Jack a rozhlížel se kolem.

„Pták. Ten skořicově zabarvený ptáček s pruhovanými křídly, upupa epops. Támhle! Támhle, nad střechou. Támhle! Támhle!“

„Kde? Kde? Kam letí?“

„Teď už je pryč. Doufám od té doby, co jsem přijel, že uvidím dudka. Uprostřed města! Šťastný přístav Mahon, že má takové obyvatele. Ale omlouvám se vám. Mluvil jste o svlažování smetáku.“

„Ach, ano. Je to taková námořnická hantýrka. Smeták je tohle“ – poklepal si na epoletu se střapci – „a když s ním poprvé plujeme, tak jej musíme svlažit. To znamená, že vypijeme jednu nebo dvě láhve vína.“

„Opravdu?“ podivil se Maturin a zdvořile zavrtěl hlavou. „Vyznamenání, odznak hodnosti, nemýlím se? To je ten nejkrásnější ornament, na mou duši. Ale, vážený pane, nezapomněl jste ten druhý?“

„Jářku,“ zasmál se Jack. „Vsadím se, že jednoho dne si navléknu i ten druhý, ať tak či onak. Ale teď vám přeji hezký zbytek dne a děkuji vám za skvělou čokoládu. Jsem moc rád, že jste zahlédl toho svého dudka.“

První návštěva, kterou Jack musel vykonat, byla u služebně nejstaršího kapitána, námořního velitele Port Mahonu. Kapitán Harte bydlel v ohromně rozlehlém domě, patřícím jakémusi Martinezovi, španělskému obchodníkovi, a obýval oficiální místnosti na vzdálenější straně patia. Když Jack kráčel přes otevřené prostranství, slyšel tóny harfy tlumené roletami do pouhého drnkání – rolety byly staženy na obranu před stoupajícím sluncem, a po sluncem zalitých stěnách také již pospíchaly ještěrky.

Kapitán Harte byl malý mužík, do určité míry připomínající lorda St. Vincenta, kteroužto podobu se snažil co nejvíce zdůrazňovat tím, že chodil s ohnutými zády, byl neomaleně hrubý ke svým podřízeným a v politice fandil liberálům. Jestli Jacka nesnášel proto, že Jack byl vysoký a on malý, či proto, že jej podezříval ze snování intrik s jeho ženou, vyšlo nastejno – mezi oběmi panovala silná antipatie a to již velmi dlouho. Kapitánova první slova byla: „Nuže, pane Aubreyi, kde vás všichni čerti nosí? Čekal jsem vás včera odpoledne – Allen vás očekával včera odpoledne. S úžasem jsem se dozvěděl, že vás vůbec neviděl. Přeji vám to štěstí, samozřejmě,“ pronesl bez úsměvu, „ale moje čestné slovo, máte podivný způsob, jak se ujímat velení. Allen musí teď už být tisíc mil daleko a každý opravdový námořník ze Sophie s ním, o tom nepochybujte, a to nemluvím o jeho důstojnících. A co se týče účetních knih, poukázek, celních stvrzenek a tak podobně, musíme je zflikovat, jak nejlépe dokážeme. Pěkně neobvyklé. Nevídaně neobvyklé.“

„Pallas již odplula, pane?“ zvolal zděšeně Jack.

„Odplula o půlnoci, pane,“ zašklebil se kapitán Harte s výrazem uspokojení. „Naléhavé požadavky služby nečekají na naše libůstky, pane Aubreyi. A já jsem byl nucen postarat se o všechno, co Allen nechal na starosti přístavním úřadům.“

„Dozvěděl jsem se to teprve včera večer – vlastně dneska ráno, mezi první a druhou.“

„Skutečně? Vy mě překvapujete. Já jsem ohromen. Ten dopis určitě přišel včas. Je to bezpochyby chyba lidí v tom vašem hostinci. Na ty vaše cizince není vůbec spolehnutí. Přeji vám úspěch v nové funkci, to jistě, ale jak s tou lodí vyplujete na moře, když nemáte žádné lidi, kteří by ji na plavbu připravili, to tedy opravdu nevím. Allen si s sebou vzal svého poručíka, ranhojiče a všechny kadety, kteří za něco stáli. Já vám rozhodně nemůžu dát jediného muže, který by byl schopen klást jednu nohu před druhou.“

„Inu, pane,“ konstatoval Jack, „asi se budu muset spokojit s tím, co mám.“ Bylo to pochopitelné, samozřejmě. Všichni důstojníci, kteří mohli, určitě odešli z malé, pomalé, staré brigy na takovou šťastnou fregatu, jakou byla Pallas. A podle zvyku, jenž panoval odnepaměti, kapitán měnící lodě si mohl s sebou vzít svého bocmana, posádku kapitánského člunu a určité další následovníky. A pokud nad sebou neměl přísný dohled, mohl výběr takové skupiny natahovat donekonečna.

„Mohl bych vám nechat kuráta,“ otáčel náčelník přístavu nůž v ráně.

„Dokáže napnout plachtu, refovat nebo kormidlovat?“ zeptal se Jack, rozhodnutý za nic se nedat. „Jestli ne, raději si ho nechte.“

„Tak potom vám přeji hezký den, pane Aubreyi. Pošlu vám rozkazy ještě dnes odpoledne.“

„Na shledanou, pane. Doufám, že paní Hartová je doma. Musím ji navštívit a pogratulovat – musím jí poděkovat za zážitek, který nám včera večer připravila.“

„Takže vy jste byl včera u guvernéra?“ zeptal se kapitán Harte, který to moc dobře věděl – jeho špinavý trik byl založen právě na tom, že to moc dobře věděl. „Kdybyste se nemrouskal, tak jste se mohl na palubu své šalupy dostavit po způsobu dobrého důstojníka. Bůh mě netrestej, ale to už věci došly pěkně daleko, když mladý člověk dává přednost společnosti italských šumařů a eunuchů před převzetím svého prvního velitelského místa.“

* * *

Slunce žhnulo o něco méně, když Jack kráčel napříč patiem, aby složil poklonu paní Hartové, avšak pořád ještě mu bylo v kabátě dost vedro. Vyběhl po schodech s příjemným a dosud novým pocitem tíže, házející se mu na levém rameni. Před ním již dorazil jeden poručík, kterého neznal, a prkenný kadet ze včerejška, neboť v Port Mahonu byla ranní návštěva u paní Hartové náramnou událostí. Seděla u harfy, vypadala dekorativně a mluvila s poručíkem, ale když vešel Jack, vyskočila, podala mu obě ruce a vykřikla: „Kapitáne Aubreyi, jak ráda vás vidím! Moc a moc vám blahopřeji! Pojďte, musíme svlažit smeták. Pane Parkere, buďte tak hodný a zazvoňte.“

„Přeji vám hodně štěstí, pane,“ řekl poručík, rozradostněný už z pouhého pohledu na hodnostní označení, po kterém tak toužil. Kadet balancoval na místě, neboť si nebyl jist, jestli se může vmísit do tak vznešené společnosti, a potom, když je paní Hartová začala představovat, zahulákal přeskakujícím hlasem: „Přeji vám hodně štěstí, pane,“ a zrudnul.

„To je pan Stapleton, třetí důstojník z lodi Guerrier,“ řekla paní Hartová a mávla rukou. „A pan Burnet z Isis. Carmen, přines trochu madeiry.“ Paní Hartová byla příjemná, elegantní žena, a ačkoliv nebyla ani hezká, ani krásná, vzbuzovala dojem obojího, hlavně díky nádhernému způsobu, jakým nesla hlavu. Nesnášela svého zakrslého manžela, který jí podlézal, a nacházela před ním útočiště v hudbě. Ale zdálo se, že hudba sama jí nestačí, neboť si právě nalila vrchovatou číši a vyprázdnila ji velice odborným gestem.

O chvíli později se pan Stapleton odporoučel, a po dalších pěti minutách konverzace o počasí – báječné, ani v poledne to příliš nežhne – vedro zmírňuje bríza – trochu se vzmáhá severní vítr – ale je to zdravé – už tady máme léto – je to rozhodně lepší než dubnová zima a déšť v Anglii – teplo je samozřejmě daleko příjemnější než zima – řekla: „Pane Burnete, mohla bych vás poprosit o laskavost? Nechala jsem u guvernéra kabelku.“

„Hrála jsi tak okouzlujícím způsobem, Molly,“ řekl Jack, když se dveře zavřely.

„Jacku, jsem tak šťastná, že jsi konečně dostal loď.“

„Já také. Myslím, že jsem v životě nebyl šťastnější. Včera jsem byl tak rozmrzelý, v tak špatné náladě, že jsem si myslel, že se snad oběsím, a potom jsem se vrátil ke Koruně a tam byl ten dopis. Není to okouzlující?“ Četli jej spolu v uctivém mlčení.

„Vězte, ze tak činíte na vlastní riziko,“ opakovala paní Hartová. „Jacku, prosím tě a přeji si, abys kvůli kořistnému nezajímal neutrální lodě. Ta dubrovnická bárka, kterou sem poslal ubohý Willoughby, nebyla zkonfiskována a majitelé jej teď budou žalovat.“

„Nemusíš si dělat starosti, drahá Molly,“ řekl Jack. „Nebudu zajímat lodě kvůli kořistnému ještě pěkně dlouho, to tě ujišťuji. Tenhle dopis byl zdržen – je to moc podivné zdržení – a Allen odplul se všemi mými nejlepšími námořníky. Dostal rozkaz vyplout na moře v takovém spěchu, že jsem jej ani nestačil navštívit. A náčelník zbytek posádky rozstrkal po všech čertech v přístavu – nenechal mi jediného chlapa. Vypadá to, že vůbec nevyplujeme z přístavu, takže se obávám, že uvázneme na mělčině na vlastních zadcích dřív, než vůbec nějakou kořistní loď zahlédneme.“

„Cože, opravdu?“ zvolala paní Hartová a začala brunátnět. V tu chvíli vešla dovnitř lady Warrenová a její bratr, kapitán námořní pěchoty. „Nejmilejší Anno,“ vykřikla Molly Hartová, „okamžitě pojď sem a pomoz mi napravit jednu hrozně šokující nespravedlnost.

Tohle je kapitán Aubrey – znáte se?“

„Služebník, madame,“ řekl Jack a obzvláště uctivě se uklonil, neboť se nejednalo o nikoho menšího než admirálovu manželku.

„… ten nejstatečnější, nejzasloužilejší důstojník, konzervativec do morku kosti, syn generála Aubreye – a byl zneužit tím nejodpornějším způsobem…“

Zatímco prodléval v domě, vedro zesílilo, a když vyšel na ulici, pálil jej vzduch na tváři skoro jako nějaký jiný živel. Avšak nebylo ani dusno, ani parno a atmosféra byla tak oslnivá, že to zahánělo veškerou tíseň. Po několika odbočkách došel na stromy lemovanou ulici, která pokračovala ulicí Ciudadela až k vysoko posazenému náměstí, skoro terase, z něhož byl výhled na mola. Přešel stíněnou část, kde anglické domy s okenicemi, nadsvětlíky a dlážděnými nádvořími stály v překvapivém souladu se svými sousedy, barokním jezuitským chrámem a zdrženlivými španělskými panskými domy s velkými kamennými erby nad vchody.

Po druhé straně přešla skupina námořníků, někteří na sobě měli široké kalhoty z pruhované látky, jiní z prosté plachtoviny. Pár jich mělo pěkné rudé vesty, jiní zase obyčejné modré kazajky, někteří nosili navzdory vedru nepromokavé námořnické klobouky, někteří široké slamáky a další pestrobarevné kapesníky, uvázané kolem hlav. Ale všichni měli dlouhé pohupující se copy a všichni vzbuzovali nedefinovatelný dojem posádky válečné lodi. Byli z Bellerophonsu a Jack se na ně hladově díval, jak se tak klátili kolem, smáli se a hulákali na své přátele v dobrém rozmaru jak anglicky, tak španělsky. Blížil se k náměstí a svěží zelení stromů dohlédl na královské a brámové plachty Généreux, jež se třpytily na opačné straně přístavu, napnuté, aby uschly. Rušná ulice, zeleň a modrá obloha nad hlavou stačily k tomu, aby srdce každého člověka vzlétlo jako skřivan, a tři čtvrtiny Jackova já se takto vznesly. Avšak zbylá část byla připoutána k zemi myšlenkami na vlastní posádku. Tahle noční můra – jak doplnit posádku – mu byla důvěrně známa od prvních dnů ve válečném námořnictvu. První vážné zranění mu způsobila žehličkou jedna žena v Dealu, která měla zato, že její muž by neměl být násilím odvlečen na palubu. Avšak nebyl připraven na to, že se s tímto problémem střetne tak brzy ve svém novém velitelském postavení, ani tímto způsobem a už vůbec ne ve Středozemním moři.

Teď již došel na náměstí, kde rostly ušlechtilé stromy, a k velkému dvojitému schodišti, vinoucímu se k nábřeží – tyhle schody byly britským námořníkům po sto let známy pod přezdívkou Copaté schody a byly příčinou mnoha zlomených údů a natlučených lebek. Přešel náměstí k nízké zídce, která spojovala konce obou ramen schodiště, a rozhlédl se po obrovské vodní ploše před sebou, jež se po levé straně rozprostírala až k vzdálenému výběžku přístavu, a po pravé straně se táhla za karanténní ostrov a k jeho na míle vzdálenému úzkému průlivu chráněnému hradem. Po jeho levici kotvily obchodní lodě: desítky, dokonce stovky felúk, tartanů, šebek, pink, polakrů s latinskými plachtami, přívozních pramic a protáhlých bárek – všechny možné středomořské plachetnice a také mnoho plachetnic ze severních moří – rybářské kocábky, uhláky, necky se slanečky. Naproti němu trochu napravo se kolébaly válečné lodě: dvě řadové lodě, obě po čtyřiasedmdesáti dělech, hezká fregata Niobe s osmadvaceti děly, jejíž posádka právě lakovala rumělkovou barvou plochu pod kostkovaným pásem střílen až k záďovému zrcadlu jemných linií podle vzoru jedné španělské lodi, kterou kapitán obdivoval. Dále tam byla řada dopravních a jiných plavidel, a mezi nimi a schodištěm sem a tam proplouval nespočet člunů – dlouhých lodic, bárek z řadových lodí, barkas, kutrů, jol a veslic, až po vlekoucí se veslice patřící dělovému keči Tartarus, jehož obézní lodní hospodář zatížil člun tak, že se okraj zvedal sotva osm centimetrů nad hladinou. Ještě dále napravo se nádherné nábřeží stáčelo k dokům, arzenálu, proviantním skladům a ke karanténnímu ostrovu, a skrývalo další lodě. Jack se nahýbal s jednou nohou na zábradlí ve snaze zahlédnout kousek svého potěšení, ale nebylo na dohled. Neochotně se vydal doleva, neboť tam se nalézala kancelář pana Williamse. Pan Williams byl v Mahonu usedlý obchodní partner Jackova kořistního agenta v Gibraltaru, nesmírně vážené firmy Johnstone a Graham, a jeho kancelář byla další a nesmírně důležitou zastávkou. Neboť kromě směšného pocitu, že má zlato na rameni, ale žádné mu nezvoní v kapse, bude teď Jack potřebovat okamžitě peníze na spoustu životně důležitých a nevyhnutelných vydání – obvyklé dárečky, pozornosti a podobně, na něž by snad mohl dostat úvěr.

Vkročil dovnitř naprosto sebevědomě, jako by právě osobně zvítězil v bitvě u Abukiru, a dostalo se mu vstřícného přijetí. Když uzavřeli obchodní záležitosti, agent se jej zeptal: „Předpokládám, že už jste navštívil pana Baldicka?“

„Poručíka ze Sophie?“

„Právě toho.“

„Ale ten přece odplul s kapitánem Allenem – je na palubě Pallas“

„Ale, pane, vy se mýlíte, jestli se tak mohu vyjádřit. Je přece v nemocnici.“

„Vy mě ohromujete.“

Agent se usmál, pokrčil rameny a rozhodil paže v omluvném gestu. Podal pravdivou informaci a Jack měl být ohromen. Avšak agent se za svou převahu omlouval. „Vylodil se včera k večeru a odvezli jej do nemocnici se zvýšenou teplotou – do té malé nemocnice nad Kapucíny, ne do té na ostrově. Po pravdě řečeno „ - agent přiložil dlaň k ústům na znamení tajemství a ztišil hlas –“ mezi ním a ranhojičem ze Sophie to zrovna neklapalo a vyhlídka na to, že by se mu dostal do rukou, byla víc, než pan Baldick dokázal snést. Bezpochyby se k posádce připojí zase v Gibraltaru, až se jeho zdravotní stav zlepší. A teď, kapitáne,“ řekl agent s nepřirozeným úsměvem a uhýbavým pohledem, „jestli dovolíte, byl bych tak smělý a požádal vás o laskavost. Paní Williamsová má mladou sestřenici a její chlapec má jít na moře – chce se později stát lodním hospodářem. Je to bystrý kluk a má pěkný čitelný rukopis. Pracuje tady v kanceláři od Vánoc, a tak vím, že umí dobře počítat. Takže, kapitáne Aubreyi, pane, jestli jste si už nevybral jiného účetního, byl bych vám nekonečně zavázán…“ Agentovi se na tváři objevoval a mizel úsměv, objevoval se a mizel - očividně nebyl zvyklý na roli prosebníka, rozhodně ne vůči námořním důstojníkům, a představa možného odmítnutí v něm vzbuzovala nelibé pocity.

„Inu,“ pronesl Jack přemýšlivě, „nikoho jiného jsem si zatím nevybral, to vás ujišťuji. Vy se za něj samozřejmě zaručujete, že ano? No tak dobrá, dohodneme se takhle, pane Williamsi – vy mi najdete jednoho námořníka první třídy, který s ním narukuje, a já toho chlapce přijmu.“

„Myslíte to upřímně, pane?“

„Ano… ano, nejspíš ano. Ano, určitě.“

„Tak pak je to domluveno,“ řekl agent a napřáhl ruku. „Nebudete toho litovat, pane, dávám vám své slovo.“

„Jsem si tím jist, pane Williamsi. Možná že bych se na něj měl hned podívat.“

David Richards byl nenápadný, bledý mladík – doslova bezbarvý, kromě toho, že měl pár fialových uhrů – ale v jeho živém, potlačovaném vzrušení a v jeho zoufalé snaze se zavděčit bylo cosi dojímavého. Jack na něj laskavě pohlédl a oslovil jej: „Pan Williams mi řekl, že máte krásný rukopis, pane. Napsal byste pro mě laskavě jeden vzkaz? Bude adresován masterovi lodi Sophie. Jak se ten důstojník jmenuje, pane Williamsi?“

„Marshall, pane, William Marshall. Slyšel jsem, že je to skvělý navigátor.“

„Čím dál tím lépe,“ konstatoval Jack a vzpomněl si na vlastní zápolení s navigačními tabulkami a na bizarní výsledky, které mu někdy vyšly. „Tak tedy, panu Williamu Marshallovi, masterovi šalupy Jeho Veličenstva Sophie. Kapitán Aubrey se poroučí panu Marshallovi a oznamuje, že se dostaví na palubu asi v jednu hodinu odpoledne. To mu dá slušný předstih. Je to opravdu moc pěkně napsané. Zařídíte také doručení?“

„Já to tam odnesu sám hned teď, pane,“ zvolal mládenec a samou radostí zrudnul.

„Panečku,“ říkal si Jack pro sebe, když kráčel do kopce směrem k nemocnici a rozhlížel se po obrovských prostorách přísné, otevřené a pusté krajiny na obou stranách rušné mořské hladiny, „panečku, to je ale paráda, hrát si jednou za čas na velkého pána!“

„Pan Baldick? Jmenuji se Aubrey,“ představil se. „Protože jsme se málem stali členy jedné posádky, tak jsem se zastavil, abych se vás zeptal, jak se vám daří. Doufám, že jsem vás zastihl už v rekonvalescenci, pane?“

„Pane, to je od vás velice laskavé,“ zvolal poručík. Byl to muž asi padesátiletý, jehož brunátnou tvář pokrývalo stříbřitě se lesknoucí strniště, ačkoliv vlasy měl černé. „Moc laskavé. Díky, díky, kapitáne. Mám se o moc lépe, díky Bohu, když jsem se dostal ze spárů toho krvelačného řezníka. Věřil byste tomu, pane? Jsem v námořnictvu sedmatřicet let, z toho devětadvacet jako důstojník s patentem, a musím se podrobovat vodoléčbě a slabé dietě. Erární pilulky a erární kapky nejsou prý k ničemu, říká se – prý jsou přímo škodlivé – ale udržely mě naživu v minulé válce po celou dobu v Karibiku, kdy jsme ztratili dvě třetiny levoboční směny kvůli žluté zimnici. Od toho mě uchránily, pane, a to nemluvím o kurdějích, ischiasu, revma a o té zatracené úplavici. A přesto nám tvrdí, že jsou k ničemu. No, říkat si můžou, co chtějí, tihle mladíčci čerstvě vylíhnutí z doktorské fakulty, kterým na diplomech ještě neoschnul inkoust, ale já věřím na erární kapky.“

A na to, dát si do nosu, pomyslel si Jack v duchu, neboť místnost páchla jako prvotřídní kořalna. „Takže Sophie přišla o svého ranhojiče,“ řekl nahlas, „stejně jako o daleko hodnotnější členy posádky?“

„Taková ztráta to zase není, to vás ujišťuji, pane. Ačkoliv, to jistě, lodní posádka o něm měla vysoké mínění – přísahali by na něj a na ty jeho pitomé všeléky, ti ubozí prosťáčkové, a byli z jeho odchodu úplně paf. A jak ho vůbec nahradíte ve Středozemním moři, to tedy nemám potuchy, takoví jsou to vzácní ptáčkové. Ale velká ztráta to určitě není, ať už si říkají cokoliv. A truhla erárních kapek udělá stejnou robotu, ne-li lepší. A amputovat může tesař. Smím vám nabídnout skleničku, pane?“ Jack zavrtěl hlavou. „Co se týče toho zbytku,“ pokračoval poručík, „tak jsme na tom opravdu byli dost skromně. Pallas už má posádku na plných stavech. Kapitán si vzal jenom svého synovce a syna jednoho přítele a další Američany, kromě bocmana a stevarda. A svého účetního.“

„Hodně Američanů?“

„Ani ne, asi tak půl tuctu. Všichni krajané – z krajiny kolem Halifaxu.“

„No, to je tedy úleva, na mou věru. Bylo mi řečeno, že briga byla oškubána na kost.“

„Kdo vám to řekl, pane?“

„Kapitán Harte.“

Pan Baldick stiskl rty a potáhl nosem. Zaváhal, znovu si přihnul ze džbánku, ale potom řekl jenom: „Za těch posledních třicet let jsem ho tu a tam vídal. Hrozně rád to na lidi zkouší; tím, že si z nich utahuje, bezpochyby.“ Během úvah o ďábelském smyslu pro humor kapitána Harta pan Baldick pomalu džbánek vyprázdnil. „Ne,“ řekl a posadil se. „To, co jsme vám nechali, by se dalo nazvat celkem dobrou posádkou. Několik desítek prvotřídních námořníků, z toho dobrá polovina chlapi z opravdových válečných lodí, což je víc, než můžete říct o většině posádek dnešních řadových lodí. V té druhé polovině je pár vzpurných blbců, ale takoví se najdou v posádce každé lodi – mimochodem, kapitán vám o jednom z nich nechal vzkaz – Isaac Wilson, řadový námořník – aspoň nemáte na palubě žádné ty samozvané znalce námořního práva. Potom tam máte čtyři poddůstojníky: z valné části to jsou přísní námořníci staré školy. Watt, bocman, rozumí svému řemeslu jako každý jiný chlap v loďstvu. A Lamb, tesař, je dobrý, spolehlivý chlap, ačkoliv možná trochu těžkopádný a opatrný. George Day, dělmistr – to je taky dobrý chlap, když je v pořádku, ale trochu plašan, když se napije. A lodní hospodář, Ricketts, no, na hospodáře je docela dobrý. Navigační poddůstojníci, Pullings a mladý Mowett, těm se dá svěřit celá směna. Pullings složil už před lety zkoušky na poručíka, ale nikdy nebyl povýšen. Co se týká plavčíků, tak jsme vám nechali jen dva, je tam Rickettsův syn a Babbington. Jsou to oba zabedněnci, ale žádní ničemové.“

„A co master? Slyšel jsem, že je to vynikající navigátor?“

„Marshall? No, to je.“ Pan Baldick opět stiskl rty a popotáhl nosem. Teď už měl v sobě druhou pintu grogu, takže tentokrát rozvázal: „Nevím, co vy si myslíte o buzerantech, pane, ale já si myslím, že je to proti přírodě.“

„Inu, na tom, co říkáte, něco je, pane Baldicku,“ odpověděl Jack. Potom si uvědomil, že stále ještě nereagoval na výslech uspokojivě, a dodal: „Nelíbí se mi to – vůbec mi to není po chuti. Ale musím se přiznat, že bych kvůli tomu lidi nevěšel. Asi si vybírá plavčíky, co?“

Pan Baldick nějakou chvíli pomalu vrtěl hlavou. „Ne,“ řekl nakonec. „Ne. Neříkám, že něco dělá. Ne teď. Ale podívejte se, já nerad mluvím špatně o lidech za jejich zády.“

„To je dobrá vlastnost válečného námořnictva…“ přitakal Jack a neurčitě mávl rukou. Chvíli nato se rozloučil, neboť poručík zbledl a začal se hrozně potit. Vypadal uboze a byl žalostně opilý.

Tramontana teď zesílila, při tomhle severáku by se košovky musely zkrátit o dva pásy, šelestila vějířovitými listy palem, a obloha byla čistá od obzoru k obzoru. Vně přístavu se začala čeřit hladina a horký vzduch dostal příchuť soli a vína. Jack si narazil klobouk pevně na hlavu, zhluboka se nadechl a nahlas prohlásil: „Dobrý Bože, jaká je to nádhera, být naživu.“

Načasoval si to dobře. Projde se kolem Koruny, ujistí se, že oběd bude jaksepatří skvostný, vykartáčuje si kabát a možná vypije sklenici vína. Nebude si muset dojít pro své jmenování, protože je neodložil – choval je na prsou, a jak dýchal, listina jemně praskala.

Sešel dolů ve tři čtvrtě na jednu a cestou k nábřeží, s Korunou za zády, cítil podivnou stísněnost. Když seděl v převozníkově člunu, opakoval si pořád jedno slovo: Sophie, neboť srdce mu bilo až v hrdle a v ústech měl podivně vyschlo. Copak mám trému? divil se. Zamračeně upíral zrak na hlavici svého kordu, skoro nevnímal, jak člun hladce klouže po hladině přístavu a proplétá se mezi záplavou lodí a plavidel, až se před ním vynořila Sophie a převozník zarachotil člunovým hákem.

Rychlým automatickým pohledem zjistil, že ráhna jsou srovnána do zákrytů, boky vystrojeny podle předpisu, plavčíci v bílých rukavicích že se ženou dolů s lany na šplhání potaženými suknem, a ve vzduchu uslyšel trylky bocmanovy píšťalky, stříbřitě se lesknoucí ve slunci. Pohyb člunu náhle ustal, trochu to zaskřípalo, jak člun narazil do šalupy, a on vylezl na palubu, provázen magickým hvizdem píšťalky. Jakmile se nohama dotkl pochozí lávky, ozvaly se chraptivé povely a údery pušek, kterými námořní pěšáci vzdávali k poctě zbraň. Klobouky slétly důstojníkům z hlav, a když vystoupil na velitelskou palubu, sundal svůj vlastní.

Poddůstojníci a kadeti zde stáli ve svých nejlepších uniformách, na nablýskané palubě zářily modrobílé obleky v poněkud méně vyřízených řadách, než jaké představoval šarlatový čtverec námořních pěšáků. Oči všech se velice pátravě upíraly na nového velitele. Vypadal zachmuřeně a dokonce poněkud stroze. Po vteřinové pauze, během níž bylo na boku slyšet, jak si člunař něco mumlá sám pro sebe, řekl: „Pane Marshalle, představte mi laskavě důstojníky.“

Každý vystoupil kupředu, lodní hospodář, navigační poddůstojníci, kadeti, dělmistr, tesař a bocman, každý vysekl svou poklonu, bedlivě sledován posádkou. Jack řekl: „Pánové, těší mě, že vás poznávám. Pane Marshalle, s vaším dovolením, nechte všechny námořníky nastoupit na zádi. Protože tu není žádný poručík, přečtu své jmenování lodní posádce osobně.“

Nebylo nutné někoho shánět pod velitelskou palubu, všichni muži už tam stáli, vymydlení, zářící, s odhodlanými pohledy. Nicméně bocman a jeho pomocníci pískali v palubních průlezech signál všichni muži na záď dobré půl minuty. Vřískot píšťal odumřel. Jack postoupil k okraji záďové paluby a vyndal své pověření. Jakmile se listina objevila, zazněl povel: „Klobouky smeknout,“ a on začal pevným ale poněkud nepřirozeným, mechanickým hlasem číst.

„Z moci ctihodného Lorda Keitha…“

Jak pročítal důvěrně známé řádky, nyní tak nekonečně bohatší významy, vrátil se mu pocit štěstí, zesílený tíhou okamžiku, a když hlasitě četl: „Z tohoto důvodu, pokud vy nebo kdokoliv jiný budete jednat v rozporu s těmito rozkazy, vězte, že tak činíte na vlastní riziko,“ obzvlášť si text vychutnával. Potom listinu složil, pokývl mužům a vrátil ji do kapsy. „Znamenitě,“ řekl. „Dejte chlapům rozchod a prohlédneme si brigu.“

Během stísněné, obřadní prohlídky, jež následovala, spatřil Jack přesně to, co očekával – plavidlo připravené k inspekci, zadržující dech, aby se krásné lanoví s geometricky přesnými smyčkami a svislými kaskádami ani nepohnulo. Loď se podobala svému vlastnímu všednímu vzhledu asi tak, jako se ztuhlý bocman, potící se v uniformě, jež musela být střižena teslicí, podobal sám sobě, když v pracovní haleně obtáčel v prudkém vlnobití lanový nárazník kolem košového ráhna. Nicméně existoval tu jakýsi základní souzvuk a sněhově bílá paluba, nepřirozeně lesklé bronzové hlavně dvou čtyřliberních děl na velitelské palubě, preciznost válců kotevního lana a přehlídková neposkvrněnost hrnců a škopků v kuchyni, to všechno dávalo smysl. Jack už viděl tolik pokrytectví, že jej nebylo snadné převézt, ale s tím, co spatřil, byl spokojen. Viděl a ocenil všechno, co vidět měl. Byl slepý k věcem, které vidět neměl – ke kusu šunky, již si lodní kočka odvlekla za vědro, k holkám, které navigační poddůstojníci ukryli ve skladu plachet a které bylo vidět za hromadami plátna. Nevšiml si kozy za korytem, jež na něj upírala nepřátelský pohled ďábelských očí s rozpůlenými zorničkami a s vervou se vyprazdňovala, ani podezřelého předmětu, ne nepodobného jitrnici, který někdo v záchvatu paniky nacpal pod ovaz čelenu.

Avšak jeho zrak byl zrak profesionála – úředně byl na moři od svých devíti let, ve skutečnosti od dvanácti – a zachytil mnoho a mnoho jiných dojmů. Navigační důstojník – master – vůbec neodpovídal tomu, co si představoval – byl to velký, dobře vyhlížející a schopný muž ve středním věku. Pitím nasáklý pan Baldick byl patrně úplně vedle. Bocman: jeho povaha byla vepsána v jeho vráskách – opatrný, solidní, svědomitý, konzervativní. Lodní hospodář a dělmistr ani ryba ani rak, ačkoliv dělostřelecký mistr byl očividně příliš nemocen na to, aby dostál svým povinnostem, a na půl cestě k nenápadnému vytracení. Kadeti byli snesitelnější, než očekával. Kadeti na brigách a kutrech byli často pěkně odporná čeládka. Ale to dítě, ten mládeneček Babbington, nesmí být ponechán na holičkách v těch hadrech. Jeho matka patrně počítala se vzrůstem, který se nekonal, jenom klobouk mu zakrýval hlavu tak, že by to znamenalo ostudu pro celou loď.

Jeho převládajícím dojmem byla staromódnost. Sophie měla v sobě cosi archaického, jako kdyby její kýl byl spíše pobitý cvočky než měděnými pláty, a jako by měla boky spíše dehtovány než lakovány. Její posádka, aniž by byla nějaká obstarožní – většině námořníků bylo něco přes dvacet – měla staromódní vzhled. Někteří na sobě měli spodky a střevíce, výstroj, která byla nezvyklá už v době, kdy byl kadetem ne větším než malý Babbington. Pohybovali se uvolněně a bez napětí, jak si všiml. Byli slušně zvědaví, ale ani v nejmenším záludní, naštvaní anebo ustrašení.

Ano: staromódní. Zamiloval si tu loď – zamiloval si ji od okamžiku, kdy poprvé zrakem přelétl její líbezně zakřivenou palubu – ale chladný mozek mu řekl, že je to pomalá briga, stará briga a briga, která mu jen stěží umožní získat bohatství. Měla za sebou několik úctyhodných bojů pod velením jeho předchůdce, jeden vybojovala proti francouzskému korzáru z Toulonu, vyzbrojenému dvaceti děly, další v Gibraltarském průlivu při obraně konvoje před hejnem alžírských dělových člunů, veslujících za bezvětří, ale kam až mu paměť sahala, nikdy nezískala žádnou kořist, jež by měla opravdovou cenu.

Byli teď zpátky na stupínku té staré dobré velitelské paluby – opravdu byla spíš záďovou nástavbou – sestoupil se skloněnou hlavou do kajuty. Trochu přikrčený se prodral k truhlicím pod záďovými okny, jež se prostírala na zádi od jednoho boku ke druhému. Byl to elegantně vyřezávaný rámec pro jakýsi výjimečně skvělý Canalettův pohled na Port Mahon, celý zalitý tichým poledním sluncem, jenž působil (ve srovnání s šerem kajuty), jako by byl z nějakého jiného světa. Posadil se s opatrným vyvažováním ze strany na stranu, zjistil, že může sedět bez jakýchkoliv obtíží s hlavou vztyčenou – strop byl ještě nějakých třicet centimetrů nad ním – a pravil: „Tak tedy, pane Marshalle. Musím vám poblahopřát k tomu, jak Sophie vyhlíží. Velice spořádaně. Velice jaksepatří.“ Uvážil, že se může pustit až takhle daleko, dokud bude jeho hlas mít zcela oficiální tón, ale rozhodně nehodlal říct nic víc. Ani nehodlal promluvit při této příležitosti k mužstvu či projevit nějakou jinou známku slabosti. Nenáviděl představu „populárního“ kapitána.

„Děkuji vám, pane,“ odpověděl navigační důstojník.

„Teď pojedu na břeh. Ale budu spát na palubě, samozřejmě. Takže pošlete laskavě člun pro moji truhlici a ostatní zavazadla. Bydlím U Koruny.“

Chvíli ještě poseděl a vychutnával velkolepost své obytné kajuty. Uvnitř nebyla žádná děla; pokud by tomu tak bylo, vyčnívala by vzhledem k podivné konstrukci Sophie pouhých jedenáct centimetrů nad hladinou, a dvě čtyřliberky, jež by tu normálně zabíraly tolik cenného místa, byly již umístěny přímo nad jeho hlavou. Ale i tak tu nebylo příliš mnoho prostoru a stůl stojící napříč kajutou byl kromě truhlic všechno, co se sem vešlo. Přesto to však bylo daleko více, než co kdy předtím na moři obýval, a tak přehlížel místnost s rostoucím uspokojením. S obzvláštním potěšením si prohlížel krásně rámovaná, dovnitř se sklánějící okna, tak průzračně jasná, jak jen sklo může být, sedm lomených panelů, jež svým vznešeným obloukem prostor úžasně dotvářely.

Bylo to víc, než co kdy měl, a víc, než v co na samém prahu své kariéry doufal. Tak proč bylo jeho radostné nadšení zkaleno něčím nedefinovatelným, tou aliquid amari jeho školních dnů?

Když jej veslice unášela zpátky k pobřeží, obsluhovaná jeho vlastní kapitánskou posádkou v bílých plátěných oblecích a slaměných kloboucích se stuhami, na nichž bylo vyšito jméno Sophie, na sedátku vedle něj velebně mlčící kadet, uvědomil si podstatu svého pocitu. Už nadále nebyl jedním „z nás“, už byl „oni“. No jasně, byl bezprostředním ztělesněním pojmu „oni“. Během své inspekční pochůzky brigou byl obklopen úctou – respektem lišícím se od úcty projevované poručíkovi, lišícím se od úcty projevované spřátelené lidské bytosti. Obklopovala jej jako nějaký skleněný poklop, zcela jej oddělující od posádky lodi. A když Sophii opouštěl, vydechla loď úlevou, oním úlevným vzdechnutím, které tak dobře znal: „Jehova s námi již více není.“

Je to cena, kterou musím zaplatit, uvědomil si. „Děkuji vám, pane Babbingtone,“ řekl dítěti a vystoupil po schůdcích, zatímco člun odrazil a pustil se zpět přístavem, přičemž Babbington pisklavým hláskem volal: „No tak, nemůžete zrychlit tempo? Simmonsi, nespěte u toho, vy grogem nasáklý darebáku!“

„Je to cena, kterou musím zaplatit,“ opakoval si. „A u Boha, stojí to za to.“ Jak se mu ta slova vynořovala v mysli, vracel se mu do rozzářené tváře opět výraz hlubokého štěstí, procítěného uspokojení. Však také cestou na schůzku ke Koruně – na schůzku s člověkem sobě rovným – vykazovala jeho chůze o něco větší rozhodnost, než by kdy dokázal pouhý poručík Aubrey.

Seděli u kulatého stolu ve výklenku, jenž vystupoval z průčelí hostince vysoko nad vodou, ale tak blízko k oknu, že mohli vracet skořápky ústřic do jejich přirozeného prostředí pouhým škubnutím zápěstí. A z tartany, vykládané pětačtyřicet metrů pod nimi, stoupala směsice vůní stockholmského dehtu, lanoví, plachtoviny a řečíkového terpentýnu.

„Dovolte mi, ať vám naložím trochu tady toho skopového ragú,“ řekl Jack.

„Inu, když na tom trváte,“ souhlasil Stephen Maturin. „Je ohromně chutné.“

„To je jeden z pokrmů, který dokáží U Koruny upravit opravdu dobře,“ poznamenal Jack. „Ačkoliv není ode mě moc slušné, že to říkám. Ovšem objednal jsem nadívanou kachnu, špikované hovězí dušené se zeleninou, nakládanou vepřovou hlavu a kromě toho nějaké delikatesy. Je jasné, že mi ten dobrák nerozuměl. Nebesa vědí, co je na tom talíři před vámi, ale určitě to není vepřová hlava. Řekl jsem mu visage de porco několikrát za sebou. A on přikyvoval jako čínský mandarin. Chápete, je to nesnesitelné, když člověk po nich chce, aby připravili pět pokrmů, cinco platos, pečlivě jim všechno vysvětlí španělsky, a to jenom proto, aby pak zjistil, že připravili jenom tři pokrmy a z toho dva špatné. Stydím se, že vám nemohu nabídnout nic lepšího, ale není to z nedostatku dobré vůle, to vás ujišťuji.“

„Já už jsem takhle dobře nejedl několik dní, ani“ – s úklonou –“v tak příjemné společnosti, na mou čest,“ řekl Stephen Maturin. „Není možné, že ty problémy nastaly právě díky vaší přehnané péči – kvůli tomu, že jste objednával ve španělštině, v kastilské španělštině?“

„Ale,“ řekl Jack, dolil skleničky a usmál se přes víno na slunce, „měl jsem zato, že když člověk mluví se Španěly, tak je rozumné použít španělštinu, kterou ovládá.“

„Vy jste nejspíš zapomněl, že na těchhle ostrovech se mluví katalánštinou.“

„Co je to katalánština?“

„No přece jazyk Katalánie – těchhle ostrovů podél celého středomořského pobřeží až dolů k Alicante a ještě dál. Jazyk Barcelony, Leridy. Těch nejbohatších oblastí celého poloostrova.“

„Vy mě udivujete. Toho jsem si vůbec nevšiml. Další jazyk, pane? Ale já bych řekl, že jsou si úplně podobné – putain, jak to říkají ve Francii, ne?“

„Ach ne, nic takového – vůbec nic takového. Je to daleko jemnější jazyk. Více vzdělanější, vymluvnější. Daleko podobnější latině. A kromě toho, jestli mi prominete, pane, domnívám se, že to slovo je patois.“

„‚Patois – přesně tak. A já bych přísahal, že to je to druhé slovo, někde jsem se ho naučil,“ pravil Jack. „Ale nesmím na vás hrát učence, pane, jak vidím. Řekněte mi, hodně se to liší na poslech, myslím pro netrénované ucho?“

„Liší se to tak jako italština s portugalštinou. Sobě navzájem nesrozumitelné – oba jazyky znějí naprosto odlišně. Intonace každého z nich je zcela jiná. Tak jako se liší Gluck a Mozart. Tohle moje skvělé jídlo, například (a vidím, že udělali, co bylo v jejich silách, aby splnili vaši objednávku), se španělsky řekne jabalí, zatímco katalánsky to je senglar.“

„Je to vepřové?“

„Kančí. Dovolte mi…“

„Jste velice laskav. Můžete mi podat sůl? Je to znamenité jídlo, to je fakt. Ale nikdy by mě nenapadlo, že je to vepřové. Co jsou tyhle báječné měkké černé věcičky?“

„To jste mě zaskočil. V katalánštině se jmenují bolets. Ale jak se jim říká anglicky, to namouduši nevím. Asi se nijak nejmenují – myslím tím, že nemají žádný anglický název, ačkoliv přírodovědci to jméno vždycky rozpoznají v Linnéově názvu boletus edulis.“

„Jak jste…?“ spustil Jack a upřel na Stephena Maturina pohled plný nefalšovaného obdivu. Snědl již víc než kilo skopového a jehněčí následované kančím masem v něm uvolnilo všechna stavidla shovívavosti. „Jak jste…?“ Ale potom si uvědomil, že málem vyzvídal na hostovi, vyplnil odmlku zakašláním, zazvonil na číšníka a vyrovnal prázdné karafy na okraj stolu.

Otázka však visela ve vzduchu a mohla ji ignorovat jedině absolutně nevnímavá anebo samozřejmě naprosto nespolečensky rezervovaná mysl. „Byl jsem v těch krajích vychován,“ dal Stephen Maturin najevo, že rozuměl. „Strávil jsem většinu svého mládí buďto se strýcem v Barceloně, nebo s babičkou na venkově nedaleko Leridy – vlastně jsem musel strávit víc času v Katalánii než v Irsku. A když jsem se poprvé vrátil domů, abych nastoupil na univerzitu, bral jsem si s sebou matematické úlohy v katalánštině, protože mi pak ta čísla šla lépe do hlavy.“

„Takže to pak určitě mluvíte jako domorodec, pane,“ řekl Jack. „To je ale něco úžasného. Tomu říkám využít pořádně dětství. Byl bych rád, kdybych mohl prohlásit něco podobného.“

„Ne, ne,“ odporoval Stephen a vrtěl hlavou. „Využíval jsem svůj čas moc špatně, určitě. Získal jsem ucházející znalosti o ptácích – země je opravdu bohatá na dravce, pane – a o plazech, ale hmyz, kromě řádu Lepidoptera, a rostliny – jaká to poušť ohromné, bezmezné neznalosti! Až teprve po několika letech v Irsku, když jsem napsal své malé dílo o jevnosnubných rostlinách Horní Ossory, jsem pochopil, jak strašidelně jsem promrhal svůj čas. Ohromná krajina, otevřená veškerým záměrům a účelům, tu ležela nedotčena od dob Willughbyho a Raye až do konce minulého století. Španělský král pozval Linnéa, aby ji navštívil, aniž by omezoval svobodu jeho svědomí, jak si bezpochyby vzpomínáte, ale on odmítl. Já jsem měl všechny ty neprobádané končiny k dispozici, a já jsem je ignoroval. Uvědomte si, co by dokázali takoví lidé jako Pallas, učený Solander, anebo Gmelinové, jak starý tak mladý! Proto jsem se také rychle chopil první příležitosti, jež se nabízela, a souhlasil jsem, že budu doprovázet starého pana Browna. Je pravda, že Menorca není pevnina, ale na druhé straně tak velká oblast vápencových skal má svou vlastní jedinečnou flóru a všechno to, co toto zajímavé prostředí umožňuje.“

„Myslíte pana Browna z loděnic? Toho námořního důstojníka? Toho já dobře znám!“ zvolal Jack. „Je to skvělý společník – hrozně rád zpívá rondely – píše okouzlující drobné skladby.“

„Ne. Můj pacient zemřel na moři, pohřbili jsme ho tam u St. Philip’s. Ubožák, byl v posledním stadiu plicní tuberkulózy. Doufal jsem, že ho dostanu sem – změna vzduchu a životosprávy dělá v takových případech divy – ale když jsme s panem Floreyem otevřeli jeho tělo, našli jsme tak velký… Stručně řečeno, zjistili jsme, že jeho rádci (a to byli ti nejlepší v Dublinu) byli všichni až příliš optimističtí.“

„Vy jste ho rozřezali?“ zvolal Jack a předklonil se nad talířem.

„Ano. Považovali jsme to za vhodné, abychom upokojili jeho přátele. Ačkoliv věřte mi, projevili až překvapivě málo zájmu. Je to už týdny, co jsem napsal jedinému jeho příbuznému, kterého znám, jakémusi gentlemanovi z hrabství Fermanagh, ale nepřišla od něj zpátky ani řádka.“

Nastala odmlka. Jack dolil skleničky (jejichž hladina postupně stoupala a klesala) a poznamenal: „Kdybych věděl, že jste chirurg, pane, tak bych se asi neubránil pokušení vás násilím zverbovat na loď.“

„Chirurgové jsou znamenití chlapíci,“ souhlasil Stephen Maturin s náznakem zatrpklosti. „A kde bychom bez nich byli, Bůh nás chraň. Jistě, například šikovnost, rychlost a obratnost, s jakou pan Florey v místní nemocnici evertoval eparteriální průdušky pana Browna, by vás ohromily a potěšily. Avšak já sám nemám tu čest počítat se mezi ně, pane. Já jsem praktický lékař.“

„Omlouvám se, pro pána, jaký smutný omyl. Ale přesto, doktore, přesto si myslím, že bych vás měl hnát na palubu a držet vás za katrem, dokud nebudeme na moři. Má ubohá Sophie nemá žádného ranhojiče a není vůbec naděje, že bych nějakého našel. Podívejte, pane, nemohl bych vás přesvědčit, abyste se vydal na moře? Válečná loď je to pravé místo pro filozofa, navíc ve Středozemním moři. Je tam spousta ptáků, ryb – mohl bych vám slíbit nějaké kolosální, neznámé ryby – přírodní jevy jako třeba meteority, šance na kořistné. Dokonce i Aristoteles by se nechal pohnout vyhlídkou na kořistné. Dublony, spoustu dublonů, pane. Jsou ukryté v hebkých kožených váčcích, znáte to, asi takhle velikých, a když je držíte, jsou báječně těžké. Víc jak dva nikdo neudrží.“

Mluvil žertovným tónem, vůbec se mu nesnilo o tom, že by dostal vážnou odpověď, a tak byl ohromen, když Stephen řekl: „Ale já nejsem ani v nejmenším způsobilý být námořním ranhojičem. Samo sebou, mám za sebou spoustu anatomických pitev a většina chirurgických operací mi není neznáma, ale nevím nic o námořní hygieně, nic o konkrétních nemocích námořníků…“

„U všech svatých,“ vykřikl Jack, „takovými maličkostmi se vůbec netrapte. Uvědomte si, koho nám obvykle pošlou – lapiduchy, nedospělé ubohé vyplašené učně, kteří se motali kolem nějaké apatyky dost dlouho na to, aby jim námořní úřady vystavily patent. O chirurgii nic nevědí, ani o léčení. Postupně se učí na ubohých námořnících a doufají, že se mezi posádkou najde nějaký zkušený pomocník lodního kuchaře, nějaký ranhojič samouk či někdo s filipem, anebo dokonce nějaký řezník – verbíři naženou na loď násilím kdekoho. A jakmile pochytí o svém řemesle nějaké povrchní znalosti, tak zmizí na fregatu nebo řadovou loď. Ne, ne. Budeme jenom potěšeni, když budeme mít vás – víc než potěšeni. Prosím vás, uvažujte o tom, alespoň na nějakou dobu. Nemusím zdůrazňovat,“ dodal s obzvláště upřímným pohledem, „jak velkou radost bych měl já osobně, kdybychom se mohli plavit společně.“

Číšník otevřel dveře a pronesl: „Mariňák,“ a okamžitě se za ním objevil červenokabátník s balíčkem.

„Kapitán Aubrey, pane?“ zahulákal hlasem jako na cvičáku. „Kapitán Harte se vám poroučí.“

Zmizel za hlasitého dupání a Jack konstatoval: „To musí být moje rozkazy.“

„Neberte na mě ohled, prosím,“ řekl Stephen. „Musíte si je přečíst hned.“ Vzal si Jackovy housle, poodešel na opačný konec místnosti a pustil se do hraní tichých, šeptajících škál.

Rozkazy v podstatě odpovídaly tomu, co očekával. Nařizovaly mu, aby dokončil nakládání zásob a potravin s co největším spěchem a doprovodil konvoj dvanácti obchodních a transportních plachetnic (vyjmenovaných v poznámce na konci dokumentu) do Cagliari. Měl cestovat velikou rychlostí, ale v žádném případě neměl ohrozit své stěžně, ráhna ani plachty; neměl se vyhýbat žádnému nebezpečí, ale na druhé straně neměl podstupovat žádné riziko. Potom následovaly instrukce ohledně osobního signálu, označené tajné – kvůli rozpoznání přítele od nepřítele, dobrého od zlého: „První loď, jež bude signalizovat, vyvěsí na přední košové čnělce rudou vlajku a nad vlajkou na hlavním stěžni vyvěsí bílý plamenec. Na to musí následovat odpověď bílým plamencem nad vlajkou na hlavním stěžni a modrá vlajka na přední košové čnělce. Loď, která vyslala signál jako první, vypálí z jednoho děla na návětrné straně, na což druhá odpoví vypálením tří děl na závětrné straně v pomalém tempu.“ Nakonec byla připojena poznámka, jež oznamovala, že na palubu Sophie byl přidělen poručík Dillon, namísto pana Baldicka, a že zakrátko připluje s lodí Burford.

„Tady je dobrá zpráva,“ řekl Jack. „Budu mít jako poručíka znamenitého chlapíka. Na Sophii můžeme mít jenom jednoho, a tak chápete, jak je to velice důležité… Já ho osobně neznám, ale je to vynikající chlapík, tím jsem si jist. Velice se proslavil na Dartu, na tom najatém kutru – napadl tři francouzské korzáry v Sicilském průlivu, jeden potopil a druhý zajal. Všichni v loďstvu o tom tehdy mluvili. Ale tahle zpráva nebyla v Gazette nikdy uveřejněna a on nebyl povýšen. Byla to pekelná smůla. Divím se tomu, protože není tak docela bez protekce. Fitzgerald, který ví o těchhle věcech všechno, mi řekl, že je synovcem, nebo snad bratrancem? nějakého paira, jehož jméno jsem zapomněl. A na každý pád to byl úctyhodný výkon – tucet lidí bylo povýšeno za daleko menší výkony. Například zrovna já.“

„Můžu se zeptat, co jste udělal? Vím tak málo o námořnických záležitostech.“

„Ale, prostě jsem ji jednou u Abukiru koupil do hlavy, a potom ještě jednou, když Généreux zajala starou Leander. Měly se rozdávat odměny, a protože jsem byl jediný poručík, který to přežil, tak se jedna dostala konečně i na mě. Dala si dost na čas, to mi věřte, ale když přišla, byla moc vítaná, i když jí to trvalo tak dlouho a byla nezasloužená. Co kdybychom si dali čaj? A možná nějaký vdoleček? Anebo byste raději zůstal u portského?“

„Čaj by mi udělal radost,“ odvětil Stephen. „Ale povězte mi,“ řekl, vrátil se pro housle a položil si je pod bradu, „nezpůsobí vám námořní povýšení velké výdaje, cesta do Londýna, uniforma, slib, audience…?“

„Slib? Aha, vy myslíte vojenskou přísahu. Ne. To se týká poručíků – jdete do admirality a oni vám tam přečtou text o věrnosti, nadvládě na moři a naprostém zřeknutí se papeže. Vy se cítíte nesmírně slavnostně a řeknete tak přísahám a chlapík u psacího stolu vám řekne tak to bude půl guinei (Stará anglická zlatá mince v hodnotě 21 šilinků (= 1,05 liber), stažená z oběhu roku 1813. I dnes se občas ještě používá – při stanovení honorářů a cen některých drahých předmětů. (Pozn. překl.)), což tu slávu trochu shodí, chápete. Ale týká se to jenom patentovaných důstojníků – ranhojiči dostávají jenom jmenování. Vy byste však proti přísaze nic neměl,“ řekl s úsměvem, ale pak si uvědomil, že jeho poznámka byla trochu nevhodná, trochu osobní, a tak pokračoval. „Jednou jsem byl na lodi s takovým ubožákem, který odmítal přísahat, přísahat na cokoliv, ze zásady. Nikdy jsem ho nemohl moc vystát – pořád se dotýkal tváře. Byl asi nervózní a to přivádělo člověka do rozpaků. Ale kdykoliv jste se na něj podíval, tak měl prst v puse, nebo si tiskl tvář, anebo se hrozně šklebil. Nic to není, samozřejmě, ale když s ním jste pořád společně v jednom prostoru, tak to začne jít na nervy, den za dnem na tak dlouhé plavbě. Na střeleckém stanovišti anebo v kokpitu na něj můžete křiknout nech ten obličej na pokoji, pro Boží slitování, ale v důstojnické jídelně se s tím musíte smířit. Ovšem on si pořád četl v Bibli a došel k tomu závěru, že nikdy nesmí přísahat. A když došlo k tomu bláznivému válečnému soudu s ubohým Benthamem, byl předvolán jako svědek a odmítl, kategoricky odmítl, aby ho vzali pod přísahu. Řekl starému Jarviemu, že to je v rozporu s něčím v evangeliích. Jenomže tohle mohl věšet na nos Gambierovi nebo Saumarezovi, nebo někomu, kdo leží v traktátech, ale ne starému Jarviemu, u Boha. Ke své lítosti musím říct, že ho propustili ze služby. Nikdy jsem mu nemohl přijít na chuť – po pravdě musím říct, že dokonce smrděl – ale byl to poměrně dobrý námořník a neměl žádné neřesti. Tak tohle jsem měl na mysli, když jsem řekl, že vy byste se nevzpíral přísaze – vy nejste náboženský fanatik.“

„Ne, to jistě ne,“ souhlasil Stephen. „Náboženský fanatik nejsem. Vychoval mě filozof, či bych měl raději říci philosophe. A něco z jeho filozofie ve mně uvízlo. Nazval by přísahu dětinskou věcí – je zbytečná, pokud je dobrovolná, a pokud je vymáhána násilím, tak je správné se jí vyhnout anebo ji ignorovat. Neboť dneska je už jenom málo lidí tak naivních, včetně vašich mořských vlků, aby věřili na panskou lásku.“

Nastala delší odmlka, během níž přinesli čaj. „Pijete čaj s mlékem, doktore?“ zeptal se Jack.

„Když budete tak laskav,“ odpověděl Stephen. Očividně se hluboce zamyslel. Oči upíral do prázdna a stisknutými rty vycházelo tiché hvízdání.

„Přál bych si…“ začal Jack.

„Vždycky se říká, že je známka slabosti a nerozumu ukázat se v nevýhodné pozici,“ přerušil jej Stephen. „Ale mluvil jste se mnou s takovou otevřeností, že si nemohu pomoci, abych vám neoplatil stejnou mincí. Vaše nabídka, vaše důvody mě ohromně lákají. Neboť kromě těch výhod, které jste tak laskavě zmínil a za něž co nejsrdečněji děkuji, jsem tady na Menorce v dosti nepříznivé finanční situaci. Pacient, o kterého jsem se měl starat až do podzimu, zemřel. Považoval jsem ho za majetného člověka – má dům na Merrion Square – ale když jsme se s panem Floreyem probírali jeho majetkem, než jsme jej zapečetili, nenašli jsme vůbec nic, ani peníze, ani cenné papíry, ani úvěry. Jeho sluha vzal do zaječích, což by mohlo být vysvětlení. Ale jeho přátelé neodpovídají na mé dopisy. Válka mě odřízla od mého malého dědictví ve Španělsku – a když jsem vám před chvílí řekl, že takhle dobře jsem nejedl už hodně dlouho, tak jsem nemluvil obrazně.“

„No ne, to je ale šokující záležitost!“ zvolal Jack. „Z celého srdce lituji vašich finančních nesnází, a jestli se neurazíte – res angusta je tíživá, tak doufám, že mi dovolíte…“

Sáhl do kapsy, ale Stephen Maturin vyhrkl nejméně tucetkrát: „Ne, ne, ne!“ a vrtěl přitom hlavou. „Ale jste hrozně hodný.“

„Já opravdu vašich finančních nesnází lituji z celého srdce, doktore,“ opakoval Jack. „A stydím se, že z nich těžím. Ale moje Sophie musí mít nějakého ranhojiče – kromě jiného vůbec netušíte, jací hypochondři ti námořníci jsou. Jsou hrozně rádi, když je někdo léčí, a lodní posádka bez někoho, kdo by se o ni staral, i kdyby to měl být sotva odrostlý zelenáč, který se motal kolem ranhojiče, není šťastná lodní posádka. A znovu opakuji, je to okamžité řešení vašich problémů. Plat je pro učeného člověka nicotný – pět liber měsíčně – a stydím se, že o tom mluvím. Ale je tu šance na nějaké peníze z kořisti a mám dojem, že existují určité přídavky, jako je dar královny Anny (Peněžní suma, vyplácená každoročně ranhojičům britského válečného námořnictva, jež měla vylepšit jejich hubený plat a přilákat tak na palubu královských lodí kompetentnější osoby. (Pozn. překl.)), nebo přídavek za každého chlapa s neštovicemi – strhává se jim to z platu.“

„Ach ne, co se týče peněz, tak ty mě moc nezajímají. Jestliže nesmrtelný Linnaeus mohl urazit pět tisíc mil Laponskem a vyžít z pouhých pětadvaceti liber, tak proč bych nemohl já… Ale je ta záležitost sama o sobě proveditelná? Jistě musí existovat nějaké oficiální jmenování? Uniforma? Nástroje? Léky, lékařské pomůcky?“

„Teď, když se mě ptáte na tyhle podrobnosti, tak si uvědomuji, jak málo o nich vím,“ řekl Jack se smíchem. „Ale Bůh vás miluje, doktore, a tyhle maličkosti nesmějí být na překážku. Jmenování od námořního úřadu samozřejmě mít musíte, tím jsem si jist. Ale vím, že admirál vám dá jmenovací dekret okamžitě, jak ho o to požádám – a bude moc rád. Co se týče uniformy, pro chirurgy neexistuje nic konkrétního, i když obvykle nosí modrý kabát. Nástroje a to ostatní – to jste mě dostal. Mám za to, že Lékárnická asociace posílá na palubu nějakou truhlu. Florey to bude vědět, anebo kterýkoliv jiný doktor. Ale v každém případě přijďte na palubu rovnou. Přijďte, jak brzo chcete – řekněme zítra, a můžeme spolu poobědvat. Dokonce i vystavení jmenovacího dekretu zabere nějaký čas, takže podnikněte plavbu jako můj host. Nebude to nijak pohodlné – to víte, na brize není moc volného místa – ale seznámíte se alespoň se životem válečného námořnictva. A jestli máte drzého domácího, tak ho to rázem usadí. Dovolte, doliji vám šálek. Jsem si jist, že se vám to bude líbit, je to úžasná příležitost k filozofování.“

„Jistě,“ řekl Stephen. „Co může být pro filozofa, pro člověka, který zkoumá lidskou povahu, lepší? Předměty jeho zkoumání uzavřeny pohromadě bez možnosti, že by unikly jeho pátravému zraku, jejich vášně umocněny válečným nebezpečím, riziky jejich povolání, jejich odloučeností od žen a jejich zvláštní, nicméně jednotvárnou stravou. A bezpochyby také zápalem vlastenecké horlivosti,“ s úklonou směrem k Jackovi. „Je pravda, že po určitou dobu v minulosti jsem se zajímal více o kryptogramy než o své bližní, ale přesto – loď musí být pro zvídavou mysl to nejpoučnější divadlo.“

„Úžasně poučné, to vás ujišťuji, doktore,“ přikyvoval Jack. „Udělal jste mi velkou radost. Jako lodního poručíka Sophie budu mít Dillona a lékaře z Dublinu jako lodního ranhojiče – mimochodem, jste krajané, samozřejmě. Možná že pana Dillona znáte?“

„Existuje tolik Dillonů,“ řekl Stephen a u srdce ho náhle zamrazilo. „Jak se jmenuje křestním jménem?“

„James,“ odpověděl Jack s pohledem do poznámek.

„Ne,“ řekl Stephen po odmlce. „Nepamatuji se, že bych někdy potkal nějakého Dillona.“

„Pane Marshalle,“ řekl Jack, „pošlete pro tesaře, buďte tak laskav. Čekám na palubě hosta. Musíme se vynasnažit, aby se tu cítil pohodlně. Je to doktor, znamenitý muž filozofického ražení.“

„Nějaký astronom, pane?“ zeptal se první důstojník dychtivě.

„Spíš botanik, řekl bych,“ odpověděl Jack. „Ale chovám velké naděje, že jestli se tu bude cítit pohodlně, tak by s námi mohl zůstat na Sophii jako lodní ranhojič. Uvědomte si, jaká by to byla sláva pro celou lodní posádku!“

„To by jistě byla, pane. Byli úplně bez sebe, když pan Jackson odešel na Pallas, a kdybychom ho nahradili lékařem, to by byla trefa! Jeden je na palubě vlajkové lodi a jeden v Gibraltaru, ale žádný další v celém loďstvu není, aspoň o tom nevím. Na pevnině si účtují jednu guineu za návštěvu, tak jsem to aspoň slyšel.“

„Dokonce víc, pane Marshalle, dokonce víc. Je ta voda na palubě?“

„Všechna je na palubě a uskladněná, až na dva poslední soudky.“

„A, tady jste, pane Lambe. Chci, abyste se podíval na přepážku v mojí kajutě na spaní a zjistil, co by se dalo udělat, aby tam bylo trochu víc místa pro mého přítele. Snad byste ji mohl posunout k přídi o nějakých šest palců. Ano, pane Babbingtone, co je?“

„Jestli dovolíte, pane, Burford signalizuje támhle za mysem.“

„Výborně. A teď vyřiďte lodnímu hospodáři, dělmistrovi a bocmanovi, že s nimi chci mluvit.“

Od toho okamžiku byl kapitán Sophie až po uši ponořen v listinách – v seznamu posádky, soupisech výstroje, stvrzenkách, knize nemocných, soupisu oprav, v soupisech příjmů a výdajů dělmistra, bocmana a tesaře, výdajích za vybavení, proviant a jejich čtvrtletním vyúčtování, jakož i stvrzenkách za vydané množství kořalky, vína, kakaa, čaje, a to nemluvíme o lodním deníku, korespondenci, knize rozkazů… Jelikož měl za sebou sytý oběd a nikdy nebyl moc dobrý v číslech, ztratil brzy půdu pod nohama. Většinu záležitostí vyřizoval Jack s Rickettsem, lodním hospodářem, a jeho zmatek přerůstal v podrážděnost nad určitou úlisností, jak mu to připadalo, s jakou hospodář předkládal své nekonečné součty a bilance. Byla tu spousta lejster, kvitancí, potvrzení a stvrzenek, které musel podepsat, a přitom věděl moc dobře, že jim vůbec nerozumí.

„Pane Rickettsi,“ pravil na konci dlouhého, uhlazeného vysvětlování, jež mu vůbec nic neobjasnilo, „tady v seznamu posádky, pod číslem 178, je Charles Stephen Ricketts.“

„Ano, pane. Je to můj syn, pane.“

„Přesně tak. Vidím, že se objevuje 30. listopadu 1797. Z lodi Tonnant, dříve Princess Royal. U jeho jména není žádný věk.“

„Aha, dovolte, já se podívám. Charliemu tehdy muselo táhnout asi na dvanáct, pane.“

„Je zde klasifikován jako námořník první třídy.“

„Ano, pane. Cha, cha!“

Byl to dokonalý, obyčejný, malý každodenní podvod. Ale bylo to nezákonné. Jack se nesmál. Pokračoval: „1. tř. do 20. září 1798, potom je klasifikován jako písař. A potom k 10. listopadu 1799 je klasifikován jako kadet.“

„Ano, pane,“ hlesl lodní hospodář. Nejenže tu byla ta drobná nehoráznost s jedenáctiletým námořníkem první třídy, ale pohotové ucho pana Rickettse zachytilo jistý důraz na slově klasifikován a jeho poněkud příliš časté opakování. Sdělení, jež zde bylo obsaženo, bylo asi takovéhle: „Možná že vypadám, jako že svému řemeslu moc nerozumím. Ale jestli na mě zkusíte některý z těch svých hokynářských triků, tak vás roztrhám na cucky. Navíc, povýšení nařízené jedním kapitánem může jiný kapitán zrušit, a jestli kvůli vám budu mít špatné spaní, tak u Boha nechám toho vašeho kluka přivázat ke stěžni a tu jeho jemnou růžovou kůži bičovat každý den po celou dobu plavby.“ Jacka bolela hlava, oči měl trochu zarudlé od pití portského a byl v nich tak jasný náznak latentní zuřivosti, že hospodář vzal sdělení velice vážně. „Ano, pane,“ hlesl znovu. „Ano. Takže tady, prosím, je kontrolní záznam transakcí s loděnicemi. Chcete, pane, abych vám jednotlivé položky vysvětlil podrobně?“

„Když budete tak laskav, pane Rickettsi.“

Bylo to Jackovo první přímé, naprosto odpovědné seznámení s účetnictvím a do sytosti si ho vychutnal. Dokonce i malé plavidlo (a Sophie měla výtlak stěží sto padesát tun) potřebuje úžasné množství zásob: soudky s hovězím, soudky s vepřovým a soudky s máslem, všechny patřičně očíslované a podepsané; kádě, sudy a soudky s rumem, lodní suchary na tuny, brzy červivé, sušenou polévku s širokým šípem na obalech, nemluvě o střelném prachu (rozemletém, zrněném a nejlepší kvality), vytěrácích, vytahovácích, zápalných šňůrách, odpalovacích železech, ucpávkách a střelách – existovaly střely tyčové, řetězové, kartáčové, granátové i obyčejné – a nespočet předmětů, jež potřeboval (a tak často zdefraudoval) bocman – kladkostroje, závěsy ráhen, jednoduché a dvojité upínačky, čtvrtinkové hřeby, půlčíkové hřeby, ploché hřeby, tenké hřeby, velejemné hřeby, jednoduché, dvojité a trojité kladky. Seznam připomínal postní litanie. Tady cítil Jack pevnější půdu pod nohama, protože rozdíl mezi trojitou a jednoduchou kladkou mu byl stejně jasný jako rozdíl mezi dnem a nocí, či správným a špatným – a v některých případech dokonce daleko jasnější. Avšak teď byla jeho mysl, zvyklá potýkat se s konkrétními fyzickými problémy, naprosto vyčerpaná. Zadumaně hleděl přes rozedrané knihy s oslíma ušima, ležící na víkách truhlic, vyhlížel okny kajuty na zářící vzduch a tančící mořskou hladinu. Přejel si dlaní po čele a pronesl: „Vypořádáme se s tím zbytkem příště, pane Rickettsi. To je tedy pořádná hromada papírů, to vám povím. Vidím, že písař je velice užitečný člen posádky. Což mi připomíná, že jsem jmenoval jednoho mládence-přijde na palubu zítra. Jsem si jist, že mu usnadníte jeho službu, pane Rickettsi. Vypadá jako přičinlivý a šikovný mládenec a je to synovec pana Williamse, kořistního agenta. Myslím, že Sophie z toho může mít jen prospěch, když bude zadobře s kořistním agentem, co říkáte, pane Rickettsi?“

„To zajisté, pane,“ prohlásil s hlubokým přesvědčením lodní hospodář.

„Takže teď musím na břeh do loděnic s bocmanem, ještě před večerním signálem z děla,“ oznámil Jack a unikl na čerstvý vzduch. Jakmile vstoupil na palubu, objevil se před ním mladý Richards, doprovázený černochem vysokým dobrých sto pětaosmdesát centimetrů. „Tady je ten mládenec, o kterém jsem vám říkal, pane Rickettsi. A tohle je jistě ten námořník, kterého jste mi přivedl, že ano, pane Richardsi? Vypadá jako opravdu statný chlapík. Jak se jmenuje?“

„Alfred King, s vaším dovolením, pane.“

„Dokážete napnout plachtu, refovat a kormidlovat, Kingu?“ zeptal se Jack. Černoch přikývl svou kulatou hlavou. Ve tváři se mu pěkně zaleskly zuby a hlasitě zamručel. Jack se zamračil, protože tohle nebyl způsob, jakým se na jeho velitelské palubě má oslovovat kapitán. „No tak, člověče,“ vyštěkl ostře, „copak nemáte v té své hlavě civilizovaný jazyk?“

Černoch najednou zpopelavěl a vystrašeně zavrtěl hlavou. „Jestli dovolíte, pane,“ řekl písař, „on opravdu nemá jazyk. Maurové mu ho vyřízli.“

„Och,“ hlesl zaraženě Jack. „No tak, uložte ho na přídi. Zapíšu ho do stavu později. Pane Babbingtone, vezměte pane Richardse do podpalubí a ukažte mu kóje kadetů. Pojďte, pane Watte, musíme se dostat do loděnice dřív, než ti líní psi přestanou definitivně pracovat.“

„Tak takovýhle člověk jistě potěšil vaše srdce, že ano, pane Watte?“ řekl Jack, když kutr uháněl k přístavu. „Byl bych rád, kdybych našel ještě alespoň tucet takových. Ale nezdá se, že by vás ten nápad moc potěšil, co, pane Watte?“

„Ehm, pane, já bych nikdy neodmítl dobrého námořníka, to určitě ne. A určitě bychom mohli vyměnit pár svých suchozemských krys (ne že by nám jich moc zůstalo, byli na moři tak dlouho, a řada z nich zdrhla a většina z těch zbylých jsou už řadoví námořníci, ne-li první třídy…).“ Bocman se nedokázal vymotat ze svých závorek, a tak po nepříjemné pauze uzavřel prohlášením: „Ale co se týče chlapů jenom do počtu, tak proč ne, pane.“

„Neměnil byste ani za odvedence pro službu v přístavu?“

„Ale Bůh chraň, pane, těch jsme neměli nikdy víc jak půl tuctu a vždycky jsme si dávali pozor, aby to byla výhodná směna, abychom se zbavili těch nejhorších buzerantů. Pardon, pane, chci říct těch největších lenochů. Takže co se týče chlapů do počtu, proč ne, pane. Na palubě brigy, jako je Sophie, kde jedete na tři směny, je vždycky problém je všechny ubytovat v mezipalubí. Je to pěkně uspořádaná, pohodlná, domácká lodička, právě tak akorát, ale rozhodně není to, co byste nazval prostorná.“

Jack na to neodpověděl, ale potvrdilo mu to pěknou řádku jeho prvotních dojmů a přemýšlel o nich, dokud člun nedorazil k loděnici.

„Kapitáne Aubreyi!“ zvolal pan Brown, náčelník loděnice. „Dovolte, pane, abych vám potřásl pravicí a popřál vám hodně štěstí. Jsem moc rád, že vás vidím.“

„Děkuji vám, pane. Děkuji mnohokrát.“ Potřásli si rukama. „To je poprvé, co vás vidím ve vašem království, pane.“

„Je to tu prostorné, viďte?“ řekl námořní důstojník. „Támhle je dílna na výrobu lan. Plachetní dílna je za vaší starou Généreux. Jen bych si přál, aby kolem tesařského dvora byl vyšší plot. Nevěřil byste, kolik zatracených zlodějů existuje na tomhle ostrově, kteří se v noci kradou kolem zdí a odnášejí moji lodní kulatinu, anebo se o to alespoň snaží. Někdy si myslím, že je navádějí sami kapitáni. Ale ať už jsou to kapitáni, nebo kdokoliv jiný, jestli chytím nějakého zkurvysyna, že jenom šmíruje klíčovou dírkou, tak ho vlastnoručně ukřižuju!“

„Pane Browne, já si zase myslím, že vy budete opravdu šťastný teprve tehdy, až ve Středozemním moři nezbude jediná královská loď a vy se budete moct procházet po svém dvoře, přehlížet sedm dní v týdnu kompletní sestavu plechovek s barvami a nebudete muset vydat za celičký rok ani jediný hřebík.“

„Teď mě poslouchejte, mladý muži,“ řekl pan Brown a položil Jackovi ruku na rameno. „Jenom naslouchejte stáří a zkušenosti. Opravdu dobrý kapitán z loděnice nikdy nic nechce. Vystačí si s tím, co má. Chová se ke královým skladům s velkými ohledy. Nic u něj nikdy nepřijde nazmar. Tam, kde je to nutné, maže ze svého. Omotává svoje lana pevně dvojitým motouzem a přiděluje je a kouskuje tak, že u průvlaků nikdy neleží jediná zbytečná smyčka navíc. O svoje plachty se stará lépe než o svoji vlastní kůži a nikdy nerozvinuje svoje královské plachty – jsou to hnusné, zbytečné, okázalé cetky. A výsledkem je povýšení, pane Aubreyi. Protože my, jak víte, podáváme svá hlášení admiralitě, a ta mají tu nejvyšší možnou váhu. Díky čemu se z Trottera stal velitel válečné lodi? Pravda je taková, že to byl ten nejšetrnější master a kapitán ve službě. Někteří lidé oddělají košovou čnělku dvakrát, třikrát za rok. Trotter nikdy. Vezměte si vašeho dobrého kapitána Allena. Ten ke mně nikdy nepřišel s jedním z těch strašlivých seznamů, dlouhých jako jeho plamenec. A podívejte se na něj teď, velí té nejkrásnější fregatě, jakou si jen můžete přát. Ale proč vám tohle všechno říkám, kapitáne Aubreyi? Já přece moc dobře vím, že vy nejste jedním z těch rozhazovačných mladých velitelů, pro které hodnoty nic neznamenají, vždyť víme, jakou námahu jste vynaložil, abyste dovedl zpátky do přístavu Généreux. Kromě toho, Sophie je perfektně vybavená v každém myslitelném ohledu. Snad jen s výjimkou nátěru. Snad bych vám dokázal sehnat, na úkor ostatních kapitánů, trochu žlutého laku, opravdu minimum žlutého laku.“

„No ne, pane, za jednu nebo dvě plechovky vám budu opravdu vděčný,“ řekl Jack a očima nedbale bloudil po kulatinách. „Ale přišel jsem hlavně proto, abych vás poprosil o jinou laskavost, o některé z vašich duet. Beru na tuhle plavbu jednoho přítele, a ten neobyčejně touží po tom, vyslechnout si jedno z vašich duet B moll.“

„To určitě mít budete, kapitáne Aubreyi,“ přikývl Brown. „S tím můžete najisto počítat. Paní Hartová právě teď jedno z nich přepisuje pro harfu, hned k ní zaskočím na návštěvu. Kdy vyplouváte?“

„Ihned, jakmile doplním zásoby vody a shromáždí se můj konvoj.“

„Takže to bude zítra večer, jestli přijede Fanny. A zásobování vodou nepotrvá dlouho. Sophie dokáže pobrat jenom deset tun. Měl byste noty dostat zítra v poledne, to vám slibuji.“

„Jsem vám moc zavázán, pane Browne, nekonečně zavázán. Dobrou noc a vyřiďte ode mě srdečné pozdravy paní Brownové a slečně Fanny.“

„Pro Krista,“ zaklel Jack, neboť tlumené údery tesařova kladiva mu nedovolovaly upadnout do vytouženého spánku. Ponořil se do měkké tmy, jak dokázal nejhlouběji, zabořil hlavu do polštáře, protože mozek mu pracoval tak horečně, že nedokázal usnout dřív než v šest hodin. Ale mohl si za to sám, objevoval se na palubě hned s prvními náznaky světla a prohlížel si ráhnoví a lanoví tak důkladně, že se o něm začalo říkat, že je ranní ptáče. To byl důvod, proč se tesař pouštěl do práce v tak nekřesťanskou hodinu, stejně tak jako důvod přítomnosti nervózního stevarda z jídelny (stevard bývalého kapitána přešel na loď Pallas), který se tu motal se snídaní, jakou pravidelně míval kapitán Allen – malé pivo, kaše z kukuřičné krupice a studené hovězí.

Na spánek nebylo ani pomyšlení. Ozvěna úderů kladiva těsně u jeho uší, po nichž následoval směšný šepot mezi tesařem a jeho pomocníky, jej v tom směru nenechávaly na pochybách. Pracovali v jeho kajutě na spaní, samozřejmě. Hroty tupé bolesti vystřelovaly Jackovi v hlavě, jak tam tak ležel. „Jděte k čertu s tím zatraceným kraválem!“ zasténal a téměř u jeho ramene se ozvala šokující odpověď: „Aye aye, pane,“ (V anglosaském válečném námořnictvu znamená tato odpověď souhlas ve smyslu „provedu“, a to od 16. století až podnes. Pro její naprostou originalitu ji záměrně ponechávám v původním znění Je to oficiálně předepsaný ohlas podřízeného na důstojníkův rozkaz. Původ výrazu je nejasný. Snad je to dialektická forma přitakání yes, ja. (Pozn. překl.)) a slábnoucí kroky po špičkách.

Hlas měl ochraptělý. „Proč jsem jen musel být včera tak ukecaný?“ řekl stále ještě vleže na kavalci. „Krákorám jako vrána po tom výkonu. A proč jen mě napadlo to bláznivé pozvání? Pozvat hosta, o kterém nic nevím, na palubu brigy, kterou jsem sotva prohlédl.“ Uvažoval chmurně o velkých ohledech, jaké musí brát na ostatní členy posádky – s kterými žije v tak těsném sousedství – skoro jako v manželství – strázně s pragmatickými, přecitlivělými či neomalenými společníky – nesourodé povahy uvězněné společně v jedné krabici. V truhlici: má tam svou příručku námořního umění – a jak ji bifloval jako plavčík, až po uši zahloubán do nemožných rovnic:

Nechť úhel YCB, v němž je ráhno natočeno, se nazývá seřízení plachet, a je vyjádřen symbolem b. To je komponenta úhlu DCI. Nyní CI: ID = rad.: tan. DCI = I: tan. DCI = /: kotan. b. V důsledku toho tu máme konečně l: kotan. b =A1: BI: tan.2x, and A1. kotan. b = B tangent2, a tan. lx = A/B kot. Tato rovnice očividně potvrzuje vzájemný vztah mezi trimováním plachet a snosem lodi…

„Přece to je úplně jasné, drahoušku Jacku, že ano?“ říkal nadějeplný hlas a nad ním se láskyplně skláněla poněkud příliš veliká mladá žena (neboť v té době, jestli si dobře pamatoval, mu bylo teprve dvanáct, byl podsaditý malý chlapec, a vysoká dospělá Queeney se vznášela v nedosažitelných výškách).

„No to ne, Queeney,“ říkal dětský Jack. „Abych ti řekl pravdu, vůbec to není jasné.“

„Ale no tak,“ odpovídala s neumdlévající trpělivostí. „Snaž se vzpomenout si, co to je kotangenta, a začneme znovu od začátku. Představme si tu loď jako obdélníkovou truhlici…“

Na chvíli si představil Sophii jako obdélníkovou truhlici. Ještě z ní mnoho neviděl, ale existovaly dvě nebo tři podstatné věci, jimiž si byl absolutně jist: jednou z nich byla skutečnost, že měla nedostatek oplachtění. Možná že těsně při větru mohla plout dost rychle, ale s větrem v zádech se vlekla jako slimák. Dalším faktem bylo, že jeho předchůdce byl člověkem zcela rozdílného temperamentu, než měl on. A ještě další skutečností bylo to, že posádka Sophie začala časem připomínat svého kapitána – dobrého, uvážlivého, pečlivého a neagresivního velitele, který nikdy nenapnul své královské plachty, který se jistě zachoval statečně, když se na něj někdo vrhl, ale rozhodně to nebyl žádný neohrožený středomořský korzár. „Když se disciplina spojí s náturou neohroženého středomořského korzára,“ řekl si Jack pro sebe, „tak vymete celý oceán dočista.“ A v duchu se začal okamžitě obírat všudypřítomnou myšlenkou na peníze z kořistného, jež by byly výsledkem takového vymetení oceánu.

„To mizerné hlavní ráhno,“ vrčel. „A zaručeně bych si měl opatřit pár dvanáctiliberních stíhacích děl. Jenom jestli to ta její kostra vydrží? Ale ať už to vydrží nebo ne, tahle truhlice by měla vypadat víc jako bojová loď – víc jako opravdová válečná loď.“

Za těchto úvah začalo v podpalubí přibývat světla. Pod zádí Sophie proplul rybářský člun naložený tuňáky a vydávající protivné skřípavé zvuky. Téměř v tomtéž okamžiku se za pevností Svatého Filipa vyhouplo na oblohu slunce – opravdu se doslova vyhouplo, zmáčknuté na stranách jako citron ranní mlhou vyškublo spodní část ze zajetí země s téměř slyšitelným úsilím. Ani ne za minutu šedé zbarvení kajuty beze stopy zmizelo. Strop kajuty ožil odrazy světla roztančenými zčeřenou hladinou. A jeden paprsek, odražený nějakou nehybnou vodní plochou u vzdáleného nábřeží, vystřelil kajutou, zasáhl Jackův kabát a zažehl zlatý nárameník. Slunce se rozzářilo i v jeho mysli, prozářilo jeho zarputilý vzhled širokým úsměvem a on vyskočil z kavalce.

Sluneční paprsky dostihly doktora Maturina o deset minut časněji, neboť se nalézal o pěkný kus výše. Také on se vrtěl a převaloval, neboť také on měl neklidný spánek. Ale oslnivé paprsky slavily triumf. Maturin otevřel oči a nechápavě se rozhlížel. Ještě před okamžikem byl najisto v Irsku, a s takovou vřelostí a štěstím tiskl v dlani dívčí ruku, že jeho probouzející se mysl nedokázala přijmout svět, který spatřil. V dlani ještě cítil její pevný stisk, a dokonce tu byla i její vůně. Nepřítomně zatápal po rozdrcených listech pod sebou – dianthus perfragrans. Vůně byla překlasifikována – byla to květina a nic jiného – a přízračný dotyk, pevný stisk prstů, zmizel. Na tváři se mu objevil výraz nejhlubšího neštěstí a oči se mu zamžily. Cítil se k ní výjimečně připoután – a ona mu tehdy byla tak oddána…

Právě na tuhle ránu nebyl vůbec připraven, zasáhla jej přes veškerou myslitelnou výzbroj, a několik minut dokázal jen sedět, pomžikávat ve slunci a jen stěží se vyrovnávat s bolestí.

„Pro Krista,“ vzdechl si nakonec. „Další den.“ Do tváře se mu vracel poněkud vyrovnanější výraz. Vstal, vytřepal bílý prach z kalhot a sundal si kabát, aby jej vyprášil. S palčivým pocitem ponížení si všiml, že kousek masa, který si schoval během včerejší večeře, promastil jak kapesník, tak kapsu kabátu. To je pěkně divné, pomyslel si, nechat se vyvést z míry takovou maličkostí – a přesto jsem vyveden z míry. Posadil se, kousek masa snědl (byl to odřezek skopového žebírka) a na chvíli v duchu zauvažoval o teorii léčivých prostředků, jakou nabízejí Paracelsus, Cardan, Rhazes. Seděl v apsidě zříceniny kaple Svatého Damiána, vysoko nad severní stranou Port Mahonu, a shlížel na velký stáčející se záliv přístavu, na ohromnou hladinu moře rozkládající se daleko za ním, na pestrou škálu modři s křížícími se trasami lodí, slunce bez poskvrnky stojící na šířku dlaně nad hladinou ve směru, kterým se nacházela Afrika. Usídlil se zde před několika dny, jakmile jeho domácí začal jevit známky hrubosti. Nečekal na scénu, neboť byl natolik citově labilní, že by se s něčím takovým nedokázal vyrovnat.

Teď si všiml mravenců, kteří mu odnášeli drobky. Tapinoma erraticum. Pohybovali se neochvějně ve dvou protichůdných proudech dutinou či údolíčkem jeho obrácené paruky, která tam ležela jako nějaké opuštěné ptačí hnízdo, ačkoliv to svého času byla tak uhlazená lékařská paruka s loknami, jakou si lze jen představit. Mravenci se zvednutými zadečky pospíchali tam a sem, naráželi a strkali jeden do druhého. Sledoval pohledem ta upracovaná stvořeníčka, zatímco jeho přitom sledovala ropucha. Jejich zraky se setkaly a on se usmál. Nádherná ropucha: skoro kilový exemplář se zářivě žlutohnědýma očima. Jak se dokázala uživit v té spálené trávě, v kamenné, sluncem sužované krajině, tak nehostinné a vyprahlé, kde nebylo jiného úkrytu než několik shluků vybledlých kamenů, několik zakrslých strnisek a jeden cistus, jehož jméno Stephen neznal? Krajina byla obzvláště nehostinná a vyprahlá, neboť zima na přelomu let 1799-1800 byla nezvykle suchá, březnové deště se nekonaly a vedra začala letošního roku obzvláště brzo. Velice jemně napřáhl prst a dotkl se hrdla ropuchy. Ropucha se trochu nafoukla a pohnula zkříženýma předníma nožičkama. Potom seděla klidně dál a oplácela mu pohled.

Slunce na obloze stoupalo a stoupalo. Noc nebyla ani na chvíli chladná, ale přesto teplo uvítal. Nedaleko museli mít hnízdo bělořité šedí. Jeden z menších orlů byl na obloze. V keříku, u kterého se vymočil, ležela svlečená hadí kůže, její oční víčka byla dokonale zachovalá, ohromujícím způsobem křišťálově čirá.

„Co si mám o tom pozvání kapitána Aubreye myslet?“ pronesl nahlas v ohromné prázdnotě světla a vzduchu – o to ohromnější vzhledem k obydlenému pásu tam dole, jeho shonu a kostkovaným polím za ním, jež se ztrácela v ponuré šedi beztvarých kopců. „Třeba se takhle chová, jenom když je na souši? Ale byl to takový příjemný, vynalézavý společník.“ Usmál se při té vzpomínce. „Ale tak jako tak, kolik váhy tomu můžu přikládat…? Ta večeře byla opravdu skvělá: čtyři láhve, možná pět. Nesmím se na veřejnosti tak exponovat.“ Znovu a znovu vše vážil ze všech stran, vznášel námitky proti svým nadějím, ale nakonec došel k závěru, že kdyby dokázal uvést svůj kabát do přijatelného stavu – a ten prach skvrnu docela vysouší, nebo ji alespoň zakrývá, říkal si – mohl by v nemocnici navštívit pana Floreye a pohovořit s ním, zcela obecně, o povinnostech námořního ranhojiče. Vyprášil mravence z paruky, nasadil si ji na hlavu a potom se vydal dolů směrem k okraji silnice – rudé stvoly gladiol se kývaly ve vysoké trávě – až jej v chůzi zastavila vzpomínka na to nešťastné jméno. Jak na ně mohl ve spánku tak dokonale zapomenout? Jak bylo možné, že jméno James Dillon se mu okamžitě nevynořilo v probouzející se mysli?

Ale existují přece stovky Dillonů, uvědomil si. A spousta z nich se samozřejmě jmenuje James.

„Christe,“ pobrukoval si polohlasem James Dillon, přičemž se snažil oholit si rudozlaté štětiny na tvářích ve sporém světle, jež se sem prodralo střílnou děla číslo dvanáct na palubě Burfordu. „Christe eleison. Kyrie… „V případě Jamese Dillona nešlo ani tak o přemíru náboženského cítění, jako o naději, že se tak uchrání pořezání. Neboť jako tolik papeženců měl jistý sklon brát jméno Boží nadarmo. Obtížné partie pod nosem jej však umlčely, a když měl horní ret oholený, nedokázal už znovu chytit notu. V každém případě byla jeho mysl příliš zaměstnaná na to, aby dokázala pátrat po nepolapitelných neumách, neboť se měl hlásit novému kapitánovi, muži, na němž mělo záviset uspokojení a klid jeho mysli, nemluvě už vůbec o reputaci, kariéře a vyhlídkách na povýšení.

Přejel si prsty po lesklé, hladce oholené pokožce, pospíšil si do důstojnické jídelny a zavolal na námořního pěšáka: „Curtisi, můžete mi trochu vykartáčovat kabát? Moje truhla je už zapakovaná a ten pytel s knihami půjde s ní,“ řekl. „Je kapitán na palubě?“

„Ach ne, pane, není,“ odpověděl námořní pěšák. „Snídaně se servíruje teprve teď. Dvě natvrdo uvařená vejce a jedno naměkko.“

Vejce naměkko bylo pro slečnu Smithovou, aby se mohla posílit po celonoční dřině, jak příslušník námořní pěchoty i Dillon dobře věděli, avšak mariňákův vědoucí pohled se naprosto nesetkal s jakoukoliv odezvou. James Dillon stiskl rty a na prchavý okamžik, jenž mu stačil k tomu, aby vyšplhal po žebříku do náhlého přívalu slunečního svitu na velitelské palubě, se mu na tváři objevil hněvivý výraz. Na palubě pozdravil velitele směny lodi Burford a jejího prvního důstojníka. „Dobré ráno.“

„Dobré ráno i vám. Na mou věru, vypadáte báječně,“ pozdravili jej. „Támhle kotví, hned za Généreux.“

Zaostřil pohled na rušný přístav. Sluneční paprsky svítily téměř vodorovně, takže všechny stožáry a ráhna působily jakousi zvláštní naléhavostí a drobné skotačivé vlnky vysílaly oslepující odlesky.

„Ne, ne,“ upozorňovali jej. „Támhleten trup natočený ke kotvě. Ta felúka ji právě zakryla. Teď – vidíte ji?“

Teď ji konečně uviděl. Díval se příliš vysoko, takže jeho pohled přelétl nad Sophií, která kotvila ani ne kabel (Kabel je námořní délková míra, 100 sáhů anebo 200 yardů (183 m). (Pozn. překl.)) vzdálena, trup velice nízko nad vodou. Opřel se oběma rukama o zábradlí, předklonil se a soustředěně ji zkoumal bez jediného mrknutí oka. Po chvíli si od velitele směny půjčil dalekohled a znovu ji prohlížel ještě s daleko větším zaujetím. Zahlédl záblesk epolety, jejímž nositelem mohl být jedině kapitán. A posádka se rojila po palubě tak čile jako včelky kolem úlu. Byl připraven na malou brigu, ale netušil, že se jedná o takhle trpasličí plavidlo. Většina šalup o čtrnácti dělech měla tonáž mezi dvěma sty a dvěma sty padesáti tunami. Sophie měla stěží více než sto padesát.

„Líbí se mi ta její velitelská paluba,“ ozval se velitel směny. „Původně to byla španělská Vencejo, že je to tak? A jestli je trochu nízká, no co, všechny lodě, na které se díváte z řadové lodi o čtyřiasedmdesáti dělech, se vám zdají nízké.“

Existovaly tři věci, jež každý o Sophii věděl. Jednou z nich byl fakt, že na rozdíl od téměř všech brig měla velitelskou palubu. Další, že to byla původně španělská loď. A třetí, že na své příďové palubní nástavbě měla čerpadlo z jilmového dřeva, vyvrtaný kmen, aby se tak řeklo, jenž vedl přímo do moře a jímž se během drhnutí paluby čerpala voda – byl to zanedbatelný kus inventáře, o tom nebylo sporu, ale byl něčím tak luxusním pro loď její třídy, že žádný námořník, který tu pumpu viděl nebo o ní slyšel, na to nikdy nezapomněl.

„Ta vaše velitelská paluba bude možná trochu stísněná,“ poznamenal první důstojník, „ale budete na ní mít klidnou, odpočinkovou plavbu, to jsem si jist, při tom pendlování s konvoji sem a tam po Středozemním moři.“

„Ehm…“ hlesl James Dillon, který nedokázal rychle přijít na nějakou briskní odpověď na tuhle patrně laskavě míněnou poznámku. „Inu…“ odmlčel se s filozofickým pokrčením ramen. „Dovolíte mi, pane, abych si půjčil člun? Rád bych se ohlásil na palubě co nejdříve.“

„Člun? Bůh mě netrestej,“ zvolal první důstojník. „Jestli to takhle půjde dál, tak po mně příště budete chtít kapitánskou lodici. Cestující z Burforda čekají, až je na břeh hodí zásobovací člun, pane Dillone, jinak můžou na břeh doplavat.“ Upíral na Jamese chladný pohled přísných očí, dokud jej potlačovaný smích kormidelního poddůstojníka neprozradil. Neboť pan Coffin byl velký šprýmař, a to takový, že si dokázal dělat dobrý den i před snídaní.

„Dillon, pane, hlásím se do služby, jestli dovolíte,“ řekl James, smekl klobouk a na slunci zazářily kštice temně rudých vlasů.

„Vítejte na palubě, pane Dillone,“ odpověděl Jack, dotkl se klobouku, napřáhl ruku a díval se na něj s tak intenzivní snahou poznat, co je za člověka, že jeho tvář dostala výraz téměř hrozivé pronikavosti. „Byl byste vítán tak jako tak, ale dnes ráno obzvláště.

Máme před sebou rušný den. Hej, hlídka v koši! Je na molu vidět nějaké známky života?“

„Zatím žádné, pane.“

„Vítr je přesně tam, kde ho chci mít,“ řekl Jack a posté upřel pohled na nepatrné bílé mráčky plující mírumilovně po dokonalé obloze. „Ale s tímhle barometrem, co pořád šplhá nahoru, není čemu věřit.“

„Vaše káva, pane,“ řekl stevard.

„Díky, Killicku. Co se děje, pane Lambe?“

„Nemám tu už vůbec žádný dost velký šrouby s okem, pane,“ odpověděl tesař. „Ale vím, že se jich hromada válí v loděnici. Můžu pro ně poslat?“

„Ne, pane Lambe. Jestli je vám život milý, tak se k té loděnici nepřibližujte. Použijte zdvojené šrouby se zahnutými konci, co tam máte. Rozpalte výheň a vhodná oka si připravte. Nezabere vám to ani půl hodiny. Takže, pane Dillone, až se pohodlně zabydlíte dole, mohl byste ke mně zajít na šálek kávy a já vám vysvětlím, co mám na mysli.“

James si pospíšil do ze tří stran chráněné kóje v podpalubí, kde měl bydlet, převlékl se z uniformy, v níž se hlásil kapitánovi, do kalhot a starého modrého kabátce a objevil se znovu na palubě, zatímco Jack stále ještě přemýšlivě foukal do kávy. „Posaďte se, pane Dillone, posaďte se,“ zvolal. „Ty papíry odstrčte stranou. „Obávám se, že je to strašná břečka, ale přinejmenším je to mokré, to vám mohu zaručit. Cukr?“

„Kdybyste prominul, pane,“ ozval se mladý Ricketts, „vedle nás je kutr z Généreux s chlapy, kteří byli odveleni ke službě v přístavu.“

„Jsou tam všichni?“

„Všichni až na dva, pane, které vyměnili.“ Jack, stále ještě se šálkem kávy v ruce, se vykroutil zpoza stolu a protáhl se do dveří. Pod upínačkovou lávkou na levoboku byl zaklesnut člun z Généreux, plný smějících se námořníků, navzájem se špičkujících či jen halekajících a hvízdajících na bývalé členy stejné posádky. Kadet z lodi Généreux zasalutoval a hlásil: „Kapitán Harte se vám poroučí, pane, a našel nějaké odvedence, které může postrádat.“

„Bůh ti žehnej, drahá Molly,“ zašeptal Jack a nahlas zvolal: „Moje poručení a srdečné díky kapitánu Hartovi. Pošlete je laskavě na palubu.“

Moc k vidění na nich nebylo, uvědomil si, když lano přehozené přes ráhno zdvihalo na palubu jejich skrovný majetek. Tři či čtyři byli evidentně primitivové a dva další měli onen nedefinovatelný výraz chlapíků, kteří se od ostatních liší určitou chytrostí, ale ne tak velikou, jak si sami myslí. Dva hlupáci byli strašlivě špinaví a jeden dokázal vyměnit svoji námořnickou výstroj za rudé odění, na němž se ještě třepotaly zbytky blýskavých třásní. Pořád ale měli všichni dvě ruce, do kterých mohli chytit lano. A bylo by divné, kdyby je bocman se svými pomocníky nedokázal přimět k tomu, aby za ně zatáhli.

„Paluba,“ zahlaholil kadet v koši. „Támhle na nábřeží se někdo potlouká.“

„Velmi dobře, pane Babbingtone. Můžete teď slézt dolů a nasnídat se. To bylo těch šest chlapů, o kterých jsem si myslel, že už jsou nadobro ztraceni,“ řekl Jamesi Dillonovi s náramným uspokojením, když se vrátil do kajuty. „Není na ně žádný úchvatný pohled – dokonce si myslím, že budeme muset ošidit dávky rumu, pokud nechceme mít na lodi problémy – ale budeme alespoň schopni zvednout kotvu. Doufám, že ji zvedneme nejpozději v půl desáté.“ Jack zaklepal na mosazné kování dřevěné truhlice a pokračoval. „Povezeme dvě dlouhé dvanáctiliberky jakožto stíhací děla, jestli se mi je podaří vyrazit z arzenálu. Ale ať už se mi to podaří nebo ne, tak s touhle šalupou vypluji, dokud trvá tahle bríza, abych vyzkoušel, co dokáže. Budeme doprovázet konvoj dvanácti obchodních lodí do Cagliari, vyplujeme večer, pokud se tady do té doby všechny shromáždí, a musím vědět, jak reaguje. Ano, pane… pane…?“

„Pullings, pane, pomocník navigátora. U boku lodi je kapitánský člun z Burforda, pane, s odvedenci.“

„S odvedenci pro nás? Kolik jich je?“

„Osmnáct, pane.“ A někteří z nich jsou na první pohled pořádní ochmelkové, dodal by pan Pullings, kdyby se odvážil.

„Nemáte o nich nějaké ponětí, pane Dillone?“ zeptal se Jack.

„Vím, že na palubě Burforda bylo hodně námořníků z Charlotte a někteří ze sběrných lodí jako odvedenci pro Mahon, pane. Ale nikdy jsem neslyšel o tom, že by vůbec někdo z nich měl být určen pro Sophii“

Jack už měl na jazyku: „A já jsem se strachoval, že mě dočista oškubou,“ ale spokojil se s uchechtnutím a jenom žasl, odkud se vzal takový roh hojnosti. Lady Warrenová, zasáhlo jej jako blesk poznání. Znovu se zachechtal a řekl: „Já teď odjedu na nábřeží, pane Dillone. Pan Head je člověk, který rozumí svému řemeslu, a tak mi řekne během půl hodiny, jaká děla máme nebo nemáme vzít na palubu. Jestli se nějaká budou hodit, zamávám kapesníkem a vy můžete rovnou připravit přitahovací lana. Co chcete teď, pane Richardsi?“

„Pane,“ hlesl bledý písař. „Pan hospodář říká, že vám každý den v tuhle dobu mám přinést účty a dopisy k podpisu, a čistopis účetní knihy k nahlédnutí.“

„Naprosto správně,“ řekl Jack mírně. „Každý běžný den. Co nevidět se dozvíte, co je a co není běžný den.“ Podíval se na hodinky. „Tady jsou stvrzenky za mužstvo. Zbytek mi ukážete příště.“

Scéna na palubě nebyla nepodobná práci cestářů někde v Kocourkově. Dvě party pod vedením tesaře a jeho pomocníků připravovaly místa pro hypotetická příďová a záďová stíhací děla a kolem stály se svými zavazadly hloučky přidělených suchozemských krys a hlupáků. Někteří pozorovali práci s výrazem zájmu, pronášeli své připomínky, jiní civěli s otevřenými ústy kolem, anebo zírali na oblohu, jako kdyby ji nikdy předtím neviděli. Jeden nebo dva se dokonce přiblížili k posvátné velitelské palubě.

„Co je to tady, pro Boha, za pekelný zmatek?“ zvolal Jack. „Pane Watte, tohle je královská loď a ne žádná rybářská kocábka. Vy tam, pane, mazejte na příď.“

Na okamžik, dokud je chladný výbuch jeho rozhořčení neprobudil k životu, na něj poddůstojníci Sophie smutně zírali. Zachytil slova: „Se všemi těmihle lidmi…“

„Jedu na břeh,“ pokračoval. „Až se vrátím, tak tahle paluba bude skýtat docela jiný obrázek.“

Když sestupoval za kadetem do člunu, byl pořád ještě v tváři brunátný. „Copak si opravdu myslí, že nechám práceschopné chlapy na pobřeží jen proto, aby na lodi nebyl nával?“ říkal si pro sebe. „Samozřejmě ty jejich milované tři směny tímhle vezmou za své. A dokonce i těch čtrnáct palců stěží dodržíme.“

Systém tří palubních směn bylo humánní uspořádání, jež umožňovalo lidem vyspat se čas od času celou noc, zatímco při systému dvou směn mohli doufat nanejvýš ve čtyřhodinový spánek vcelku. Na druhou stranu to však znamenalo, že polovina chlapů si mohla hamaky zavěsit po celé dostupné ploše, neboť druhá polovina byla na palubě. „Osmnáct a šest je čtyřiadvacet,“ počítal v duchu Jack. „A padesát, nebo tak nějak. Řekněme pětasedmdesát. A kolik z nich mám na směně?“ Přizpůsoboval množství tak, aby je mohl znásobit čtrnácti, neboť čtrnáct palců byl prostor, stanovený předpisy pro každý hamak. A on dost pochyboval o tom, zdali Sophie má tolik místa, ať už byl oficiální plný stav posádky jakýkoliv.

Pořád ještě počítal, když kadet zavolal: „Přestaňte veslovat! Vesla do člunu,“ a jemně přistáli u nábřeží.

„Pane Rickettsi, vraťte se raději na loď,“ řekl Jack v náhlém impulzu. „Nepředpokládám, že bych se tu dlouho zdržel, a mohlo by nám to ušetřit pár minut.“

Ale co se týkalo odvedenců z Burforda, propásl svoji příležitost. Ostatní kapitáni tu už byli před ním a musel čekat, až na něj dojde řada. Procházel se v záři ranních slunečních paprsků s jedním z nich, jehož jedna epoleta korespondovala s jeho – s Middletonem, který díky větší protekci urval velení na Vertueuse, okouzlujícím francouzském korzáru, jež by připadlo Jackovi, kdyby na světě byla nějaká spravedlnost. Když si vyměnili námořnické drby ze Středomoří, Jack utrousil, že si přišel pro pár dvanáctiliberek.

„Myslíš si, že je unese?“ zeptal se Middleton.

„To doufám. Ta tvoje čtyřliberka je směšná. Ačkoliv musím přiznat, že ti závidím tu její pásovanou hlaveň.“

„No, taky doufám,“ řekl Middleton a pokýval hlavou. „Rozhodně jsi přišel v ten pravý den. Zdá se, že Head má být podřízen Brownovi, a kvůli tomu dostal takový vztek, že rozprodává své zásoby jako rybářova žena na konci trhu.“

Jack už něco zaslechl o tomto výsledku vleklého sporu mezi námořním a dělostřeleckým výborem a hrozně rád by se dozvěděl více. Ale právě v tu chvíli vyšel kapitán Halliwell s úsměvem od ucha k uchu, a Middleton, který si zachoval poslední špetku svědomí, řekl: „Jděte tam místo mě. Mně to bude trvat věky, než mu vysvětlím všechny ty své karonády.“

„Dobré ráno, pane,“ řekl Jack. „Já jsem Aubrey z lodi Sophie a rád bych vyzkoušel pár dlouhých dvanáctiliberek, jestli budete tak laskav.“

Pan Head, aniž v nejmenším změnil svůj melancholický výraz, se otázal: „Víte, kolik váží?“

„Zhruba tak něco kolem šestnácti set kilo, řekl bych.“

„Šestnáct set sedmdesát šest kilo, tři libry, tři unce a tři špetky. Vezměte si jich tucet, kapitáne, jestli máte dojem, že je unese.“

„Díky. Dvě mi úplně postačí,“ řekl Jack a přísně se rozhlédl, jestli si z něj snad někdo neutahuje.

„Tak v tom případě jsou vaše, a nechť padnou jenom na vaši hlavu,“ řekl pan Head s povzdechem a na pomačkaný, kroutící se útržek pergamenu načmáral nějaké klikyháky. „Tohle dejte skladníkovi a on vám vyvalí ten nejkrásnější pár, jaký si jen mužské srdce může přát. Mám také několik pěkných moždířů, jestli máte místo.“

„Jsem vám nesmírně zavázaný, pane Heade,“ řekl Jack a samou spokojeností se smál. „Přeji vám, aby vám zbytek služby utekl hladce.“

„To bych si přál také, kapitáne, jak bych si to přál!“ zvolal pan Head a tvář mu náhle potemněla vášní. „Existují takoví zasraní, krvelační chlapi – šumaři, hudlaři, úplatkáři, pomlouvači, prašiví psi – kteří vás klidně nechají čekat měsíc, ale já nejsem jedním z nich. Kapitáne Middletone, pane, pro vás to budou karonády, předpokládám?“

Opět ve slunečním svitu Jack vyslal domluvený signál a skrze stěžně a křížící se ráhna rozpoznal, jak se figurka na hlavním stěžni Sophie ohnula, jako kdyby volala dolů na palubu, a potom sjela dolů po parduně jako korálek po niti.

Rychlost byla vůdčím mottem pana Heada, ale skladník z arzenálu v docích to slovo patrně nikdy neslyšel. Ukázal Jackovi dvě dvanáctiliberky s velkou dávkou dobré vůle. „Je to ten nejkrásnější pár, po jakém jen srdce může zatoužit,“ řekl a hladil jejich dnová držadla, zatímco Jack podepisoval jejich převzetí. Ale potom se jeho nálada jakoby změnila – před Jackem se ocitlo několik jiných kapitánů – každému po právu – pěkně jeden po druhém – ty šestatřicetiliberky stojí v cestě a budou se muset nejdřív odklidit – a pomocníků je takový nedostatek.

Sophie už byla připravena pěknou dobu, ležela tu pečlivě uvázána proti dokům přesně pod skladištním jeřábem. Na její palubě byl větší hluk než jindy, větší, než by se slušelo, i když se vezme v úvahu uvolněnější přístavní disciplína, a on si byl jist, že někteří členové posádky se už opět dokázali opít. Netrpělivé tváře – teď již o hodně unavenější – hleděly přes zábradlí na svého kapitána, jak rázuje sem a tam, sem a tam, dívá se chvílemi na hodinky a chvílemi na oblohu.

„Pro Boha!“ vykřikl a plácl se do čela. „Jsem já to ale pitomec. Já jsem úplně zapomněl namazat.“ Rázem přestal mašírovat a vyrazil zpátky do skladiště, kde rozčilený křik prozrazoval, že skladník a jeho pomocníci valí dělové kolébky Middletonových karonád směrem k úhledně vyřízené řadě jejich hlavní. „Pane skladníku,“ zavolal Jack, „pojďte sem a podívejte se na moje dvanáctiliberky. Prožil jsem celé dopoledne v takovém spěchu, že jsem si skoro jist, že jsem je zapomněl promazat.“ S těmi slovy nenápadně položil na každou zátravku jeden zlaťák a na skladníkově tváři se objevil souhlasný výraz. „Kdyby můj dělmistr nebyl nemocný, tak by mně to určitě připomněl,“ dodal Jack.

„Tedy, děkuji, pane. Vždycky to byl takový zvyk, a já nerad vidím, když staré dobré způsoby odumírají, abych se vám přiznal,“ řekl skladník pořád ještě s náznakem určité rozmrzelosti. Ale potom se mu tvář viditelně rozjasnila a on řekl: „Řekl jste spěch, pane kapitáne? Uvidíme, co se dá dělat.“

O pět minut později se příďové stíhací dělo, úhledně zavěšené za svá madla, třmeny, dnová držadla a ústí hlavně vznášelo jemně nad příďovou nástavbou Sophie, asi centimetr nad ideálním místem pro své postavení. Jack s tesařem klečeli na všech čtyřech po stranách, jako kdyby si hráli na medvědy, a naslouchali, jaké zvuky budou vydávat trámy a žebra, až váha přestane zatěžovat jeřáb. Jack kynul rukou a provolával: „Ták, pěkně, teď hezky pěkně.“ Na palubě Sophie nevydal nikdo ani hlásku, všichni lidé napjatě pozorovali, dokonce i hlídka u věder s rumem, která udržovala své soudky v rovnováze, tichý byl i lidský řetěz, jenž podával dvanáctilibrové dělové koule z břehu k boku lodě a odtud až k dělmistrově pomocníku ve skladišti munice. Dělo se dotklo paluby a pevně dosedlo. Ozvalo se hluboké, nikoliv varovné zaskřípání, a příď Sophie se poněkud ponořila. „Skvělé,“ prohlásil Jack a prohlížel si dělo, jak tam tak stálo přesně v prostoru označeném křídou. „Všude kolem je spousta místa – celé moře místa, na mou věru,“ řekl Jack a o krok ustoupil. V uspěchané snaze, aby jej kapitán nezašlápl, vrazil dělmistrův pomocník za jeho zády do svého souseda, ten zase do svého, a tak vznikla řetězová reakce v onom přelidněném, zhruba trojúhelníkovém prostoru mezi předním stěžněm a klounovcem, jejímž výsledkem bylo zmrzačení jednoho plavčíka a bezmála utonutí jiného. „Kde je bocman? Teď, pane Watte, chci vidět ovládací lana na svých místech. Tady na ten blok přijde smyčka s pevným okem. Kde máte zádržné lano?“

„Skoro hotové, pane,“ odpověděl potící se, proháněný bocman. „Pletu to lano sám.“

„Dobrá,“ řekl Jack, a pospíchal k místu, kde záďové stíhací dělo viselo vyvážené nad velitelskou palubou Sophie, připravené prorazit jejím dnem, kdyby přitažlivost měla získat navrch. „Doufám, že obyčejné lano snad nezabere bocmanovi válečné lodi moc času. Pošlete ty chlapy do práce, pane Lambe, buďte tak laskav. Tohle není žádná zaopatřovna.“ Znovu se podíval na hodinky. „Pane Mowette,“ pohlédl na spokojeně se tvářícího pomocníka navigátora. Šťastný výraz pana Mowetta se rázem změnil na výraz smrtelné vážnosti. „Pane Mowette, znáte Joselitovu kavárnu?“

„Ano, pane.“

„Tak buďte tak hodný, doběhněte tam a ptejte se po panu Maturinovi. Že se mu poroučím a vzkazuji, že se do oběda do přístavu nevrátíme. Ale že pro něj pošlu člun dneska večer v hodinu, kterou si sám určí.“

Nebyli zpátky v přístavu do oběda. Bylo to samozřejmě logicky nemožné, protože v tu dobu ještě ani neodpluli, ale majestátně se pohybovali přeplněným kotvištěm k plavební dráze. Jedna z výhod, pokud máte malou loď s mnoha chlapy na palubě, je ta, že můžete provádět manévry odepřené velkým válečným lodím, a Jack dával přednost tomuto pracnému plížení před tím, aby jej vlekly veslice anebo aby šněroval pod plachtami, i když měl naprosto nesehranou posádku, vykolejenou ze všech zažitých zvyků a narážející na každém kroku do spousty cizinců.

V rozvírajícím se kanále se nechal ve veslici provézt kolem celého trupu Sophie. Zkoumal ji ze všech úhlů a zároveň zvažoval všechny výhody a nevýhody toho, že nechal poslat všechny ženské na břeh. Bylo snadné většinu z nich najít, když chlapi byli u oběda. Nejenom místní děvčata, která tu byla pro zábavu a nějaké kapesné, ale také napůl stálé holky. Když už udělal jednu čistku teď, tak další těsně před opravdovým odplutím by mohla loď vyklidit dočista. Nechtěl na palubě žádné ženy. Způsobovaly jenom problémy a s tím přílivem nováčků by jich způsobily ještě více. Na druhou stranu, na palubě chyběl určitý zápal, byl tu nedostatek opravdového ducha, a on nechtěl, aby se to změnilo v podrážděnost, zvláště ne dnes odpoledne. Námořníci byli konzervativní jako kočky, jak sám moc dobře věděl. Dokázali se vyrovnat s neuvěřitelnou prací a těžkostmi, nemluvě už o nebezpečí, ale muselo tu být něco, na co byli zvyklí, jinak se z nich mohla stát zvířata. Briga byla hluboko ponořená, to je jisté. Trochu přídí, a malinko se nakláněla na levobok. Všechnu tu váhu navíc bude lepší dostat pod čáru ponoru. Ale je potřeba vidět, jak si vede.

„Mám poslat chlapy k obědu, pane?“ zeptal se James Dillon, když se Jack opět vrátil na palubu.

„Ne, pane Dillone. Musíme využít tenhle vítr. Jakmile jsme támhle za mysem, tak můžou jít dolů. Mají ta děla provlečená lana a jsou zajištěna?“

„Ano, pane.“

„Tak napneme plachty. A to pěkně naráz. Všichni chlapi k plachtám!“

Bocman zahulákal příslušný povel a pospíchal na příďovou nástavbu, provázen dupáním mnoha nohou a také značnou dávkou řvaní.

„Nováčkové dolů. Ticho tady!“ Další dupot nohou. Pravidelná posádka Sophie stála vyrovnána na svých obvyklých místech v mrtvolném tichu. Z paluby Généreux, vzdálené jeden kabel, bylo jasně a čistě slyšet hlas: „Sophie bude napínat plachty!“

Ležela na rejdě přístavu Mahon, něžně se kolébala, kolem pravoboku přídě jí proplouvaly lodě a za zádí měla jasně ozářené město. Bríza vanoucí trochu za kolmicí na levoboční výbok, severní vítr, maličko její záď postrkovala. Jack se zarazil a pak zčistajasna zavolal: „Vzhůru do lanoví!“ Rozkaz byl opakován a upínačky se okamžitě začernaly šplhajícími muži, kteří závodili, jako kdyby doma běželi po schodech.

„Rozvažte lana. Rozestoupit se!“ Rozkaz byl opět opakován a námořníci se spěšně rozmisťovali po ráhnech. Odvázali svinovací lana, držící těsně svinuté plachty připevněné k ráhnům. Nabrali plachtovinu do paží a čekali.

„Vypustit!“ zazněl další rozkaz provázený ječivým píp-píp, píp-píp bocmana a jeho pomocníků.

„Plachty roztáhnout! Plachty roztáhnout! A napínat! Zvesela tam, na předním stěžni, trochu života. Brámové plachty! Chlapi k otěžím. Zajistit!“

Lehký nápor seshora Sophii trochu naklonil, potom další a další, každý příjemně naléhavější, až to byl neustávající tlak a ona plula a všude kolem jejích boků zpívala uhánějící živá voda. Jack a jeho první důstojník si vyměnili pohledy. To nebylo špatné – jen přední brámová plachta trvala trochu dlouho, protože došlo k nedorozumění, jak by se měli oslovovat nováčci a zdali šest navrátivších se Sofijanů má být posuzováno v tomto neuctivém světle.

důsledku toho došlo k zuřivé, tiché hádce na ráhnu a roztahování plachty probíhalo příliš emocionálně. Ale nebylo to ostudné a nestali se terčem posměchu té druhé válečné lodi v přístavu.

ranních zmatcích nastávaly okamžiky, kdy se každý bál právě toho.

Sophie rozpřáhla svá křídla, spíše jako holub, který si dává na čas, než jako nedočkavý jestřáb, ale rozhodně ne způsobem, na němž by oko odborníka na pobřeží spočinulo s nesouhlasem. A co se týče obyčejných suchozemců, jejich oči byly natolik přesyceny připlouváním a odplouváním plavidel všeho druhu, že přehlédly její odjezd se skelnou netečností.

„Promiňte, pane,“ oslovil Stephen Maturin námořnicky vyhlížejícího gentlemana na molu a dotkl se přitom klobouku, „ale mohl byste mi říci, pokud to víte, kterou loď zde nazývají Sophie?“

„Myslíte královskou loď, pane?“ zeptal se důstojník a opětoval jeho zasalutování. „Válečnou loď? Loď toho jména neexistuje – ale možná máte na mysli tu šalupu, pane? Šalupu Sophie?“

„Asi to tak bude, pane. Žádný člověk mě jen tak nepředčí v neznalosti námořních termínů. Plavidlo, které mám na mysli, je pod velením kapitána Aubreye.“

„Přesně tak: šalupa, šalupa o čtrnácti dělech. Je téměř přímo před vámi, pane, v zákrytu tam s tím malým bílým domem na výběžku.“

„Ta loď s trojúhelníkovitými plachtami?“

„Ne. To je polakrová settee. (Plachetník vyskytující se od 16. do 19. století ve Středozemním moři, na rozdíl od polakry s latinskými plachtami, na rozdíl od settee s třemi stěžni. (Pozn. překl.)) Trochu doleva a víc v dálce.“

„Ta přičaplá obchodní lodička s dvěma stěžni?“

„Inu,“ – se smíchem – „ona je malinko víc ponořená, ale je to válečná loď, to vás ujišťuji. A mám dojem, že právě teď napíná plachty. Ano. Támhle se rozvinují její košové plachty – roztahují je. Přitahují otěže a trimují ráhno. Co to tam neklape? Aha, tady to máme. To neudělali moc šikovně, ale konec dobrý vše napraví, a Sophie nikdy nepatřila k přebornicím v rychlosti. Podívejte se, dává se do pohybu. Při tomhle větru dopluje k ústí zálivu, aniž by se dotkli ráhnových otěží.“

„Ona odplouvá?“

„Jistě. Teď už musí dělat tři uzle – možná čtyři.“

„Jsem vám velice zavázán, pane,“ pravil Stephen a nadzdvihl klobouk.

„Váš služebník, pane,“ odpověděl důstojník a zdvihl svůj. Chvíli se díval za Stephenem. Neměl jsem se ho zeptat, jestli je mu dobře? Teď už je na to pozdě. Ale zdá se, že se už vzpamatoval.

Stephen se ubíral po molu, aby zjistil, jestli se Sophie dá dohnat pěšky, anebo jestli by si neměl najmout člun, aby dodržel domluvený oběd. Neboť rozhovor s panem Floreym jej přesvědčil, že má domluvu rozhodně dodržet, že by stejně závažné bylo dokonce i obecnější pozvání – byla to velice praktická rada, podle níž se hodlal rozhodně zařídit. Jak laskavý pan Florey byl, víc než laskavý. Vysvětlil mu lékařskou službu v Královském námořnictvu a vzal jej za panem Edwardesem z Centauru, aby shlédl zajímavou amputaci, rozptýlil jeho obavy, že má nedostatek čistě chirurgických zkušeností, a půjčil mu Blaneovu knihu o nemocech námořníků, Hulmeovu Libellus de Natura Scorbuti, Lindovo dílo Účinné prostředky a Northcotovo Námořní řemeslo v praxi a slíbil, že pro něj sežene alespoň nejnutnější nástroje, dokud nedostane svůj plat a oficiální truhlici – „Tady v nemocnici se válí po tuctech trokary, držáky a kleště, nemluvě o pilách a rašplích na kosti.“

Stephen dovolil svým myšlenkám, aby jej zcela přesvědčily, a pohled na Sophii, její bílé plachty a nízký trup pohybující se rychle přes lesknoucí se moře mu prozradil, jak moc se těšil na nové místo, nové obzory, na žití a bližší seznámení s přítelem, který teď rychle uháněl ke karanténnímu ostrovu, za nímž za okamžik zmizí.

Prošel městem s myslí v podivném stavu. V poslední době zažil tolik zklamání, že bylo skoro nemožné, aby unesl další. A co bylo horšího, dovolil, aby ztratil přirozené obranné prostředky – byl zcela bezbranný. Právě když se snažil je opět shromáždit a sahal až na dno svých sil, nesly jej nohy kolem Joselitovy kavárny a nějaký hlas pravil: „Támhle je – zavolejte na něj – běžte za ním – když poběžíte, tak jej dohoníte.“

Dnes dopoledne v kavárně nebyl, protože by si musel dát šálek kávy a nezbylo by mu na člun, který by jej dovezl k Sophii, a proto jej nezastihl kadet, který se teď za ním rozběhl.

„Doktor Maturin?“ zeptal se mladý Mowett a zarazil se zcela šokován nepřirozenou bledostí Stephenovy pokožky. Přesto však vyřídil svůj vzkaz a uklidnil se, když uviděl, že byl přijat s daleko lidštějším výrazem.

„To je od vás moc laskavé,“ řekl Stephen. „Co by podle vás byla tak nejvhodnější doba, pane?“

„No, já myslím asi tak kolem šesti hodin, pane,“ řekl Mowett.

„Tak tedy v šest hodin budu před vchodem do Koruny,“ přikývl Stephen. „Jsem vám velice zavázán, pane, za tu námahu, s jakou jste mě vyhledal.“ Rozloučili se s vzájemnými poklonami a Stephen si v duchu připomenul: Měl bych zajít do špitálu a nabídnout panu Floreymu asistenci. Má tam komplikovanou zlomeninu nad loktem, která bude vyžadovat primární resekci kloubu. Je to už dlouho, co jsem cítil, jak pila skřípe o kost, pomyslel si s nedočkavým úsměvem.

Mys Mola ležel na jejich záďovém levoboku. Nepříjemné nárazy větru a bezvětří, způsobované výšinami a údolími podél velkého, k severu se stáčejícího zálivu přístavu, je už nesužovaly a s téměř vyrovnanou severovýchodní tramontanou plula Sophie rychle na svém kursu směrem k Itálii, s košovými a brámovými plachtami zkrácenými o jeden pruh.

„Natočte ji co nejvíc k větru, jak to půjde,“ řekl Jack. „Kolik podle vás udělá, pane Marshalle? Šest?“

„Pochybuji, šest udělá stěží, pane,“ odpověděl navigátor a vrtěl hlavou. „Je dneska trochu těžkopádná, se vší tou extra zátěží na přídi.“

Jack se chopil kormidla a v tu chvíli poslední prudký závan od ostrova s šalupou zacloumal, přes její návětrné zábradlí se převalila bílá voda, srazila mu z hlavy klobouk a rozevlála mu světle žluté vlasy jiho-jihozápadním směrem. Navigátor se vrhl za kloboukem, vytrhl jej námořníkovi, který jej zachránil z hamakové sítě, starostlivě osušil svým kapesníkem kokardu, postavil se vedle Jacka a podával mu jej oběma rukama.

„Stará Sodoma a Gomora je milej na Zlatovlásku,“ zavrčel John Lane, hlídkující v předním koši, na svého kamaráda Thomase Grosse. Thomas mrkl a zakroutil hlavou, ale bez náznaku nepříznivé kritiky – zajímal je samotný jev, nikoliv jeho morální posuzování. „No, já jenom doufám, že si za to nebude chladit žáhu na nás, kámo, to je všechno,“ odpověděl.

Jack nechal loď odpadnout, dokud se fúrie nevyřádila, a potom, když ji začal opět silnýma rukama svírajícíma rukojeti stáčet k větru, navázal bezprostřední kontakt s živoucí podstatou šalupy: vibrace pod jeho dlaněmi, něco mezi zvukem a proudem, procházely přímo jejím kormidlem a spojovaly se s nespočetnými rytmy, praskáním a bzučením jejího trupu a takeláže. Kolem levé tváře mu zčerstva proudil svižný vítr, a jak se opíral do kormidelního kola, cítil, jak Sophie reaguje, rychleji a nervněji, než očekával.

Ostřeji a ostřeji k větru. Všichni upírali zraky nahoru a kupředu. Konečně, navzdory těsně napnutým bulinám, se přední brámová plachta zachvěla a Jack nechal loď opět odpadnout. „Severovýchodně, půl na sever,“ prohlásil s uspokojením. „Udržujte ji takhle,“ řekl kormidelníkovi a vydal rozkaz, dlouho očekávaný a velice vítaný rozkaz, zapískat signál k obědu.

Oběd, během nějž Sophie, tak těsně přilehlá k větru v levobočním náklonu, jak jen to šlo, mířila do osamělých vod, kde dvanáctiliberní dělové koule nemohou nadělat žádnou škodu a kde by případná katastrofa mohla projít bez povšimnutí. Polykala jednu míli za druhou a za ní zůstávala bílá kýlová brázda, téměř přímá a jen trochu se stáčející od jihu k severu. Jack ji pozoroval záďovým oknem své kajuty s uspokojením. Odchylovala se překvapivě málo od kursu. Kormidlo musela třímat pozoruhodně pevná ruka, aby udržela na moři takhle dokonalou brázdu. Obědval o samotě spartánské jídlo – vařené kůzlečí maso smíchané s kapustou – a teprve v tuto chvíli si uvědomil, že tu není nikdo, s kým by se mohl podělit o nespočetné postřehy, jež se mu valily do mysli. Bylo to jeho první formální jídlo ve funkci kapitána. Málem o tom pronesl šprýmovnou poznámku ke stevardovi (neboť měl kromě jiného také báječnou náladu), ale včas se opanoval. To by nešlo. „Já si na to časem zvyknu,“ řekl si pro sebe a znovu se s příjemnou úlevou zadíval na moře.

Děla žádný úspěch nepředstavovala. Dokonce i s poloviční náloží příďové stíhací dělo mělo tak prudký zpětný ráz, že při třetím výstřelu vyběhl na palubu tesař, tak bledý a rozčilený, že veškerá disciplína šla přes palubu. „Nedělejte to, pane!“ křičel a zakrýval zátravku vlastní dlaní. „Kdybyste jenom viděl její ubohé rožnice – a štítnicové desky praskly na pěti různých místech, ach Bože, ach Bože.“ Chudák pospíchal ke šroubům s oky, jimiž byla provlečena lana zadržující dělo. „Tady. Já to věděl! Moje šrouby jdou až do půlky téhle ubohé staré herky. Proč jsi mi nic neřekl, Tome?“ naříkal a vyčítavě se díval na svého pomocníka.

„Já se bál,“ hlesl Tom se svěšenou hlavou.

„Takhle to nepůjde, pane,“ pokračoval tesař. „Rozhodně ne s těmi jejími výztuhami, to nepůjde. Ne tady s tímhle v palubě.“

Jack cítil, jak se jej zmocňuje zuřivost – na přeplněné příďové nástavbě to představovalo směšnou situaci, jak tam tak tesař lezl po všech čtyřech, prohlížel spáry a úpěnlivě prosil. A kromě toho, tohle nebyl způsob, jak mluvit s kapitánem. Avšak nebylo možné nevidět, že pan Lamb to myslí naprosto upřímně, navíc s ním Jack v duchu souhlasil. Síla zpětného rázu, veškerá ta váha kovu vystřelená dozadu, zachycená jenom drnčícími úvaznými lany, byla pro Sophii příliš, příliš mnoho. Kromě toho obě dvanáctiliberní děla se svou lanovou výstrojí zabírala až moc již tak nedostatečného volného místa, takže pro ovládání lodi tu mnoho prostoru nezbývalo. Ale přesto byl hořce zklamán. Dvanáctiliberní koule mohla rozrazit bok ještě na pět set yardů. Mohla způsobit déšť smrtících třísek, utrhnout ráhno, způsobit mezi nepřáteli spoušť. Pohazoval si jednou v ruce a uvažoval. Zatímco čtyřliberka na jakoukoliv vzdálenost…

„A kdybyste vypálil z té druhé,“ řekl pan Lamb se zoufalou odvahou, „na vašem návštěvníkovi by nezůstala nitka suchá, protože spáry by propustily strašlivou spoustu vody.“

William Jevons z tesařovy skupiny vyšel na palubu a zašeptal tesaři: „V čerpadlové stoce je na stopu vody,“ tak hřímavým hlasem, že jej určitě slyšeli až ve strážním koši.

Tesař se postavil, nasadil si klobouk, dotkl se jej a hlásil: „V čerpadlové stoce je na stopu vody, pane.“

„Velmi dobře, pane Lambe,“ řekl Jack nevzrušeně, „tak ji zase vypumpujeme. Pane Dayi,“ řekl a otočil se k dělmistrovi, který se kvůli střelbě z dvanáctiliberek ploužil po palubě (byl by se vyplazil i z vlastního hrobu, kdyby v nějakém byl), „pane Dayi, vraťte děla do postavení a zajistěte je. A bocmane, pošlete obsluhu k řetězovému čerpadlu.“

Poklepal lítostivě na horkou hlaveň dvanáctiliberky a odešel na záď. Voda mu nijaké zvláštní starosti nedělala. Sophie čile poskakovala na krátkých mořských vlnách a sama by se určitého množství zbavila přirozeným způsobem. Starosti si dělal kvůli stíhacím dělům, vážné starosti, a na hlavní ráhno upíral čím dál tím zlostnější pohledy.

„Budeme muset pro tuhle chvíli svinout brámové plachty, pane Dillone,“ konstatoval a zdvihl desku, na níž se kolíčky vyznačovala trasa zdolaná v průběhu denní směny. Studoval ji spíše z formálních důvodů, neboť věděl velice dobře, kde se nacházejí. Šestým smyslem, jejž si vypěstuje každý opravdový námořník, si uvědomoval obrys pevniny, tmavou siluetu za svými zády – za pravou lopatkou. Vytrvale se probíjeli proti větru a kolíčky ukazovaly téměř pravidelné křižování – východo-severovýchodním směrem a potom zase západo-severozápadním. Kurs změnili celkem pětkrát (Sophie nereagovala tak rychle, jak by si přál) a jednou udělali obrat po větru. Příslušné výpočty mu proběhly automaticky v hlavě, a jakmile byly hotovy, znal odpověď. „Držte ji na kursu ještě půl hodiny a potom ji otočte téměř po větru – uberte dvě čárky. To ji dovede domů. Měli bychom teď zrovna tak zkrátit plachty,“ konstatoval. „Současný kurs držet půl hodiny.“

S tím se odebral dolů, rozhodnut provést něco s tou ohromnou haldou papírů, které si vyžadovaly jeho pozornost. Kromě takových věcí jako seznamy zásob a vojenské knížky tu byl Sophiin lodní deník, který mu řekne něco o historii plavidla, a kniha se seznamem námořníků, která mu sdělí totéž o posádce. Listoval stránkami: Neděle, 22. září 1799, větry SZ, Z, J. Kurs S40Z, vzdálenost 49 mil, zeměpisná šířka 37°59’ S zeměpisná délka 9°38’ Z, Mys St. Vincent J27E 64 míle. Odp. čerstvá bríza a nárazy deště, občas napínal a zkracoval plachty. Dop. silná bouře, ve 4 podkasali hlavní plachtu, v 6 viděl podivnou plachtu jižně od lodi, v 8 mírnější vítr, refoval hlavní plachtu a napnul ji, v 9 ji zastavil. Byla to švédská briga směřující do Barcelony jen s balastem. V poledne počasí klidné, otočil o 180°. Tucet záznamů o službě podobného druhu, a o doprovázení konvojů. Obyčejná, neokázalá, každodenní práce, jež představuje devadesát procent života ve službě ve válečném námořnictvu, anebo více. Zaměstnal lidi nejrůznějším způsobem, přečetl jim vojenské řády… připojili se ke konvoji, napnuté brámové plachty a na dva pruhy refované košové plachty. V 6 soukromě signalizoval dvěma válečným lodím, jež odpověděly. Všechny plachty napnuté, lidé zaměstnaní likvidací odpadků… občas křižoval, hlavní plachty refované na třetinu… lehký vítr se sklonem k bezvětří… mužstvo drhlo hamaky. Rozdělil je po družstvech, četl vojenské řády a potrestal Josepha Wooda, Jno. Lakeye, Matt. Johnsona a Wm. Musgrava dvanácti ranami bičem za opilost… Odp. bezvětří a mlhavé počasí, v 5 čluny ze zachycovacími lany kvůli přitažení k pobřeží, v 6:30 zakotvil proudovou kotvou u Mysu Mola J6W vzdálenost 5 mil. V 8:30 náhlý úder větru, musel odříznout kotvu a napnout plachty… četl vojenské řády a vykonal Bohoslužbu… Fra. Bechell, Robt. Wilkinson a Joseph Wood za opilost…

Hodně podobných zápisů. Dosti často zmínky o bičování, ale nijak přísné – žádné rozsudky ke sto ránám. Bylo to v rozporu s jeho původním dojmem o uvolněnosti disciplíny. Bude si muset záznamy projít pečlivěji. Potom seznam členů posádky. Geo. Williams, řadový námořník, narozen v Bengalu, dobrovolně se přihlásil v Lisabonu 24. srpna 1797, zběhl 27. března 1798 v Lisabonu. Fortunato Carneglia, kadet, 21, narozen v Janově, propuštěn 1. června 1797 na rozkaz kontradmirála Nelsona. Saml. Willsea, námořník 1. třídy, narozen na Long Islandu, dobrovolně se přihlásil v Portu 10. října 1797, zběhl 8. února 1799 v Lisabonu z člunu. Patrick Wade, suchozemec, 21, narozen v hrabství Fermanagh, násilím zverbován 20. listopadu 1796 v Porto Ferraio, propuštěn 11. listopadu 1799, na rozkaz kapitána Darleye přeložen na Bulldog. Richard Sutton, poručík, nastoupil 31. prosince 1796 na rozkaz komodora Nelsona, propuštěn jako mrtvý 2. února 1798, zabit v boji s francouzským korzárem. Richard William Baldick, poručík, nastoupil 28. února 1798 na základě patentu od hraběte St. Vincenta, propuštěn 18. dubna 1800 v důsledku přeložení na Pallas na rozkaz lorda Keitha. V kolonce šaty mrtvých námořníků byla částka 8 liber, 10 šilinků a 6 denárů. Majetek ubohého Suttona byl očividně vydražen posádce.

Ale Jack nedokázal udržet zrak na přesně narýsovaných kolonkách. Zářivě se lesknoucí moře temnější modři než obloha a bílá brázda přitahovaly jeho oči k záďovému oknu. Nakonec knihu zavřel a dopřál si přepych hledět z okna. Kdyby chtěl, mohl by jít spát, uvědomil si. Rozhlédl se kolem a kochal se tím nádherným soukromím, tím nejvzácnějším luxusem na moři. Jako poručík na lodi Leander a dalších lodích slušné velikosti mohl samozřejmě hledět z oken důstojnické jídelny, ale nikdy při tom nebyl sám, nikdy to nebylo bez přítomnosti jiných lidských bytostí a bez činnosti. Bylo to báječné, ale nějak se přihodilo, že právě teď toužil po lidské společnosti a činnosti – jeho mysl byla příliš dychtivá a neklidná, aby vychutnávala naplno kouzlo samoty, ačkoliv věděl, že zde existuje, ale jakmile zaznělo cink-cink cink-cink čtyř úderů zvonu, vyběhl na palubu.

Dillon a navigační důstojník stáli na pravoboku u bronzového čtyřliberního děla a očividně diskutovali o nějaké části lodní takeláže viditelné z toho místa. Jakmile se objevil, přesunuli se na levobok v duchu staré tradice a přenechali mu privilegovaný prostor velitelské paluby. Bylo to poprvé, co se mu něco takového přihodilo – nečekal to, vůbec jej nic takového nenapadlo – a vyvolalo to v něm legrační záchvěv radostného vzrušení. Ale zároveň jej to připravilo o společníka, ledaže by zavolal Jamese Dillona zpátky. Dvakrát nebo třikrát přešel sem a tam s pohledem upřeným do ráhnoví. Ráhna byla natočena tak ostře, jak jen to úpony hlavního a předního stěžně dovolovaly, ale ne tak ostře, jak by mohly být v ideálním případě, a tak si v duchu poznamenal, že musí bocmanovi připomenout, aby napnul salingové zkracovačky – jejich pomocí by se daly získat tři až čtyři stupně.

„Pane Dillone,“ řekl, „buďte tak laskav, odpadněte od větru a napněte hlavní plachtu. Jiho-jihozápadně.“

„Aye aye, pane! Druhý ref, pane?“

„Ne, pane Dillone, žádné refování,“ řekl Jack s úsměvem a začal znovu přecházet sem a tam. Všude kolem něj zněly rozkazy, ozýval se dusot chodidel, výkřiky bocmana. Díval se na celou operaci s podivným odstupem – podivným, protože srdce mu prudce tlouklo.

Sophie odpadla od větru báječně. „Tak, tak,“ křičel navigátor u kormidla a kormidelník loď srovnal. Jak se předtím otáčela před větrem, vratiplachta se změnila v nadouvající se oblaka, jež se rychle ukáznila v podobě dlouhého balíku šedavé a nehybné plachtoviny. Okamžitě poté se objevila hlavní vratiplachta, jež se několik vteřin nafukovala a třepotala, ale potom se ukáznila, vyrovnala a srovnala pod ráhnem s otěžemi přitaženými k zádi. Sophie vystřelila kupředu a ve chvíli, kdy Dillon volal „zajistit“, zvýšila rychlost nejméně o dva uzle. Skláněla předek a zvedala záď, jako by ji její jezdec překvapil, a nejspíš tomu tak opravdu bylo. Dillon poslal ke kormidlu dalšího muže, pro případ, že by ji náhlý poryv větru strhl k vlnám. Hlavní vratiplachta byla napnutá jako kůže na bubnu.

„Vzkažte pro mistra plachtaře,“ zavolal Jack. „Pane Henry, mohl byste na tu plachtu přidat další kus plachtoviny?“

„Ne, pane,“ řekl plachtař se vší rozhodností. „Ne, za tohohle stavu. Ne s tím ráhnem, pane. Podívejte se, jak je strašlivě překroucené – vypadá nejspíš jako osten ježka, abych tak řekl.“

Jack přistoupil k zábradlí a podíval se zkoumavě na moře ubíhající podél boku, dlouhou křivku, jež se zvedala za prohlubní pod závětrnou stranou. Zavrčel, vrátil se na své místo a znovu upřel pohled na hlavní ráhno, kus dřeva více než třicet stop dlouhý, zužující se v lanových smyčkách od nějakých sedmi palců ze středu, kde bylo měřeno, až na tři palce na koncích ramen.

Vypadá spíš jako nějaký luk než ráhno hlavního stěžně, pomyslel si už asi podvacáté od té doby, co na ně poprvé upřel zraky. Pozoroval bedlivě ráhno a účinky, jaké na ně měl vítr. Sophie teď nemohla plout rychleji, a tak tu také nebyl žádný úbytek zátěže. Ráhno se prohýbalo a Jackovi se zdálo, že sténá. Ráhnové otěže Sophie vedly pochopitelně dopředu, jak je to u brigy obvyklé, takže prohnutí bylo největší u ráhnových ramen, což jej rozčilovalo, ale průhyb byl patrný i u středové části. Stál tam s rukama za zády a s očima upřenýma na předmět svého rozčilení. A ostatní důstojníci na velitelské palubě, Dillon, Marshall, Pullings a mladý Ricketts, tam stáli plni zájmu, beze slova, občas pohlédli na svého nového kapitána a občas na plachtu. Nebyli jedinými lidmi, kteří si tu lámali hlavu, neboť většina zkušenějších námořníků na přední nástavbě se připojila k těmto dvojnásobně zkoumavým pohledům – pohled vzhůru a potom postranní pohled na Jacka. Panovala v tu chvíli podivná atmosféra. Teď, když pluli s větrem v zádech, anebo téměř v zádech – to znamená teď, když se pohybovali stejným směrem jako vítr – veškeré zpěvné zvuky lanoví ustaly. Sophiino rytmické, dlouhé a pomalé stoupání a klesání na vlnách – klidné moře ji nijak nezrychlovalo – nevyluzovalo téměř žádný zvuk. A k tomu nutno připočítat napjatý klid mužů, mumlajících si téměř neslyšně mezi sebou. Ale navzdory veškeré opatrnosti se na velitelskou palubu donesl hlas: „To se celý urve, při tom, jak to skřípá.“

Jack to neslyšel. Naprosto si neuvědomoval napětí kolem sebe, byl hluboko ponořen do výpočtů výsledku vzájemně protichůdných sil – nebyly to v žádném případě matematické intuitivní kalkulace, ale spíše kalkulace jezdce, který tiskne mezi koleny nového koně, s nímž se nezadržitelně přibližuje k tmavým křovinám.

V daný okamžik sešel dolů a poté, co chvíli vyhlížel ze záďového okna, podíval se na mapu. Mys Mola by teď měl být na jejich pravoboku – měli by jej co nevidět spatřit – a to poněkud zesílí nápor větru, neboť jej pobřeží odchýlí. Velice potichu si zapískal Deh vieni a připomněl si: Jestli tuhle plavbu úspěšně završím a jestli vydělám velké peníze, několik set guineí, řekněme, první věc, kterou udělám okamžitě po vylodění, bude, že zajedu do Vídně a půjdu do opery.

James Dillon zaklepal na dveře. „Vítr zesiluje, pane,“ oznámil. „Mám skasat hlavní plachtu, nebo ji alespoň zarefovat?“

„Ne, ne, pane Dillone… ne,“ řekl Jack s úsměvem. Potom, když si uvědomil, že to není moc fér, nechat to všechno na bedrech svého poručíka, dodal: „Přijdu na palubu do dvou minut.“

Ve skutečnosti mu to netrvalo ani minutu, právě včas, aby uslyšel hrozivý, srdcervoucí praskot. „K otěžím!“ zakřičel. „Chlapi k ráhnovým spouštím! Halže košovky. Chopte se spouští. Spouštějte víc zčerstva. Trochu života do toho umírání, vy tam!“

Opravdu do toho dávali život. Ráhno bylo malé, brzy bylo na palubě, plachta odšněrována, ráhno odstrojené a všechna lana pečlivě stočená.

„Je to beznadějně prasklé v závěsu, pane,“ poznamenal tesař zasmušile. Dneska měl opravdu špatný den. „Mohl bych se pokusit zpevnit to svorkami, ale už nikdy to nebude ono.“

Jack přikývl, aniž by se nějak zvláštně zatvářil. Došel k zábradlí, položil na ně nohu a přitáhl se k první lanové žebřině. Sophie stoupala na vlnách a támhle už byl skutečně vidět mys Mola, temná čára tři dílky od pravoboční přídě. „Počítám, že budeme muset spravit strážní koš,“ usoudil. „Zamiřte s ní do přístavu, pane Dillone, buďte tak laskav. Napněte hlavní závětrovky a všechno, co unese. Nesmíme ztratit ani minutu.“

O pětačtyřicet minut později si Sophie vybrala kotviště, a ještě než její plavba skončila, šplouchl do vody kutr. Prasklé ráhno již bylo na vodě, člun se rychle pustil směrem k nábřeží a ráhno táhl za sebou jako nějakou předimenzovanou oháňku.

„Inu, tak tedy máme v loďstvu opravdu nestoudného, chechtajícího se hada,“ poznamenal muž u vesla na přídi, když Jack vyběhl po schůdcích. „Připluje s ubohou Sophií do přístavu, prvně co na ni vkročil, a stěží je jeden kus ráhna vcelku, trup je nadranc a půlka posádky pumpuje jako o život a žádnej chlap na palubě, jak je den dlouhej, nemá čas ani na fajfku tabáku. A on se žene po těch starejch schodech a směje se, jako kdyby nahoře stál sám král Jiří a měl z něj udělat šlechtice.“

„A tak krátkou přestávku na oběd jsme ještě nikdy nezažili,“ řekl potichu někdo uprostřed člunu.

„Ticho!“ zakřičel Babbington se vší zuřivostí, jaké byl schopen.

„Pane Browne,“ oslovil Jack náčelníka loděnice s tím nejupřímnějším výrazem, „mohl byste mi ohromně pomoct, pokud budete chtít. Beznadějně mně prasklo hlavní ráhno, abyste rozuměl, a dnes večer musím vyplout – Fanny už je tady. Takže vás prosím, abyste tohle odepsal a vydal mi místo toho nějaké jiné. Ne, drahý pane, netvařte se tak šokované,“ řekl, vzal pana Browna za paži a vedl ho ke kutru. „Přivezl jsem vám zpátky ty dvanáctiliberky – jak jsem vyrozuměl, tak dělostřelecká výzbroj je teď pod vaším dohledem – protože mám obavy, že by šalupa byla přetížena.“

„Já bych hrozně rád,“ povzdechl pan Brown při pohledu na strašlivou prasklinu v ráhně, jež němá posádka zdvihla, aby si je mohl prohlédnout. „Ale nemám ve skladu ani jedno náhradní ráhno, které by pro vás bylo dost malé.“

„Ale no tak, pane, zapomínáte na Généreux. Ta tu má tři náhradní přední brámová ráhna a ještě mnoho dalších kulatin. A vy jako první byste uznal, že mám na jedno morální právo.“

„No, můžete to zkusit, jestli chcete. Můžete je najít, abychom viděli, jak to vypadá. Ale nic vám neslibuji.“

„Jen nechte moje chlapy, ať se po něm podívají, pane. Já si přesně pamatuji, kde jsou uložena. Pane Babbingtone, vemte si čtyři chlapy. Pojďte se mnou. Trochu života.“

„Ale jenom na zkoušku, kapitáne Aubreyi, pamatujte si,“ volal za ním pan Brown. „Budu se dívat, jak se pohybujete.“

„No tak, tomuhle říkám opravdové kulatiny,“ řekl pan Lamb, když se zálibně rozhlížel po dvoře. „Ani jeden suk, ani jedna tříska. Řekl bych, že takhle vypadá francouzská kulatina. Třiačtyřicet stop dokonale čistých. Mohl byste na nich napínat jednu hlavní plachtu za druhou, pane.“

„Ano, ano,“ mručel Jack netrpělivě. „Už jste připevnili zvedací lano k vratidlu?“

„Lano na vratidlu, pane,“ přišla po malé chvilce odpověď.

„Tak ho zvedejte.“

Lano bylo pevně uvázáno uprostřed ráhna a potom vedlo skoro až na konec pravobočního ramene, upevněno na tuctu místech lanovými vazáky – páskami z ručně krouceného motouzu. Zvedací lano běželo od ramene ráhna nahoru k nejvyšší kladce na hlavě stěžně a odtud dolů k další kladce na palubě a dále k vratidlu. Když se vratidlem zatočilo, ráhno začalo stoupat z vody a viselo ve stále svislejší poloze, až se ocitlo nad palubou úplně kolmo, pečlivě prostrkováno lanovím.

„Odřízněte krajní vazák,“ nařídil Jack. Smyčky motouzů spadly na palubu a ráhno se trochu smýklo, drženo jinými vazáky. Jak stoupalo, byly odřezávány další vazáky, a když spadl poslední, ráhno se zhouplo do vodorovné polohy, těsně pod vrcholkem stěžně.

„To se nikdy nepodaří, kapitáne Aubreyi,“ zavolal pan Brown do tichého večerního vzduchu pomocí hlásné trouby. „Je moc velké a určitě se urve. Musíte odřezat ramena asi v polovině jedné třetiny.“

Ráhno, jak tam tak trčelo absolutně holé a obnažené jako ramena nějaké ohromné váhy, opravdu vypadalo poněkud předimenzované.

„Napněte je do závěsu,“ řekl Jack. „Ne, trochu dál. Na půl cesty k samotnému ramenu. Odpojte zvedací lano a spusťte ráhno dolů.“ Ráhno přistálo na palubě a tesař se rozběhl pro své nástroje. „Pane Watte,“ obrátil se Jack k bocmanovi. „Nasaďte mi tam táhla ráhnových otěží, buďte tak laskav.“ Bocman otevřel údivem ústa, znovu je zavřel a sklonil se k práci. Kdekoliv jinde kromě blázince se táhla ráhnových otěží připínala vně šlápnic, za jejich závěsy, za táhly topenant (nebo za okem pro jejich hák, pokud se háku dávala přednost); všechno z toho až ke koncové rohatině, k úzké části ráhna, na které to všechno mělo spočívat, bylo osazeno na právě odříznutém konci i s nákružkem, zabraňujícím, aby všechno mohlo sklouznout ke středu. Objevil se tesař s pilou a pravítkem. „Máte tam hoblík, pane Lambe?“ zeptal se Jack. „Ať vám pomocník přinese hoblík. Odmontujte kování ráhnových nástavců a upravte koncové rohatiny, pane Lambe, buďte tak laskav.“ Lambovi chvíli trvalo, než pochopil, o co Jackovi jde, potom začal hoblovat špičky ráhna a hobliny odletovaly, až nakonec špičky zářily bělostí jako nové, zakulacené do buchtiček velikosti půlpenny. „To bude stačit,“ řekl Jack. „Zase je zvedněte, ale držte je ráhnovými otěžemi pořád rovnoběžně s nábřežím. Pane Dillone, já musím jít na břeh, vrátit děla do arzenálu. Vyplujte s lodí podél pobřeží a počkejte na mě v kanálu. Musíme vyrazit před večerním výstřelem z děla. Jo, a pane Dillone, všechny ženské pošlete na břeh.“

„Všechny ženy bez výjimky, pane?“

„Všechny bez oddacího listu. Všechny ty coury. Coury jsou bezvadná věc v přístavu, ale na moři nemají co dělat.“ Odmlčel se, seběhl do své kajuty, vrátil se za dvě minuty a do kapsy si strkal obálku. „Znovu do skladu,“ vykřikl a skočil do člunu.

„Budete litovat, že jste mě neposlechl,“ řekl pan Brown, čekající na něj u schodů. „Určitě se utrhne s prvním nárazem větru.“

„Můžu si teď vzít ta dueta, pane?“ zeptal se Jack trochu dotčeně. „Jdu právě pro toho přítele, o kterém jsem vám říkal – je to velký hudebník, pane. Musíte se s ním seznámit, až zase příště připlujeme do Mahonu. Musíte mi dovolit, abych jej představil paní Brownové.“

„Bude určitě poctěna – ohromně šťastná,“ řekl pan Brown.

„Tak a teď ke schodům do Koruny a udělejte cestu hrdinům,“ zvolal Jack, vracející se poněkud neobratným klusem s knihou. Jako tolik námořníků byl trochu tělnatý a na břehu se lehce zpotil. „Máme ještě šest minut,“ oznámil s pohledem na hodinky, když za houstnoucího soumraku připluli k přístavišti. „Ale no ne, vy už jste tady, doktore. Doufám, že mi prominete, že jsem vás odpoledne nechal na holičkách. Shannahane, Busselli – vy dva půjdete se mnou. Ostatní zůstanou ve člunu. Pane Rickettsi, měl byste se raději držet takových dvacet yardů od břehu, aby nebyli v pokušení. Doprovodíte mě při pár nákupech, pane? Neměl jsem čas poslat téměř pro nic, ani pro nějakou ovci, šunku či láhev vína. Obávám se, že to bude mišmaš, solená konina a svatební dorty prolezlé moučnými červy po většinu plavby, jenom s trochou grogu na spláchnutí. Ale můžeme doplnit zásoby v Cagliari. Chcete, aby vám námořníci vzali zavazadla do člunu? Mimochodem,“ dodal, když kráčeli bok po boku s námořníky několik kroků za sebou, „než na to zapomenu, ve válečném námořnictvu je obvyklé, že si vyberete nějakou zálohu na plat ještě před výplatním dnem. Říkal jsem si, že vy nebudete výjimka, a tak jsem vám dal pár guineí tady do té obálky.“

„To je ale humánní předpis,“ řekl Stephen a tvář se mu rozjasnila. „Je často využíván?“

„Pořád,“ ujistil jej Jack. „V námořnictvu je to všeobecný zvyk.“

„V tom případě,“ prohlásil Stephen a vzal si obálku, „se mu jistě přizpůsobím. Rozhodně bych si nepřál, abych vypadal jako nějaká výjimka. Jsem vám velice zavázán. Mohl bych opravdu použít jednoho vašeho muže? Violoncello je objemný předmět. Ten zbytek, to je jenom malá truhlice a pár knih.“

„Takže se zase sejdeme patnáct minut po celé u schodů,“ řekl Jack. „Neztrácejte ani chvíli, snažně vás prosím, doktore, protože jsme ve velkém časovém presu. Shannahane, postaráte se o doktora a přinesete jeho zavazadla, všechna pěkně v pořádku. Busselli, vy půjdete se mnou.“

Když hodiny odbily čtvrt a tón zůstal nerozhodně viset ve vzduchu v očekávání půli, Jack pravil: „Strčte tu truhlu pod přední otěže. Pane Rickettsi, vy se zasuňte za truhlu. Doktore, vy se posaďte támhle a opatrujte si cello. Skvělé. Odrazit. A opřete se všichni pořádně do vesel.“

Dorazili k Sophii, vyzdvihli Stephena a jeho majetek na palubu – podél levoboku, aby se vyhnuli obřadnostem a aby si byli jisti, že jej dostanou na palubu, neboť měli o suchozemcích tak nízké mínění, že mu nedovolili pustit se samotnému ani po tak nízkém boku, jaký měla Sophie – a Jack jej odvedl do kajuty. „Dávejte pozor na hlavu,“ varoval ho. „Tohle malé doupě je vaše. Zařiďte se tu, jak dokážete nejpohodlněji, a omluvte ten nedostatek obřadností. Musím zpátky na palubu.“

Hned jak vyšel znovu na vzduch, obrátil se na poručíka. „Je všechno v pořádku, pane Dillone?“ zeptal se.

„Všechno v pořádku, pane. Dvanáct obchodních lodí už nám signalizovalo.“

„Velmi dobře. Dejte jim znamení výstřelem z děla a napněte laskavě plachty. Myslím, že z přístavu můžeme vyplout jen s brámovými plachtami, pokud nám vydrží tenhle zbyteček brízy, a potom v závětří kolem mysu a konečně vyplujeme na volné moře. Takže napněte plachty. A pak bude akorát čas určit směnu. Byl to dlouhý den, pane Dillone?“

„Velice dlouhý den, pane.“

„Jednu chvíli jsem si myslel, že nikdy neskončí.“

Dva údery zvonu ranní směny zastihly Sophii plující neochvějně na východ podél devětatřicáté rovnoběžky na zadoboční vítr. Měla napnuty jen dva pásy brámových plachet a klidně by mohla napnout královské plachty, jen kdyby se obchodní lodě, bez ladu a skladu plující na její závětrné straně, nerozhodly cestovat až do svítání co nejpomaleji, bezpochyby kvůli obavám, že by mohly klopýtnout o poledníky.

Obloha byla pořád šedivá a nedalo se říci, jestli je jasná, anebo zatažená vysokými oblaky. Ale moře samo již získalo perleťový nádech, jenž svědčil spíše o dni než o temnotě noci, a ve velkých výdutích košových plachet se odráželo světlo, zaplavující je perleťově šedými odlesky.

„Dobré ráno,“ řekl Jack námořnímu pěšákovi, hlídkujícímu u dveří.

„Dobré ráno, pane,“ odpověděl strážný a vymrštil se do pozoru.

„Dobré ráno, pane Dillone.“

„Dobré ráno, pane,“ zasalutoval Dillon.

Jack zkontroloval stav počasí, zkrácení plachet a zdali bude dopoledne jasno. Zhluboka se nadechl čistého vzduchu, aby z plic vyhnal zatuchlost kajuty. Obrátil se k zábradlí, v tuto denní dobu nezabarikádovanému hamaky, a prohlížel si obchodní lodě. Byly tam všechny, roztažené po nevelkém prostranství moře, a to, co považoval za vzdálenou záďovou lucernu nepřirozeně vysokého stožáru, byl starý Saturn, nízko nad obzorem a zapletený do lanoví. Teď se otočil k návětrné straně a spatřil šňůru ospalých racků, hašteřících se malátně nad zčeřenými vlnami o sardinky či ančovičky, anebo možná o ty malé kostnaté makrely. Zvuk skřípajících kladek, jemně napínaného lanoví a plachtoviny, náklon oživlé paluby a křivky děl na přídi jej prodchnuly takovým přívalem štěstí, že se na místě, kde stál, málem roztančil.

„Pane Dillone,“ řekl, když překonal nutkání potřást svému poručíkovi rukou, „po snídani bychom měli shromáždit posádku a rozhodnout, jak je rozdělíme do směn a jak je ubytujeme.“

„Ano, pane. V současné době to vypadá tak, že jsou po šesti a po sedmi, přičemž noví branci nejsou rozděleni.“

„Přinejmenším máme dostatek námořníků – můžeme snadno obsadit děla po obou bocích, což je víc, než čím se může chlubit lecjaká řadová loď. Ačkoliv se obávám, že jsme z Burforda dostali ty nejhorší zbytky. Zdá se mi, že je mezi nimi až nezvykle moc bývalých trestanců. Předpokládám, že tu není nikdo ze staré Charlotty?“

„Je, pane, máme tu jednoho – ten chlapík, co nemá žádné vlasy a kolem krku má červený kapesník. Byla to hlídka na předním stěžni, ale pořád vypadá dost omámeně a pitomě.“

„Je to smutná záležitost,“ povzdechl si Jack a potřásl hlavou.

„Ano,“ odpověděl James Dillon s pohledem upřeným do prázdnoty, v níž viděl vyskočit plamen ohně v pořád ještě klidném vzduchu, prvotřídní záblesk od stěžňové čočky až k vodní hladině, s osmi stovkami mužů na palubě. „Praskot plamenů byl slyšet na míli daleko, dokonce ještě dál. A občas se zvedla stěna plamenů sama od sebe do vzduchu a praskala a vlála jako nějaká obrovská vlajka. Bylo to právě takové ráno, jako je to dnešní, možná o něco později.“

„Vy jste tam byl, předpokládám? Máte nějaké ponětí, co bylo příčinou? Lidé říkali něco o jakémsi pekelném stroji, který na palubu přinesl nějaký Ital v Bonyho žoldu.“

„Podle toho, co jsem slyšel, tak to byl nějaký cvok, který nechal na polopalubě uskladnit slámu, blízko bečky se šňůrovým doutnákem pro signální děla. Vybouchlo to rázem a okamžitě to zachvátilo hlavní plachtu. Šlo to tak rychle, že se nedostali ani k otěžovým průvlakům.“

„Dokázali jste zachránit nějaké lidi?“

„Ano, pár. Vytáhli jsme dva mariňáky a jednoho dělostřelce z velitelské paluby, ale ten byl strašlivě popálený. Moc se jich nezachránilo, myslím, že ne víc než stovka. Nebyl to žádný úžasný výkon, to vůbec ne. Mohlo se jich zachránit daleko víc, ale čluny se držely zpátky.“

„Určitě si vzpomněli na Boyne.“

„Ano. Děla Charlotty začala střílet okamžitě, jak je zasáhly plameny, a každý věděl, že prachárna může vyletět do vzduchu každou chvíli, ale přesto… Všichni důstojníci, se kterými jsem mluvil, říkali to samé – nedokázali přimět posádky člunů, aby připluly blíž. Totéž jsem zažil já. Byl jsem na pronajatém kutru, jmenoval se Dart…“

„Ano, ano, já vím, že jste tam byl,“ řekl Jack s významným úsměvem.

„… tři nebo čtyři míle po větru a museli jsme křižovat, abychom se pohnuli. Ale neexistoval způsob, jak je přimět k rychlejšímu veslování, ani ranami koncem lana. Nebyl tam jediný chlap anebo plavčík, o kterém byste řekl, že má strach z dělostřelby – dokonce to byla disciplinovaná parta, jak jen můžete od chlapů chtít, ať už se jednalo o obsazení cizí lodi, přepad pobřežní baterie či cokoliv vás napadne. A děla Charlotty nemířila na nás, samozřejmě – vystřelovala jen tak nazdařbůh. Ale kdepak, celá atmosféra v kutru byla úplně jiná, vůbec nepodobná atmosféře při útoku, anebo když máte špatnou noc na závětrném pobřeží. A s naprosto neochotnou posádkou toho moc nezmůžete.“

„Ne,“ přikývl Jack. „Poslušnou mysl nutit nemusíte.“ Připomněl si svůj rozhovor se Stephenem Maturinem a dodal: „To je contradictio in adiecto.“ Málem by pokračoval a prohlásil, že posádka naprosto vykolejená ze zajetých způsobů, připravená o spánek a zbavená svých poběhlic také nepatří k nejlepší výzbroji. Ale uvědomoval si, že jakákoliv poznámka pronesená na palubě plavidla dlouhého jedenatřicet metrů má charakter veřejného prohlášení. Kromě toho, kormidelní poddůstojník na svém stanovišti a muž u kormidla byli na dosah ruky. Kormidelní poddůstojník obrátil přesýpací hodiny a první zrnka písku začala své fádní putování zpátky do té poloviny, kterou předtím tak spěšně opouštěla. Poddůstojník zavolal tichým hlasem příslušníka noční směny:

„Georgi!“ a námořní pěšák na stráži vykročil dopředu, aby udeřil třikrát do zvonu. (Nepřetržitá směna na lodi je rozdělena po čtyřech hodinách odměřovaných vždy po půl hodině údery lodního zvonu. Tak například sedm úderů znamenalo, že uplynuly tři a půl hodiny ranní směny, a je tedy půl osmé. Část námořníků (polovina či třetina) je po čtyři hodiny ve službě na palubě a v podpalubí a tyto služby se nepřetržitě střídají. (Aby námořníci nedrželi pořád stejné směny, je tzv. „psí hlídka“ rozdělena po dvou hodinách.) Členové směny obstarávají řízení a údržbu lodi, pozorování ze strážního koše, obsluhu lanoví a plachtoví a všechny další potřebné práce. Jednotlivé „hlídky“ mají své názvy: tak od půlnoci do čtyř hodin ráno je tzv. prostřední hlídka, od 4 do 8 ranní hlídka, od 8 do 12 dopolední hlídka, od 12 do 16 hodin odpolední hlídka, od 16 do 18 hodin první psí hlídka, od 18 do 20 hodin druhá (poslední) psí hlídka a od 20 hodin do půlnoci je první hlídka. Čas se odměřuje přesýpacími hodinami, které byly obvykle čtvery: půlminutové, půlhodinové, hodinové a čtyřhodinové. Při každém obracení půlhodinových přesýpacích hodin následoval příslušný počet úderů do lodního zvonu. (Pozn. překl.))

Teď už nebylo pochyby o obloze. Byla jasně modrá od severu až k jihu, jenom na západě se třepotal nepatrný fialový opar.

Jack si stoupl na zábradlí, vyšvihl se do upínaček a začal šplhat po provazových příčkách. U kapitána tohle asi nevypadá moc důstojně, uvědomil si, když se zastavil pod obrysem salingu, aby viděl, kolik vůle ponechávají ráhnu dobře napnuté salingové zkracovačky. Asi bych měl prolézt nahoru košovým průlezem. Již od samého vynálezu těchto plošin v určité výšce stěžně, nazývaných salingy, námořníci pokládali za věc cti dostat se na ně podivnou, ďábelskou cestou – drželi se podsalingových upínaček, které vedly od zkracovaček pod salingem až k základně košových úponů na vnějším okraji plošiny. Drželi se jich a šplhali po nich jako mouchy, viseli zády dolů v úhlu nějakých pětadvaceti stupňů, dokud nedosáhli na okraj salingu a nevyšplhali na něj, naprosto ignorujíce pohodlný čtvercový otvor těsně u samotného stěžně, k němuž vedly upínačky jako ke svému přirozenému vyvrcholení – byla to přímá, bezpečná cesta po pohodlných příčkách od paluby až k salingu. Tenhle otvor, nazývaný košový průlez, nikdo nikdy nepoužíval, kromě těch, kteří nikdy nebyli na moři, anebo kromě osob veliké důstojnosti, a když jím Jack prolezl, vyvolal na tváři Jana Jackruskiho, řadového námořníka, nefalšované zděšení, až ten polsky vykřikl: „Já jsem si myslel, že jste nějaký zlý duch!“

„Jak se jmenujete?“ zeptal se Jack.

„Jackruski, pane. Prosím, děkuji vám,“ řekl Polák.

„Dávejte dobrý pozor, Jackruski,“ nabádal jej Jack a proplétal se obratně salingovými upínačkami. Zastavil se na vrcholku stěžně, zahákoval se paží za brámové upínačky a pohodlně se usadil ve stěžňovych krakorcích. Jako mladík zde strávil z trestu mnoho hodin – samozřejmě, když se sem nahoru vyšplhal poprvé, tak byl tak malý, že mohl klidně sedět na prostředním krakorci, komíhat nohama a naklánět se dopředu s rukama složenýma kolem zadního nosníku a usnout pevně zaklíněn navzdory divokému kroužení své sesle. Jak dokázal tenkrát vyspávat! Pořád byl ospalý, nebo hladový, nebo obojí. A jak nebezpečně vysoko se to zdálo. Na starém Theseovi to bylo samozřejmě výš, daleko výš – nějakých padesát metrů. A jak se vršek zmítal pod oblohou! Jednou dostal mořskou nemoc, na vrcholku stěžně starého Thesea, a jeho večeře ulétla do vzduchu, aby ji už nikdy neviděl. Ale přesto, tohle byla pohodlná výška. Nějakých šestadvacet metrů minus hloubka lodní páteře – řekněme třiadvacet metrů. To představovalo obzor vzdálený nějakých deset jedenáct mil. Rozhlížel se po těch mílích moře na návětrnou stranu – všude dokonale čisto. Nikde jediná plachta, jediné narušení pevné linie obzoru. Brámová plachta nad jeho hlavou byla najednou zlatá. Potom dvě čárky od pravoboku vyrazil v záplavě světla oslňující okraj slunečního kotouče. Na hodnou chvíli byl Jack sám zalit slunečním svitem, zdůrazněn barevným kontrastem. Potom světlo dosáhlo košové plachty, sklouzlo po ní dolů, zastavilo se na vrcholku hlavní vratiplachty a sjelo na palubu, již zaplavilo od přídě až po záď. Do očí mu vstoupily slzy, zamlžily mu výhled, vytryskly ven a tekly po tvářích. Nevsákly se do vrásek na jeho tváři, ale kapaly, dvě, čtyři, šest, osm kulatých kapek, odlétajících do teplého zlatého vzduchu na závětrné straně.

Sehnul se pod brámovou plachtu, aby si prohlédl své svěřence, obchodní plavidla. Dvě pinasy, dvě brigy, malá baltická plachetnice a zbytek byly velké rybářské čluny – byly tam všechny a ta nejposlednější začala napínat plachty. Slunce již začínalo hřát a údy se mu rozlila příjemná lenivost.

„Tohle by nešlo,“ řekl si nahlas. Dole bylo nespočet věcí, na něž musel dohlédnout. Vysmrkal se a s očima pořád upřenýma na kulatinou naloženou plachetnici se natáhl po návětrné parduně. Mechanicky ji sevřel rukou, stejně bezmyšlenkovitě, jako by to byla klika jeho vlastních venkovních dveří, a sklouzl jemně na palubu přemýšleje: Jeden nový suchozemec do každé dělové osádky, tím by se to mohlo vyřešit.

Čtyři údery zvonu. Mowett zvedl rychloměr, počkal, až červená značka šla přes záď, a zavolal: „Odvíjí se.“

„Stop!“ zakřičel o osmadvacet vteřin později kormidelní poddůstojník s očima přilepenýma na malé přesýpací hodiny. Mowett zarazil šňůru téměř přesně u třetího uzle, vyškubnul destičku z vody a přešel k tabulce s údaji o plavbě, na niž křídou napsal „tři uzle“. Kormidelní poddůstojník spěchal k velkým přesýpacím hodinám, otočil je a pevným zvučným hlasem zavolal: „Georgi!“ Na příď došel mariňák a s vervou udeřil čtyřikrát do zvonu. O chvíli později se strhla pekelná vřava. Pekelná vřava alespoň z hlediska probouzejícího se Stephena Maturina, který poprvé v životě slyšel nepřirozený jekot, jak bocman a jeho pomocníci v podivných, svévolných intervalech pískali signál „ven z hamaků“. Slyšel dusot chodidel a strašlivý hlas, který hulákal: „Všichni chlapi, všichni chlapi, ahoj! Ven anebo dolů! Ven anebo dolů! Probuďte se a nástup na menáž! Vesele z postele! Vypadněte z pelechu! Ven anebo dolů! Už jdu s ostrým nožem a čistým svědomím!“ Uslyšel tři tlumené tupé rány, jak tři spánkem zmámení suchozemci skutečně odříznutí spadli na zem. Slyšel zapřísahání, smích, ránu koncem lana, jak jeden pomocník bocmana udeřil nějakého líného, zpitomělého chlapa, a daleko větší dusot chodidel, jak padesát nebo šedesát mužů pospíchalo k průlezům se svými hamaky, aby je složili do sítí.

Na palubě obsluhovala hlídka z předního stěžně jilmové čerpadlo, zatímco směna na příďové nástavbě drhla palubu čerstvě načerpanou vodou, směna hlavního stěžně myla pravobok velitelské paluby a záďová směna její zbytek, drhli palubu pemzou, až ze spár vytékala voda jako řídké mléko s příměsí drobných částeček dřeva a špíny, zatímco plavčíci a členové denní služby – lidé, kteří byli přiděleni na práci po celý den – pumpovali řetězovým čerpadlem, aby vyčerpali z jímek noční odpadní vodu, a osádky děl hýčkaly čtrnáct čtyřliberek. Ale nic z toho nemělo elektrizující účinek dusajících chodidel.

Copak je nějaký poplach? divil se Stephen, zatímco se snažil rychle leč obezřetně vymotat ze svého lůžka. Začala nějaká bitva? Nebo požár? Je v lodi díra? A copak mají tolik napilno, že mě nemohli varovat – copak úplně zapomněli, že jsem tady? Navlékl si kalhoty ke kolenům, jak jen dokázal nejrychleji, prudce se zvedl a přitom se udeřil o trám s takovou silou, že se zapotácel, upadl na truhlu a chytil se za hlavu oběma rukama.

Nějaký hlas na něj mluvil. „Co jste to říkal?“ zeptal se a mžoural mlhou bolesti.

„Říkal jsem, praštil jste se do hlavy, pane?“

„Ano,“ hlesl Stephen a podíval se na dlaně. Kupodivu, nebyly potřísněny krví – dokonce nebyly ani ušpiněné.

„To jsou tyhle staré trámy, pane,“ pokračoval hlas nezvykle zřetelným, didaktických tónem, jakým se na moři mluví se suchozemskými krysami a na zemi s hňupy. „Musíte si na ně dávat pozor, protože – jsou – moc – nízko.“ Stephenův pohled plný zášti připomenul stevardovi důvod, proč sem přišel, takže oznámil: „Chtěl byste k snídani jednu nebo dvě kotlety, pane? Pravý hovězí stejk? V Mahonu jsme porazili volka a máme tu několik pěkných stejků.“

„Á, tady jste, doktore,“ zvolal Jack. „Dobré ráno. Doufám, že jste se pořádně prospal?“

„Moc dobře, to určitě, děkuji. Tahle závěsná lůžka jsou náramně kapitální vynález, to vám tedy řeknu.“

„Co byste chtěl k snídani? Na palubě jsem ucítil z dělmistrovy komory slaninu a v životě jsem snad nic lepšího necítil. Co byste řekl slanině s vejci a potom možná hovězí stejk? A kávu?“

„Vy mi mluvíte z duše,“ vykřikl Stephen, který měl, co se živin týče, ještě hodně co dohánět. „A možná by se k tomu hodily cibulky, jako antiskorbutikum.“ Slovo cibulky vyvolalo v jeho nozdrách vůni smažené cibule a na patře chuť jejich podivně pevné, přesto však poddajné struktury. Namáhavě polkl. „Co se děje nahoře?“ vykřikl, protože na palubě opět vypuklo hulákání a zběsilý shon, jako když se žene stádo divokých zvířat.

„Chlapům zapískali signál sejít dolů k snídani,“ pronesl Jack bezstarostně. „Tu slaninu ne moc tučnou, Killicku. A kávu. Umírám žízní.“

„Jak já se vyspal!“ vzdychl Stephen. „To byl hluboký, hluboký, osvěžující, posilující spánek – tomu se nemůže vyrovnat žádný ten mrákotný stav, to nemůže vyvolat žádná ta opiová tinktura. Ale omlouvám se za svůj vzhled. Spal jsem tak dlouho, že teď vypadám jako barbar, neoholený a špinavý, zatímco vy jste vyšňořený jako ženich. Omluvte mě na chvíli.“

„Byl to ten námořní chirurg, ten člověk z Haslaru,“ řekl, když se vymydlený vrátil zpátky, „který vynalezl tyhle moderní krátké arteriální ligatury. Vzpomněl jsem si na něj právě teď, když mi čepelka projela jen pár čárek od zevní krkavice. Když je rozbouřené moře, tak tu určitě musíte mít hodně šokujících řezných zranění?“

„Ale vůbec ne. Nemůžu říct, že by jich bylo moc,“ odpověděl Jack. „Je to věc zvyku, řekl bych. Kávu? Většinou se tu vyskytuje spousta prasklých panděr – jak se to řekne učeně? – a syfl.“

„Hernie, kýla. Vy mě překvapujete.“

„Kýla, přesně tak. Naprosto běžné. Řekl bych, že polovina marodů má pruh. Proto jim dáváme lehčí službu.“

„No jo, vlastně to ani tak nepřekvapuje, když si uvědomím, jak vypadá práce námořníka. A způsob jeho zábavy má za následek syfilis, samozřejmě. Vzpomínám si, že jsem viděl skupiny námořníků v Mahonu, úžasně se bavili, tancovali a zpívali s poněkud žalostně vyhlížejícími urousanými holčinami. Jestli se nepletu, tak to byli lidé z Audacious a z Phaëtonu. Nevzpomínám si, že by tam byli nějací ze Sophie.“

„Ne. Sofijané byli na břehu docela krotcí. Taky neměli jediný důvod nějak náramně se bavit. Žádná kořist, samozřejmě, žádné kořistní peníze. Jsou to jedině peníze stržené za kořist, kvůli kterým námořníci na břehu vyvádějí jako hřebci, protože ze svého platu toho vidí pramálo. Tak co říkáte, dáme si teď tu snídani a ještě jednu konvici kávy?“

„S největší radostí.“

„Doufám, že u oběda budu mít to potěšení představit vám svého poručíka. Vypadá jako zkušený námořník a gentleman. Oba máme před sebou nabité dopoledne. Musíme rozdělit posádku a přidělit jim služby – musíme je rozdělit do směn a ubytovat, jak říkáme. A pro vás musím najít sluhu, stejně tak jako pro sebe, a také velitele svého člunu. Ten kuchař se ale opravdu vyznamenal.“

„Provedeme přehlídku lodní posádky, pane Dillone, když budete tak laskav,“ řekl Jack.

„Pane Watte,“ zavolal James Dillon. „Všichni chlapi k přehlídce.“

Bocman zapískal příslušný signál, jeho pomocníci se vrhli dolů s pokřikem „Všichni chlapi nahoru“, a v okamžení se paluba Sophie mezi hlavním stěžněm a přední nástavbou černala muži, všemi členy její posádky včetně kuchaře, který si utíral ruce do zástěry, již potom sbalil a zastrčil za košili. Stáli tam poněkud nejistě, vyrovnáni na levoboku ve dvou směnách. Mezi nimi byli porůznu roztroušeni nováčci, vyhlížející uboze, rozedraně a oloupené.

„Všichni chlapi nastoupeni k přehlídce, pane, dle vašeho rozkazu,“ ohlásil James Dillon a zvedl klobouk.

„Velmi dobře, pane Dillone,“ odpověděl Jack. „Pokračujte.“

Písař, pobídnutý lodním hospodářem, přinesl seznam posádky a poručík Sophie vyvolával jména. „Charles Stallard.“

„Zde, pane,“ vykřikl Charles Stallard, námořník první třídy, dobrovolník z lodi St. Fiorenzo, který nastoupil na palubu Sophie 6. května 1795, tehdy dvacet let stár. Žádný záznam v rubrice Nepřítomen, žádný v rubrice Pohlavní choroby, žádný v rubrice Zaopatřen na marodce. Po příchodu z pevniny odevzdal deset liber: očividně cenný muž. Odstoupil na pravobok.

„Thomas Murphy.“

„Zde, pane!“ zavolal Thomas Murphy, dotkl se kloubem ukazováku čela a postavil se vedle Stallarda – tohle gesto učinili všichni muži, dokud James Dillon nedošel ke jménům Assei a Assou, jež nepřipomínala jediné křesťanské jméno. Námořníci první třídy, narození v Bengálsku – jaké podivné závany osudu je sem přinesly? A ti také, navzdory dlouhým létům stráveným v řadách Královského válečného námořnictva, přikládali k čelům dlaně, které potom položili na srdce, přičemž se rychle uklonili.

„John Codlin. William Witsover. Thomas Jones. Francis Lacanfra. Joseph Bussell. Abraham Vilheim. James Courser. Peter Peterssen. John Smith. Giuseppe Laleso. William Cozens. Lewis Dupont. Andrew Karouski. Richard Henry…“ a tak seznam pokračoval, přičemž se neozval pouze nemocný dělostřelec a jakýsi Isaac Wilson, dokud neskončil jmény nováčků a plavčíků – osmdesát devět duší, včetně důstojníků, mužstva, plavčíků a příslušníků námořní pěchoty.

Potom začalo čtení vojenských řádů, ceremonie, jež často doprovázela bohoslužbu a jež s ní byla ve většině myslí tak propojena, že tváře posádky dostaly výraz nábožné prázdnoty při slovech: „… neboť na lepším řízení námořních sil Jeho Veličenstva, válečných lodí a jednotek na moři, jsoucích pod ochranou Boží Prozřetelnosti, především závisí bohatství, bezpečnost a síla jeho království; nechť podle zákona ustanoveného nejvznešenějším Královským Majestátem, na radu a po schválení duchovních i světských členů Sněmovny lordů, jakož i poslanců Sněmovny dolní tohoto současného parlamentního shromáždění a jeho vlastní autoritou, platí, že počínaje dvacátým pátým dnem prosince roku tisícího sedmistého čtyřicátého pátého tento vojenský řád a nařízení následující budou jak v čase míru tak v čase války bezvýhradně dodržovány a jejich plnění bude vyžadováno způsobem zde zmíněným,“ výraz, který si tváře podržely po celou dobu čtení, aniž by s ním nějak pohnula slova „všichni vlajkoví důstojníci a veškeré osoby na lodích či patřících k lodím Jeho Veličenstva anebo k válečným lodím, pokud se proviní rouhačskými přísahami, nadávkami, kletbami, opilostí, nečistotou nebo jiným skandálními činy, se vystavují takovému potrestání, jaké válečný soud uzná za vhodné na ně uvalit.“ Nepohnula s nimi ani do omrzení opakovaná slova „budou odsouzeni k smrti“. „Každý vlajkový důstojník, kapitán a velitel v loďstvu, který nebude… povzbuzovat podřízené důstojníky a mužstvo k odvážnému boji, bude odsouzen k smrti… pokud by se kterákoliv osoba v loďstvu zrádně či zbaběle vzdálila z boje či hledala úkryt – bude-li z téhož usvědčena válečným soudem, bude odsouzena k smrti… Každá osoba, jež se v době boje vzdálí či bude držet stranou… bude odsouzena k smrti… Každá osoba, která se ze zbabělosti, nedbalosti či neloajálnosti zdrží pronásledování nepřítele, piráta či povstalce, ať již poraženého či prchajícího… bude odsouzena k smrti… pokud kterýkoliv důstojník, námořní pěšák, voják či jiná osoba v loďstvu udeří svého nadřízeného důstojníka, pozvedne proti němu jakoukoliv zbraň či bude jejím pozvednutím vyhrožovat… bude odsouzen k smrti… Pokud kterákoliv osoba v loďstvu spáchá nepřirozený a ohavný čin homosexuality či sodomie s člověkem či zvířetem, bude potrestána smrtí.“ Smrt zněla za každým slovem vojenských řádů a dokonce i na místech, kde slova byla naprosto nesrozumitelná, smrt měla jasnou, hrozivou biblickou naléhavost a posádka z toho všeho měla pochmurné potěšení. Přesně na tohle byli zvyklí – tohle slýchávali každou první neděli v měsíci a při každé výjimečné příležitosti, jako byla právě tato. Na jejich duše působilo čtení blahodárně, a když byla směna propuštěna do podpalubí, muži vyhlíželi daleko vyrovnaněji.

„Velmi dobře,“ rozhlížel se Jack kolem sebe. „Vyvěste v závětří signál dvacet tři a vypalte dvě rány. Pane Marshalle, napneme hlavní a přední stěhovky, a jakmile uvidíte, že támhleta pinka dohnala konvoj, napněte královské plachty. Pane Watte, ať se mistr plachtař se svými pomocníky ihned pustí do práce na hlavní plachtě a pošlete pár těch nových chlapů na záď jednoho po druhém. Kde mám písaře? Pane Dillone, pojďte, dáme dohromady tyhle rozdělovníky směn. Doktore Maturine, dovolte, abych vám představil své důstojníky…“ to bylo poprvé, co Stephen a James stanuli na palubě Sophie tváří v tvář, ale Stephen už zahlédl ten planoucí rudý copánek s černou stuhou a byl víceméně připraven. Přesto byl šok z poznání tak velký, že jeho tvář na sebe automaticky vzala výraz zastřené agrese a chladné zdrženlivosti. Pro Jamese Dillona byl šok ještě větší. Ve zmatku a shonu uplynulých čtyřiadvaceti hodin se mu jméno nového chirurga nedoneslo. Avšak kromě nepatrné změny barvy neprozradil žádné mimořádné emoce. „Co říkáte,“ zeptal se Jack Stephena, když měli představování za sebou, „bavilo by vás prohlédnout si šalupu, zatímco se budeme s panem Dillonem zabývat touhle prací, anebo byste byl raději ve své kajutě?“

„Nic mi neudělá větší radost než prohlédnout si celou loď, tím si buďte jist,“ řekl Stephen. „Je elegantní a přitom má tak složité…“ hlas mu selhal.

„Pane Mowette, buďte tak laskav a ukažte doktoru Maturinovi všechno, co bude chtít vidět. Vezměte jej až k hlavnímu košovému salingu – je odtamtud moc pěkná vyhlídka. Nevadí vám výšky, můj drahý pane?“

„Ale ne,“ řekl Stephen a nepřítomně se rozhlížel. „Nevadí mi.“

James Mowett byl vyčouhlý mladík, kterému táhlo na dvacet. Byl oblečen ve starých kalhotách z plachtoviny a v pruhovaném námořnickém svetru uháčkovaném z vlny, v němž vypadal jako nějaká housenka. A na krku se mu houpalo lanové šídlo, neboť zamýšlel přiložit ruku k dílu při výrobě nové hlavní plachty. Pátravě se na Stephena zahleděl, aby zjistil, co je to za člověka, a s onou směsicí přirozené slušnosti a přátelské úcty, jež je typická pro tolik námořníků, se uklonil a řekl: „No tak, pane, kde chcete začít? Vylezeme rovnou na vršek? Odtamtud uvidíte úplně celou palubu.“

Úplně celá paluba představovala nějakých deset metrů k zádi a šestnáct metrů k přídi a byla dokonale přehlédnutelná z místa, kde stáli, ale Stephen řekl: „Tak pojďme nahoru, pro mě za mě, Jděte napřed, já vás napodobím, jak to nejlépe dovedu.“

Zamyšleně pozoroval, jak Mowett vyskočil na příčky upínaček a potom se s myšlenkami úplně jinde zvolna přitáhl za ním. Spolu s Jamesem Dillonem patřili ke společnosti zvané Sjednocen Irové, která byla v různých časech za uplynulých devět let otevřenou, veřejnou asociací, požadující zrovnoprávnění presbyteriánů, odštěpenců a katolíků a zastupitelskou vládu Irska, zakázanou tajnou společností, otevřeně povstaleckým ozbrojeným tělesem a poraženými, pronásledovanými zbytky. Potlačené povstání bylo provázeno obvyklými hrůzami a navzdory všeobecnému pardonu životy nejdůležitějších členů byly v nebezpečí. Mnozí byli zrazeni – lord Edward Fitzgerald na samém začátku povstání – a mnozí se stáhli, nedůvěřujíce dokonce ani vlastním rodinám, neboť události rozdělily společnost a národ tím nejstrašlivějším způsobem. Stephen Maturin se neobával žádné obvyklé zrady, ani se nebál o svoji kůži, protože si ji necenil. Ale již si tolik vytrpěl kvůli nekalkulovanému napětí, zaryté zlobě a nenávisti, jež vyvěraly z neúspěchu povstání, že by nedokázal unést jakékoliv další zklamání, další nenávist, obviňující konfrontaci, žádný další příklad přátelství, jež ochladlo, či ještě něco horšího. Uvnitř společnosti vždy panovala řada rozporných názorů a nyní, kdy vše bylo v troskách a každodenní kontakty byly přetrhány, bylo nemožné říci, kde který člověk stojí.

Nebál se o svou kůži, nebál se o sebe. Ale v tuto chvíli, v polovině cesty po upínačkách, mu jeho šplhající tělo dalo pocítit, že je ve stavu rychle rostoucího děsu. Dvanáct metrů není mnoho, ale vypadají daleko vyšší, vzhůru se pnoucí a choulostivější, když má člověk pod nohama jenom nepevný, zmítající se provazový žebřík. A když byl Stephen ve dvou třetinách cesty vzhůru, ozval se z paluby výkřik „Zajistit!“, jenž prozrazoval, že stěhovky byly napnuty a jejich otěže nataženy a upevněny směrem k zádi. Plachty se naduly větrem a Sophie se ponořila o další pás obšívky či dva do moře. Současně se přetočila na závětrnou stranu a pod Stephenem, zírajícím dolů, se posunulo zábradlí vystřídané mořem – ohromnou rozlohou blyštící se vody, strašně hluboko dole a přímo pod ním. Křečovitě stiskl pěsti na příčkách upínaček a jeho pohyb nahoru ustal. Zůstal viset s roztaženými údy, zatímco jeho nehybnou, křečovitě napnutou postavou zmítaly rozporuplné síly přitažlivosti, odstředivého pohybu, iracionální paniky a rozumem ovládaného strachu, které jej jednu chvíli tlačily dopředu, takže se mu vpředu na těle obtiskl kostkovaný vzor upínaček a kolmých příček, a druhou s ním smýkly dozadu, takže se prohnul v pase jako plandající košile pověšená na šňůře.

Nějaké tělo sjelo po parduně vlevo vedle něj. Kolem kotníků se mu jemně sevřely ruce a Mowettův veselý chlapecký hlas řekl: „No tak, pane, stoupněte si na tu příčli. Chyťte se upínaček – tady nahoře – a dívejte se nahoru. A jdeme!“ Pravá noha se mu pevně postavila na další příčku, levá ji následovala. A po ještě jednom hrůzyplném smýknutí dozadu, během nějž zavřel oči a přestal dýchat, přijal košový průlez svého druhého návštěvníka dnešního dne. Mowett vystřelil vzhůru vnějškem po podsalingových upínačkách a byl na vršku, aby mu pomohl prolézt nahoru.

„Tak tohle je hlavní koš, pane,“ oznámil Mowett a předstíral, že si nevšímá Stephenova vyděšeného pohledu. „Támhleten vepředu je samozřejmě přední koš.“

„Dobře si uvědomuji, jak jste byl laskavý, že jste mi pomohl nahoru,“ řekl Stephen. „Děkuji vám.“

„Ale, pane,“ vyhrkl Mowett. „Prosím vás… a tohle je právě napnutá hlavní stěhovka, přímo pod námi. A tam vepředu, to je přední stěhovka. Jinak nic takového neuvidíte, jedině na válečné lodi.“

„Támhle ty trojúhelníky? Ty se jmenují stěhovky?“ zeptal se Stephen, jen aby něco řekl.

„No ano, pane, protože jsou upevněné na stězích, sjíždějí po nich jako opona pomocí tamtěch prstenců. Na moři jim říkáme stěhoví jezdci. Dřív jsme místo nich měli poutka, ale když jsme loni kotvili v Cadizu, tak jsme je vyměnili za jezdce a funguje to daleko lepší. Stěhy jsou ty tlustý lana, co vedou šikmo dolů, přímo před náma.“

„A jejich funkce je napínat ty plachty, chápu.“

„No, pane, ony je napínají, to určitě. Ale hlavně jsou tu proto, aby držely stěžně – stěhovaly je dopředu. Aby jim zabránily spadnout dozadu, když se loď prudce zvedne z vody.“

„Takže stěžně tedy potřebují oporu?“ zeptal se Stephen, opatrně se rozkročil na plošině, poklepal na čtvercový vršek dolního stěžně a na kruhový spodek košové čnělky – dva souběžné mohutné sloupy – sevřené asi metrovým dřevem, a odhadoval zející mezeru. „To by mě sotva napadlo.“

„Pro Boha, pane, to by se jinak překotily samy přes palubu. Upínačky je drží ze stran a parduny – to jsou tady ty – zezadu.“

„Chápu. Chápu. Řekněte mi,“ zeptal se Stephen, aby udržel mladíka v hovoru za každou cenu, „řekněte mi, co je účelem tady té plošiny, a proč je stěžeň v tomhle místě zdvojený? A na co je tady ta palice?“

„Myslíte koš, pane? No, kromě toho, že vyztužuje lanoví a drží věci pohromadě, tak se taky během bitvy hodí střelcům z ručních palných zbraní. Můžou střílet dolů na nepřátelskou palubu a házet na ni nádoby se smrdutými věcmi a granáty. A potom tady ty košové úpony drží lanové napínáky upínaček košové čnělky – koš představuje širší základnu, takže upínačky mají větší páku – koš široký něco málo přes tři metry. To samé máte nahoře. Tam máte stěžňové salingy a ty napínají brámové upínačky. Vidíte je, pane? Tam nahoře, kde je usazená hlídka, za tím košovým ráhnem.“

„Asi byste nedokázal vysvětlit tu změť lan a dřeva a plachet bez používání námořnických výrazů, viďte? Ne, to je asi nemožné.“

„Nepoužívat námořnické výrazy? To bych si s tím musel pěkně lámat hlavu, pane. Ale zkusím to, jestli si to přejete.“

„Ne. Protože je to známé právě jen pod těmi konkrétními názvy, předpokládám, že skoro v každém případě.“ Košové plošiny Sophie byly opatřeny železnými sloupky s napnutou sítí, do níž se ukládaly hamaky, které chránily osazenstvo těchto plošin v bitvě. Stephen si mezi dva takové sloupky sedl, chytil se jich rukama, klátil nohama ve vzduchu a pocit pevného zakotvení ke kovu s pevným dřevem pod hýžděmi jej nesmírně uklidnil. Slunce bylo nyní již vysoko na obloze a na bílou palubu vespod vrhalo zářící vzorky světla a ostrých stínů – geometrické linie a křivky byly narušeny pouze beztvarou masou hlavní plachty, již mistr plachtař se svými lidmi rozprostřel přes přední nástavbu. „Řekněme, že bychom vzali tenhle stěžeň,“ řekl a kývl dopředu, neboť se zdálo, že Mowett se bojí mluvit příliš mnoho – bál se nudit a poučovat víc, než měl přikázáno, „a řekněme, že byste měl pojmenovat hlavní objekty odzdola až po vrcholek.“

„To je přední stěžeň, pane. Spodek nazýváme stěžňový peň, anebo prostě přední stěžeň. Je patnáct metrů dlouhý a je zakotven v kýlové páteři. Na každé straně je vyztužen upínačkami – na jedné straně jsou to vždycky tři páry – a je zepředu zpevněn předními stěhy, které běží dolů k čelenu. To další lano, co běží souběžně s předním stěhem, se jmenuje odlehčovací stěh, to pro případ, že by stěh praskl. Dál, asi ve třetině jeho výšky, vidíte závěs hlavního stěhu. Hlavní stěh běží právě přímo tady dole a zpevňuje hlavní stěžeň pod námi.“

„Takže tohle je hlavní stěh,“ konstatoval Stephen s nepřítomným výrazem. „Často jsem ten název slyšel. To je ale pořádně tlusté lano, jen co je pravda.“

„Pětadvacet centimetrů, pane,“ prohlásil Mowett hrdě. „A odlehčovací stěh má osmnáct centimetrů. Pak tady máme přední ráhno, ale možná bych měl nejdřív probrat stěžeň, než se dostanu k ráhnům. Vidíte ten přední koš, stejnou plošinu, na jaké jsme teď? Leží na podélných a příčných krakorcích asi pětinu vzdálenosti pod vrcholkem předního stěžně. Takže zbývající kus stěžňového pně běží spojitě s čnělkou, stejně jako tady ty dva zde. Čnělka, vidíte, to je ta druhá část vztyčená vzhůru, ta tenčí část, co se tyčí nad košem. Vytahujeme ji nahoru a připevňujeme na stěžňový peň podobně, jako mariňáci nasazují na muškety bajonety. Prochází těmi krakorci, a když je dost vysoko, takže ten otvor dole je prázdný, tak do ní zarazíme čnělkový klín, zatlučeme jej horní palicí, to je to kladivo, na které jste se ptal, a přitom halekáme: „Šup tam!“ a vysvětlování nadšeně pokračovalo dál.

Castlereagh visel na jednom vrcholku stěžně a Fitzgibbon na druhém, blikala Stephenovi v hlavě blednoucí vzpomínka.

„… a ten je zase napnut dopředu k čelenu. Když se nakloníte tady tudy, tak uvidíte cíp přední košové stěhovky.“

Hlas působil na Stephena jako příjemné pozadí, na němž se snažil uspořádat vlastní myšlenky. Potom si uvědomil vyčkávavou odmlku. Předcházela ji slova „přední košová čnělka“ a „naklonit se“.

„Přesně tak,“ řekl. „A jak dlouhá je ta čnělka?“

„Deset metrů, pane, stejně jako tady ta. Podívejte, přímo nad čnělkou můžete vidět závěs hlavního košového stěhu, který zpevňuje košovou čnělku přímo nad námi. Potom přijdou salingy hlavní čnělky, kde je stanoviště další hlídky. A potom brámová čnělka. Zvedá se nahoru a upevňuje úplně stejně jako košová čnělka, akorát její upínačky jsou přirozeně slabší. A je upevněna vpředu na čelenové čnělce – vidíte tu tyč, co vybíhá před přídí? To je čelenový peň, abychom byli přesní. Měří sedm metrů a patnáct centimetrů. Myslím brámovou čnělku, ne čelen. Ten měří sedm metrů třicet.“

„Je to požitek, naslouchat člověku, který tak důkladně rozumí své profesi. Jste velice exaktní, pane.“

„Ach, doufám, že to samé řekne i kapitán, pane,“ zvolal Mowett. „Až příště zajedeme do Gibraltaru, tak bych měl znovu dělat poručické zkoušky. To před vámi sedí tři vyšší kapitáni, a posledně se mě jeden opravdu ďábelský kapitán zeptal, kolik sáhů spotřebuji na kuří nohu (Kuří noha se nazývá tvar kasacích lan, jež se paprskovitě připevňují k spodnímu lemu plachty. Jejich konce jsou omotány šňůrou, jednotlivé prameny zakončené očkem jsou odděleny a obtočeny kolem sebe. Jsou tři a vytvářejí tvar podobný ptačímu pařátu. Jsou provlečeny plachtou (pokud možno ve švu) a přišity na její pravoboční stranu. (Pozn. překl)) hlavní plachty a jak dlouhé je očko. Teď už bych mu to dokázal říct: je to šňůra dlouhá patnáct sáhů a tři čtvrtiny palce a očko je čtrnáct palců. Teď už bych mu mohl říct cokoliv, co vás jenom napadne změřit, kromě možná nového hlavního ráhna, a to si změřím pásmem ještě před obědem. Chtěl byste znát některé rozměry, pane?“

„To bych chtěl ze všeho nejraději.“

„Tak tedy, pane, kýl Sophie je dlouhý osmnáct metrů, její dělová paluba měří dvacet osm metrů a má hloubku tři metry třicet. Její čelen je dlouhý deset metrů třicet. Délky všech stěžňů už jsem vám řekl, kromě hlavního, který měří sedmnáct metrů. Hlavní košové ráhno – to přímo nad námi, pane – měří devět a půl metru, hlavní brámové, to nad ním, sedm metrů patnáct a královské, přímo pod vrcholkem, pět metrů. A ráhnové nástavce – ale asi bych vám měl nejdřív vysvětlit ráhna, pane, mám?“

„Asi byste měl.“

„Je to fakt velice jednoduché.“

„To rád slyším.“

„Tak tedy, na čelenu je příčné ráhno, na němž je stočená blinda. Takže mu přirozeně říkáme ráhno blindy. Potom, když vezmeme přední stěžeň, tak to spodní je přední ráhno a ta velká čtvercová plachta na něm napnutá je přední plachta. Nad ním se kříží přední košové ráhno, potom je přední brámové ráhno a malé královské, kolem nějž je omotaná plachta. U hlavního stěžně je to to samé, akorát hlavní ráhno přímo pod námi nemá na sobě uvázanou žádnou plachtu. Kdyby to tak bylo, tak by se nazývala čtvercová hlavní plachta, protože s touhle takeláží tu máte dvě hlavní plachty, napříč na ráhnu čtvercovou a támhle za námi vratiplachtu, zadní plachtu napnutou na vratiráhnu nahoře a na vratipni dole. Vratipeň je dlouhý třináct metrů, pane, a má sedmadvacet centimetrů v průměru.“

„Sedmadvacet centimetrů, opravdu?“ Jak bylo absurdní předstírat, že nezná Jamese Dillona – byla to dětinská reakce – nejobvyklejší a také ze všech nejnebezpečnější.

„Takže abych dokončil ráhnové plachty, jsou tu ještě závětrovky, pane. Napínáme je, jenom když vane zadoboční vítr a nalézají se vedle bočních lemů – okrajů čtvercových plachet – a jsou napnuté na nástavách, které procházejí podél ráhna nástavcovým kováním. Můžete je úplně zřetelně vidět…“

„Co se to děje?“

„Bocman píská signál pro muže, aby napnuli plachty. Budou rozvinovat královské. Pojďte sem, pane, jestli vás můžu poprosit, anebo vás námořníci srazí dolů.“

Stephen se jen tak tak uhnul z cesty, když se přes okraj salingu přehnalo hejno mladíků a kluků a hnalo se jako o závod nahoru, až košové upínačky drnčely.

„Teď, pane, až zazní povel, tak uvidíte, jak nechají plachtu spadnout, a potom muži na palubě nejdříve zatáhnou za závětrné otěže, protože vítr fouká jejich směrem, a tak to půjde snadněji. Potom přijdou na řadu návětrné otěže – a okamžitě, jak budou muži pryč z ráhna, vytáhnou zdvihacími lany ráhna a lup! už bude plachta napnutá! Tohle jsou otěže, vedou kladkou, na které je bílá značka, a tohle jsou zdvíhací lana.“

Za pár okamžiků byly královské plachty napnuty, Sophie se ponořila o další pás obšívky a šumění větru v jejím lanoví se zvýšilo o půl tónu. Muži sešplhali již pomaleji, než když se hnali nahoru, a zvon Sophie zazněl pěti údery.

„Řekněte mi,“ zeptal se Stephen, připravený následovat je, „co je to briga?“

„Tohle je briga, pane, ačkoliv jí říkáme šalupa.“

„Děkuji vám. A co je… už zase ten hrozný kravál.“

„To je jenom bocman, pane: hlavní plachta musí být připravena a on chce, aby ji muži složili k ráhnu.

Udatný bocman po palubě běhá Jak ochraptělý mastiff v bouři štěká, Vždy připravený nešiky usměrnit, experty ocenit a nesměle povzbudit.“

„Připadá mi, že až moc ochotně rozdává rány holí. Divím se, že ho nesrazí na zem. Takže vy jste básník, pane?“ zeptal se Stephen s úsměvem. Začínal mít pocit, že se s tou situací dokáže vyrovnat.

Mowett se vesele zasmál a řekl: „Bude to snazší tady po té straně, pane, když je v takovémhle náklonu. Slezu jenom kousek pod vás. Říká se, že je nejlepší nedívat se dolů, pane. Teď pomalu, jen pěkně pomalu. Odvážnému štěstí přeje. Tak, a jste tady, pane, sakumprásk.“

„Pro Boha,“ vydechl Stephen a oprášil si ruce. „To jsem rád, že jsem dole.“ Podíval se na vrcholek a znovu na palubu. Nevěřil bych, že budu tak ustrašený, pomyslel si v duchu, a nahlas řekl: „Tak a teď bychom se měli podívat do podpalubí.“

„Možná se nám podaří najít mezi těmi nováčky nějakého kuchaře,“ řekl Jack. „To mi připomíná – doufám, že budu mít to potěšení z vaší společnosti u oběda?“

„To budu velice šťasten, pane,“ odvětil James Dillon s úklonou. Seděli v kajutě u stolu s písařem po boku a před sebou měli seznam lodní posádky Sophie, knihu oprav, knihu popisů a nejrůznější další listiny.

„Opatrně s tím kalamářem, pane Richardsi,“ řekl Jack, když se Sophie pod náporem sílícího větru náhle dovádivě naklonila na závětrnou stranu. „Měl byste ho raději zazátkovat a držet růžek s černidlem v ruce. Pane Rickettsi, tak nám ty muže přiveďte.“

V porovnání se členy pravidelné posádky Sophie to byla tlupa bezvýrazných jedinců. Ale nutno uvážit, že Sofijané tu byli doma, Sofijané byli všichni oblečeni v námořnických oblecích vyfasovaných od pana Rickettse staršího, jež jim dodávaly náležitého uniformního vzhledu, a posledních pár let byli uspokojivě krmeni – jejich potrava byla dostatečná alespoň co do množství. Nováčci, kromě tří výjimek, byli muži přidělení na základě povinných odvodů z jednotlivých hrabství, většinou vybaveni na obecní útraty. Bylo tu sedm opilců z Westmeathu, kteří byli zatčeni v Liverpoolu, protože tu vyvolali výtržnost, a tak málo věděli o světě (přišli kvůli žním, nic víc), že když jim byl nabídnut výběr mezi těmi nejvlhčími celami obecního vězení a válečným námořnictvem, vybrali si námořnictvo jako sušší místo. Byl tu včelař s utrápenou tváří a s mohutným dokonalým plnovousem, jemuž všechny včely pomřely. A dále nezaměstnaný učitel, několik neženatých otců, dva hladovějící krejčí a tichý blázen. Těm nejrozedranějším dali nějaké oblečení již na palubách odvodových lodí, ale ti ostatní byli pořád ještě navlečeni ve svých obnošených manšestrácích, anebo v obstarožních kabátech z bazaru – jeden venkovan měl na sobě pořád ještě kytlici. Výjimkou byli tři námořníci středního věku, jeden Dán jménem Christian Pram, poddůstojník z lodi Levanter, a také dva řečtí lovci mořských hub, jejichž jména byla patrně Apollo a Turbid. Ti byli násilím odvedeni za okolností, jež zůstávaly nejasné.

„Skvělé, skvělé,“ mručel Jack a mnul si ruce. „Myslím, že Prama můžeme okamžitě povýšit na kormidelního poddůstojníka – máme o jednoho méně – a bratry Houbaře na námořníky první třídy hned, jak budou trochu rozumět anglicky. Co se týče zbytku, jsou to všechno suchozemci. Takže, pane Richardsi, jakmile dokončíte tyhle popisy, dojděte za panem Marshallem a řekněte mu, že bych ho rád viděl.“

„Myslím, že bychom mohli do směny postavit přesně padesát mužů, pane,“ řekl James a vzhlédl od svých výpočtů.

„Osm mužů na přídi, osm u předního stěžně – pane Marshalle, pojďte sem, posaďte se a vneste trochu světla do našich kalkulací. Musíme rozdělit muže do směn a ubytovat je ještě před obědem. Nesmíme ztratit ani minutu.“

„A tady, pane, tady žijeme,“ řekl Mowett a nastrčil lampu do kajuty kadetů. „Prosím vás, dávejte pozor na ten trám. Musím vás poprosit o shovívavost kvůli tomu smradu. Asi je tu mladý Babbington.“

„Né, to já nejsem,“ vykřikl Babbington a vyskočil od své knihy. „Vy jste krutý, Mowette,“ zašeptal překypuje rozhořčením.

„Je to docela luxusní kajuta, pane, jak už tyhle kóje bývají, „pokračoval nevzrušeně Mowett. „Tady tou mříží prochází trochu světla, jak vidíte, a když se sundají kryty palubních průvlaků, tak je tady i trochu vzduchu. Vzpomínám si, že v záďovém kokpitu staré Namur nám pořád zhasínaly svíčky, a to jsme tam neměli nic tak zapáchajícího, jako je mladý Babbington.“

„To si umím dobře představit,“ řekl Stephen, posadil se a rozhlížel se kolem. „Kolik vás tu bydlí?“

„Teď jenom tři, pane. Dva kadeti nám chybí. Kluci si pověsili hamaky u chlebárny a pořád se ládovali s dělmistrem, až se z toho roznemohl. Teď chodí sem, ujídají nám menáž a ničí naše knihy těmi svými velkými mastnými palci.“

„Studujete trigonometrii, pane?“ zeptal se Stephen, jehož oči nyní přivykly tmě a dokázaly rozeznat inkoustem potřísněné trojúhelníky.

„Ano, pane, s vaším dovolením,“ odpověděl Babbington. „A myslím si, že už jsem skoro našel řešení.“ (A určitě bych ho našel, řekl si v duchu, kdyby sem nevlezl ten velký vůl.)

„V lůžku z plachtoviny, hluboce zamyšlen,

zaměstnán plně siny a tangenty,

kadet si hoví! ve výpočtech ztracen,

vetřelcem o cenný čas opět zkrácen,“

zarecitoval Mowett. „Na mou čest, pane, jsem na to docela pyšný.“

„Zcela po právu,“ přitakal Stephen a zrakem ulpěl na malých lodičkách, nakreslených inkoustem kolem dokola trojúhelníku. „Prosím vás, můžete mi říct, co v námořnické řeči vlastně znamená loď?“

„Musí mít tři stěžně s příčným oplachtěním, pane,“ vysvětlili mu laskavě, „a čelen. A stěžně musí mít tři části – peň, košovou čnělku a brámovou čnělku – proto polakru, tomu trojstěžňovému plachetníku, nikdy loď neříkáme.“

„Opravdu ne?“ podivil se Stephen.

„Ne, ne, pane,“ vykřikli zaníceně, „ani malému plachetnímu člunu s jedním stěžněm, ani šebece, trojstěžníku s latinskými plachtami, i když byste si mohl myslet, že šebeka má čelen, ale je to jenom taková sflikovaná rozpěrka přední plachty.“

„Na to si budu muset dát opravdu pozor,“ pokýval Stephen hlavou. „Předpokládám, že už jste si na život tady zvykli,“ poznamenal a postavil se. „Zpočátku vám to muselo připadat trochu stísněné.“

„Ale ne, pane,“ řekl Mowett,

nesmýšlejte zle o tomto skromném obydlí,

v němž ochránci britského loďstva vyrůstají!

V úctě to posvátné místo mějte, jakkoliv nepatrné,

neboť odtud nejlepší admirálové vyšli v boje urputné!“

„Vůbec si ho nevšímejte, pane,“ zvolal dotčeně Babbington. „Nedělá to z neúcty, to vás ujišťuji, pane. Je to jenom takový jeho zlozvyk.“

„Ale no tak,“ odvětil Stephen. „Pojďme si prohlédnout zbytek – plavidla, dopravního prostředku.“

Šli kupředu a minuli dalšího hlídkujícího námořního pěšáka. Když v zšeřelém prostoru tápali mezi dvěma mřížovími, Stephen klopýtl přes něco měkkého. Ozvalo se zařinčení a hněvivý hlas: „Nemůžeš dávat pozor, kam šlapeš, ty nemotornej blbče?“

„Hele, Wilsone, drž tu svoji nevymáchanou hubu!“ zakřičel Mowett. „To je jeden z těch chlapů, co jsou tady připoutáni – leží tu v železech,“ vysvětloval. „Vůbec si ho nevšímejte, pane.“

„Proč tady leží v železech?“

„Protože byl hrubý, pane,“ řekl Mowett poněkud upjatě.

„Poslyšte, tady je docela velká místnost, i když je dost nízká. Ta je asi pro nižší důstojníky, předpokládám?“

„Ne, pane. Tady jedí a spějí chlapi.“

„A zbytek je ubytován dole, počítám?“

„Tady pod námi už nic není, pane. Pod námi je nákladový prostor, taková podpalubní malá plošina.“

„Kolik lidí tu je?“

„Když počítáme i námořní pěšáky, tak sedmasedmdesát, pane.“

„Tak potom tady všichni spát nemohou, to je fyzicky nemožné.“

„Se vší úctou, pane, oni tu spějí. Každý muž má třicet šest centimetrů prostoru, aby si mohl pověsit svůj hamak, věší je podélně, takže jelikož hlavní palubník je dlouhý sedm metrů devadesát dva, tak to máte dvaadvacet míst – tady nahoře můžete vidět napsaná čísla.“

„Člověk nemůže ležet v prostoru úzkém šestatřicet centimetrů.“

„Ne, pane, ne moc pohodlně. Ale zvládne to ve dvaasedmdesáti. Protože, chápete, na lodi, kde se slouží na dvě směny, je pokaždé polovina lidí na palubě se svojí směnou, takže jejich místa jsou volná.“

„Ale i při sedmdesáti dvou centimetrech se musí dotýkat svého souseda.“

„No jo, pane, jsou dost namačkaný, ale přinejmenším je to zahřeje při špatném počasí. Máte tady čtyři řady, jak vidíte. Od přepážky tady k tomu palubníku, potom tady k tomu dalšímu, potom k tomu palubníku, na kterým vpředu visí lucerna, a poslední mezi ním a příďovou přepážkou u kuchyně. Tesař a bocman mají své vlastní kajuty nahoře. První řada a část další jsou pro námořní pěšáky, potom přijdou námořníci, dvě a půl řady. Takže při průměru dvaceti hamaků v řadě je všechny dostaneme dovnitř, i když tu vadí stěžeň.“

„Ale to musí být úplný nepřetržitý koberec těl, když se tu položí byť jen polovina mužů.“

„Však to taky jó, pane.“

„Kde jsou okna?“

„Nemáme nic takového, čemu byste mohl říct okna,“ řekl Mowett a zavrtěl hlavou. „Tady nahoře jsou palubní jícny a mřížoví, ale když je vichr, tak jsou samozřejmě většinou zavřený.“

„A marodka?“

„Tu taky nemáme, pane, abych byl upřímnej. Ale marodi mají lůžka zavěšená hned u příďové přepážky na pravoboku, vedle kuchyně, a mají dovoleno používat budku.“

„Co to je?“

„No, není to přímo budka, spíš díra jako průvlak pro veslo, nic takového, jako bývá na fregatách nebo řadových lodích. Ale hodí se to.“

„K čemu?“

„Já nevím, jak bych vám to vysvětlil, pane,“ začervenal se Mowett. „Soukromá místnost.“

„Toaleta? Záchod?“

„Přesně tak, pane.“

„Ale co dělají ostatní námořníci? Mají nočníky?“

„Och, to ne, pane, u všech svatých! Vylezou jícnem a jdou na latrínu – jsou to takové dvě malé díry u příďového zábradlí.“

„Venku?“

„Ano, pane.“

„Ale co si počnou, když je bouřlivé počasí?“

„Jdou tam tak jako tak, pane.“

„A to jich tady dole, bez oken, spí čtyřicet až padesát pohromadě? No tedy, jestli do tohoto příbytku někdy vkročí nějaký člověk nakažený skvrnitým tyfem, morem nebo cholerou, tak potom Bůh pomoz nám všem.“

„Amen, pane,“ řekl Mowett, naprosto vyděšený Stephenovou neotřesitelnou, naprosto přesvědčivou jistotou.

„Je to okouzlující mládenec,“ pravil Stephen, když vstoupil do kajuty.

„Mladý Mowett? To rád slyším,“ odpověděl Jack, který vypadal utahaně a uštvaně. „Není nic lepšího než dobří kolegové námořníci. Mohu vám nabídnout aperitiv? Náš námořnický nápoj, říkáme mu grog – znáte to? Na moři přijde docela k chuti. Simpkine, přineste nám trochu grogu. Zatracený chlap – se vším se strašně loudá… Simpkine! Hoďte sem ten grog! Aby toho zkurvysyna vzal čert. Aha, tady jste. Tohle jsem potřeboval,“ řekl, když se chopil sklenice. „To bylo zatraceně otravné dopoledne. Každá směna musí mít stejný počet kvalifikovaných námořníků na každém stanovišti a tak dále. Nekonečné diskuse. A navíc,“ naklonil se blíže ke Stephenovu uchu, „jsem zase udělal jedno to nešťastné faux pas… Vzal jsem seznam a čtu Flaherty, Lynch, Sullivan, Michael Kelly, Joseph Kelly, Sheridan a Aloysius Burkeovi – to jsou ti chlapíci, co se nechali nalejt v Liverpoolu – a přitom povídám: Ještě víc těchhle zatracenejch irskejch papeženců, a nebudeme mít na palubě kam šlápnout pro samej růženec – myslel jsem to jako vtip, chápete. Ale potom jsem si uvědomil, jak je nálada najednou strašlivě mrazivá, a tak si v duchu povídám: No ne, Jacku, ty zatracený blázne, Dillon je z Irska a bere to jako národní urážku, samozřejmě, ale já přece nenávidím jenom papežence. Tak jsem se snažil trochu to napravit dobře mířenými špílci proti papežovi, ale asi nebyly tak vtipné, jak jsem si myslel, protože neměly vůbec žádnou odezvu.“

„A vy opravdu nenávidíte papežence?“ zeptal se Stephen.

„No jistě. A nenávidím také papírování. Ale papeženci jsou čeládka jenom k vzteku, abyste věděl, s tou svojí zpovědí a tak vůbec,“ řekl Jack. „A pokusili se vyhodit do vzduchu parlament.

Pane, jak jsme slavívali výročí té události pátého listopadu! Jedna z mých nejlepších přítelkyň – nevěřil byste, jaká to byla laskavá dáma – byla tak vyvedená z míry, když se její matka za jednoho z nich provdala, že se utekla rovnou k matematice a hebrejštině – alfa, beta – přestože to byla nejkrásnější dívka na míle daleko – učila mě navigaci – úžasně chytrá hlavička, Bůh jí žehnej. Říkala mi spoustu věcí o papežencích. Všechno už jsem to zapomněl, ale rozhodně je to zatracená čeládka. Nemůžete jim věřit. Podívejte se na to povstání, co nedávno vyvolali.“

„Ale můj drahý pane, Sjednocení Irové byli především protestanti – jejich vůdcové byli protestanti. Wolfe Tone a Napper Tandy byli protestanti. Emmetsové, O’Connorsové, Simon Butler, Hamilton Rowan, lord Edward Fitzgerald – to všechno byli protestanti. A celá myšlenka toho klubu byla sjednotit protestantské, katolické a presbyteriánské Iry. Protestanti to byli, kdo to všechno iniciovali.“

„Cože? No, já o tom moc nevím, jak vidíte – myslel jsem, že to byli papeženci. Sloužil jsem tenkrát v Karibiku. Ale po takovéhle záplavě papírování jsem odhodlán nenávidět jak papežence, tak protestanty, a ještě k tomu anabaptisty a metodisty. A židy. Ne nestarám se o to. Ale co mě opravdu rozčiluje, že jsem se Dillonovi zamotal do kotevních řetězů. Jak jsem říkal, není nic lepšího než dobří kolegové námořníci. Měl teď tolik starostí, vykonávat službu prvního důstojníka a ještě k tomu držet směnu – nová loď – nová lodní posádka – nový kapitán – a já jsem si obzvláště dával záležet, aby se tu cítil dobře. Bez porozumění mezi důstojníky nemůže být žádná loď šťastná. A šťastná loď je jediná loď, která je dobrá v boji – měl byste slyšet, co o tom říkával Nelson. A ujišťuji vás, že je to naprostá pravda. Poobědvá s námi a byl bych moc rád, kdybyste mohl, jak vy to dokážete… ach, pane Dillone, pojďte dál a dejte si s námi sklenici grogu.“

Částečně z profesionálních důvodů a částečně kvůli přirozené roztržitosti se Stephen již dávno těšil výsadě mlčenlivosti u stolu. A nyní z tohoto bezpečného úkrytu zkoumal Jamese Dillona s obzvláštní pozorností. Byla to tatáž malá hlava držená zvysoka, stejné rudé vlasy, samozřejmě, a zelené oči. Stejná bledá pleť a špatné zuby – teď už jich měl zkažených více. Totéž vznešené chování, a ačkoliv byl štíhlý a vlastně jen průměrné výšky, zdál se kajutu zaplňovat stejně jako devadesátikilový Jack Aubrey. Hlavní rozdíl tkvěl v tom, že jeho tehdejší výraz, jako by se měl v nejbližší chvíli rozesmát či že se baví nějakým vlastním žertem, zcela z jeho tváře zmizel. Nyní měl vzhled typického zasmušilého Ira bez špetky smyslu pro humor. Jeho chování bylo zdrženlivé, ale dokonale pozorné a civilní – nebylo v něm stopy po zarputilé zášti.

K obědu měli docela přijatelnou kambalu – přijatelnou, pokud se z ní seškrábalo moučné a vodové těsto – a potom stevard přinesl kýtu. Tahle kýta mohla pocházet leda z vepře, který měl vrozenou křivici, byla to kýta, jaké se schovávají pro důstojníky, kteří si kupují zásoby potravin sami, a jedině člověk zběhlý v morbidní anatomii by ji dokázal hezky nakrájet. Zatímco Jack zápolil se svými povinnostmi hostitele a zapřísahal stevarda, aby ji „naklepal na kloun“ a „dal trochu života do toho umírání“, James se otočil se společenským úsměvem k Stephenovi a zeptal se: „Není možné, že už bych měl to potěšení být ve vaší společnosti, pane? V Dublinu, nebo možná v Naasu?“

„Pochybuji, že bych měl tu čest, pane. Často si mě pletou s mým bratrancem stejného jména. Bylo mi řečeno, že jsme si úžasně podobní, což mi popravdě dost vadí, neboť je to nepříjemně vyhlížející člověk s tváří udavače. A povaha donašeče je v naší vlasti terčem většího opovržení než kdekoliv jinde, že ano? A podle mého názoru je to tak správně. Ačkoliv máme doma udavačů až dost.“ Vše řečeno konverzačním tónem, dost hlasitě, aby to soused slyšel i přes Jackovo „a teď opatrně… jen kdyby to nebylo tak pekelně tuhé… chyťte ho za kýl, Killicku, nebojte se o palce…“

„Plně s vámi souhlasím,“ řekl James s výrazem naprostého pochopení ve tváři. „Dáte si se mnou sklenku vína, pane?“

„S největší radostí.“

Připili si trpkým, sladkokyselým nálevem, jenž byl Jackovi prodán jako víno, a potom se obrátili, jeden s profesionálním zájmem a druhý s profesionálním stoicismem, k Jackově zmrzačené kýtě.

Portské však bylo úctyhodné, a když bylo sklizeno ze stolu, nastala v kajutě daleko uvolněnější atmosféra.

„Prosím vás, vyprávějte nám o boji s Dartem,“ požádal Jack a naplnil Dillonovi sklenici. „Slyšel jsem tolik rozdílných verzí…“

„Ano, vyprávějte, prosím,“ přidal se Stephen. „Budu to považovat za znak obzvláštní přízně.“

„Ale, zas až tak slavné to nebylo,“ pronesl James Dillon. „Jednalo se jenom o pár opovrženíhodných korzárů – hašteření malých lodiček. Měl jsem dočasné velení na najatém kutru – bylo to jednostěžňové plavidlo s podélnou plachtou, pane, nijak veliké,“ Stephen se uklonil, „– které se jmenovalo Dart. Mělo osm čtyřliberních děl, jež byla velice dobrá. Ale k jejich obsluze jsem měl jenom třináct mužů a jednoho plavčíka. Nicméně dostali jsme rozkaz vzít na palubu královského posla a deset tisíc liber v hotovosti, abychom je dovezli na Maltu. A kapitán Dockray mě požádal, abych tam dopravil také jeho ženu a sestru.“

„Vzpomínám si, že jsem se s ním poprvé setkal na palubě Thundereru,“ poznamenal Jack. „Byl to skvělý, dobrý, laskavý člověk.“

„To opravdu byl,“ řekl James a pokýval hlavou. „Takže, do košových plachet se nám opíral jihovýchodní vítr, vypluli jsme na širé moře, křižovali proti větru asi tři nebo čtyři míle západně od Egadi a drželi jsme se jiho-jihozápadního kursu. Po západu slunce vítr dosti zesílil, a protože jsem měl na palubě dámy a každopádně jsem měl nouzi o námořníky, řekl jsem si, že bych mohl zamířit na závětrnou stranu Pantallerie. Vítr v noci poněkud zeslábl a moře se uklidnilo, takže jsem tam dorazil v půl páté příštího rána. Zrovna jsem se holil, dobře si to pamatuji, protože jsem se řízl do brady –“

„Ha!“ zvolal Stephen se zadostiučiněním.

„– když se ozval výkřik ‚plachta na obzoru‘. Okamžitě jsem vyběhl na palubu…“

„O tom vůbec nepochybuji,“ zasmál se Jack.

„– a tam byly tři francouzské korzárské lodě s latinským oplachtěním. Bylo akorát tak dost světla, abych rozeznal jejich obrysy, už byly vidět trupy, a dvě jsem hned rozeznal v dalekohledu. Každá z nich měla na palubě šestilibrové dělo s dlouhou bronzovou hlavní a čtyři jednolibrová děla na pivotové lafetě na bocích. Trochu jsme se o ně otřeli, když jsem byl na palubě Euryalusu, tenkrát samozřejmě vzaly do zaječích.“

„Kolik měly námořníků?“

„No, každá lodice tak čtyřicet až padesát, pane. A každá z nich měla na bocích možná tucet musketonů či jiných ručních palných zbraní. A vůbec jsem nepochyboval, že třetí je vyzbrojená stejně. Strašily už nějaký čas v Sicilském průlivu a zásoby si doplňovaly v Lampione a Lampeduse. Teď byly na mojí závětrné straně, takhle rozestavěné –“ nakreslil vínem na stole postavení – „a vítr foukal tady od karafy. Mohly mě předhonit plavbou ostře proti větru a nejlepší pro ně by bylo sevřít mě z obou stran a provést abordáž, to bylo jasné.“

„Přesně,“ řekl Jack.

„Takže když jsem vzal všechno do úvahy – své pasažéry, královského posla, peníze na palubě a před sebou berberské pobřeží – jestli jsem měl obstát se ctí, tak jsem si řekl, že nejlepší bude, když na ně zaútočím jednotlivě, dokud jsem ve výhodné návětrné pozici, dřív než ty dvě nejbližší lodice spojí síly. Třetí byla pořád tři nebo čtyři míle vzdálená a prodírala se kupředu pod všemi plachtami. Osm členů posádky kutru byli prvotřídní námořníci a kapitán Dockray poslal s dámami svého kormidelníka, vynikajícího silného chlapa jménem William Brown. Rychle jsme uvedli loď do bojové pohotovosti. A musím říct, že dámy se chovaly velice odvážně, dokonce více, než bych si přál. Vysvětlil jsem jim, že jejich místo je dole, v podpalubí. Ale paní Dockrayová si nehodlala nechat poroučet od nějakého holobrádka, který ještě neměl ani jednu epoletu, a copak si myslím, že žena velitele válečné lodi, který už v této hodnosti odsloužil osm let, si zničí svůj květovaný mušelín ve splašcích na dně mé skořápky? Mohla by říct mé tetě – své sestřenici Ellis – ženě Prvního lorda admirality – aby mě postavila před válečný soud za zbabělost, za tu drzost, za to, že nerozumím svému řemeslu. Ona rozumí disciplíně a subordinaci stejně jako každá jiná žena, ba dokonce lépe. Načež nařídila slečně Jonesové: ‚Pojď, drahoušku, ty budeš plnit nábojové pytlíky střelným prachem a já je budu nosit v zástěře‘. V tu dobu už bylo naše postavení takovéhle –“ znovu nakreslil plánek. „Nejbližší korzár byl vzdálený dva kabely a na závětrné straně toho druhého. Oba už deset minut pálili ze svých příďových děl.“

„Jak dlouhý je jeden kabel?“ zeptal se Stephen.

„Asi dvě stě yardů, pane,“ řekl James. „Takže jsem otočil kormidlo – báječně rychle se obracela přes příď – a vyrazil jsem, abych nabral Francouze uprostřed boku. Na zadoboční vítr urazila Dart tu vzdálenost něco málo přes minutu, což bylo tak akorát, protože do nás prali o sto šest. Kormidloval jsem sám, dokud jsme nebyli na dostřel z pistole, a potom jsem běžel na příď, abych vedl abordážní partu, a kormidelní páku jsem nechal plavčíkovi. Naneštěstí mně špatně porozuměl a nechal korzára moc předjet, takže jsme jej nabrali na zádi za bezanem, náš čelen strhl levoboční upínačky jeho bezanu a řádný kus záďového zábradlí a zádě. Takže místo abychom vyskočili na palubu, propluli jsme jen kolem jeho zádi. Bezan šel přes palubu s ohromnou ránou a my jsme se vrhli k dělům a pokropili jsme je po celé délce boční salvou. Bylo nás tak akorát na obsluhu čtyř děl, já s královským poslem jsme obsluhovali jedno dělo a Brown nám ho pomáhal postavit do pozice, když se vypořádal se svým. Natočil jsem loď do návětří a vyrovnal jsem podél jeho závětrného boku, abych mu znemožnil manévrování. Ale vzhledem k té velké ploše plachet, jakou měli, Dart na chvíli ztratila vítr a my jsme si zuřivě vyměnili boční salvy, jak jenom jsme to stihli. Ale konečně jsme se prodrali kupředu, znovu jsme nabrali vítr do plachet a zabočili jsme co nejrychleji přímo před Francouzovu příď – bylo to opravdu rychlé, přestože jsme u otěží mohli nechat jenom dva chlapy – a náš vratipeň prásknul do jejich předního ráhna a urazil ho – padající plachta zakryla jejich příďové dělo a otočná děla. Jak jsme pluli kolem, tak jsme byli připraveni odpálit pravoboční salvu. Vystřelili jsme z takové blízkosti, že ucpávky zapálily jejich přední plachtu a roztrhanou záďovou plachtu, válející se po palubě. Načež volali, že se vzdávají, a spustili vlajku.“

„Skvěle provedeno, skvěle provedeno!“ vykřikl Jack.

„Byl nejvyšší čas,“ pokračoval James, „neboť druhý korzár se rychle přibližoval. Nějakým zázrakem náš čelen a vratipeň stále ještě držely, takže jsem řekl kapitánovi korzárské lodice, že ho najisto potopím, jestli se pokusí napnout plachty, a okamžitě jsem vyrazil naproti jeho nástupci. Nemohl jsem na jejich palubě nechat jediného chlapa a ani jsem nemohl ztrácet čas.“

„Samosebou.“

„Takže jsme se blížili z opačné strany a oni do nás pálili nazdařbůh ze všeho, co měli na palubě. Když jsme byli vzdáleni na padesát metrů, odpadl jsem o čtyři čárky, abych je dostal před svoje pravoboční děla, vypálil jsem na ně boční salvu, potom jsem loď rovnou otočil a vypálil jsem další boční salvu, možná ani ne na dvacet metrů. Ta druhá salva byla znamenitá, pane. Nevěřil bych, že čtyřliberní děla dokáží udělat takovou paseku. Vypálili jsme, když loď poklesla, o chviličku později, než bych považoval za správné, a všechny naše čtyři střely ji zasáhly na čáře ponoru v okamžiku, když šla nahoru – viděl jsem, jak vlétly dovnitř, všechny čtyři do stejného pásu obšívky. O chvíli později její námořníci opustili děla – pobíhali kolem a povykovali. Naneštěstí Brown klopýtl, když se naše dělo po výstřelu vracelo, a lafeta mu šeredně poranila nohu. Zapřísahal jsem ho, aby šel dolů, ale nechtěl o tom ani slyšet – bude tam prý sedět a střílet z muškety – a potom zavýskl a křičel, že Francouz se potápí. A také že ano. Nejdřív se naklonili nad vodu a potom šli dolů, rovnou dolů, se všemi plachtami napnutými.“

„Pro Boha!“ vykřikl Jack.

„Takže jsem okamžitě vyrazil proti třetí lodici, všichni chlapi vázali uzle a přivazovali lana, protože naše lanoví bylo rozsekané na kusy. K tomu byly náš stěžeň a vratipeň tak poškozené – stěžeň zasáhla šestiliberní koule a byla tam řada dalších těžkých zásahů – že jsem se neodvážil vystavit je plnému náporu plachet. Takže se od nás nepřátelská lodice začala bohužel vzdalovat a nedalo se dělat nic jiného, než se vrátit k prvnímu korzárovi. Naštěstí měli celou tu dobu napilno s hašením požáru, jinak mohli uniknout. Vzali jsme jich šest na palubu, aby pracovali u našich čerpadel, mrtvé jsme hodili přes palubu, zbytek jsme připoutali v podpalubí, vzali jsme jejich loď do vleku, kurs na Maltu, a dopluli jsme o dva dny později, což mě překvapilo, protože naše plachty byly sama díra, slátané nitěmi, a náš trup na tom nebyl o moc líp.“

„Vzal jste na palubu chlapy z té potopené lodice?“ zeptal se Stephen.

„Ne, pane,“ odpověděl James.

„Ne korzáry,“ dodal Jack. „Rozhodně ne, když máte na palubě jenom třináct chlapů a jednoho plavčíka. Jaké byly vlastně vaše ztráty?“

„Kromě Brownovy nohy a pár šrámů jsme neměli jediného zraněného, pane, ani jediného zabitého. Byla to úžasná věc. Ale jinak jsme byli dost na dně.“

„A jejich ztráty?“

„Třináct mrtvých, pane. Devětadvacet zajatců.“

„A ten korzár, kterého jste potopili?“

„Šestapadesát, pane.“

„A ten, co unikl?“

„No, osmačtyřicet, alespoň tak to říkali, pane. Ale to se skoro ani nepočítá, protože na nás vystřelili jenom pár náhodných střel, než vzali do zaječích.“

„Tedy, člověče,“ prohlásil Jack, „z celého srdce vám gratuluji. To byla nádherně odvedená práce.“

„Já také,“ přidal se Stephen. „Já rozhodně také. Sklenku vína na vaši počest, pane Dillone,“ řekl, uklonil se a zvedl číši.

„Pojďte,“ vykřikl v náhlém popudu Jack, „připijeme na opětovný úspěch irských zbraní a nechť zhyne papež!“

„Na tu první část desetkrát,“ řekl se smíchem Stephen. „Ale nikdy nevypiji ani kapku na tu druhou, přestože jsem velice volnomyšlenkářský. Ten ubohý pán má na krku Boneyho a to už je zkázy až dost, na mou duši. Kromě toho, je to velice učený benediktin.“

„Takže nechť zhyne Boney.“

„Nechť zhyne Boney!“ provolali a vypili své sklenky do dna.

„Doufám, že mě teď omluvíte, pane,“ řekl Dillon. „Mám za půl hodiny vystřídat směnu na palubě a měl bych nejdřív zkontrolovat ubytovací seznam. Musím vám poděkovat za moc příjemný oběd.“

„Panečku, to byla nádherná bitva,“ prohlásil Jack, když se za ním zavřely dveře. „Sto čtyřicet šest proti čtrnácti, nebo patnácti, když počítáme paní Dockrayovou. To je přesně to, co by udělal Nelson – okamžitě – přímo na ně!“

„Vy znáte lorda Nelsona, pane?“

„Měl jsem tu čest sloužit pod ním u Abukiru,“ řekl Jack, „a dvakrát jsem v jeho společnosti stoloval.“ Při té vzpomínce se jeho tvář rozzářila úsměvem.

„Byl byste tak laskav a řekl mi, co je to za člověka?“

„Inu, vy byste si ho okamžitě oblíbil, tím jsem si jist. Je hrozně drobný – křehký – zvedl bych ho jednou rukou (při vší úctě). Ale víte, je to přímo ohromný člověk. Ve filozofii je něco, co se nazývá elektrická částice, ne? Nabitý atom, jestli mně rozumíte. Při každé příležitosti mě oslovil. Poprvé mi řekl: ‚Můžete mi laskavě podat slánku, pane?‘ – od té doby to říkám přesně tak jako on, to jste si mohl všimnout. A podruhé jsem se snažil vysvětlit svému sousedovi, vojákovi, taktiku našeho válečného námořnictva – polohu lodi k návětří jiné lodi, vybočení z řady a tak dále – a v pauze se ke mně naklonil s takovým milým úsměvem a řekl mi: ‚Nikdy se nezdržujte manévrováním, vždycky na ně udeřte přímo‘ Nikdy to nezapomenu: Nikdy se nezdržujte manévrováním – vždycky na ně udeřte přímo. A při tom samém obědě nám vyprávěl, jak mu někdo nabídl jedné chladné noci lodní kabát a on mu odpověděl, že je mu docela teplo – že jej hřeje jeho oddanost králi a vlasti. Zní to absurdně, když to říkám, že jo? A kdyby to řekl někdo jiný, kdokoliv jiný, tak byste zvolal: ‚Bože, to je ale ubohost!‘ a mávl byste nad tím rukou jako nad nějakou frází. Ale v jeho případě jste cítil, jak se vám začínají nadýmat prsa a – u čerta, kdo to je, pan Richards? Pojďte dovnitř nebo ven, vy jste taky dobrák. Nestůjte tam jako nějaká hromádka neštěstí, zatraceně.“

„Pane,“ zakoktal ubohý písař, „říkal jste, že vám mohu přinést zbývající papíry ještě před čajem, a čaj vám zrovna nesou.“

„Dobrá, dobrá, to jsem řekl,“ bručel Jack. „Bože, to je ale pekelná hromada. Nechte to tady, pane Richardsi. Podívám se na to, než dorazíme do Cagliari.“

„Ty navrchu jsou ty, co kapitán Allen nechal přepsat načisto – stačí je jen podepsat, pane,“ řekl písař na odchodu.

Jack se podíval na vršek hromady, zarazil se a potom vykřikl. „Tady! Tady to máte. Přesně tak. Tady máte námořnictvo od hlavy až k patě – královské válečné námořnictvo se vší jeho byrokracii. Dostanete se do parádního vlasteneckého nadšení – jste připraven vrhnout se po hlavě do bitvy – a oni po vás chtějí, abyste podepisoval takovéhle věci.“ Podal Stephenovi úhledně popsaný list papíru.

Šalupa Jeho Veličenstva Sophie, na moři

Vaše Milosti,

musím vás zdvořile požádat, abyste nařídil vojenský soud s Isaacem Wilsonem (námořníkem), patřícím k šalupě, jíž mám tu čest velet, neboť dne 16. března spáchal v horním kotci zvrácený zločin sodomie na koze.

Mám tu čest, Vaše Milosti, poroučet se vám jako Vaší Milosti nejposlušnější a nejponíženější služebník,

Dvojctihodný lord Keith, K. B., atd. atd., velící důstojník Rudé eskadry

„Je to zvláštní, jak zákon stále mluví o zvrácenosti sodomie,“ poznamenal Stephen. „Přitom sám znám nejméně dva soudce, kteří jsou pederasti, a samozřejmě barristry… Co se s ním stane?“

„No co, bude pověšen. Vytáhnou ho na ráhno a z každé lodi eskadry vyšlou na tu podívanou posádky ve člunech.“

„To mi připadá dost extrémní.“

„Samozřejmě že je to extrémní. Bože, taková pekelná nuda – svědkové se valí na vlajkovou loď po tuctech, ztratíte celé dny… Sophie bude každému pro smích. Proč takové věci vůbec hlásí? Koza se musí samozřejmě porazit – to je jenom fér – a bude se podávat k jídlu námořníkům, kteří na něj žalovali.“

„Nemůžete je prostě oba jen tak vysadit na nějaký ostrov – na oddělené ostrovy, pokud máte v té věci silné morální zábrany – a potichu odplout pryč?“

„No,“ řekl Jack, jehož zlost pomalu opadala. „Možná na tom vašem návrhu něco je. Dáte si šálek čaje? Pijete to s mlékem, pane?“

„Je to kozí mléko, pane?“

„Cože? No, předpokládám, že je.“

„Tak potom asi bez mléka, s vaším dovolením. Jestli se dobře Pamatuji, říkal jste mi, že dělmistr je nemocen. Snad by teď byla vhodná doba, abych se podíval, co pro něj můžu udělat. Prosím vás, co je to dělmistrova komora?“

„Čekal byste, že ho tam najdete, viďte? Ale jeho kajuta je vlastně dneska už jinde. Killick vám to ukáže. Takzvaná dělmistrova komora na šalupě je jídelna nižších důstojníků.“

V jídelně samotné se natáhl navigační důstojník k lodnímu hospodáři. „Teď tady máte spoustu životního prostoru, pane Rickettsi.“

„Máte naprostou pravdu, pane Marshalle,“ odpověděl účetní. „V dnešní době jsme svědky velkých změn. A jak se projeví, to opravdu netuším.“

„No, já si myslím, že to bude fungovat docela dobře,“ řekl pan Marshall a pomalu si smetal z vesty drobky.

„Všechny tyhle ztřeštěnosti,“ pokračoval účetní přitlumeným, spikleneckým hlasem. „To hlavní ráhno. Ta děla. Ti odvedenci, o kterých přestírá, že nic neví. Všichni ti noví chlapi, pro které tady není místo. Lidé v tolika směnách. Charlie mi říkal, že tam dost reptají.“ Trhnul hlavou směrem k ubytovně mužstva.

„Troufám si říct, že reptají. Troufám si říct, že ano. Všechen starý pořádek vzhůru nohama, všechna stará pravidla převrácená. A troufám si říct, že můžeme být také trochu nezodpovědní, při takovém mládí a namyšlenosti na tu zbrusu novou epoletu. Ale jestli ho spolehliví osvědčení staří důstojníci podpoří, no tak co, tak si myslím, že by to mohlo docela fungovat. Tesař ho má rád. Stejně tak Watt, protože je to dobrý námořník, to se musí přiznat. A pan Dillon, zdá se, svému řemeslu také rozumí.“

„Může být, může být,“ řekl účetní, který znal navigátorovo horování pro tradiční hodnoty.

„A kromě toho,“ pokračoval pan Marshall, „pod novým náčelníkem by mohly věci fungovat s větším elánem. Chlapi tomu přijdou na chuť, až si zvyknou. A stejně tak důstojníci, jsem si jist. Jde jenom o to, aby ho osvědčení důstojníci podpořili, a pak to bude hladká plavba.“

„Cože?“ zeptal se účetní a dal si ruku k uchu, protože pan Dillon nechal přemístit děla a uprostřed všeobecného kraválu, jenž celou operaci provázel, přehlušila hovor občasná hlasitá rána. Shodou okolností to byl právě tenhle hromový hluk, který jejich rozhovor umožnil, protože obecně vzato bylo nemyslitelné, aby na lodi dlouhé čtyřiadvacet metrů, obývané jedenadevadesáti lidmi, jejíž jídelna sousedila s ještě menšími prostorami oddělenými jen tenkou dřevěnou přepážkou a občas jen plachtovinou, probíhalo něco takového jako soukromý rozhovor.

„Hladká plavba. Říkám, že pokud jej důstojníci podpoří, bude to naprosto hladká plavba.“

„Může být. Ale jestli ho nepodpoří,“ pokračoval pan Ricketts, „jestli ho nepodpoří a jestli si bude libovat v těch svých ztřeštěnostech – což si myslím, že je jeho druhá přirozenost – no tak potom si troufám říct, že ho ze staré Sophie přeloží stejně rychle jako pana Harveye. Protože briga, to není fregata a už vůbec ne řadová loď. Jste přímo uprostřed svých lidí a ti vám můžou z života udělat peklo anebo vás zlomit rychleji, než řeknete švec.“

„Mně nemusíte říkat, že briga není fregata nebo dokonce řadová loď, pane Rickettsi,“ ohradil se navigační důstojník.

„Může být, že vám nemusím říkat, že briga není fregata nebo řadová loď, pane Marshalle,“ odsekl Ricketts rozčileně. „Ale až budete na moři tak dlouho jako já, pane Marshalle, tak pochopíte, že dobrý kapitán musí být o hodně víc než jenom dobrý námořník. Řídit loď v bouřce dokáže kdejaké zatracené námořnické ucho,“ pokračoval už klidnějším hlasem, „a kdejaká hospodyně v kalhotách dokáže udržet paluby uklizené a bude si o sobě myslet bůhvíco, ale chce to otevřenou hlavičku“ – zaklepal si na svoji vlastní „a opravdovou vytrvalost a pevnost, stejně jako patřičné vystupování, abyste měl kapitána válečné lodi. A to jsou vlastnosti, které nenajdete jen tak u kdekoho, kdo přišel s křížkem po funuse - ani u žádného pecivála,“ dodal více méně pro sebe. „Já tedy nevím, tím jsem si jist.“

V palubním průlezu Sophie vířivě burácel buben. Zezdola zazněl spěšný dusot chodidel, hlomoz zoufalého shonu, jenž dodal dokonce i již tak naléhavému zvuku bubnu větší napětí. Ale kromě suchozemců mezi novými odvedenci byly tváře námořníků klidné. Protože tohle byl bojový poplach, odpolední rituál, který mnoho členů posádky již vykonávalo po dvou či třítisící. Každý z nich pospíchal ke konkrétnímu místu u děla, jež mu bylo přesně určeno, či ke konkrétnímu souboru lanoví, jež znal nazpaměť.

Přesto se to však nedalo nazvat úctyhodným výkonem. Pohodlná stará rutina na palubě Sophie se hodně změnila. Obsluhování děl se lišilo. Mnoho vystrašených suchozemců, chovajících se jako ovce, muselo být postrkováno a přitahováno na místa, která měli zaujmout. Protože většina nováčků nemohla být ještě puštěna k ničemu jinému než k tahání lan na povel, okraje šalupy se černaly lidmi, navzájem si šlapajícími po nohách.

Uplynulo deset minut, než se námořníci Sophie rozmístili po palubě a ve strážních koších. Jack stál nevzrušeně u kormidelního kola, zatímco Dillon štěkal povely a poddůstojníci s kadety zuřivě pobíhali kolem, vědomi si všímavých očí svého kapitána a skutečnosti, že jejich horlivost situaci ani v nejmenším nevylepšuje. Jack byl sice připraven na zdlouhavý proces, ale něco tak příšerného neočekával. Avšak jeho přirozeně dobrá nálada a radost z pocitu, že i tenhle lajdácký výkon dokázal rozhýbat mechanismus pod jeho velením, překonaly pocity, jež by byly víc na místě.

„Proč to dělají?“ zeptal se Stephen po jeho boku. „Proč tak přičinlivě pobíhají?“

„Záměr je ten, aby každý muž věděl přesně, kam má jít v boji – za mimořádných okolností,“ odpověděl Jack. „Kdyby o tom měli přemýšlet, tak by to nikdy nefungovalo. Osádky děl už jsou na svých stanovištích, jak vidíte. A stejně tak námořní pěšáci seržanta Quinna, támhle. Muži na příďové nástavbě jsou už také na svých místech, pokud to mohu odsud posoudit. A troufám si říci, že chlapi na střední části paluby už budou také na místě. Velitel každého děla, vidíte, a chlap s vytěrákem a člen přepadové skupiny vedle něj – ten chlap s bandalírem a tesákem, ti se přidají k abordážní skupině, a chlap co má na starosti trimování plachet - ten opouští dělo, když musíme v bitvě například natáčet ráhna - a požárník, ten s tím kbelíkem – jeho úkolem je zdolat případný požár. A támhle je Pullings a hlásí Dillonovi, že jeho oddíl je připraven. Teď už by to nemělo dlouho trvat.“

Na malé velitelské palubě se tísnila spousta lidí – byl tu náčelník kormidelního stanoviště, vrchní kormidelník u kormidla, seržant námořní pěchoty a jeho malý vojenský oddíl, kadet signalista, část záďové hlídky, osádka děla, James Dillon, písař a ještě další – ale Jack a Stephen se procházeli, jako kdyby tu byli sami, Jack zahalen božským majestátem kapitána a Stephen chráněn jeho aurou. Pro Jacka, který znal atmosféru podobných situací již od dětství, se jednalo o přirozenou záležitost, ale Stephen se s ní setkal poprvé a dávalo mu to ne nepříjemný pocit zahrávání si se smrtí. Buďto zemřou do práce ponoření, zaujatí lidé na té druhé straně skleněné stěny, pouhé přeludy, anebo zemře on – v takovém případě se bude jednat o cizí, nedůležitou smrt, neboť ačkoliv byl zvyklý na tento pocit izolace, na to, že je bezbarvým stínem ve svém němém, soukromém podsvětí, měl nyní společníka, hovořícího společníka.

„… vaše stanoviště, například, bude v podpalubí, v místě, kterému říkáme kokpit – ne že by to byl opravdový kokpit, stejně jako příďová nástavba není ve skutečnosti nástavba v tom smyslu, že by byla zvýšená, ale říkáme tomu kokpit. A námořní truhlice kadetů spolu s vašimi instrumenty budou připravené posloužit vám na té improvizované ošetřovně jako operační stůl.“

„To je místo, kde bych měl být ubytován?“

„Ne, ne. Musíme pro vás zařídit něco lepšího než tohle. Dokonce i když budete podléhat vojenským řádům,“ řekl Jack s úsměvem, „tak uvidíte, že si pořád ještě vážíme učenosti. Přinejmenším do té míry, že budete mít nejméně deset stop soukromí a tolik čerstvého vzduchu na velitelské palubě, kolik si jenom budete přát.“

Stephen přikývl. „Řekněte mi,“ zeptal se tlumeným hlasem o pár chvil později. „Kdyby se na mě vztahovaly předpisy válečného námořnictva, mohl by mě támhleten chlapík nechat bičovat?“ Kývl směrem k panu Marshallovi.

„Navigační důstojník?“ zvolal Jack v nevyslovitelném úžasu.

„Ano,“ odpověděl Stephen a s hlavou lehce nakloněnou doleva na něj upíral pátravý pohled.

„Ale on je master…“ řekl Jack. Kdyby Stephen nazval přední vaz zádí či vrcholek stěžně kýlem, okamžitě by pochopil, o co se jedná. Ale to, že Stephen popletl řetězec velení, rozdílné postavení kapitána a navigačního důstojníka, důstojníka s patentem a nižšího důstojníka, tak převrátilo přirozený pořádek, tak podlomilo podstatu nekonečného vesmíru, že na okamžik se s tím jeho mysl nedokázala vyrovnat. Nicméně Jack, ačkoliv nebyl žádný velký učenec, nevyznal se například v hexametrech, byl dostatečně bystrý, a aniž by zalapal po dechu víc než dvakrát, hlesl: „Můj drahý pane, mám za to, že vás zmátla slova master a master-velitel – což jsou nelogické výrazy, to musím přiznat. První je podřízen druhému. Musíte mi dovolit, abych vám jednou vysvětlil námořní hodnosti. Ale v každém případě vy nikdy nebudete bičován – ne, ne, vy bičován nebudete,“ dodal a hleděl v prostém pohnutí mysli, jaksi užasle, nad tak ohromným zázrakem, nad neznalostí tak ohromující, že to ani jeho všeobsahující mysl nedokázala vstřebat.

Dillon porušil skleněnou stěnu. „Chlapi jsou na bojových stanovištích, pane, s vaším dovolením,“ řekl a zvedl svůj trojrohý klobouk.

„Velmi dobře, pane Dillone,“ odpověděl Jack. „Vyzkoušíme velká děla.“

Čtyřliberní dělo sice nevrhá velkou váhu kovu a není schopné prorazit půl metru dubu na vzdálenost jedné míle, jako to dokáže dvaatřicetiliberní dělo, nicméně i tak dokáže vrhnout solidní třípalcovou litinovou kouli během vteřiny do vzdálenosti tisíc stop, což představuje ošklivý zásah. A dělo samo je pozoruhodný stroj. Jeho hlaveň je šest stop dlouhá, váží šest set deset kilogramů, stojí na těžkopádném dubovém podvozku, a když se z něj vystřelí, skočí zpátky, jako kdyby to byla divoká živá věc.

Sophie měla na palubě čtrnáct těchto děl, po sedmi na každém boku. A dvě záďová děla na velitelské palubě byla z blýskavého bronzu. Každé dělo má osádku čtyř lidí a námořníka či plavčíka, který nosí střelný prach z prachárny. Každou skupinu děl má na povel nějaký kadet anebo navigační poddůstojník – Pullings velel šesti příďovým dělům, Ricketts čtyřem prostředním a Babbington čtyřem záďovým.

„Pane Babbingtone, kde je růžek na prach, jenž patří k tomuhle dělu?“ zeptal se Jack chladně.

„Já nevím, pane,“ zakoktal Babbington a velice zrudl. „Vypadá to, že se ztratil.“

„Záďový dělostřelec,“ řekl Jack, „dojděte k panu Dayovi – ne, k jeho pomocníkovi, protože on je nemocný – a přineste jiný.“

Jeho inspekce neodhalila žádné další očividné nedostatky, ale když nechal děla na obou bocích po skupinách tucetkrát vystrčit ze střílen a zase vrátit – to jest, když jeho muži provedli všechny pohyby až na skutečnou střelbu z děl – tvář se mu protáhla a zakabonila. Byli naprosto výjimečně pomalí. Očividně neměli žádný jiný výcvik, než jak vypálit celou boční salvu naráz – nic takového jako samostatná palba necvičili. Zdálo se, že jsou docela spokojeni, když popojeli s děly jemně ke střílnám tempem přizpůsobeným tomu nejpomalejšímu, takže celý výcvik působil umělým, toporným dojmem. Je pravdou, že běžná služba na šalupě při ochraně konvoje nedávala mužům mnoho příležitosti přesvědčit se nějak důrazně o vitální povaze děl, ale přesto… Jen kdybych si tak mohl dovolit několik soudků s prachem, pomyslel si s jasnou představou dělmistrových součtů před očima. Pouhých čtyřicet devět pulsoudků, sedm přidělených Sophii k jejímu výhradnímu použití, jedenačtyřicet rudého hrubozrnného prachu, z toho sedm bílého hrubozrnného – obohaceného prachu pochybné výkonnosti – a jeden soudek jemného pánvičkového prachu. Soudky obsahovaly čtyřicet pět liber, takže Sophie spotřebuje na dvojitou boční salvu téměř jeden celý. Ale přesto, pokračoval v úvahách, myslím si, že bychom pár ran vypálit mohli. Bůh ví, jak dlouho byla ta děla nabitá. Kromě toho, dodal jeho vnitřní hlas někde hluboko uvnitř, když pomyslím na tu vůni…

„Výborně,“ zavolal hlasitě. „Pane Mowette, buďte tak laskav a dojděte do mé kajuty. Posaďte se ke stolním hodinám a zaznamenejte přesně čas, který uplyne mezi prvním a druhým výstřelem každého děla. Pane Pullingsi, začneme s vaší baterií. Číslo jedna. Ticho, na přídi i na zádi!“

Na palubě Sophie se rozhostilo mrtvolné ticho. Pravidelně vanoucí pravoboční vítr jemně ševelil v jejím napnutém lanoví. Osádka děla číslo jedna si nervózně olizovala rty. Jejich dělo bylo v běžném klidovém postavení, nastavené přesně proti střílně a pevně k ní přivázané – jinými slovy, pečlivě ošetřené.

„Odvažte dělo.“

Uvolnili dělo od soustavy lan, přidržujících je u střílny, a odřízli vícepramenný motouz, obtočený kolem zádržného lana, aby je ještě zpevnil. Jemné zaskřípění lafety prozradilo, že dělo je uvolněné. Na každé straně držel lano jeden muž, neboť náhlý náklon Sophie by mohl smýknout dělem doprostřed paluby dříve, než by přišel další povel. Díky tomu byla zadní kladka zbytečná.

„Připravte dělo k výstřelu.“

Muž s vytěrákem strčil pod mohutnou zadní část hlavně hák a nastavil ji do příslušné pozice, přičemž velitel děla číslo jedna vrazil pod hlaveň více než do poloviny její délky dřevěný klín. Tím byla hlaveň děla namířena přímo do vodorovné polohy.

„Vyndat dřevěnou úsťovou zátku!“

Nechali dělo rychle sjet, zadní záchytné lano zabrzdilo jeho zpětný pohyb, když bylo ústí asi stopu od střílny. Námořník, který měl na starosti trimování plachet, vytáhl z hlavně vyřezávanou a malovanou zátku.

„Vysuňte dělo!“

Muži se chopili postranních lan, ručkováním dopravili lafetu k boku lodi a konce lan svinuli do báječně úhledných smyček.

„Připravit ke střelbě!“

Velitel děla vrazil do zátravky drát, propíchl flanelový pytlík střelného prachu, nalézající se v hlavňové komoře, na zátravku nasypal z růžku jemný prach a pečlivě jej očistil houbičkou. Muž s vytěrákem přikryl zátravku dlaněmi, aby zabránil odvanutí prachu, a požárník si zavěsil růžek na záda.

„Namiřte dělo!“ a k tomuto rozkazu Jack dodal: „Nechat, tak jak je!“ neboť nechtěl, aby v tomto stadiu vznikly nějaké komplikace se změnou náměru či odměru děla. Postranní lana nyní drželi dva muži osádky děla. Muž s vytěrákem klečel na jedné straně s hlavou odvrácenou od děla a jemně foukal na hořící doutnák, jejž vytáhl z malé nádobky (neboť děla Sophie nebyla vybavena křesadlovými zámky). Na pravoboku přímo za dělem stál plavčík s připravenou další patronou v koženém pouzdře. Velitel, držící ruce nad zátravkou a chránící prach, se skláněl nad dělem a díval se podél hlavně.

„Pal!“

Vzduchem šlehl šňůrový doutnák. Velitel jej pevně přiložil k zátravce. Na nekonečně kratičký moment se ozývalo jen syčení, vyšlehl záblesk a potom dělo vystřelilo s hutným, uspokojivým zaburácením více než jedné libry prachu pevně natlučené do hlavně, jež v ohraničeném prostoru vybuchla. Výšleh rudého plamene, létající kusy ucpávky – dělo vyrazilo osm stop vzad pod skloněným tělem svého velitele a mezi členy osádky, hluboké zadunění napnutých zadržovacích lan, jež nesla tíži zpětného rázu – všechno to se odehrálo v prakticky nedělitelném okamžiku, a ještě než vše skončilo, zazněl další rozkaz.

„Zakryjte zátravku,“ zakřičel Jack a sledoval let koule, zatímco po návětrné straně letěl bílý kouř. Velitel děla zakryl drátem otvor zátravky, zatímco koule, dopadnuvší na rozvlněnou hladinu čtyři sta metrů na návětrnou stranu, vyrazila sloup vody a potom další a další, jak poskakovala padesát metrů po hladině, než se potopila. Osádka se chopila zadního záchytného lana, aby udržela valící se dělo pevně na palubě.

„Vytřete hlaveň!“

Muž s vytěrákem strčil hadr z ovčí kůže na tyči do požárníkova kbelíku, nahnul se obličejem do úzkého prostoru mezi ústím hlavně a bokem lodi, vystrčil tyč ze střílny a vrazil vytěrák do hlavně. Pečlivě s ním kroutil na všechny strany a potom začernalou a trochu kouřící kůži vytáhl.

„Nabijte patronu.“

Plavčík nosící patrony s prachem měl utěsněný plátěný pytlík s prachem již připravený. Muž s vytěrákem jej vstrčil dovnitř a nabijákem jej zatloukl na dno hlavně. Velitel děla, který prostrčil drát zátravkou, aby poznal, zdali patrona dosedla na dno, vykřikl: „Doma!“

„Nabijte střelu!“

Koule v lanové smyčce již byla po ruce, jakož i namaštěná ucpávka. Avšak koule nešťastně vyklouzla a kutálela se přes palubu směrem k příďovému jícnu. V její klikaté stopě se hnali velitel děla, muž s vytěrákem, jakož i plavčík nosící prach. Konečně dosedla na patronu, navrch byla utěsněna ucpávkou a Jack vykřikl: „Odvažte dělo – připravte dělo k výstřelu – zamiřte dělo – pal! Pane Mowette,“ zavolal stropním světlíkem kajuty, „jaký byl interval?“

„Tři minuty a tři čtvrtě, pane.“

„Můj ty Bože, můj ty Bože,“ lamentoval Jack téměř jen pro sebe. V jeho slovníku povelů neexistovalo slovo, jež by vyjádřilo jeho tíseň. Pullingsova osádka se tvářila přičinlivě a zkroušeně. Osádka třetího děla se svlékla do půl těla a kolem hlav si na ochranu proti záblesku a burácení výstřelu uvázala kapesníky. Plivli si do dlaní a pan Pullings sám dychtivě poskakoval kolem se sochorem, vytěrákem a páčidlem.

„Ticho. Odvažte dělo. Srovnejte hlaveň. Vyndejte zátku. Vysuňte dělo…“

Tentokrát to bylo o něco lepší – něco málo přes tři minuty. Ale tahle osádka neupustila střelu a pan Pullings pomáhal dělo tlačit a tahal za zadní záchytné lano, přičemž nepřítomně upíral zraky do nebe, aby tak dal najevo, že tam vlastně vůbec není.

Jak se střelba jednoho děla za druhým postupně přibližovala k zádi, Jackova melancholie vzrůstala. Osádky děla jedna a tři nebyly nešťastné party pitomců. Jejich výkony představovaly průměrnou kadenci děl Sophie. Bylo to archaické. Předpotopní. A kdyby přišlo na to s děly zaměřovat, měnit odměr, otáčet je pomocí sochorů a páčidel, byla by palba ještě pomalejší. Číslo pět vůbec nevystřelilo, vlhkost pronikla až k prachu, nálož musela být vytažena z hlavně, komora vytřena a znovu nabita. To se mohlo stát na každé lodi, ale smůla byla, že k tomu dvakrát došlo i při palbě pravoboční salvy.

Aby mohla vypálit z pravobočních děl, natočila se Sophie k větru, kvůli určitým ohledům, aby náhodou nezasáhla svůj vlastní konvoj, a ležela tam, mírně se kolébala a téměř neplula, zatímco námořníci vytahovali poslední vlhký pytlík s prachem a Stephen, domnívaje se, že během této přestávky nebude nevhodné oslovit kapitána, řekl Jackovi: „Prosím vás, můžete mi říct, proč jsou tamhlety lodě tak blízko u sebe? To obracejí proto, aby jedna druhé nepřekážela?“ Ukázal přes pečlivě srovnanou stěnu hamaků v záďovém zábradlí. Jack se otočil za jeho prstem a jednu neuvěřitelnou vteřinu zíral na poslední loď svého konvoje, Dorthe Engelbrechtsdatter, norskou uhelnou loď.

„Chlapi k ráhnovým otěžím,“ zařval. „Stočte kormidlo na levobok. Vpředu napněte plachtu – skočte k tomu! Zkraťte hlavní plachtu!“

Pomalu, potom rychleji a rychleji se vším tím větrem v ostře natočených příďových plachtách, Sophie odpadala do závětří. Teď měla vítr z levoboku, o pár okamžiků později přímo za sebou a ještě za další okamžik se ustálila na svém kursu s větrem vanoucím tři čárky k pravoboční zádi. Došlo k mnohému pobíhání sem a tam, pan Watt a jeho pomocníci křičeli a pískali jako fúrie, ale námořníci Sophie dokázali s plachtami zacházet lépe než s děly, a tak Jack poměrně brzy vykřikl: „Hlavní plachtu! Košovou závětrovku! Pane Watte, smyčkové řetězové závěsy a lodní nárazníky – ale vidím, že vám nemusím říkat, co máte dělat.“

„Aye, aye, pane,“ odpověděl bocman, šplhající vzhůru s řinčícími řetězy přes rameno, jež měly v bitvě zabránit pádu ráhen.

„Mowette, vylezte nahoru s dalekohledem a řekněte mi, co uvidíte. Pane Dillone, nezapomeňte na tu hlídku v koši! Zítra z něj stáhneme kůži, jestli se toho dožije. Pane Lambe, máte připravené ucpávky průstřelů?“

„Připravené, aye, aye, pane,“ odpověděl s úsměvem tesař, protože tahle otázka nebyla myšlena vážně.

„Palubo!“ zakřičel Mowett vysoko nad napnutými, vyšponovanými plachtami. „Palubo! Je to jeden Alžířan – galéra s nástavbou.

Obsadili ten uhlák. Ještě s ním neodpluli. Mám dojem, že se Norové drží, pořád ještě bojují.“

„Je něco na návětrné straně?“ zavolal Jack.

V přestávce, jež následovala, bylo z norské lodě, prodírající se proti větru, slyšet vzpurné praskání pistolových výstřelů.

„Ano, pane. Jedna plachta. Latinská. Trup je natočen proti větru. Nedokážu to přesně rozeznat. Pluje na východ… pluje přímo na východ, myslím.“

Jack přikývl a zkontroloval děla na obou bocích. Byl to velký muž v každou dobu, ale teď se zdál ještě dvojnásobně větší než obyčejně. Oči, modré jako moře, mu svítily pozoruhodným žárem a na jeho živoucí zarudlé tváři pořád zářil úsměv. Nějaká podobná změna se udála i se Sophií. S novou hlavní plachtou a košovými plachtami ohromně zvětšenými na každé straně závětrovkami vypadala podobně jako její pán a velitel dvojnásobně větší, jak se těžce prodírala vlnami. „No tak, pane Dillone,“ zakřičel Jack, „konečně máme trochu štěstí, ne?“

Stephen na ně zvědavě hleděl a uvědomil si, že podobné pozoruhodné oživení se zmocnilo i Jamese Dillona – vlastně celá posádka byla zachvácena podivným vzrušením. Nedaleko něj námořní pěšáci kontrolovali pazourky mušket a jeden z nich si leštil přezku opasku, dýchal na ni a mezi jednotlivými pečlivě směrovanými výdechy se šťastně usmíval.

„Ano, pane,“ odpověděl James Dillon. „Nemohlo to dopadnout šťastněji.“

„Signalizujte konvoji, aby se otočil dvě čárky na levobok a aby zkrátil plachty. Pane Richardsi, zaznamenal jste čas? Musíte pečlivě zaznamenávat čas všeho. Ale, Dillone, co si ten chlap myslí? Copak předpokládal, že nedáváme pozor? Že jsme slepí? Nicméně, není čas na… Obsadíme jejich palubu, samozřejmě, jen jestli se Norové udrží dost dlouho. Stejně nesnáším pomyšlení, že bych měl střílet na galéru. Myslím, že teď můžete rozdat všechny naše pistole a tesáky. Tak, pane Marshalle,“ řekl a otočil se k navigačnímu důstojníkovi, který byl na svém bojovém stanovišti u kormidelního kola přímo odpovědný za řízení Sophie. „Chci, abyste přirazil k boku toho zatraceného Maura. Můžete napnout dolní závětrovky, jestli vydrží.“ V tu chvíli vylezl z průlezu dělmistr. „No tak, pane Dayi,“ řekl Jack, „jsem rád, že vás vidím na palubě. Je vám trochu lépe?“

„O hodně lepší, pane, děkuji vám,“ odpověděl pan Day, „díky tady tomu gentlemanovi“ – kývl směrem k Stephenovi. „Fungovalo to,“ řekl směrem k záďovému zábradlí. „Jenom jsem si myslel, že bych se měl hlásit, že jsem na svém místě, pane.“

„To jsem rád – to jsem moc rád. Myslím, že tohle je docela pěkný kus štěstí, dělmistře, co říkáte?“ řekl Jack.

„No aby ne, pane – fungovalo to, doktore, fungovalo to, pane, jako panenský sen. – Takže to bysme měli,“ pokračoval dělmistr a rozhlížel se samolibě z paluby Sophie, se všemi děly zahřátými, čerstvě nabitými, vystrčenými ze střílen, dokonale připravenými, s posádkou v pohotovosti a s palubou vyklizenou k boji, přes moře směrem k Dorthe Engelbrechtsdatter a ke korzárovi.

„Tak my si tady cvičíme,“ pokračoval Jack téměř jenom pro sebe, „a ten nestoudný pes si přivesluje po větru z odvrácené strany a zmocní se toho uhláku – co si o sobě vlastně myslí? A nebyl by s ním teď už na útěku, kdyby nás náš dobrý doktor nepřivedl k rozumu?“

„Druhý takový doktor neexistuje, to jsem si jist,“ přitakal dělmistr. „Teď abych snad šel dolů do prachárny, pane. Nemáme naporcováno až tak moc prachu a troufám si říct, že to bude chtít pěkně úpravné sáčky, cha, cha, cha!“

„Vážený pane,“ řekl Jack Stephenovi, když měřil rostoucí rychlost Sophie a vzdálenost, jež ji dělila od přepadené uhelné lodi – v tomto stadiu trojnásobné intenzivní vitality dokázal docela dobře počítat, mluvit se Stephenem a přehazovat tisíce měnících se proměnných, to všechno najednou – „vážený pane, dáte přednost tomu jít dolů, anebo byste raději zůstal na palubě? Možná by vám to ukrátilo dlouhou chvíli, kdybyste vylezl na hlavní stěžeň s mušketou, společně s ostrostřelci, a vystřelil si na ty darebáky?“

„Ne, ne, ne,“ bránil se Stephen. „Neschvaluji násilí. Mým úkolem je léčit a ne zabíjet, či přinejmenším zabíjet s dobrým úmyslem. Dovolte mi zaujmout mé místo, moje bojové stanoviště, v kokpitu.“

„Doufal jsem, že to řeknete,“ odpověděl Jack a potřásl mu rukou. „Ale nechtěl jsem to svému hostu navrhovat sám. Pro chlapy to bude úžasné povzbuzení – vlastně pro nás pro všechny.

Pane Rickettsi, ukažte panu Maturinovi, kde je kokpit. A pomozte kuchtíkovi s truhlicemi.“

Šalupa s trupem hlubokým pouhých tři a půl metru se nemůže vyrovnat řadové lodi, co se týče zatuchlé vydýchané temnoty v podpalubí, ale Sophie si v tomhle ohledu vedla překvapivě dobře, takže Stephen musel požádat o další lucernu, aby mohl zkontrolovat a rozložit své nástroje a skrovnou zásobu obvazů, cupaniny, turniketů a klůcků. Právě seděl těsně pod lucernou a pozorně si četl v Northocotově knize Námořní řemeslo v praxi:… jakmile je kůže rozříznuta, nařiďte stejnému pomocníkovi, aby ji odchlípl co nejvíce, potom veďte masem a kostmi kruhový řez, když dolů sestoupil Jack. Měl na sobě vysoké boty, připjal si kord a pár pistolí.

„Mohu použít tu místnost vedle?“ zeptal se Stephen a dodal latinsky, aby tomu kuchtík nerozuměl: „Mohlo by to odradit mé pacienty, kdyby mě viděli, jak konzultuji tištěné autority.“

„Jistě, jistě,“ zvolal Jack, který také přešel rovnou do latiny. „Cokoliv, co budete chtít. Nechám to všechno na vás. Jestli se nám podaří k nim přirazit, tak se hned vrhneme na jejich palubu, a potom, to víte, se možná pokusí vrhnout se na naši palubu – nedá se to odhadnout – tyhle zatracené alžírské lodice jsou obvykle nacpané lidmi. – A všichni jsou to hrdlořezové, jeden každý z těch psů,“ dodal, srdečně se zasmál a potom zmizel v příšeří.

Jack byl v podpalubí jenom krátkou chvíli, ale než se vrátil na záďovou palubu, situace se naprosto změnila. Alžířané uhelnou loď zcela ovládli. Odpadala od severního větru, napínali na ni dolní bezanovou plachtu a bylo jasné, že s její pomocí hodlají uniknout. Galéra ležela na vlastní délku od ní, u pravoboční zádě. Ležela nehybně na veslech, čtrnáct velkých lopatek na každé straně namířených přímo k Sophii, velké latinské plachty podkasané volně na ráhnech – dlouhá, nízká lodice, delší než Sophie, ale daleko subtilnější a štíhlejší. Očividně velice rychlá a očividně ovládaná smělou myslí. Měla jednoznačný vzhled smrtícího plaza. Záměrem jejího velitele bylo jasně buď vlákat Sophii do boje, anebo ji alespoň zdržet do té doby, než kořistní posádka dokáže s uhlákem uprchnout alespoň míli po větru směrem k bezpečí nadcházející noci.

Vzdálenost byla nyní o něco větší než čtvrt míle a v pravidelně proudícím větru se relativní pozice neustále měnila. Rychlost uhelné lodi se zvětšovala a za čtyři pět minut byla vzdálena jeden kabel od závětrné strany galéry, jež tam stále ležela na veslech.

Nad přídí galéry se objevil obláček dýmu a nad hlavami jim asi ve výši salingu košové čnělky zabzučela dělová koule a asi po půl úderu srdce nato se ozvalo hluboké zadunění děla, jež ji vypálilo. „Zaznamenejte čas, pane Richardsi,“ nařídil Jack bledému písaři – barva jeho zsinalého obličeje se změnila a oči mu vylézaly z důlků. Jack pospíchal na příď, právě včas, aby zahlédl záblesk výstřelu z druhého děla galéry. S ohromným kovovým zaduněním koule udeřila do kotevního drápu nejlepší příďové kotvy Sophie, zpoloviny jej ohnula a odskočila do moře za ním.

„Osmnáctiliberka,“ konstatoval Jack k bocmanovi, stojícímu na svém stanovišti na přední nástavbě. „Možná dokonce i čtyřiadvacítka. Kdybych tak mohl mít své dlouhé dvanáctiliberky!“ dodal pro sebe. Galéra neměla přirozeně žádná děla na bocích, ale umístila svá děla na přídi a na zádi a Jack viděl dalekohledem, že přední baterii tvoří dvě těžká děla, jedno menší, a nějaká děla na čepech. A Sophie bude samozřejmě vystavena jejich ničivé palbě po celou dobu přibližování. Teď střílela otočná děla, vydávající vysoký, ostrý práskavý zvuk.

Jack se vrátil na záďovou palubu. „Ticho na přídi i na zádi,“ přehlušil tlumené, vzrušené brebentění. „Ticho. Odvažte děla. Zamiřte děla. Vyndejte ucpávky. Děla ze střílen. Pane Dillone, musí být vystrčena co možná nejvíce dopředu. Pane Babbingtone, řekněte dělmistrovi, že příští nálož budou řetězové koule.“ Osmnáctiliberní koule zasáhla bok Sophie mezi děly jedna a tři na levoboku a vyrazila spršku ostrých dřevěných třísek, z nichž některé byly až šedesát centimetrů dlouhé a dost těžké. Pokračovala ve své cestě přeplněným podpalubím, srazila jednoho námořního pěšáka, narazila do hlavního stěžně a téměř tím vyčerpala svou energii. Deprimující výkřiky „Och, och, och“ svědčily o tom, že některé z třísek vykonaly svou práci, a o chvíli později spěchali kolem dva námořníci, nesoucí do podpalubí kamaráda, přičemž za nimi zůstávala krvavá stopa.

„Jsou ta děla připravena k hromadné salvě?“ zakřičel Jack.

„Všechna připravena k salvě,“ ozvala se odpověď po udýchané pauze.

„Pravoboční salva první. Palte, jakmile budou na dostřel. Miřte vysoko. Střílejte na stěžně. To je ono, pane Marshalle, támhle už je.“

Sophie se odchýlila o pětačtyřicet stupňů od svého kursu, vystavila záď pravoboku galéře, jež okamžitě vystřelila další osmnácti-liberní kouli do jejího boku, těsně nad čarou ponoru, jejíž hluboký rezonující náraz překvapil Stephena Maturina, když právě upevňoval zraněnému námořníkovi ligaturu kolem stehenní tepny, z níž tryskala krev, do té míry, že málem se smyčkou minul. Ale teď již byla děla Sophie na dostřel a ve dvou po sobě jdoucích vlnách zahřměla její pravoboční salva. Z moře za galérou vytryskla bílá pěna a palubu Sophie zahalil dým, kyselý, štiplavý dým střelného prachu. Když vypálilo sedmé dělo, Jack vykřikl „znovu!“ a příď Sophie se otočila, aby mohla vystřelit děla na levoboku. Na její závětrné straně se rozplývaly kotouče dýmu. Jack zahlédl, jak na palubě galéry vypálila celá příďová baterie a lodice poskočila pod údery vesel, aby se vyhnula palbě Sophie. Galéra vystřelila vysoko, právě když se zvedala na vlně, a jedna ze střel poškodila pardunu hlavního stěžně a urazila z vrcholku velký kus dřeva. Odštěpek se odrazil a dopadl na dělmistrovu hlavu, právě když ji vystrčil z hlavního jícnu.

„Pohněte s těmi pravobočními děly,“ křičel Jack. „Srovnejte kormidlo na střed.“ Zamýšlel řídit loď znovu na levoboční kurs, protože kdyby dokázal zamířit další pravoboční salvou, mohl by zasáhnout galéru, právě když se otáčela zleva doprava. Tlumené zaburácení z děla číslo čtyři a hrozný výkřik: muž s vytěrákem špatně vyčistil hlaveň a teď mu do obličeje vybuchla nová nálož prachu, když ji zatlačoval do hlavně. Odvlekli jej pryč, hlaveň znovu vyčistili, znovu nabili a vystrčili ze střílny. Ale celý manévr byl příliš pomalý, galéra se znovu otočila – dokázala se zatočit jako káča, se všemi těmi vesly opírajícími se do vody – a uháněla pryč jihozápadním kursem se zadobočním větrem a s velkými latinskými plachtami napnutými na obou stranách – vztyčenými jak zaječí slechy, jak se říká. Uhelná loď nyní směřovala na jihovýchod. Byla už vzdálena půl míle a stále se od kursu Sophie odkláněla. Manévrování zabralo nečekaně mnoho času - Sophie zaostala na překvapivě velkou vzdálenost.

„Půl čárky na levobok,“ nařídil Jack, stojící u závětrného zábradlí a napnutě hledící za galérou, která teď byla téměř přímo před Sophií vzdálená nějakých sto metrů a vzdalující se. „Košové závětrovky. Pane Dillone, postavte děla na příď. Pořád tam máte po těch dvanáctiliberkách šrouby s okem.“

Pokud mohl posoudit, dosud nezpůsobili galéře žádnou škodu. Kdyby mířili nízko, znamenalo by to, že by stříleli rovnou mezi lavice přeplněné křesťanskými veslaři, připoutanými k veslům řetězy. Při míření vysoko… Škubl hlavou na stranu, klobouk mu odletěl na palubu – koule z korzárovy muškety mu škrábla ucho. Ohmatával je rukou, bylo pod jeho dotekem naprosto hluché a prýštila z něj krev. Odstoupil od zábradlí a naklonil hlavu tak, aby krev odtékala na návětrnou stranu, přičemž si pravou rukou chránil před potůčkem krve svou drahocennou epoletu. „Killicku,“ zařval a sehnul se, aby pod napnutým obloukem hlavní plachty nespustil z očí galéru, „přineste mi starý kabát a další kapesník.“ Zatímco se převlékal, upíral pronikavý zrak na galéru, jež vypálila dvakrát ze svého jediného záďového děla. Obě koule dopadly poměrně blízko. „Panejo, oni dokáží tu dvanáctiliberku nabíjet úžasně rychle,“ poznamenal. Košové závětrovky byly napjaty. Sophie zvýšila rychlost a začala se znatelně přibližovat. Jack nebyl jediný, kdo si toho všiml, a z přídě se ozvalo jásání, které se přeneslo na levobok, když dělové osádky uslyšely tu novinu.

„Příďové dělo je připraveno, pane,“ hlásil James Dillon s úsměvem. „Jste v pořádku, pane?“ zeptal se, když uviděl Jackovu zakrvácenou ruku a krk.

„Je to jenom škrábnutí – nic víc,“ řekl Jack. „Co si myslíte o té galéře?“

„Doháníme ji, pane,“ odpověděl Dillon, a ačkoliv mluvil klidně, v jeho hlase bylo znát zvláštní napjaté vzrušení. Ještě se nevzpamatoval z toho, že se Stephen objevil na palubě, a i když mu jeho nesčetné současné povinnosti bránily přemýšlet souvisle, celá jeho mysl, s výjimkou myšlenek prvořadého zájmu, byla naplněna nevyslovitelnou účastí, obavami a temnými, nesouvislými stíny děsu. Těšil se na melu na palubě galéry s divokým nadšením.

„Plýtvá větrem,“ řekl Jack. „Podívejte se na toho prohnaného darebáka u hlavní plachty. Vemte si můj dalekohled.“

„Ne, pane. Určitě ne,“ sykl Dillon a zlostně teleskopický dalekohled zaklapnul.

„No,“ řekl Jack, „no…“ Dvanáctiliberní koule proletěla dolními přídavnými plachtami na pravoboku – dvě díry, přesně v zákrytu, a zahučela asi metr a půl za nimi, viditelná rozmazaná skvrna, aby proletěla hamaky. „Hodil by se nám jeden nebo dva její dělostřelci,“ konstatoval Jack. „Košová hlídka!“ zahalekal.

„Ano, pane?“ ozval se vzdálený hlas.

„Vidíte ještě plachtu na návětrné straně?“

„Odpadá od větru, pane, odpadá od větru směrem ke špici konvoje.“

Jack přikývl. „Ať velitelé příďových děl a záďoví dělostřelci obsluhují dělo na přídi. Zaměřovat budu sám.“

„Pring je mrtev, pane. Další velitel?“

„Zařiďte to, pane Dillone.“

Došel na příď. „Dostaneme ho, pane?“ zeptal se šedivý námořník, jeden z členů velké abordážní party, s dobromyslnou důvěrností, jaká je možná v okamžiku krize.

„To doufám, Cundalle, to rozhodně doufám,“ odvětil Jack. „Přinejmenším mu jednu vrazíme.“

„Ten pes,“ mumlal si pro sebe a upíral zrak na palubu Alžířana odchylující se od záměrné. Ucítil první příznak vlny zvedající se pod Sophiinou přídí, přiložil doutnák k zátravce, uslyšel syčení, ohlušující ránu a skřípění koleček lafety při zpětném rázu děla.

„Ty kurvo, ty kurvo!“ řvali chlapi na přídi. Nezpůsobilo to nic víc než díru v hlavní plachtě, asi v polovině její výšky, ale byla to první rána, kterou se jim poštěstilo zasáhnout. Následovaly tři další výstřely a bylo slyšet, že jeden z nich zasáhl něco kovového na zádi galéry.

„Pokračujte, pane Dillone,“ řekl Jack a napřímil se. „Svítí mi to do dalekohledu.“

Balancoval na nohou, vyrovnával pohyby moře a vší silou se soustředil na dvě postavy v rudých turbanech za záďovým dělem galéry. Slunce stálo nyní tak nízko, že si musel objektiv dalekohledu stínit dlaní. Do čeleňového lůžka Sophie udeřila koule z muškety a on uslyšel nějakého námořníka, jak začal chrlit proud zuřivých sprostých nadávek. „John Lakey to ošklivě koupil,“ řekl nějaký hluboký hlas za ním. „Do koulí.“ Po jeho boku vystřelilo dělo, ale ještě než oblak kouře zakryl galéru, rozhodl se. Alžířan skutečně zacházel s větrem marnotratně – nastavil otěže tak, že jeho plachty, na první pohled napnuté, nehnaly ve skutečnosti loď plnou silou. To byl důvod, proč ubohá stará tlustá Sophie s těžkým zaneseným spodkem, prodírající se zuřivě kupředu a riskující, že jí vítr co nevidět urve všechno oplachtění, zvolna dotahovala štíhlou, smrtelně nebezpečnou a elegantně tvarovanou galéru. Alžířan ho lákal za sebou – ve skutečnosti by mohl uniknout v kterémkoliv okamžiku. Proč? Aby ho odlákal co nejdále na závětrnou stranu od uhelné lodi, to byl ten důvod. Zároveň tu byla reálná možnost, že jej připraví o stěžně, že jej snadno polapí (neboť nebyl závislý na větru) a zajme jako svou kořistní loď i Sophii. To, že by jej odlákal do závětří konvoje, by mu umožnilo veslovat proti větru a zmocnit se půltuctu dalších lodí z konvoje. Ohlédl se přes rameno za uhlákem. I kdyby se loď otočila, stejně by ji mohli dohnat jedním rázem, plavbou těsně proti větru, neboť to bylo velice pomalé stvoření – neměla žádné košovky a samozřejmě žádné královské plachty – byla daleko pomalejší než Sophie. Ale popluje-li tímto kursem a tímhle tempem ještě chviličku, tak ji nikdy nedokáže chytit, jedině kdyby se prodíral proti větru křižováním, přestavoval plachty sem a tam, a tma byla na spadnutí. Takhle by to nešlo. Bylo jasné, co je jeho povinností. Byla to nevítaná volba, jako obvykle. A teď byl čas na rozhodnutí.

„Hromadná palba,“ nařídil, když děla vyjela do střílen. „Pravoboční salva: připravte se, hned teď. Seržante Quinne, dohlédněte na střelce z pušek. Až k nám bude kolmo bokem, zamiřte na její kajutu na zádi nad lavicemi s veslaři, nízko vpravo. Vystřelíte až na povel.“ Když se otáčel a vyrazil poklusem na záďovou palubu, zachytil pohled Jamese Dillona. Oči ve tváři začerněné střelným prachem se na něj dívaly ne-li hněvivě, tedy ještě hůře, přinejmenším se v nich zračilo zahořklé protivenství. „Chlapi k otěžím,“ zavolal a v duchu odsunul řešení tohoto problému na některý jiný den. „Pane Marshalle, zamiřte s ní za tím uhlákem.“ Slyšel, jak muži zabručeli – jednohlasný projev zklamání – a řekl: „Ostře otočit.“

Zaskočíme ho nepřipraveného a dáme mu co proto, aby na Sophii nezapomněl, dodal pro sebe. Stál přímo za záďovou mosaznou čtyřliberkou. V této rychlosti se Sophie otočila opravdu svižně. Přikrčil se, napůl se sehnul, nedýchal, celou bytostí se soustředil na ústřední přímku blyštivé mosazi a otáčející se mořskou krajinu za ní. Sophie otáčela a otáčela. Vesla galéry se začala zuřivě pohybovat, vířila moře, ale už bylo příliš pozdě. Desetinu vteřiny předtím, než měl galéru natočenou kolmo bokem, a těsně předtím, než Sophie dospěla do poloviny skluzu po vlně, zařval: „Pal!“ a boční salva Sophie zahřměla tak briskně jako salva nějaké řadové válečné lodi, společně s mušketami námořních pěšáků. Kouř se rozptýlil a ozval se jásot, neboť v boku galéry zela díra a Maurové pobíhali v panice sem a tam. Dalekohledem Jack viděl záďové dělo sražené a několik těl válejících se po palubě. Ale zázrak se nekonal – nezničil ani kormidlo, ani ji neproděravěl nebezpečně pod čarou ponoru. Nicméně už pro něj nepředstavovala další ohrožení, jak si uvědomil, když odvracel pozornost od galéry k uhelné lodici.

„No tak, doktore,“ řekl, když se objevil v kokpitu. „Jak vám to jde?“

„Docela slušně, děkuji za optání. To už zase začala bitva?“

„Ale ne. To byl jenom vystřel před příď uhláku. Galéra míří na jiho-jihozápad a Dillon si právě vzal člun a vyrazil osvobodit Nory – Maurové vyvěsili bílou košili a volají, že se vzdávají. Prokletí darebáci.“

„To tedy opravdu rád slyším. Copak se v tom burácení děl dá čistě přišít odtržená tkáň? Mohu se vám podívat na ucho?“

„To bylo jen takové švihnutí. Jak se daří vašim pacientům?“

„Snad bych mohl odpovědět tak za čtyři, pět z nich. Ten muž s tou strašlivou řeznou ránou ve stehně – řekli mi, že to je od dřevěné třísky - je to možné?“

„Je, samozřejmě. Velký kus tvrdého a ostrého dubového odštěpku letící vzduchem vás může překvapivě pořezat.“

„– se zotavuje pozoruhodně dobře. A dal jsem náplast tomu ubožákovi s popáleninami. Víte, že ten nabiják mu to vlastně narazilo přímo mezi biceps a loketní nerv? Ale nemohu se věnovat dělmistrovi tady dole – není tu světlo.“

„Dělmistrovi? Co je v nepořádku s dělmistrem? Myslel jsem si, že jste ho vyléčil?“

„To také ano. Co se týče té největší, vlastní vinou si přivozené zácpy, jakou jsem měl tu výsadu kdy vidět, způsobené náruživou konzumací chinovníkové kůry - již si sám naordinoval. Ale toto je zploštělá lebeční fraktura, pane, a musím provést trepanaci. Tady leží – všímáte si toho charakteristického chroptění? – myslím si, že do rána bude v bezpečí. Ale ihned, jak vyjde slunce, tak mu musím touhle pilkou odříznout vršek lebky. Uvidíte dělmistrův mozek, můj drahý pane,“ dodal s úsměvem. „Či alespoň jeho tvrdou plenu mozkomíšní.“

„Můj Bože, můj Bože,“ mumlal Jack. Upadal do hluboké deprese – antiklimaxu – tak krvavá šarvátka téměř pro nic – dva dobří muži zabiti – dělmistr téměř jistě mrtev – žádný člověk nemůže přežít otevření mozku, to bylo jasné – a ti ostatní mohou snadno zemřít také – tak často umírali dříve. Kdyby nebylo toho zatraceného konvoje, mohl dohnat tu galéru – ale na hru musí být minimálně dva. „No co se to zase děje?“ vykřikl, když na palubě vypukl poprask.

„Provádějí na tom uhláku nějaké podivné kousky, pane,“ sděloval mu navigátor, jakmile Jack doběhl na velitelskou palubu zahalenou již soumrakem. „Vypadá to, že ty pekelné bestie zase vyvádějí ty své lotroviny, pane.“

„Přirazte k jejich boku, pane Marshalle. Přepadová parta, se mnou.“

Sophie natočila ráhna tak, aby si ušetřila další škody, svinula přední košovku a hladce připlachtila k boku uhelné lodi. Jack se chytil upínačkové kobylnice hlavního stěžně na boku norské lodice a přehoupl se přes rozbité zábradlí, sledován zasmušilou a divošsky vyhlížející posádkou. Krev na palubě, tři těla. Pět popelavých Maurů natěsnaných u přepážky lodního vězení pod ochranou Jamese Dillona. Němý černoch Alfred King s abordážní sekerou v ruce.

„Odveďte ty vězně,“ nařídil Jack. „Zavřete je v podpalubí přídě. Co se stalo, pane Dillone?“

„Nedokázal jsem to přesně zjistit, pane, ale myslím si, že vězni museli zaútočit na Kinga mezi palubami.“

„Takhle se to stalo, Kingu?“

Černoch se stále nasupeně rozhlížel – jeho kamarádi jej drželi za ruce – a jeho odpověď mohla znamenat cokoliv.

„Takhle se to stalo, Williamsi?“ zeptal se Jack.

„Nevím, pane,“ odpověděl Williams a s apatickým výrazem zasalutoval.

„Takhle se to stalo, Kelly?“

„Nevím, pane,“ řekl Kelly, dotkl se klouby prstů čela a v obličeji nasadil stejně tupý výraz.

„Kde je kapitán téhle lodice, pane Dillone?“

„Pane, zdá se, že je Maurové hodili všechny přes palubu.“

„Dobrý Bože!“ zasténal Jack. Avšak nebylo to nic neobvyklého. Zlostný křik za jeho zády mu prozradil, že novinka se už donesla na palubu Sophie. Přistoupil k zábradlí a zavolal: „Pane Marshalle, postarejte se o naše zajatce, ano? A nechci vidět žádné hlouposti.“ Rozhlédl se po palubě, prohlédl si lanoví a plachty. Nebylo tu mnoho škod. „Odvezete ji do Cagliari, pane Dillone,“ nařídil sklesle, naprosto vyřízen barbarstvím celé záležitosti. „Vezměte si, kolik lidí budete potřebovat.“

Vrátil se na palubu Sophie velice, velice zasmušilý. Avšak ještě ani nedošel na svoji vlastní velitelskou palubu, když mu tichounký, nedůstojný vnitřní hlásek sdělil: „V tom případě je to ale kořistní lodice, chápeš, ne prostě zachráněná.“ Zamračeně našeptavače zapudil, zavolal na bocmana, začal obchůzku brigy a nařizoval pořadí nejnutnějších oprav. Utrpěli dost značné škody vzhledem ke krátkosti boje, během nějž bylo vystřeleno více než padesát ran – Sophie byla plujícím příkladem, co dokáže lepší dělostřelecké umění. Tesař a dva jeho lidé byli na závěsném lešení vně lodi a snažili se zacelit díru velice blízko čáře ponoru.

„Nemůžeme k ní pořádně dosáhnout, pane,“ odpověděl Lamb na Jackův dotaz. „Je způlky pod vodou, nedaří se nám tam ucpávku nacpat, rozhodně ne při tomhle ponoru.“

„My vám ji tedy trochu nadzvedneme, pane Lambe. Ale dejte mi vědět okamžitě, jakmile bude zacpaná.“ Podíval se po tmavnoucím moři za uhlákem. Lodice nyní zaujímala znovu své místo v konvoji. Otočit se znamenalo vzdálit se od ní a uhelná loď mu podivně přirostla k srdci. „Je napěchovaná kulatinou, štětínským dubem, lnem, stockholmským dehtem, manšestrem,“ pokračoval dychtivě vnitřní hlas. „Mohla by snadno vynést dva, tři tisíce – možná čtyři…“

„Ano, pane Watte, jistě,“ řekl nahlas. Šplhali na hlavní stěžeň a prohlíželi si poškozenou ohlávku.

„To byl ten kus, který skoncoval s ubohým panem Dayem,“ řekl bocman.

„Tak to bylo ono? To tedy byla ďábelsky ohromná tříska. Ale nesmíme se vzdávat naděje. Doktor Maturin hodlá – hodlá provést něco úžasně chytrého s pilou, hned jak bude světlo. Potřebuje k tomu světlo – něco naprosto výjimečně šikovného, troufám si říct.“

„Ach, ano, to jistě, pane,“ zvolal bocman srdečně. „Musí to být úžasně chytrý pán, bez debaty. Chlapi jsou ohromně spokojení. Říkají, jak je to od něj laskavé, že odřízl Nedu Evansovi nohu tak hladce, a sešil Johnu Lakeyovi jeho moudí tak čistě, stejně jako to ostatní – a přitom je vlastně jenom na dovolené – jenom návštěvník.“

„To je nádhera,“ řekl Jack. „To je opravdu nádhera, souhlasím. Tady budeme potřebovat čelenní ovaz, pane Watte, dokud se tou ohlávkou nebude moct zabývat tesař. Vyvažovací lana utáhnout co nejpevněji a Bůh nám pomoz, jestli budeme muset napnout košovky.“

Prohlédli půltuctu dalších závad a Jack sešplhal dolů, zastavil se, aby spočítal svůj konvoj – držel se teď po tom zděšení velice blízko a spořádaně u sebe – a sešel do podpalubí. Když se rozvalil na dlouhé polštářované truhlici, uvědomil si, že málem vyslovil „vyděl tři“, neboť v duchu usilovně počítal tři osminy z 3500 liber – došel teď k této sumě jako hodnotě lodi Dorthe Engelbrechtsdatter. Neboť tři osminy (z nich jedna pro admirála) měl být jeho podíl na zisku. V žádném případě však nebyl sám, kdo v duchu horečně zápolil s číslicemi, neboť každý muž zanesený v seznamu lodní posádky Sophie měl právo na podíl – Dillon a navigátor si mezi sebou měli rozdělit jednu osminu, ranhojič (pokud by Sophie měla nějakého oficiálně zapsaného ve svém seznamu), bocman, tesař a pomocníci navigátora si měli rozdělit další osminu. Další osminu si dělili kadeti, poddůstojníci a seržant námořní pěchoty, přičemž zbytek lodní posádky se dělil o zbývající čtvrtinu. Bylo báječné sledovat, jak rychle mozky nezvyklé na abstraktní myšlenky zacházely s těmito číslicemi, s těmito symboly, dopředu a zase zpátky s tím, že výsledek podílu posledního plavčíka u otěží souhlasil do halíře. Natáhl se po peru, aby výpočet provedl co nejpřesněji, zastyděl se, odstrčil je stranou, zaváhal, znovu se pera chopil a psal číslice velice malé, šikmo do rohu papíru a rychle list od sebe odstrčil, když se ozvalo zaklepání na dveře. Byl to pořád ještě zmáčený tesař, který přišel hlásit, že díry po zásazích jsou ucpané a že v podpalubí není víc než osmnáct palců vody, „což je méně, než jsem počítal vzhledem k těm odporným strašným ranám, kterými nás častovala ta galéra, co střílela tak nízko“. Odmlčel se a vrhl na Jacka podivný postranní pohled.

„No to je tedy skvělé, pane Lambe,“ řekl Jack za chvilku.

Ale tesař se nehýbal. Stál tam, z šatů mu kapala voda, až nakonec pod ním byla celá loužička. Potom vyhrkl: „Tedy, jestli je to pravda o tom uhláku a o těch ubohých Norech hozených přes palubu – možná že byli i zranění, což člověka opravdu rozzuří, taková zbytečná krutost, copak by jim to uškodilo, kdyby je jenom zatloukli v podpalubí? Ale když už k tomu došlo, tak poddůstojníci Sophie by si přáli, aby ten gentleman,“ – trhnul hlavou směrem ke kajutě na spaní, kde měl Stephen Maturin svoje dočasné útočiště – „aby se jim pro něj z jejich podílu strhlo, to by bylo jenom spravedlivé – jako uznání jeho – jeho chování, které všichni chlapi ohromně oceňují.“

„S dovolením, pane,“ promluvil Babbington, který strčil hlavu do dveří, „uhlák nám signalizuje.“

Na záďové palubě uviděl Jack, že Dillon vyvěsil velice pomíchaný vlajkový signál – očividně všechno, co se dalo na palubě Dorthe Engelbrechtsdatter nalézt –, jenž mimo jiné tvrdil, že má na palubě mor a že hodlá vyplout.

„Ať chlapi udělají obrat po větru!“ zavolal. A když Sophie doplula na délku jednoho kabele od konvoje, zahalekal: „Uhlák, ahoj!“

„Pane,“ ozval se Dillonův hlas přes dělící je mořskou hladinu, „jistě vás potěší, že Norové jsou všichni naživu!“

„Cože?“

„Norové – jsou – všichni – naživu.“ Obě lodě připluly blíže. „Schovali se na tajném místě v předním balastním prostoru – vepředu,“ pokračoval Dillon.

„Aha, – ta jejich špice,“ zavrčel kormidelní poddůstojník u kola, neboť Sophie byla jednou ucho – panovalo tu velice nábožné ticho.

„Ostře proti větru!“ zakřičel Jack hněvivě, když košové plachty zapleskaly v důsledku kormidelníkových emocí. „Držte ji proti větru!“

„Ostře proti větru, pane,“ oznamoval kormidelník provedení rozkazu.

„A kapitán říká,“ pokračoval vzdalující se hlas, „jestli bychom nemohli na palubu poslat ranhojiče, protože jeden z jeho lidí si poranil prst u nohy, když se hnal po žebříku.“

„Řekněte kapitánovi, že mu vzkazuju,“ křičel Jack hlasem, jejž bylo slyšet téměř až v Cagliari, s tváří rudou námahou a zuřivým rozhořčením, „řekněte kapitánovi, že si může prst toho chlapa vzít a strčit si ho do –“

Odbelhal se dolů, chudší o 875 liber, s naprosto otráveným a naštvaným výrazem ve tváři.

To však nebyl výraz, jenž by pro něj byl typický, anebo který by mu vydržel nadlouho. A když nastupoval do kutru, aby navštívil admirála kotvícího na rejdě v Janově, jeho tvář měla zase svůj přirozený optimistický vzhled. Byl samozřejmě poněkud vážný, neboť navštívit strašlivého lorda Keitha, admirála Modré eskadry a vrchního velitele ve Středomoří, nebyla žádná legrace. Seděl na zadní lavičce v celé své vymydlené, oholené a vystrojené důstojnosti, která mocně působila na kormidelníka i posádku kutru, jež veslovala ponořena v mlčení a s očima upřenýma na dno člunu. Ale i tak měli dorazit k vlajkové lodi příliš brzy a Jack s pohledem upřeným na hodinky projevil přání, aby Audacious obepluli a zastavili se na veslech. Odsud mohl vidět celou zátoku s pěti řadovými loděmi a čtyřmi fregatami dvě či tři míle od pevniny a mezi nimi a břehem hejno dělových člunů a plavidel vyzbrojených moždíři. Nepřetržitě ostřelovaly ušlechtilé město, jež se příkře zvedalo rozmáchlým obloukem v čele zátoky. Leželo tam v oblaku dýmu, jehož bylo samo původcem, neboť jej způsobovaly projektily strmě vystřelované do těsně namačkaných budov na opačné straně vzdálené přístavní hráze. Čluny v dálce byly mrňavé, domy, kostely a paláce byly ještě menší, ale nepřetržitý rachot střelby a hluboký zvuk odpovídajícího francouzského dělostřelectva na pobřeží se zdály podivně blízko, na dosah ruky, skutečné a hrozivé.

Přebytečných deset minut uplynulo. Kutr Sophie přirazil k vlajkové lodi a v odpověď na výkřik „člun, ahoj!“ kormidelník zavolal „Sophie“, což znamenalo, že na palubě je její kapitán. Jack vyšplhal s patřičnou důstojností po boku, zasalutoval směrem k velitelské palubě, potřásl si rukou s kapitánem Louisem a byl uveden do admirálovy kajuty.

Měl všechny důvody být sám se sebou spokojen – dovedl svůj konvoj do Cagliari beze ztrát, další dovedl do Livorna a sem dorazil v přesně určeném čase, navzdory bezvětří u břehů Monte Crista – ale díky tomu všemu byl překvapivě nervózní a hlavu měl tak plnou lorda Keitha, že když v nádherně prostorné, světlem zalité kajutě neviděl žádného admirála, ale jenom korpulentní mladou ženu, stojící zády k oknu, zalapal po dechu jako kapr.

„Jacku, drahoušku,“ řekla mladá žena, „tobě to ale sluší v té slavnostní uniformě. Dovol, ať ti urovnám šátek kolem krku, La Jackie, ty vypadáš tak vystrašeně, jako kdybych byla nějaký Francouz!“

„Queeney! Drahá Queeney!“ zvolal Jack, stiskl ji a vtiskl jí ten nejláskyplnější, mlaskavý polibek.

„Zatraceně, hromy a blesky, sviňáku –“ ozval se zuřivý hlas se skotským přízvukem a ze záďové galerie sem vešel admirál. Lord Keith byl vysoký muž s mohutnou lví hřívou šedivých vlasů a jeho oči metaly nenávistné blesky.

„To je ten mladý muž, o kterém jsem vám vyprávěla, admirále,“ řekla Queeney a dotlačila nebohého bledého Jacka, stojícího zde jako špalek, před lorda Keitha, přičemž mu před očima šermovala prstenem. „Koupávala jsem ho a brávala k sobě do postele, když měl špatné sny.“

Neznělo to jako nejlepší možné doporučení čerstvě ženatému admirálovi, kterému táhla šedesátka, ale zdálo se, že to zabralo. „Aha,“ řekl admirál. „Ano. Zapomněl jsem. Odpusť mi. Mám takovou spoustu kapitánů, a někteří jsou naprosto nestoudní zhýralci…“

„A někteří jsou naprosto nestoudní zhýralci, povídá a propichuje mě skrz naskrz těma svýma zatraceně studenýma očima,“ vyprávěl Jack, naléval Stephenovi sklenici a pohodlně se roztahoval na čalouněné truhlici. „A já jsem si byl prakticky jistý, že mě poznal, protože i když jsme se setkali jenom třikrát, bylo to pokaždé horší a horší. Poprvně to bylo u Mysu, na staré Reso, když jsem byl kadet. On byl tehdy kapitán Elphinstone. Přišel na palubu právě dvě minuty potom, co mě kapitán Douglas degradoval, a povídá: ‚Co to je za pacholka, co ho přivazujete k mříži?‘ a kapitán Douglas povídá: ‚Tenhle zatracenej spratek je dokonalej mladej kurevník, vrátil jsem ho zpátky před stěžeň, aby se naučil svoje povinnosti.‘“

„To je nejvhodnější místo k učení povinností?“ zeptal se Stephen.

„No, spíš vás tam naučí slepé úctě k autoritám,“ odpověděl Jack s úsměvem. „Protože to vás přiváží k mříži na palubním ochozu a devítiocasou kočkou z vás vyrazí duši. Předchází tomu degradování kadeta – tomu se právě říká vrátit před stěžeň – vezmou vám hodnost, takže už nejste to, čemu se říká mladý gentleman, ale obyčejný námořník. Stane se z vás prostý námořník, spíte a stravuje se s nimi a kdokoliv, kdo má v ruce hůl nebo kus lana, vás může zpráskat a také můžete být zbičován. Nikdy jsem nevěřil, že by to doopravdy udělal, ačkoliv mi tím hrozil dost často. Ale byl to přítel mého otce a měl jsem dojem, že má pro mě slabost – což taky měl. Ale přesto to udělal a najednou jsem tu byl, ‚vrácenej zpátky před stěžeň‘, a držel mě tam šest měsíců, než mě zase povýšil na kadeta. Nakonec jsem mu byl vděčný, protože jsem tak pochopil život v podpalubí skrz naskrz. Ale tenkrát jsem řval jako tele – brečel jsem jako nějaká holka, cha, cha, cha!“

„Co ho přimělo k takovému kroku?“

„Ale, bylo to kvůli nějaké sukni, docela ucházející černé holce, která se jmenovala Sally,“ řekl Jack. „Dostala se na palubu v zásobovacím člunu a já jsem ji schoval v kabelové komoře. Ale měl jsem s kapitánem Douglasem rozepře i kvůli jiným věcem – většinou co se týče poslušnosti, a kvůli rannímu vstávání a úctě k učiteli (měli jsme na palubě učitele, ožralu jménem Pitt) a kvůli spoustě dalších volovin. Potom mě lord Keith viděl podruhé, když jsem byl pátý důstojník na Hannibalovi a naším prvním důstojníkem byl ten zatracený cvok Carrol – jestli něco nenávidím víc než být na břehu, tak to je sloužit pod nějakým zatraceným cvokem, který vůbec není námořník. Byl tak hrubý, tak agresivní kvůli naprosto zanedbatelným záležitostem disciplíny, že jsem ho musel vyzvat na souboj. To bylo přesně to, co chtěl. Okamžitě běžel ke kapitánovi a řekl mu, že jsem ho vyzval. Kapitán Newman řekl, že je to pitomost, ale že se musím omluvit. Ale to jsem nemohl udělat, protože nebylo proč se omlouvat – byl jsem v právu, chápete. A tak jsem stanul před komisí půl tuctu kapitánů řadových válečných lodí a dvou admirálů. Jedním z těch admirálů byl lord Keith.“

„Jak to dopadlo?“

„Nedůtklivost – byl jsem oficiálně napomenut kvůli tomu, že jsem nedůtklivý. Potom potřetí – ale radši nebudu zabíhat do podrobností,“ řekl Jack. „Chápete, byla to ohromně kuriózní záležitost,“ pokračoval s mírným, bezelstným výrazem, přičemž vyhlížel ze záďového okna. „Byla to ohromně kuriózní věc, ale nemůže existovat moc chlapů, kteří jsou jak zatracení cvoci, tak nemožní námořníci, kteří to dotáhnou v královském válečném loďstvu do hodnosti kapitána, velícího řadové válečné lodi – myslím tím chlapů, kteří nemají opravdový zájem, samozřejmě – a přesto se mi stalo, že jsem sloužil pod velením dvou takových. Tenkrát jsem si myslel, že jsem opravdu vyřízený – je po kariéře, jsem degradován, běda, ubohý Borwicku. Strávil jsem osm měsíců na břehu, stejně zlomený jako ten chlap v té hře, chodil jsem do města, kdykoliv jsem si to mohl dovolit, což nebylo moc často, a trčel jsem v tom zatraceném předpokoji na Admiralitě. Opravdu jsem si myslel, že už se nikdy v životě nedostanu zpátky na moře – a zůstanu poručíkem s polovičním platem po zbytek života. Kdybych nefidlal na ty housle a nechodil na lišku, kdykoliv jsem dokázal sehnat koně, tak bych se asi oběsil. Ty Vánoce, to bylo, myslím, naposledy, co jsem viděl Queeney, kromě jednou v Londýně.“

„Ona je vaše teta, sestřenice?“

„Ne, ne. Vůbec nejsme příbuzní. Ale byli jsme skoro vychováni společně – či lépe řečeno, to ona skoro vychovala mě. Vždycky si ji pamatuji jako velké děvče, vůbec ne jako dítě, ačkoliv po pravdě řečeno nemůže mezi námi být více než deset let. Takové milé, laskavé stvoření. Vlastnili Damplow, dům hned vedle našeho – byl skoro v našem parku – a když moje matka zemřela, troufám si říct, že jsem tam strávil tolik času jako doma. Víc,“ dodal zamyšleně a upíral oči na stropní kompas nad hlavou. „Znáte doktora Johnsona – toho slovníkáře Johnsona?“

„Jistě,“ vykřikl Stephen s podivným výrazem. „Nejvzácnější, nejsympatičtější ze všech lidí moderních názorů. Nesouhlasím se vším, co tvrdí, kromě toho, když mluví o Irsku, ale přesto si ho vážím. A pro jeho Život divocha jej miluji. Kromě toho, objevil se v jednom z nejživějších snů, jaké jsem v životě měl, ani ne před týdnem. Jak velice podivné, že jste se o něm zmínil právě dnes.“

„To tedy opravdu je. Byl to jejich velký přítel, dokud její matka neutekla a neprovdala se za nějakého Itala, papežence. Queeney byla báječně vyvedená z míry, že bude mít nevlastního otce papežence, to si umíte představit. Ne že by ho vůbec někdy spatřila. ‚Cokoliv, jen ne papežence/ říká. ‚To si raději tisíckrát vezmu nějakého černocha, přísahám/ Takže jsme ten rok spálili rovnou třináct figurín Guye Fawkse – muselo to být někdy ve třiaosmdesátém, nebo čtyřiaosmdesátém – ne dlouho po bitvě u Saints. Potom se usadili v Damplow více méně nadobro – myslím děvčata a jejich stará sestřenice. Drahá Queeney. Myslím, že už jsem vám o ní vyprávěl dřív, ne? Jak mě učila matematiku.“

„Myslím, že ano. To je ta hebrejská učenkyně, nepletu se?“

„Přesně tak. Průřezy kuželů a pět knih Mojžíšových, to pro ni byla hračka. Drahá Queeney. Myslel jsem si, že z ní bude stará panna, ačkoliv byla tak hezká. Protože jak se může nějaký muž vlichotit dívce, která umí hebrejsky? Bylo to tak smutné, vždyť přece děvče s tak sladkou povahou by mělo mít ohromnou rodinu s mnoha dětmi. Ale nakonec si vzala admirála, takže to všechno dobře dopadlo… ale víte, když on je tak úžasně obstarožní – šedé vlasy, už mu bude šedesát, hádám. Co myslíte, jako lékař – chci říct, je to možné?“

„Possibilissima.“

„Cože?“

„Possibile e la cosa, e naturale,“ zazpíval Stephen hrubým, skřípavým hlasem, tak nepodobným jeho obvyklému konverzačnímu tónu, jenž nebyl nepříjemný. „E se Susanna vuol, possibilissima,“ pokračoval falešně, ale natolik věrně, že se Figaro dal rozpoznat.

„Opravdu? Opravdu?“ zeptal se Jack s nefalšovaným údivem. Potom, po chvilce zamyšlení dodal: „Tohle bychom mohli zkusit jako duet, zaimprovizovat… Vzala si ho v Livornu. A vidíte mě, já jsem si myslel, že je to moje vlastní zásluha, konečně že jsem se dočkal uznání, uznání za zranění utrpěná v boji,“ – srdečně se zasmál – „tak tomuhle vděčím za svoje povýšení. Protože teď jsem si jist, že za to všechno může drahá Queeney, chápete? Ale to nejlepší jsem vám ještě neřekl – a za to jsem jí rozhodně zavázaný. Máme vyrazit na šestitýdenní plavbu až k francouzskému a španělskému pobřeží, až k mysu Nao!“

„Opravdu? A bude to stát za to?“

„Ano, ano! Už žádná konvojová služba, chápete. Už nebudeme mít ruce svázané balíkem suchozemských krys, kradoucích se jako lumpové, obchodníků plazících se po moři tam a sem. Francouzi a Španělé, jejich obchody, jejich přístavy, jejich zásobování – to budou naše cíle. Lord Keith mi velice otevřeně zdůraznil, jak je důležité zničit jejich obchod. Mluvil v tomhle směru opravdu velice jednoznačně – je to stejně důležité jako vaše boje v rámci velkého loďstva, řekl mi. A daleko výnosnější. Admirál mě vzal stranou a dlouze mi to vysvětloval – je to ten nejostřejší, nejprozíravější velitel, jakého si můžete představit. Není to samozřejmě žádný Nelson, ale rozhodně je výjimečný. Jsem rád, že ho Queeney má. A nejsme pod velením nikoho jiného, což je báječné. Žádný tupohlavý drzoun, který by říkal: ‚Jacku Aubreyi, poplujete do Livorna s nákladem vepřů pro eskadru,‘ takže naděje na kořist by byla vyloučená. Kořistní prachy!“ zvolal se smíchem a plácal se do stehen. A námořní pěšák, který stál přede dveřmi a pozorně naslouchal, pokýval hlavou a usmál se také.

„Hodně lnete k penězům?“ zeptal se Stephen.

„Vášnivě je miluji,“ zvolal Jack a v jeho hlase zvonila upřímnost. „Vždycky jsem byl chudý a vždycky jsem toužil být bohatý.“

„To je správné,“ řekl mariňák za dveřmi.

„Můj milovaný starý otec byl také vždycky chudý,“ pokračoval Jack. „Ale byl tak štědrý jako letní den. Dával mi padesát liber ročního kapesného, ještě když jsem byl kadet, což bylo tenkrát naprosto nevídané… či by přinejmenším bylo, kdyby se mu podařilo přesvědčit pana Hoara, aby mi je po prvním kvartálu vyplatil. Panečku, jak jsem trpěl na staré Reso – účty za jídlo, prádelnu, jak jsem vyrůstal z uniforem… samozřejmě že miluji peníze. Ale mám dojem, že bychom měli vyrazit – už tu jsou dva údery zvonu.“

Jack a Stephen měli být hosty v důstojnické jídelně, aby zapili nákup podsvinčete v Livornu. Když se ponořili do příšeří, byl tam James Dillon, aby je náležitě uvítal, společně s navigačním důstojníkem, lodním hospodářem a Mowettem. Dělmistrova komora neměla žádná záďová okna, ani žádné výklopné kryty světlíků, jenom vpředu se rýsoval proužek oblohy. Díky podivnůstkám v konstrukci Sophie nebyla totiž kapitánská kajuta zaplněna obvyklými děly (kdyby kapitánovi uřízli nohy pod koleny, byla by dokonce luxusně pohodlná), ale právě proto ležela dělmistrova komora níže než ráhnová paluba a spočívala na jakýchsi výztužných plaňkách, ne nepodobná nejspodnější palubě.

Zábava u oběda byla po pravdě řečeno poněkud strnulá a formální, přestože byla ozářena nádhernou byzantskou lampou, již Dillon ukořistil na turecké galéře, a přestože byla zalévána nezvykle dobrým vínem, neboť Dillon byl zámožný, na poměry ve válečném námořnictvu dokonce bohatý. Všichni se chovali nepřirozeně vybraně. Jack musel udávat tón, což velmi dobře věděl – očekávalo se to od něj a bylo to jeho výsadní právo. Ale tento druh povinné úcty, tohle pozorné naslouchání každé jeho poznámce vyžadovalo, aby slova, jež vysloví, byla hodna pozornosti, kterou vzbuzovala. Pro člověka zvyklého obyčejnému lidskému rozhovoru s jeho neustálým přerušováním, odporováním a dokonce otevřeným nesouhlasem to znamenalo únavnou záležitost. V tuto chvíli jeho duch již začal klesat pod břemenem nudy. Marshall a účetní Ricketts tu seděli jako němí, říkali prosím a děkuji, jedli se strašlivou precizností. Mladý Mowett (host jako oni) byl samozřejmě úplně zticha. Dillon se usilovně snažil udržovat běžný hovor, ale Stephen Maturin byl hluboce ponořen do snění.

Bylo to podsvinče, které zachránilo tuhle melancholickou slavnost. Podníceno stevardovým zakopnutím, jež kolidovalo s náhlým zhoupnutím se Sophie, opustilo podsvinče ve dveřích jídelny tác a vystřelilo do Mowettova klína. V následujícím výbuchu smíchu a kraválu se každý opět začal chovat lidsky a všichni zůstali dost dlouho přirození, aby Jack našel nit, kterou hledal od začátku oběda.

„Nuže, gentlemani,“ pronesl, když připili na královo zdraví. „Mám novinky, které vás snad potěší, musím ovšem požádat pana Dillona o shovívavost, že mluvím o služebních věcech u tohoto stolu. Admirál nám dovolil plavbu podle našeho vlastního uvážení dolů k mysu Nao. A já jsem přesvědčil doktora Maturina, aby zůstal s námi na palubě a aby nás sešíval v případě, že nás zloba nepřátel našeho krále roztrhá na kusy.“

„Hurá! – skvělé! – slyšte, slyšte! – to jsou omračující novinky! –výborně! – poslouchejte kapitána!“ takové a podobné výkřiky se ozývaly u stolu, všechny více méně najednou, a všichni náhle vypadali náramně spokojeně – na jejich tvářích se zračilo tak nefalšované přátelství, že Stephen byl opravdově pohnut.

„Lord Keith byl potěšen, když jsem mu to řekl,“ pokračoval Jack. „Řekl, že nám ohromně závidí – na vlajkové lodi žádného doktora nemá – byl naprosto ohromen, když jsem mu řekl o tom dělmistrově mozku – požádal o malý skládací dalekohled, aby se mohl podívat na pana Daye, který se právě opaloval na palubě – a napsal doktorovo jmenování vlastní rukou – nic takového jsem za celou svou službu v námořnictvu ještě nikdy nezažil.“

A také nikdo z přítomných – jmenování se muselo zapít – Killicku, přineste sem tři láhve portského – přetékající číše šly kolem – a zatímco Stephen skromně seděl u stolu se sklopenýma očima, všichni vstali, krčili pod trámy hlavy a zpívali:

„Hurá, hurá, hurá,

hurá, hurá, hurá,

hurá, hurá, hurá,

hurrrá!“

„Je tu ale jedna věc, která se mi nelíbí,“ řekl Stephen, když si všichni uctivě podávali jmenování kolem stolu, „a to je to pošetilé trvání na slově ranhojič. ‚Tímto vás ustanovuji ranhojičem… jmenuji vás do funkce ranhojiče… zároveň s takovou mzdou a požitky pro vás, jaké jsou obvyklé pro ranhojiče na řečené šalupě.‘ To je chybné označení a chybné označení je pro filozofickou mysl odporné.“

„Jsem si jist, že pro filozofickou mysl to je odporné,“ přisvědčil James Dillon. „Ale námořnická mysl si v podobných věcech prostě libuje, tak to je. Vezměte si například slovo šalupa.“

„Ano,“ řekl Stephen, pod vlivem portského přimhouřil oči a snažil se vzpomenout si na definici, již slyšel.

„Takže, podívejte se, šalupa, jak dobře víte, je správně jednostěžňové plavidlo s podélným oplachtěním. Ale ve válečném námořnictvu může šalupa mít plné oplachtění – může mít tři stěžně.“

„Anebo si vezměte Sophii“ vykřikl navigační důstojník, bažící po tom, aby přispěl svou troškou do mlýna. „Správně je to briga, chápete, doktore, vzhledem ke svým dvěma stěžňům.“ Zvedl dva prsty pro případ, že by suchozemec nedokázal pochopit tak velké číslo. „Ale v okamžiku, kdy na její palubu vkročil kapitán Aubrey, no tak to se z ní stala šalupa, protože na brize velí jenom poručík.“

„Anebo si vezměte mě,“ vmísil se Jack. „Mně říkají kapitán, ale ve skutečnosti jsem jenom master velitel.“

„Anebo ten prostor, kde spějí chlapi, přímo ve přídi,“ řekl účetní a ukázal prstem. „Správně řečeno a oficiálně je to dělová paluba, ačkoliv tam žádné dělo není. My tomu říkáme ráhnová paluba, ačkoliv tam žádná ráhna nejsou, ale někteří tomu pořád říkají dělová paluba a skutečnou dělovou palubu nazývají horní paluba. Anebo si vezměte tuhle brigu, které ve skutečnosti vůbec žádná briga není, rozhodně ne s tou čtvercovou hlavní plachtou, ale spíš je to druh kabotážní plachetnice, takový hermafrodit.“

„Ne, ne, můj drahý pane,“ ozval se James Dillon. „Nikdy nepřipusťte, aby vám pouhá slova vnesla smutek do duše. Nominálně tu máme kapitánovy sluhy, kteří jsou ve skutečnosti kadety, nominálně tu máte v našich seznamech posádky námořníky první třídy, ačkoliv sotva začali nosit kalhoty – od námořníků první třídy jsou na hony daleko, pořád jsou to ještě školáci. Přísaháme, že nikdy neposunujeme parduny, ačkoliv je posunujeme v jednom kuse, a přísaháme spoustu dalších věcí, kterým nikdo nevěří – ne, ne, můžete sám sobě říkat, jak chcete, pokud budete plnit své povinnosti. Válečné námořnictvo mluví v symbolech a vy si můžete ke slovům přiřadit, jaký význam se vám zachce.“

Lodní deník Sophie načisto přepsal David Richards svým neobvykle úhledným krasopisem, ale ve všech ostatních ohledech se nijak nelišil od jiných lodních deníků válečného loďstva. Na jeho polovzdělané, oficiální a spořádané těžkopádnosti se nic neměnilo. Otevření soudku s hovězím č. 271 bylo zaznamenáno jako smrt kuchtíka přesně stejným tónem, který nikdy nesklouzl do lidské vřelosti, dokonce ani tehdy ne, když se jednalo o Sophiinu první kořistní loď.

Čtvrtek, 28. června, proměnlivý vítr, JVJ, kurs J50Z, vzdálenost 63 mil. – Zeměpisná šířka 42°32’ S, zeměpisná délka 4°17’ V, mys Creus J 76° Z 12 mil. Mírná bríza a oblačné odpol. V19 h. první refování košových plachet. Dopol. počasí dtto. Výcvik s velkými děly. Posádka zaměstnána příležitostně.

Pátek, 29. června, J a východní… Lehký vánek a jasné počasí. Výcvik s velkými děly. Odpol. zaměstnání při ovinování kabele. Dopol. mírná bríza a oblačno, hlavní košovka refována na třikrát, napnul další přední košovku a refoval, silná vichřice ve 4 h., podkasal hlavní plachtu v 8 h., více refoval čtvercovou hlavní plachtu a rozvinul ji. V poledne bezvětří. Odebral se z tohoto života Henry Gouges, kuchtík. Výcvik s velkými děly.

Sobota, 30. června, lehký vánek přecházející v bezvětří. Výcvik s velkými děly. Potrestal Jno. Shannahana a Thos. Yatese 12 ranami bičem za opilost. Porazili volka o váze 530 liber. Zůstává vody 3 tuny.

Neděle, 1. července… Rozdělil lodní posádku po oddílech, přečetl vojenské řády, vykonal bohoslužbu a svěřil tělo Henry Gougese hlubinám. V poledne počasí dtto.

Počasí dtto: ale slunce zvolna klesalo do živoucí, nadýchané hradby šarlatových mraků, jež se hromadily na západním obzoru, a každému námořníku na palubě bylo jasné, že už dlouho dtto nezůstane. Námořníci, rozptýlení po přídi, česající si dlouhé vlasy anebo si je navzájem znovu splétající, ochotně vysvětlovali suchozemcům, že tyhle dlouhé vlny z jihu a východu, tohle podivné lepkavé vedro, jež přicházelo jak z oblohy, tak ze skelné hladiny vzdouvajícího se moře, a ten strašlivý, hrozivý vzhled slunce znamenají, že za chvíli budou porušeny všechny přirozené vazby, že přijde apokalyptická bouře, že mají před sebou opravdu hnusnou noc. Námořnictvo mělo spoustu času vyděsit své posluchače, kteří už tak poklesli na duchu v důsledku nepřirozené smrti Henryho Gougese (řekl: „Cha, cha, kluci, dneska je mi padesát. Ó, Bože!“ a jak tam seděl, tak zemřel, v ruce pořád nenačatý hrnek grogu) – měli spoustu času, protože byla neděle odpoledne, kdy příď byla jako obvykle obsypána námořníky, kteří měli volno a rozdělávali si copánky. Někteří z těch více obdařenějších měli copy, jež si mohli zastrkávat za opasky, takže nyní, když byly tyto ozdoby rozpleteny a rozčesány, mokré prameny ještě hladké, tu usušené a ještě nenamaštěné a rozcuchané, měli jejich nositelé podivně hrozivý a odstrašující vzhled, jako nějaká strašidla, což strach suchozemců ještě zvyšovalo.

Námořníci toho všeho patřičně využili. Ale navzdory veškerému svému úsilí stěží mohli situaci přehánět, neboť bouře z jihovýchodu narůstala z prvních varovných poryvů na konci první psí hlídky do ohromného burácejícího proudění vzduchu na konci prostřední hlídky. Její příval byl tak nasáklý teplým deštěm, že muži u kormidla museli sklánět hlavy a dávat si ruku před ústa, aby mohli dýchat. Moře se vzdouvalo výš a výše. Vlny nedosahovaly velikosti ohromných atlantických vln, jejichž vrcholky se lámou, ale byly strmější a svým způsobem záludnější. Z jejich vrcholků se před nimi oddělovaly záplavy vody, jako by chtěly mezi špičkami stěžňů závodit, a byly dost vysoké na to, aby Sophii zastavily, jak přiléhala k větru a snažila se přestát bouři pod bouřkovými stěhovkami. Tohle dokázala výjimečně skvěle. Možná nebyla moc rychlá, možná nevypadala moc nebezpečně či příliš urozeně, ale se svými brámovými čnělkami uloženými v podpalubí, s děly upevněnými další sadou lan a zabedněnými jícny, kdy byl ponechán jenom malý chráněný průlez záďovým žebříkem, se stovkami mil vodní hladiny na své závětrné straně, přiléhala k větru stejně pohodlně a nevzrušeně jako nějaká kajka. Byla to také pozoruhodně suchá loď, uvědomoval si Jack, když šplhala po zpěněném svahu vlny, nechala její burácející vrcholek hladce proklouznout pod svými boky a sjela čistě dolů do sedla. Stál s paží obtočenou kolem parduny, měl na sobě voskovaný kabát a kalikové spodky. Dlouhé rozježené žluté vlasy, jež nosil rozpuštěné jako poctu lordu Nelsonovi, za ním vždy zavlály, když se loď dostala na vrcholek vlny, a opět mu spadly na ramena, když sjela dolů – přirozený větroměr – a on v rozptýleném světle vycházejícího měsíce pozoroval pravidelné, jakoby snové procesí vln. S velkým potěšením si uvědomoval, že jeho předpověď o kvalitách Sophie jako námořního plavidla se splňuje, ba dokonce je ještě překonána. „Je pozoruhodně suchá,“ řekl Stephenovi, který se vydrápal na palubu, neboť dával přednost tomu zemřít na vzduchu. Rychle byl přivázán k zábradlí a nyní tu stál za ním, němý, promočený a vyděšený.

„Eh?“

„Je – pozoruhodně – suchá.“

Stephen se popuzeně zamračil. Tohle nebyla chvíle na malichernosti.

Avšak vycházející slunce vítr pozřelo a v půl osmé příštího dopoledne zbylo z bouřky jenom rozvlněné moře a řádka oblaků nízko nad vzdáleným Lvím zálivem na severozápadě. Obloha byla neuvěřitelně bezmračná a vzduch byl tak čistě vypraný, že Stephen dokázal rozeznat barvu pařátu buřňáka, jenž balancoval na kýlové vlně Sophie nějakých dvacet metrů za zádí. „Pamatuji se na skutečnost extrémní, drtivé hrůzy,“ řekl s pohledem upřeným na ptáka, „ale niterná podstata téhle emoce mi teď uniká.“

Muž u kormidla a kormidelní poddůstojník si na stanovišti vyměnili zděšené pohledy.

„Není to nepodobné případu ženy rodičky,“ pokračoval Stephen, přešel k zábradlí, aby neztratil buřňáka z dohledu, a mluvil přitom poněkud hlasitě. Kormidelník a kormidelní poddůstojník od sebe rychle odstoupili. Tohle bylo hrozné – to mohl zaslechnout kdokoliv. Lékař Sophie, jenž otevřel lebku (za denního světla a na přeplněné hlavní palubě) dělmistra – který byl od té chvíle nazýván Lazarus Day – byl vysoce ceněn, ale nedalo se říci, jak daleko si může dovolit zajít v nepřístojnostech. „Vzpomínám si na okamžik…“

„Plachta na obzoru!“ vykřikla hlídka v koši, k úlevě všech na velitelské palubě Sophie.

„Kterým směrem?“

„Návětrná strana. Dvě čárky, tři čárky na boku. Je to feluka. V nouzi – má roztrhané plachty.“

Sophie se otočila a muži na palubě mohli okamžitě viděl vzdálenou feluku, jak se zvedá a klesá na neklidné mořské hladině. Nepodnikla žádný pokus o útěk, nezměnila kurs, dokonce ani nepřilehla k větru, ale stála tam s cáry plachet vlajícími v nepravidelných nárazech ustávajícího větru na všechny strany. Dokonce nijak nereagovala vlajkami na signál z paluby Sophie. U kormidelního vesla nikdo nestál, a když se přiblížili, ti s dalekohledy mohli vidět, jak se ráhno při houpání feluky pohybuje ze strany na stranu.

„Tam na palubě je nějaké tělo,“ zvolal Babbington, plný škodolibé radosti.

„V tomhle spustit člun, to bude paráda,“ zabručel Jack více méně pro sebe. „Williamsi, přiražte s ní k boku, buďte tak laskav. Pane Watte, ať se pár mužů připraví ji odstrčit. Co si o ní myslíte, pane Marshalle?“

„No, pane, počítám, že je z Tangeru nebo možná z Tetuanu – v každém případě odněkud ze západního konce pobřeží…“

„Ten člověk na té čtyřhranné díře zemřel na mor,“ pronesl Stephen Maturin a zaklapl svůj skládací dalekohled.

Po tomto prohlášení následoval vzrušený šepot a v návětrných upínačkách zasténal vítr. Vzdálenost mezi plavidly se rychle zmenšovala a každý teď rozeznával postavu vklíněnou do záďového palubního jícnu a nejspíš další dvě pod ní. Nedaleko kormidla leželo ve změti trosek téměř nahé tělo.

„Přiražte těsně k ní,“ nařídil Jack. „Doktore, jste si jistý tím, co říkáte? Vezměte si můj dalekohled.“

Stephen jím chvíli hleděl a pak jej vrátil. „O tom nemůže být pochyb,“ řekl. „Jenom si připravím pytel a potom tam přelezu. Možná že tam je někdo, kdo přežil.“

Feluka se jich teď už téměř dotýkala a krotká ženetka – obvyklé stvoření na berberských plavidlech, chované kvůli krysám – stála u zábradlí a zvědavě zvedala čumák, připravena ke skoku. Starší Švéd jménem Volgardson, nejlaskavější muž na palubě, po ní hodil dělovou ucpávku, jež ji vychýlila z rovnováhy, a všichni muži podél boku lodi na ni hulákali a pokřikovali, aby ji zastrašili.

„Pane Dillone,“ řekl Jack, „obracíme na pravoboční kurs.“

Sophie se okamžitě probrala k životu – bocmanova píšťalka ječela signály, chlapi utíkali na svá místa, nastal všeobecný shon a ruch – a uprostřed rámusu bylo slyšet Stephenův pokřik: „Trvám na člunu – protestuji…!“

Jack jej uchopil za loket a dostrkal jej s dobrosrdečným násilím do kajuty. „Můj drahý pane,“ řekl, „obávám se, že nesmíte na ničem trvat, ani protestovat. To je vzpoura, chápete, a za to je smrt oběšením. Kdybyste na tu feluku vkročil, dokonce i kdybyste odtamtud nepřinesl nákazu, museli bychom v Mahonu vyvěsit žlutou vlajku. A vy víte, co to znamená. Čtyřicet smrtelně nudných dnů na karanténním ostrově a zastřelení, pokud byste opustil palisády, tohle to znamená. A ať už byste nákazu přinesl nebo ne, polovina chlapů by stejně umřela strachy.“

„Chcete říci, že poplujete přímo od té lodi a neposkytnete jim žádnou pomoc?“

„Ano, pane.“

„Pak to padá na vaši vlastní hlavu.“

„Pochopitelně.“

V deníku se o tomto incidentu téměř neobjevila zmínka. V každém případě by se v oficiálním žargonu stěží našly vhodné výrazy, jimiž by šlo konstatovat, že ranhojič Sophie hrozil kapitánovi Sophie pěstí. Celá věc byla odbyta lstivou vytáčkou: signalizovali feluce a v 11:15 změnili kurs, neboť deník toužil po šťastnějších zápisech, než zaznamenával po léta (kapitán Allen byl totiž nešťastný velitel: nejenže Sophie byla za jeho časů téměř nepřetržitě zaneprázdněna ochranou konvojů, ale kdykoliv se přece jenom dostal k volné plavbě, moře se před ním vyprázdnilo – nikdy nezískal jedinou kořist…), odpol. mírný vítr a jasno, nasadili brámové čnělky, otevřeli soudek s vepřovým č. 113, částečně zkaženým. V 19 h. spatřili západním směrem cizí plachtu, napnuli plachty k pronásledování.

Západním směrem v tomhle případě znamenalo téměř přímo na závětrnou stranu Sophie. A napnuli plachty znamenalo roztáhnout doslova všechny, jež byly k dispozici – dolní, košové a brámové, závětrovky a samozřejmě královské, dokonce i bonnety (Bonnet je přídavný pruh plachtoviny přišněrovaný ke spodnímu okrajiráhnových a dolních plachet na malých plachetnicích, aby se zvýšila plocha vystavená větru), protože se ukázalo, že pronásledovaná oběť je poměrně velká polakra (Polakra – trojstěžňový nebo dvoustěžňový plachetník, vyskytující se ve Středozemním moři. Název se také česky někdy přepisuje polacca. (Pozn.překl)) s latinskými plachtami na předním a bezanovém stěžni a příčnými plachtami na hlavním stěžni. Musela to tedy být francouzská nebo španělská loď – téměř jistě dobrá kořist, pokud se ji podaří polapit. Že se to nepodaří, to byl jasný záměr posádky polakry, protože když poprvé připluli na dohled, ležela po větru a spravovala bouří poškozený hlavní stěžeň. Avšak Sophie stěží napnula brámové plachty, a polakra již plula s větrem v zádech a bleskově napnula všechny plachty – byla to velice podezřelá polakra, neboť se očividně nechtěla dát překvapit.

Sophie, na jejíž palubě byla přemíra námořníků vycvičených v bleskurychlém napínání plachet, plula v první čtvrthodině rychlostí dvě míle, zatímco polakra jenom rychlostí jedné míle. Ale jakmile oběť napnula všechny své plachty, jejich rychlost se téměř vyrovnala. S větrem dvě čárky od zádi a s velkou ráhnovou hlavní plachtou v nejlepším možném postavení byla však Sophie stále rychlejší, a když obě lodě dosáhly největší rychlosti, plula dobře přes sedm uzlů ve srovnání se šesti uzly polakry. Ale pořád byli čtyři míle vzdáleni a za tři hodiny bude černočerná noc – a měsíc vyjde teprve v půl třetí. Byla tu naděje, velice pravděpodobná naděje, že oběť by mohla část své takeláže ztratit, neboť minulou noc se s ní počasí očividně nemazlilo. A ze Sophiiny přídě na ni bylo upřeno mnoho dalekohledů.

Jack tam stál na pravoboku u čeleňového lůžka, pomáhal šalupě ze všech svých sil a měl dojem, že by snad dal pravou ruku za to, aby měl na přídi účinné stíhací dělo. Ohlížel se po plachtách, jak jsou napnuty, pátravě si prohlížel příďovou vlnu, jak se zvedá a splývá podél hladkého černého boku. A připadalo mu, že při jejím současném vyrovnaném postavení tlačí zadní plachty přední část kýlu lodi trošku moc dolů – že ohromný tlak plachet může brzdit její rychlost – a přikázal zkrátit hlavní královskou plachtu. Stěží kdy vyslovil rozkaz, jenž byl tak neochotně uposlechnut, ale měření rychlosti ukázalo, že měl pravdu. Sophie uháněla o něco snadněji a o maličko rychleji, vítr ji tlačil více kupředu.

Slunce se sklonilo před pravoboční příď, vítr začal proudit opět více od jihu, dul v nárazech, a oblohu před nimi začala halit temnota. Polakra byla stále třičtvrtě míle před nimi a držela se svého západního kursu. Když se vítr stočil a foukal do boku, napnuli stěhovky a vratiplachtu. Jack si prohlížel napnutí přední královské plachty, nechal ji trochu ostřeji přitáhnout a usoudil, že teď je perfektní. Když se však znovu podíval dolů, zjistil, že na palubu se snesl soumrak.

Nyní, s napnutými závětrovkami, dala se oběť – či její přízrak, bledá skvrna občas se objevující na vzedmutější vlně – zahlédnout z velitelské paluby, takže tam teď zaujal stanoviště s nočním dalekohledem v ruce, napínal oči do rychle houstnoucí tmy a čas od času vydával klidným, konverzačním tónem rozkazy.

Vzdálená silueta polakry temněla, temněla, až najednou byla pryč, náhle naprosto zmizela. Výseč obzoru, na níž blikala ta bledá, ale nanejvýš zajímavá skvrnka, teď byla jen pustou, vlnící se mořskou hladinou, do níž zapadala hvězda Regulus.

„Hlavní stěžeň,“ zahulákal, „co z ní vidíte?“

Dlouhá pauza. „Nic, pane. Není tam.“

Tak, a je to. Co má teď dělat. Chtělo se mu uvažovat. Chtělo se mu o tom uvažovat tady na palubě, v co nejtěsnějším doteku se situací – s měnícím se větrem na tváři, s lesknoucí se kompasnicí u ruky a ani v nejmenším nevyrušován. A to mu právě konvence a disciplína ve válečném námořnictvu panující umožňovaly. Požehnaná posvátnost kapitánovy osoby (někdy tak směšná, takové pokušení podlehnout pošetilé pompě) jej teď zahalovala a jeho se mohla svobodně rozběhnout. V jednu chvíli zahlédl, jak Dillon odehnal Stephena. Zaznamenal tu skutečnost, ale jeho mysl pokračovala v nepřetržitém hledání odpovědi na svůj problém. Polakra buď svůj kurs již změnila, anebo to právě hodlá učinit. Otázkou bylo, kam tímto novým kursem dopluje za úsvitu? Odpověď závisela na ohromném množství faktorů – jestli je to francouzská nebo španělská loď, jestli pluje domů anebo opačným směrem, jestli je její kapitán inteligentní anebo hloupý a především na kvalitě jejího oplachtění. Měl o něm jasnou představu, neboť z ní za posledních pár hodin nespustil nanejvýš zkoumavý zrak. Postavil tudíž svou dedukci (pokud se takový instinktivní proces dá takto vůbec nazvat) na těchto jistotách a pravděpodobném odhadu zbylých a došel k závěru. Polakra je opotřebovaná. Je docela možné, že tam leží jen tak s holými stěžni bez plachet, aby unikla zpozorování, zatímco Sophie kolem ní proplouvá na západ, ale ať tak či onak, v tuhle chvíli určitě bude napínat všechny plachty a těsně při větru zamíří do Agde nebo Cete, překříží dráhu Sophie, a spoléhajíc se na schopnost svého latinského oplachtění plout ostře k větru a pustit se tak k návětrné straně, dopluje do bezpečí před svítáním. Jestli to je takhle, bude muset Sophie okamžitě přestavět plachty a prodírat se na návětrnou stranu jen pod nejnutnějším oplachtěním. Tak dostane s prvními slunečními paprsky polakru na svou závětrnou stranu, neboť bylo pravděpodobné, že se nepřátelé spolehnou jenom na svůj přední a hlavní stěžeň – dokonce i na palubě štvané lodi měli ohledy ke svému zraněnému bezanu.

Vstoupil do kajuty navigátora a přimhouřenýma, světlem oslepenýma očima zkoumal pozici. Znovu ji zkontroloval podle Dillonových výpočtů a vyšel na palubu, aby vydal rozkazy.

„Pane Watte,“ řekl, „hodlám ji otočit a přeji si, aby celá operace proběhla tiše. Žádné signály píšťalou, žádné pohánění, žádný křik.“

„Žádné signály, podle rozkazu, pane,“ řekl bocman a odspěchal. „Všichni chlapi k otěžím, otáčíme loď,“ nařizoval ochraptělým šepotem, jenž zněl úžasně zvláštně.

Rozkaz a jeho forma měly podivuhodně mocný účinek. S naprostou jistotou, jako by to bylo přímé zjevení, Jack věděl, že muži jsou naprosto na jeho straně. A na prchavý okamžik mu vnitřní hlas připomněl, ať se kouká nesplést, protože v opačném případě se už nikdy nebude těšit této naprosto neomezené důvěře.

„Velmi dobře, Assou,“ řekl lascarovi u kormidelního kola a Sophie se hladce stočila do návětří.

„Kormidlo do návětří,“ poznamenal – rozkaz obvykle křičel tak hlasitě, že se rozléhal od obzoru k obzoru. „Svinout!“ Slyšel dusot bosých nohou pospíchajících na stanoviště a pleskání otěží stěhovek. Čekal, čekal, dokud vítr nebyl jednu čárku na návětrné přídi, a potom zavolal o něco hlasitěji: „Otočit hlavní plachtu!“ Vítr vál od přídě a loď rychle odpadala. Pak se otočil dokola a foukal mu na druhou líc. „Tak do toho, přestavět!“ řekl a stěží viditelní námořníci na střední části paluby přestavovali pravobočními zvratičkami plachty jako veteráni pracující na přídi. Buliny (Buliny – lana, jež upínají čtvercovou plachtu obráceně než otěže. Slouží k napínání plachty při křižování ostře proti větru. (Pozn. překl.)) na návětrné straně se napjaly, Sophie nabírala rychlost.

V tuto chvíli plula východo-severovýchodním směrem těsně proti větru pod zkrácenými košovými plachtami, a tak Jack sešel dolů. Nechtěl, aby ze záďových oken vycházelo jakékoliv světlo, a nemělo cenu zavírat okna okenicemi, a proto sestoupil s hlavou kvůli trámům sehnutou do důstojnické jídelny. Zde našel ke svému překvapení Dillona (jistě, Dillon velel směně v podpalubí, ale na jeho místě by Jack nikdy neopustil palubu), jak hraje šachy se Stephenem, zatímco hospodář jim předčítal úryvky z Gentleman’s Magazíne a provázel je vlastním komentářem.

„Seďte, pánové,“ zavolal, když se všichni vymrštili. „Jen jsem přišel, abych vás na chvíli požádal o pohostinnost.“

Dali mu najevo, že je srdečně vítán – rychle snášeli sklenice vína, sladké sušenky, nejnovější Navy List – ale přesto tu byl vetřelcem. Převrátil vzhůru nohama jejich poklidné společenství, účetnímu došel literární kriticismus a partii šachů přerušil tak účinně jako zásah blesku z Olympu. Stephen teď stoloval tady, samozřejmě – za kajutu mu sloužil zástěnou oddělený přístěnek za závěsnou lucernou – a podle všeho byl již součástí této komunity. Jack se cítil podivně ublížený a po chvíli rozhovoru (byly to suché, zdrženlivé fráze, jak se mu zdálo, tak převelice zdvořilé) se znovu vrátil na palubu. Jen co spatřili v šerém přísvitu z palubního jícnu jeho siluetu, navigátor a mladý Ricketts se v tichosti přesunuli na levo-boční stranu a Jack začal opět svou osamělou pouť od záďového zábradlí k nejzazšímu lanovému napínáku.

Na začátku prostřední hlídky se obloha znovu zatáhla, a když zazněly dva zvony, zametly palubu poryvy deště, jehož kapky syčely na kompasnici. Vyšel měsíc, bledý pokřivený objekt, téměř nerozeznatelný. Jack měl žaludeční křeče z hladu, ale rázoval sem a tam a při každé otočce se mechanicky podíval do temnoty v závětří.

Tři zvony. Tichý hlas desátníka lodní policie nahlásil, že všechno je v pořádku. Čtyři zvony. Existovalo tolik jiných možností, štvaná loď mohla provést tolik jiných věcí, než odvrátit se od větru a potom se stočit k Cette. Stovky jiných věcí…

„Cože, co to je? Procházet se v dešti jen tak v košili? To je šílenství!“ ozval se těsně za ním Stephenův hlas.

„Tiše!“ okřikl jej Mowett, důstojník hlídky, kterému proklouzl.

„Šílenství. Pomyslete na ten noční vzduch – snášející se vlhko –proudění tělních tekutin. Jestliže vaše povinnosti vyžadují, abyste se procházel na nočním vzduchu, musíte si vzít vlněné oblečení. Vlněné oblečení pro kapitána! Přinesu je raději sám.“

Pět zvonů a další lehká sprška deště. Výměna námořníků u kormidla a šeptem sdělovaný kurs, rutinní hlášení. Šest úderů lodního zvonu a náznak slábnoucí temnoty na východě. Zaklínadlo ticha bylo stále stejně mocné. Muži přestavovali ráhna po špičkách a krátce před sedmi údery zvonu hlídka v koši zakašlala a zavolala téměř omluvně, jen tak nahlas, aby bylo rozumět: „Paluba! Paluba, pane. Myslím, že je támhle na pravoboku. Myslím…“

Jack strčil dalekohled do kapsy pláště s kapuci, jejž mu přinesl Stephen, vyšplhal na vrcholek stěžně, pevně se chytil lanoví a zamířil teleskop ve směru ukazující paže. První šedavé příznaky svítání se namáhavě prodíraly přívaly deště a nízkou potrhanou oblačností v závětří. A tam, s bledě světélkujícími latinskými plachtami, ležela polakra, ani ne půl míle vzdálená. Potom ji déšť znovu zakryl, ale ne dříve, než Jack poznal, že je opravdu jeho obětí, neboť její hlavní stěžeň byl uražen až u paty.

„Vy jste opravdu chlapík, Anderssene,“ řekl a poklepal hlídce po rameni.

Na soustředěný příval otázek mladého Mowetta a ostatních členů palubní směny odpověděl s úsměvem a se snahou udržet se v patřičných mezích: „Je přímo v našem závětří. Jihovýchodně. Můžete na šalupě rozsvítit, pane Mowette, a ukázat jí naši sílu. Nechci, aby udělala něco pošetilého, jako například vystřelila z děla – a případně zranila někoho z posádky. Dejte mi vědět, až přirazíte těsně k jejímu boku!“ S těmito slovy odešel, zavolal, ať mu přinesou světlo a něco horkého k pití. Ze své kajuty slyšel Mowettův hlas, skřehotající a přeskakující vzrušením nad touto fantastickou velitelskou odpovědností (ochotně by pro Jacka v tu chvíli položil život), když Sophie podle jeho rozkazů rozepjala křídla a vyrazila.

Jack se opřel o vyřezávaný rám záďového okna a nechal Killickovu verzi kávy stékat po doušcích do vděčného žaludku. Tak jak se mu uvnitř rozlévalo teplo, tak jej zaplavoval živoucí příval uklidňujícího, čistého, nevzrušeného štěstí – štěstí, jež by jiný velitel (při vzpomínce na svou první kořist) mohl z deníkového záznamu vyčíst, aniž to tam bylo výslovně zmíněno: V 10:30 přestavěl plachty, v 11 h. na kursu, zkrátil košovou plachtu. Dopol. zataženo a déšť. Ve 4:30 oběť spatřena na JV, vzdálenost 1/2 míle. Odvrátil se od větru a zmocnil se jí Ukázalo se, že se jedná o francouzskou polakru L’Aimable Louise, naloženou obilím a běžným zbožím s určením Cette, asi 200 tun, 6 děl a 19 mužů. Poslal ji s jedním důstojníkem a osmi muži do Mahonu.

„Dovolte, ať vám doleji sklenici,“ řekl Jack s bohorovnou benevolencí. „Tohle je o něco lepší než naše obvyklé víno, co říkáte?“

„Lepší, čiré potěšení, a daleko, daleko silnější – je to zdravý, regenerační nápoj,“ přisvědčil Stephen Maturin. „Je to čisté Priorato, Priorato z oblasti za Tarragonou.“

„Čisté to opravdu je – naprosto výjimečně neředěné. Ale vraťme se ke kořistnému. Hlavní důvod, proč jsem z něj tak moc šťastný, je ten, že chlapi dostali křest ohněm, abych tak řekl. A to mi dává prostor, abych trochu víc roztáhl lokty. Máme jedinečného kořistního agenta – je mi zavázaný – a jsem si jist, že nám dá zálohu sto guineí. Šedesát, sedmdesát mohu rozdělit mezi posádku a konečně můžu koupit nějaký střelný prach. Pro ty chlapy neexistuje nic lepšího, než se vyřádit na pevnině, a k tomu potřebují nějaké peníze.“

„Ale neutečou vám? Často jste mluvil o dezerci – o tom velkém zlu, dezerci.“

„Když je čeká výplata kořistních peněz a je tu silná pravděpodobnost, že přijdou další, tak dezertovat nebudou. Rozhodně ne v Mahonu. A ještě navíc, chápete, budou přistupovat k výcviku s velkými děly s daleko větším elánem – nemyslete si, že nevím, jak reptali – je fakt, že jsem je dřel opravdu tvrdě. Ale teď pochopí, že to má smysl… Jen kdybych mohl dostat nějaký prach (neodvažuji se spotřebovat moc erárního), tak budeme střílet o nějakou hezkou cenu levobok proti pravoboku a jedna směna proti druhé. A vzhledem k tomu výcviku a soutěžení neztrácím naději, že naše dělostřelba bude nakonec stejně nebezpečná ostatním, jako zatím byla pro nás. A potom – Bože, jak jsem ospalý – se můžeme pustit do křižování moře naostro. Mám naplánovanou noční práci, až budeme kotvit blízko vnitrozemí… ale nejdříve bych vám měl říct, jak jsem vymyslel rozdělení našeho času. Týden u mysu Creus, potom zpátky do Mahonu pro zásoby a vodu, především vodu. Potom na přístupech k Barceloně a podél pobřeží… podél pobřeží…“ Fantastické zívnutí. Dvě noci beze spánku a pinta Priorato z paluby Aimable Louise na něj dolehly, na bedra mu tlačila neodolatelná, vřelá, hebká a příjemná váha. „Kde jsem to přestal? Aha, Barcelona. Potom u pobřeží Tarragony, Valencie… Valencie… voda je velký problém, samozřejmě.“ Seděl tam, mžoural do světla a líně přemýšlel. Slyšel Stephenův vzdálený hlas, pronášející kázání o pobřeží Španělska – znal je dobře až k Denii, mohl by mu ukázat mnoho zajímavých památek na fénické, řecké, římské, vizigótské a arabské osídlení. Mokřiska kolem Valencie jistojistě obývají oba druhy rajky. Mluvil o zvláštním dialektu a krvežíznivé nátuře Valencijců, o velice reálné možnosti spatřit plameňáky…

* * *

Vítr, jenž přinesl takovou smůlu polakře Aimable Louise, narušil lodní dopravu v celém západním Středomoří, přinutil lodě odchýlit se od zamýšlených kursů, a ani ne dvě hodiny poté, co poslali svou kořist do Mahonu, svou první tučnou kořist, uviděl dvě další plavidla, jeden velký rybářský člun směřující na západ a brigu na severu, očividně plující jižním směrem. Jednoznačnou volbu představovala briga, a tak se pustili kursem, jenž jí měl odříznout cestu, a od té chvíle z ní nespustili pozorný zrak. Plula naprosto poklidně pod košovými a nejspodnějšími plachtami, zatímco Sophie napnula své královské a brámové plachty, rychle je přeložila a spěchala levobočním úsekem o čárku volněji, než mohla, k větru, nakloněná tak, že odtokové kanály v závětří byly pod vodou. Jakmile se jejich dráhy srovnaly, pozorovali Sofijané s úžasem, že cizí loď jim je překvapivě podobná, až do takových podrobností, jako byl přehnaný úhel sklonu čelenu.

„To bude nějaká briga, bezpochyby,“ konstatoval Stephen, který stál u zábradlí vedle Pullingse, velkého, plachého a zamlklého pomocníka navigátora.

„Ano, pane, to je, a úplně jako ta naše, daleko víc podobná, než byste věřil, kdybyste to neviděl. Chcete se podívat mým skládacím dalekohledem, pane?“ zeptal se a čistil sklo kapesníkem.

„Děkuji vám. Skvělý dalekohled – je tak čistý. Ale odvážím se nesouhlasit. Ta loď, ta briga, je ohavně žlutá, zatímco naše je černá s bílým pruhem.“

„Ehm, já nemyslel nátěr, pane. Podívejte se na její velitelskou palubu, s tím legračním malým prohnutím těsně u zádi, jako má ta naše – takovejch moc neuvidíte, dokonce ani v těchhle vodách ne. Podívejte se na úhel jejího čelenu. A musí mít stejnou tonáž jako my, podle temžskýho cejchování, o deset tun víc nebo míň. Musej mít stejnej ponor, jako by byly ze stejný loděnice. Ale na přední košovce má tři kasací pásy, takže vidíte, že je to jenom obchodní loď a ne válečná jako naše.“

„Zajmeme ji?“

„To zní moc dobře na to, aby to byla pravda, pane. Ale možná že bysme měli.“

„Španělské barvy, pane Babbingtone,“ nařídil Jack. A Stephen, když vzhlédl, spatřil na vrcholku stěžně zavlát žlutou a rudou.

„Plujeme pod falešnou zástavou,“ zašeptal Stephen. „Není to příliš neetické?“

„Eh?“

„Ohavné, morálně neobhajitelné?“

„Proboha, pane, my to na moři tak děláme vždycky. Ale vyvěsíme vlastní vlajku v poslední minutě, tím si buďte jist, předtím než vůbec vypálíme z jediného děla. To je spravedlnost. Podívejte se teď na něj – vyvěšuje dánskou návěstní vlajku a není o nic víc Dán než moje babička.“

Ale události prokázaly, že Thomas Pullings se mýlí. „Dánská briga Clomer, pane,“ ohlásil její velitel, starobylý Dán s bledýma zarudlýma očima v opileckém obličeji, a ukázal Jackovi v kajutě své dokumenty. „Kapitán Ole Bugge. Usně a včelí vosk z Dripoli do Barcelony.“

„Dobrá, kapitáne,“ odpověděl Jack, který si velmi důkladně prohlížel papíry – naprosto pravé papíry. „Jistě že mi odpustíte, že jsem vás obtěžoval – už to tak děláme, však víte. Můžu vám nabídnout skleničku Priorata? Řekli mi, že je docela dobré.“

„Je lepší než dobré, pane,“ prohlásil Dán, jakmile si nalil purpurový proud do hrdla. „Je to zázračné víno. Kapitáne, mohl byste mi laskavě sdělit naši pozici?“

„To jste přišel nakoupit na správné místo, co se týče pozice, kapitáne. Máme nejlepšího navigátora ve Středomoří. Killicku, vzkažte pro pana Marshalla. Pane Marshalle, kapitán B… – tenhle gentleman by rád věděl, jakou jsme naměřili pozici.“

Na palubách obou lodí si námořníci prohlíželi navzájem svá plavidla s hlubokým uspokojením, jako svůj vlastní zrcadlový odraz. Sofijané si nejdřív mysleli, že taková podobnost je ze strany Dánů skoro drzost, ale vzpamatovali se, když Anderssen a ještě jeden člen jejich vlastní posádky zavolali přes hladinu na své krajany a mluvili s nimi cizím jazykem tak snadno, jako by se nechumelilo, k obdivnému úžasu všech přihlížejících.

Jack doprovodil kapitána Bugga k zábradlí s obzvláštní vlídností. Do dánského člunu s ním putovala bednička Priorata a Jack se potom naklonil před zábradlí a zavolal na něj: „Jakmile se příště setkáme, dám vám vědět.“

Kapitán ještě ani nedoplul ke Clomeru, když se již ráhna Sophie skřípěním otáčela, aby loď mohla co nejtěsněji přilehnout k větru na svém novém kursu, severo-severovýchodně. „Pane Watte,“ poznamenal Jack s pohledem upřeným nahoru, „hned jak budeme mít chvilku času, tak musíme na přední stěžeň a bezan dát salingové zkracovačky. Nejsme k větru tak naostro, jak bych si přál.“

„Co se to děje?“ znělo celou lodní posádkou, když byly všechny plachty napnuty k prasknutí a na lodi bylo všechno uklizeno k páně Dillonově plné spokojenosti. A netrvalo dlouho a od stevarda důstojnické jídelny se novinka donesla ke sluhovi hospodáře a od něj k jeho pomocníkovi, který ji řekl v kuchyni, a odtud se roznesla po zbytku lodi – novinka, že ten Dán, protože si oblíbil Sophii pro její podobu s jeho vlastní lodí a protože byl potěšen Jackovou pohostinností, prozradil, že nedaleko za severním obzorem se nalézá francouzská loď, po okraj naložená šalupa se záplatovanou hlavní plachtou, směřující k Agde.

Jedno přestavění plachet následovalo za druhým a Sophie se prodírala proti čerstvé bríze a na pátém plavebním úseku se na severo-severovýchodě objevila bílá skvrnka, příliš daleko a příliš stálá, aby to mohl být mořský racek. Byla to ta francouzská šalupa, to bylo jisté. Neboť podle Dánova popisu její takeláže o tom nebylo po první půlhodině pochyb. Její chování však bylo tak podivné, že bylo nemožné být si tím naprosto jisti, dokud se na vlnách nezmítala pod hrozbou Sophiiných děl a dělící pruh moře nekřižovaly čluny převážející zachmuřené zajatce. Především neměla vůbec žádnou hlídku ve strážním koši, a tak svého pronásledovatele zpozorovala, teprve když je dělilo ne více než míle vody. A ještě i v tuto chvíli váhala, nemohla se rozhodnout, vyvěšená trikolóra ji uklidnila a potom zase znervóznila, vyrazila na útěk příliš pomalu a příliš pozdě, jenom aby o deset minut později úprk přerušila a záplavou signálních vlajek dávala najevo ochotu se vzdát a zuřivě s nimi mávala při prvním varovném výstřelu.

Příčina jejího chování se objasnila, jakmile James Dillon vkročil na její palubu, aby ji zajal: Citoyen Durand byla až po okraj naložena střelným prachem – byla jím tak přeplněná, že se nevešel do jejího nákladového prostoru a stál v plachtovinou přikrytých sudech také na palubě. A její mladý kapitán vzal s sebou na moře ženu. Čekala dítě – své první – a bouřlivá noc, pronásledování a strach z exploze urychlily její porodní bolesti. James byl stejně srdnatý jako kterýkoliv jiný muž, ale nepřetržité sténání těsně za přepážkou kajuty a strašlivé chroptění, ostrý, téměř zvířecí řev, jenž prorážel sténáním, a intenzita jejich hlasitosti v něm vyvolávaly hrůzu. Hleděl na bílou, ztrhanou a slzami rozrytou tvář manžela a byl stejně zděšen jako on.

Předal velení nad celou lodí Babbingtonovi, rychle se vrátil na palubu Sophie a vysvětlil celou situaci. Při slově prach se Jackova tvář rozzářila, ale při slově dítě se na ní zračil úžas.

„Mám strach, že ta ubohá žena umírá,“ řekl James.

„Tedy, já nevím, to je jisté,“ pronesl Jack váhavě. A teď, když pochopil příčinu vzdáleného úděsného nářku, jej vnímal daleko jasněji. „Požádejte doktora, ať přijde na palubu,“ řekl námořnímu pěšákovi.

Teď, když vzrušení z pronásledování opadlo, Stephen byl na svém obvyklém stanovišti u čerpadla z jilmového dřeva a hleděl jeho trubicí do sluncem zalité horní vrstvy vodstev Středomoří. Když mu řekli, že na kořistní lodici je žena, rodící dítě, odpověděl: „Opravdu? Troufám si říci, že je. Myslím, že jsem ty zvuky rozeznal,“ a podle všeho se opět chystal k návratu na své stanoviště.

„Přece byste s tím dokázal něco udělat, ne?“ zeptal se Jack.

„Jsem si jist, že ta ubohá žena umírá,“ dodal James.

Stephen se na ně podíval s tím svým podivným bezvýrazným pohledem a řekl: „Zajedu tam.“

Sešel dolů a Jack si oddechl. „Inu, teď je v dobrých rukách, díky Bohu. A vy říkáte, že veškerý náklad na palubě je také střelný prach?“

„Ano, pane. Celá ta záležitost je šílená.“

„Pane Dayi – pane Dayi, jste tam? Znáte francouzské značky, pane Dayi?“

„No jistě, pane. Jsou hodně podobné jako naše, až na to, že jejich nejlepší hrubozrnný prach má bílý kroužek kolem červené. A jejich půlčíky váží jen pětatřicet liber.“

„Kolik místa máte, pane Dayi?“

Dělmistr zaváhal. „Jestli se v podpalubí co nejvíc stěsnáme, tak bych jich tam mohl napěchovat třicet pět nebo šest, pane.“

„Tak to tak udělejte, pane Dayi. Na palubě té šalupy je spousta poškozených krámů – je to vidět i odsud – které budeme muset odstranit, abychom zabránili dalším škodám. Takže bude nejlíp, když se tam také přeplavíte a zachráníte to nejlepší. A taky se nám bude hodit jejich barkasa. Pane Dillone, nemůžeme svěřit tuhle plující prachárnu nějakému kadetovi. Budete ji muset vzít do Mahonu ihned, jakmile prach přemístíme. Vezměte si tolik lidí, kolik uznáte za vhodné, a pošlete laskavě doktora Maturina zpátky v jejich barkase – zoufale nějakou potřebujeme. Bůh se smiluj, to je ale strašlivý křik! Opravdu mě mrzí, Dillone, že vám tohle nakládám na bedra, ale sám vidíte, jak to je.“

„Jasně, pane. Předpokládám, že kapitána šalupy mám vzít s sebou, že ano? Bylo by to nelidské, přestěhovat ho.“

„No jistě, to rozhodně ano, rozhodně ano. Ubožák. To je… to je pěkná kaše, co?“

Malé, smrtelně nebezpečné soudky cestovaly přes dělící pruh moře, byly vyzvednuty a zmizely v jícnu Sophie. Stejně tak půl tuctu zasmušilých Francouzů s jejich vaky či námořními truhlicemi. Ale obvykle slavnostní nálada chyběla – Sofijané, hlavně ti ženatí, se tvářili provinile, zaujatě a chápavě. Strašlivé, vytrvalé výkřiky pokračovaly a pokračovaly. A když se u zábradlí objevil Stephen a zavolal, že musí zůstat na palubě, Jack kývl na souhlas s temnou spravedlností této ztráty.

Loď Citoyen Durand proplouvala hladce temným svítáním k Menorce s pravidelným větrem v zádech. Teď, když křik utichl, postavil Dillon ke kormidlu spolehlivého muže, zkontroloval malou směnu dole v kuchyni a sešel dolů do kajuty. Stephen si umýval ruce a otřesený, zničený manžel držel v zesláblých rukou osušku.

„Doufám…“ začal James.

„Ach ano, ano,“ odpověděl Stephen s jasným úmyslem, rozhlížeje se kolem sebe. „Byl to dokonalý, přímočarý porod. Trval snad trochu dlouho, ale nic neobvyklého. Teď, můj příteli“ – ke kapitánovi – „tyhle kbelíky nechte raději vylít přes palubu. A potom vám doporučuji, abyste si na chvíli lehl. Monsieur má syna,“ dodal.

„Moje nejupřímnější blahopřání, pane,“ řekl mu James. „A moje nejupřímnější přání, aby se madam rychle zotavila.“

„Děkuji vám, pane, děkuji vám,“ koktal kapitán a do očí mu pořád stoupaly slzy. „Prosím vás, vemte si nějakou maličkost – jenom abyste se cítili jako doma.“

Vzali si z hromady koláčků, upečených kvůli spěšnému křtu novorozeněte, naplánovanému na příští týden v Agde. Seděli nenucené v pohodlných křeslech a vedle konečně usnula ubohá mladá žena, manžel ji držel za ruku a u prsou jí oddechovalo svraštělé růžové dítě. V podpalubí byl nyní klid, nádherný klid a mír. A klid a mír byl také na palubě, vítr zpomalil šalupu na stálých šest uzlů a nekompromisní strohé štěkání, obvyklé na palubě válečné lodi, teď vystřídalo jenom občasné mírné: „Jak přiléhá k větru, Joe?“ Panoval klid, a tak ve spoře osvětleném plavidle cestovali nocí, houpáni pravidelnými dlouhými vlnami. Po chvíli tohoto ticha a nerušeného rytmického vlnění se jim zdálo, že by mohli být kdekoliv na zemi – sami na celém světě – v úplně jiném světě. V kajutě se jejich myšlenky rozletěly do dálky, a co se týče Stephena, ten už měl delší dobu pocit, že se vůbec nepohybují z jednoho místa na druhé, ba dokonce měl dojem, že se nepohybují vůbec a že se zastavili i v čase.

„Teprve teď máme příležitost,“ řekl potichu, „navzájem si promluvit. Těšil jsem se na tento okamžik s velkou netrpělivostí, a teď, když nastal, tak zjišťuji, že toho je k mluvení vlastně velmi málo.“

„Možná vůbec nic,“ řekl James. „Myslím si, že jeden druhému rozumíme dokonale.“

To byla naprostá pravda. Byla to naprostá pravda, přinejmenším co se podstaty věci týkalo, přesto však hovořili po všechny zbývající hodiny chráněného soukromí.

„Myslím, že naposledy jsem vás spatřil u doktora Emmeta,“ řekl James po dlouhé, zamyšlené pauze.

„Ne. Bylo to u Rathfarnhama, společně s Edwardem Fitzgeraldem. Vycházel jsem z letního sídla, právě když vy jste s Kenmarem přicházeli.“

„Rathfarnham? Ano, ano, samozřejmě. Teď si vzpomínám. Bylo to těsně po schůzi výboru. Vzpomínám si… Lord Edward byl váš důvěrný přítel, je to tak?“

„Sblížili jsme se ve Španělsku. V Irsku jsme se vídali čím dál tím méně, jak čas ubíhal. Měl přátele, kteří mi nebyli ani sympatičtí, ani jsem jim nedůvěřoval, a pro něj jsem byl vždycky příliš umírněný – až příliš umírněný. Ačkoliv moc dobře věděl, že jsem za všech okolností pro všeobecnou humanitu, můj postoj se nehodil na tehdejší dny plné republikánského zápalu. Vzpomínáte si na tu zkoušku?“

„Jakou?“

„Jež začíná slovy Jste rovný?“

„Jsem.“

„Jak rovný?“

„Jako rákos.“

„Tak pak pokračujte.“

„V pravdě, ve víře, v jednotě a svobodě.“

„Co to máte v ruce?“

„Zelenou ratolest.“

„Kde poprvé vyrostla?“

„V Americe.“

„Kde vyrašila?“

„Ve Francii.“

„Kde ji zasadíte?“

„Ne, už jsem zapomněl, co následuje. Já jsem tuhle zkoušku nepodstoupil, chápete. Nic takového.“

„Ne, chápu, že ne. Já však jsem ji podstoupil. Tenkrát pro mě slovo svoboda zářilo významem. Ale dokonce i tenkrát jsem byl skeptický, co se týče jednoty – naše společnost se skládala z tak rozdílných individualit. Kněží, deisté, ateisté a presbyteriáni. Vizionářští republikáni. Utopisté a lidé, kteří prostě nesnášeli Beresfordovy. Vzpomínám si, že vy a vaši přátelé jste byli především pro zrovnoprávnění.“

„Zrovnoprávnění a reformu. Co se týče mě, neměl jsem vůbec ponětí o nějaké republice. Ani moji přátelé ve výboru, samozřejmě. Vzhledem k tomu, v jakém bylo Irsko tehdy stavu, by se republika rychle stala něčím ne o mnoho lepším než demokracie. Duchu té země je myšlenka republiky zcela cizí. Katolická republika! Jak směšné.“

„To je brandy, tady v té láhvi?“

„Ano.“

„Mimochodem, odpověď na poslední otázku té zkoušky byla V koruně Velké Británie. Sklenice jsou hned za vámi. Věděl jsem, že to bylo u Rathfarnhama,“ pokračoval Stephen, „protože jsem se jej snažil celé odpoledne přesvědčit, aby nevyrukoval s těmi plány na povstání, byly to výplody chorobného mozku. Řekl jsem mu, že jsem proti násilí – vždycky jsem byl – a i kdybych nebyl, tak bych se neúčastnil, pokud by trval na tak divokých, vizionářských plánech – že budou znamenat jeho vlastní zkázu, zkázu Pamely, zkázu jeho věci a zkázu Bůh ví kolika statečných, oddaných mužů. Podíval se na mě tím laskavým, starostlivým pohledem, jako by mě litoval, a řekl, že se musí sejít s vámi a s Kenmarem. V nejmenším mi nerozuměl.“

„Víte něco o jeho ženě – o lady Pamele?“

„Jenom to, že je v Hamburku a že se o ni stará její rodina.“

„Byla to ta nejkrásnější žena, jakou jsem kdy viděl, a ta nejlaskavější. Nikdo nebyl statečnější.“

„Tak,“ zamyslel se Stephen a upíral zrak do skleničky s koňakem. „To odpoledne,“ pokračoval, „jsem vyčerpal víc duchovního úsilí než kdykoliv v životě. Už ani tenkrát mi nesešlo na nějaké kauze, na žádné existující teorii vlády. Nebyl bych hnul prstem pro nezávislost žádného národa, ať již vysněnou či skutečnou. A přesto jsem musel argumentovat s takovým zápalem, jako bych byl naplněn stejným nadšením jako v těch prvních dnech revoluce, když jsme překypovali mravností a láskou.“

„Proč? Proč jste musel hovořit právě takhle?“

„Protože jsem ho musel přesvědčit, že jeho plány jsou katastrofálně pošetilé, že britská vláda v Irsku o nich ví a že je obklopen zrádci a informátory. Argumentoval jsem tak pádně a přesvědčivě, jak jen jsem dokázal – lépe, než bych si kdy myslel – a on mě vůbec nesledoval. Byl roztěkaný. ‚Podívej,‘ povídá mi, ‚támhle na tom tisu u cesty je červenka/ Vnímal jedině to, že jsem proti němu, takže se uzavřel. Jen kdyby byl schopen mě sledovat, ale to asi opravdu nebyl. Ubohý Edward! Rovný jako rákos! A tolik lidí kolem něj bylo tak křivých, jak jen lidé dokáží – Reynolds, Corrigan, Davis… Ach, jak to bylo ubohé.“

„A opravdu byste nehnul prstem, ani pro umírněné cíle?“

„Nehnul. Zoufalý způsob, jakým skončila revoluce ve Francii, to pro mě byla taková ledová sprcha, že se to nedá vyjádřit. A teď, s tím, co jsem viděl v osmadevadesátém na obou stranách, s tou strašlivou pošetilostí, s tou ohavnou zvířecí krutostí, je mi z lidových mas a z jejich pří tak zle, že bych pro reformu parlamentu, pro sjednocení nebo třeba pro ukončení tisíciletí nepřešel ani tuhle místnost. Mluvím jenom sám za sebe, chápejte – je to jenom moje vlastní přesvědčení ale člověk jako součást hnutí nebo davu je mi lhostejný. Je nelidský. A nemám nic společného s národy, ani s nacionalismem. Jediné city chovám – pro to, čím jsou – pro lidi jako jednotlivce. Moje oddanost, pokud nějaká existuje, se týká jenom jednotlivých osobností samotných.“

„Vlastenectví by nestačilo?“

„Můj drahý člověče, skoncoval jsem se všemi diskusemi. Ale víte stejně dobře jako já, že vlastenectví je jenom slovo. A to takové, že se většinou chápe ve spojení ať v právu či neprávu, je to moje vlast, což je hanebné, anebo ve smyslu moje vlast má vždy pravdu, což je idiotské.“

„Ale přesto jste onehdy zabránil kapitánu Aubreymu, aby zahrál Rebelové jsou poraženi!“

„Nu ano, nejsem samozřejmě důsledný, obzvláště co se týká maličkostí. Co je zač? On význam té skladby nezná, chápete. Vůbec nikdy v Irsku nebyl a v době povstání byl v Karibiku.“

„A já jsem byl v Kapsku, díky Bohu. Bylo to hrozné?“

„Hrozné? To se nedá slovy vypsat, to se nedá vyjádřit, jak to bylo zhudlařené, zpackané, jaký to byl vražedný zmatek a jak to všechno bylo idiotské. Povstání vůbec ničeho nedosáhlo. Pozdrželo nezávislost o sto let, zaselo nenávist a násilí, zplodilo odpornou rasu denunciantů a takových kreatur, jako je major Sirr. A shodou okolností nás všechny vydalo na milost a nemilost každému příležitostnému udavači, který si zamane nás vydírat.“ Odmlčel se. „Ale co se týče té písně, zachoval jsem se tak, jak jsem se zachoval, jednak proto, že je pro mě nesnesitelné ji poslouchat, a za druhé proto, že na doslech bylo několik irských námořníků a ani jeden z nich Oranžista. A byla by škoda, kdyby jej začali nenávidět, když ho ani nenapadlo, že by mohl někoho urazit.“

„Vám na něm hodně záleží, viďte?“

„Myslíte? No, asi ano. Nenazval bych jej gremiálním přítelem – na to ho neznám dost dlouho – ale velice jsem k němu přilnul. Mrzí mě, že vy ne.“

„Mě to mrzí také. Přišel jsem s naprosto dobrou vůlí. Slyšel jsem, že je divoký a vrtošivý, ale že je to dobrý námořník, a měl jsem ohromně dobrou vůli. Ale citům neporučíte.“

„Ne. Ale je to podivné, přinejmenším mně se to zdá podivné, z toho úhelného hlediska, že si vás obou vážím, dokonce víc než to. Máte mu za zlé něco konkrétního? Kdyby nám bylo pořád ještě osmnáct, tak bych se zeptal, co je s Jackem Aubreym v nepořádku?“

„A já bych asi odpověděl, všechno, protože má velitelskou funkci, kterou já nemám,“ odpověděl James s úsměvem. „Ale necháme už toho, přece vám nemohu do očí kritizovat přítele.“

„Ach, on má své chyby, samozřejmě. Vím, že je velice ctižádostivý, co se týče jeho profese, a netrpělivý, jakmile narazí na nějakou překážku. Já jsem jenom chtěl vědět, co přesně vás na něm uráží. Nebo to je pouhé non amo te, Sabidi?“

„Možná že ano, těžko říci. Dokáže být ohromně příjemný společník, samozřejmě, ale občas, když dává najevo tu typicky anglickou svalnatou, arogantní necitlivost… a pak tady rozhodně existuje jedna věc, jež mi obzvláště jde na nervy – to je ta jeho velká chtivost po kořisti. Disciplína a výcvik na palubě šalupy připomíná mnohem víc nenasytného korzára než královskou loď. Když jsme stíhali tu zbědovanou polakru, nedokázal opustit palubu celou noc – to by si člověk myslel, že pronásledujeme řadovou loď, že nás na konci štvanice čeká nějaká čest. A sotva ta ukořistěná loď odplula Sophii z dohledu, už zase začal výcvik ve střelbě, už zase burácely baterie na obou bocích.“

„Znamená korzár nějakou nečestnou záležitost? Táži se z čiré nevědomosti.“

„Inu, korzár má naprosto jinou motivaci. Kaper nebojuje pro čest, ale pro zisk. Je to žoldák. Zisk je jeho raison ďetre.“

„Nemůže mít výcvik v dělostřelbě za cíl nějakou čestnější záležitost?“

„Ale jistě. Je docela možné, že jsem nespravedlivý – že žárlím – že mi chybí velkorysost. Omlouvám se vám, jestli jsem vás urazil. A ochotně přiznávám, že je vynikající námořník.“

„Proboha, Jamesi, známe jeden druhého dost dlouho, abychom mohli vyslovovat své názory bez urážky. Podal byste mi láhev?“

„No tak potom,“ řekl James, „jestli mohu mluvit stejně otevřeně, jako kdybych tu byl sám, tak vám řeknu tohle. Mám za to, že způsob, jakým povzbuzuje toho člověka Marshalla, je neslušný, abych nepoužil ještě horší slovo.“

„Teď vám asi nerozumím.“

„Víte o tom člověku?“

„Co bych o něm měl vědět?“

„Že je pederast?“

„Snad.“

„Mám o tom pozitivní důkaz. Mohu ho předložit v Cagliari, když to bude nezbytné. A on je do kapitána Aubreye zamilovaný – dře jako otrok na galejích – sám by ochotně drhnul palubu, kdyby mohl – honí chlapy s daleko větším zápalem než bocman – jenom aby se mu zavděčil.“

Stephen přikývl. „Ano,“ řekl. „Ale jistě si nemyslíte, že by Jack Aubrey sdílel jeho choutky?“

„Ne. Ale zato si myslím, že o nich ví a že toho chlapa povzbuzuje. Ehm, ale tohle je opravdu ošklivý tón… zacházím moc daleko. Možná jsem opilý. Tu láhev jsme skoro vyprázdnili.“

Stephen pokrčil rameny. „Ne. Vy se docela mýlíte, chápete. Ujišťuji vás, a mluvím s naprosto střízlivou upřímností, že o tom nemá ani ponětí. Svým způsobem není moc bystrý a v jeho velice jednoduchém pojetí světa jsou pederasti nebezpeční jenom plavčíkům, kůrovým zpěváčkům anebo těm oboupohlavním stvořením, jaké může nalézt ve středomořských bordelech. Učinil jsem oklikou takový pokus, abych jej osvítil, ale on se zatvářil velice znalecky a řekl mi: ‚Nevykládejte mně o zadku a neřestech, já jsem ve válečném námořnictvu celý svůj život.‘“

„Tak není potom pořádně natvrdlý?“

„Jamesi, chci věřit, že v té poznámce nebyla ani špetka mens rea!“

„Musím na palubu,“ vyhrkl James při pohledu na hodinky. Vrátil se o něco později, poté co dohlédl na výměnu u kormidla a zkontroloval kurs. Přinesl s sebou závan chladného nočního vzduchu a mlčky seděl, dokud chlad v teple hořící lampy nevyprchal. Stephen otevřel další láhev.

„Jsou chvíle, kdy nejsem tak docela spravedlivý,“ řekl James a natáhl se po sklenici. „Jsem přecitlivělý, já to vím, ale někdy, když je člověk obklopen protestanty a slyší jejich licoměrné, nevzdělané náboženské fráze, tak občas vyletí. A protože nemůže vyletět jedním směrem, tak vyletí druhým. Je to neustálé napětí, jak sám víte nejlépe.“

Stephen se na něj velice pozorně zahleděl, ale nic neřekl.

„Vy jste nevěděl, že jsem katolík?“ zeptal se James.

„Ne,“ odpověděl Stephen. „Byl jsem si vědom, že v rodině máte nějaké katolíky, ale co se týče vás… Nemáte dojem, že vás to staví trošku do jiného pozice?“ zeptal se váhavě. „Co například přísaha… trestní zákoník…?“

„Ani v nejmenším,“ řekl James. „Co se toho týče, tak mám naprostý duševní klid.“

To si jenom namlouváte, můj ubohý příteli, pomyslel si Stephen a nalil si další skleničku, aby zakryl svůj výraz.

Na chvíli se zdálo, že by James Dillon mohl myšlenku rozvést, ale neučinil tak. Určitá křehká rovnováha se změnila a od této chvíle mluvili a mluvili o společných přátelích a o nádherných dnech, jež strávili společně v minulosti, která se teď zdála tak vzdálená. Kolik lidí znali! Jak byli někteří z nich ryzí, anebo zábavní, anebo vážení! Během rozmluvy vypili do dna druhou láhev a James odešel znovu na palubu.

Vrátil se za půl hodiny, a když vstoupil do kajuty, řekl, jako kdyby přímo navazoval na přerušený rozhovor: „A potom je tady samozřejmě celý ten problém s povyšováním. Já vám řeknu, jenom mezi námi důvěrně, a přestože to bude znít ohavně, že si myslím, že já jsem měl dostat to velení, po té záležitosti s lodí Dart. A to, že jsem byl přeskočen, to mě ukrutně žere.“ Odmlčel se a potom se zeptal: „Kdo to byl, o kom se říkalo, že dosáhl více svým přirozením než přirozeným nadáním?“

„Selden. Ale v tomhle případě si myslím, že všeobecné drby jsou celkem vedle. Jak já tomu rozumím, tak tady šlo o běžný zájmový úkon. Chápejte, já netvrdím, že je nějak výjimečně ctnostný – jenom říkám, že v případě Jacka Aubreye je tahle úvaha irelevantní.“

„No, ať to je, jak chce, já chci povýšení. Jako každý druhý si ho cením vysoko, takže vám to říkám docela prostě. A sloužit pod kapitánem, který se honí jenom za kořistným, není ta nejrychlejší cesta k povýšení.“

„Inu, já o námořních záležitostech nic nevím. Ale nejsem si jist, Jamesi, nejsem si jist, zdali není příliš jednoduché pro bohatého člověka opovrhovat penězi – překroutit opravdovou motivaci… Příliš důvěřovat pouhým slovům, a…“

„Pro Boha, snad opravdu nevěříte, že jsem bohatý?“

„Jel jsem přece přes vaše pozemky.“

„Tři čtvrtiny jich tvoří hora a jednu čtvrtinu slatina. A i kdyby mi všichni platili nájem za ten zbytek, tak to je jenom pár set za rok – stěží tisícovka.“

„Krvácí mi pro vás srdce. Ještě nikdy jsem nepotkal člověka, který by přiznal, že je buď bohatý, nebo ospalý. Chudí lidé a ti, co jsou vzhůru, mají patrně nějakou morální přednost. Jak to vzniklo? Ale abychom se vrátili k tématu – přece je to natolik statečný velitel, jakého byste si přál, a vyrovná se každému, jehož byste chtěl mít v čele ve slavných a pamětihodných bitvách?“

„Můžete se zaručit za jeho odvahu?“

Tak tady je konečně ten hlavní bod obžaloby, pomyslel si Stephen a nahlas řekl: „To nemohu. Na to ho neznám dost dobře. Ale uvedlo by mne v úžas, v úžas, kdybych měl zjistit, že není odvážný. Proč si vy myslíte, že není?“

„Já jsem neřekl, že není. Velice by mě mrzelo, kdybych řekl něco proti odvaze nějakého člověka bez důkazu. Ale měli jsme zajmout tu galéru. Za nějakých dalších dvacet minut bychom byli na její palubě a měli bychom ji.“

„Ano? Já o těchhle věcech nic nevím a byl jsem v té době v podpalubí. Ale jestli tomu dobře rozumím, tak jediná prozíravá věc byla otočit a chránit zbytek konvoje.“

„Prozíravost je velká ctnost, samozřejmě,“ řekl James.

„No dobrá. Takže povýšení pro vás znamená hodně, je to tak?“

„Samozřejmě že znamená. Důstojník, který netouží po úspěchu a po tom, aby konečně vztyčil svou vlastní vlajku, nestojí za zlámanou grešli. Ale vidím vám na očích, že mě považujete za plného rozporů. Já chápu svoje postavení. Já netoužím po žádné republice – jsem pro zavedené, tradiční instituce a pro autoritu do té míry, dokud to není tyranie. Jediné, co chci, je nezávislý parlament, kde zasedají odpovědní mužové království a ne pouze mizerná sebranka dosazených figurek a lidí deroucích se o koryta. Pokud by tohle existovalo, tak jsem dokonale spokojen se spojením s Anglií, dokonale šťasten se dvěma královstvími. Dokážu připít na oddanost trůnu, aniž bych se zadusil, to vás ujišťuji.“

„Proč zhasínáte tu lampu?“

James se usmál. „Svítá,“ řekl a kývl k šedému, nevlídnému přísvitu za oknem kajuty. „Neměli bychom vyjít na palubu? Už by měly být na dohled výšiny Menorky, jestli ne teď, tak každou chvíli. A doufám, že vám budu moct ukázat pár těch ptáků, kterým námořníci říkají buřňáci, pokud zakotvíme naproti Fornellskému útesu.“

Avšak ještě s jednou nohou na schůdcích se obrátil a pohlédl Stephenovi do tváře. „Nechápu, co mě to popadlo, že jsem mluvil tak jedovatě,“ řekl, přejel si dlaní po čele a ve tváři měl nešťastný a udivený výraz. „To se mi snad ještě nikdy nestalo. Nevyjadřoval jsem se správně – bylo to neobratné, nepřesné, říkal jsem něco jiného, než jsem měl na mysli. Rozuměli jsme jeden druhému lépe předtím, než jsem otevřel pusu.“

Ranhojič pan Florey byl starý mládenec. Měl velký dům vysoko u Santa Maria a s přímočarostí starého mládence pozval doktora Maturina, aby u něj bydlel, kdykoliv zde Sophie zakotví kvůli opravám nebo doplnění zásob. Pro zavazadla a sbírky mu dal k dispozici místnost, která již hostila nespočet zaprášených svazků herbářů, jež hlavní posádkový lékař, pan Cleghorn, shromažďoval téměř třicet let.

Byl to okouzlující dům, vhodný pro meditace, přilepený přímo na vršku Mahonova útesu a shlížející na přístaviště obchodních lodí z omračující výšky. Stál tak vysoko, že hluk a shon přístaviště působily neosobně, jako nějaký průvodní jev myšlení. Stephenův pokoj byl vzadu, na chladné severní straně, s vyhlídkou na přístav. Stephen se usadil přímo v otevřeném okně, nohy měl v umyvadle s vodou, a psal deník, zatímco rorýsové (obecní, bělaví i alpínští) jako o závod poletovali s křikem v suchopárném vzduchu, mihotajícím se mezi ním a Sophií, jež v dálce pod ním na druhé straně přístavu, připoutaná u zásobovacího mola, působila jako nějaká hračka.

„Takže James Dillon je katolík,“ psal svým drobným a tajným rukopisem. „To nebýval. Přesněji řečeno, nebyl katolíkem v tom smyslu, že by se to projevovalo nějakým odlišným chováním, nebo že by pokládal složení přísahy za nesnesitelnou oběť. Rozhodně nebyl v žádném ohledu nábožensky založen. Došlo snad u něj k nějaké konverzi, k nějaké změně ve stylu Ignáce z Lojoly? Doufám, že ne. Kolik ještě tajných stoupenců katolicismu je ve válečném námořnictvu? Rád bych se ho na to zeptal, ale bylo by to indiskrétní. Vzpomínám si, že plukovník Despard mi říkal, že v Anglii biskup Challoner dává tucet rozhřešení ročně za občasné přijímání svátosti podle anglikánského ritu. Plukovník T. (který se účastnil Gordonova povstání) byl také katolík. Týkala se Despardova poznámka jenom pozemní armády? Tenkrát mě vůbec nenapadlo se ho na to zeptat. Kdoví: je tohle důvod rozrušeného stavu mysli Jamese Dillona? Ano, myslím, že je. Určitě je pod nějakým silným tlakem. Dokonce si myslím, že tohle období je pro něj kritické, do jisté míry rozhodující – období, jež ho uvede na určitou dráhu, kterou už nikdy neopustí, kterou bude sledovat po celý zbytek života. Často už mě napadlo, že v takové fázi (v níž se všichni tři víceméně nacházíme) si muž natrvalo vytváří povahu – anebo je mu tato povaha vnucena. Veselost, bouřlivá povznesená nálada tomu předcházejí. Potom začne působit nějaké náhodné zřetězení okolností, či nějaká skrytá zvláštní záliba (nebo spíše nějaké vrozené sklony) a muž se ocitne na cestě, již nemůže opustit, po níž musí kráčet dál, již prohlubuje (stává se z ní vyjetá kolej), až jej tato povaha pohltí – stane se osobností jakoby již bez lidských vlastností, spíše záplavou vlastností, jež jsou této povaze vlastní. James Dillon byl nádhernou bytostí. Ta se nyní uzavírá. Je to smutné – mám říci srdceryvné? –, jak se vytrácí veselá mysl. Optimismus, přirozená volně tryskající radost. Autorita není jejím největším nepřítelem – spíše arogance. Znám jen málo mužů přes padesát let, kteří mi připadají naprosto lidští – žádný z nich nezastával dlouho nějaké odpovědné místo. Nejstarší kapitáni válečných lodí zde; admirál Warne. Svraštělí lidé (svraštělí ve své podstatě, nikoliv, běda, co se týče panděr). Pompézní, bezbožná božstva, vzbuzující zlost, užívající si zážitků, jež přišly příliš pozdě a za příliš vysokou cenu, jako když člověk leží se zatrpklou milenkou. Avšak lord Nelson, v podání Jacka Aubreye, je natolik přímým, nezkaženým a sympatickým člověkem, jak si jen lze přát. Stejně tak, ve většině ohledů, je JA sám, ačkoliv občas se i u něj projevuje určitá bezohledná arogance moci. Jeho optimismus jej však dosud v žádném případě neopustil. Jak dlouho to potrvá? Jaká žena, politický případ, zklamání, zranění, nemoc, neposlušné dítě, porážka, jaká neznámá překvapivá událost jej o něj připraví? Ale jde mi o Jamese Dillona. Je stejně temperamentní, jako vždy býval – dokonce více – pouze je to nyní o deset oktáv níže a v pochmurnější tónině. A někdy se v duchu černého humoru obávám, že sám sobě způsobí nějakou újmu. Co bych za to dal, kdyby se on a Jack Aubrey stali důvěrnými přáteli. Jsou si v mnoha ohledech tak podobní a James je stvořen pro přátelství. Když chápe, jak se v posuzování Jackových činů mýlil, tak snad přijde k rozumu? Ale přijde na to vůbec někdy, anebo se JA stane zdrojem jeho nespokojenosti? Jestli ano, tak je tu pramalá naděje. Protože nespokojenost, vnitřní zápas, musí v určitém okamžiku být velice palčivý pro člověka, který má (chvílemi) tak málo smyslu pro humor a je tak citlivý na otázky cti. Je nucen přijímat nepřijatelné častěji než většina ostatních lidí a je pro to daleko méně způsobilý. A ať už řekne cokoliv, ví stejně dobře jako já, že riskuje strašlivou konfrontaci. Co když to byl on, kdo vzal Wolfa Tone do Lough Swilly? A což jestli Emmet přiměje Francouze k nové invazi? A což jestli se Bonaparte spřátelí s papežem? Není to vyloučené. Ale na druhou stranu, JD skutečně je temperamentní bytostí, a pokud někdy, až se mu zase vrátí dobrá nálada, začne mít JA v oblibě tak, jak by měl, nezmění se – nikdy neexistovala oddanější povaha. Dal bych za to nevím co, kdybych z nich mohl udělat přátele.“

Vzdychl a odložil pero. Položil je na víko nádoby, v níž ležela jedna z nejkrásnějších kober, jaké kdy viděl. Jedovatá, s tupým nosem, stočená v alkoholu a upírající na něj skrze sklo své oči s rozpůlenými zorničkami. Tahle kobra byla jedním z plodů dnů, jež strávili v Mahonu, než připlula Sophie vlekoucí svou třetí kořist, dosti velkou španělskou tartanu. A vedle kobry ležely dva viditelné výsledky činnosti Sophie: hodinky a skládací dalekohled. Hodinky ukazovaly dvacet minut do celé hodiny, takže zdvihl dalekohled a zaměřil jej na šalupu. Jack byl stále na palubě, bez poskvrnky ve své nejlepší uniformě, a řešil s Dillonen a bocmanem nějaký problém horního lanoví. Všichni ukazovali nahoru a kolébali se ve směšném souladu.

Opřel se o zábradlí na malém balkonku a zaostřil dalekohledem na molo u vjezdu do přístavu. Téměř okamžitě spatřil důvěrně známou brunátnou tvář Georga Pearce, řadového námořníka, v extázi bujarého veselí. Byla s ním skupinka kamarádů námořníků roztroušených podél řetězu jednopatrových vináren, táhnoucího se ke koželužnám. Námořníci ubíjeli čas házením žabek po klidné hladině. Tito muži patřili k posádkám dvou kořistních lodí a měli dovoleno zůstat na břehu, zatímco ostatní Sofijané byli stále ještě na palubě. Obě skupiny se však již těšily první splátce kořistného. S pohledem upřeným na stříbřitý lesk poskakujících žabek a na rozdivočelé nahé chlapce vrhající se za nimi do páchnoucí mělčiny Stephen viděl, že námořníci se zbavují bohatství tím nejrychlejším způsobem, jaký člověk vynalezl.

Teď od boků Sophie odrazil člun a Stephen v dalekohledu uviděl člunovoda, opatřujícího Jackovo pouzdro na housle s upjatou, sebevědomou důstojností. Zaklonil se, vytáhl jednu nohu z vody – teď již vlažné – chvíli si ji prohlížel a přemítal o srovnávací anatomii nižších příslušníků třídy vyšších savců – koní, opic, orangutanů, afrických cestovatelů, opičky paní de Buffon – rozpustilých a veselých v mládí, zamračených, nabručených a uzavřených ve stáří. Jaký byl opravdový stav opičky? Kdo jsem, pomyslel si, abych tvrdil, že radostné mládí opice není pouze kukla, zámotek nabručeného starého samotáře? Že ten druhý stav není přirozenou, nevyhnutelnou kulminací – běda, skutečnou formou opičky?

„Přemýšlel jsem o opičce,“ řekl nahlas, když se otevřely dveře a vešel Jack s dychtivým výrazem, svitek notového papíru pod paží.

„O tom v nejmenším nepochybuji,“ zvolal Jack. „Vždyť je to také zatraceně úctyhodné téma k přemýšlení. Ale teď buďte hodný mládenec, vyndejte z lavóru tu druhou nohu – proč je tam, u všech všudy, vůbec strkáte? – a oblečte si punčochy, prosím vás. Nesmíme ztratit ani moment. Ne, ne ty modré punčochy, jdeme na večírek k paní Hartové – na její soaré.“

„To si musím vzít hedvábné punčochy?“

„Samozřejmě že si musíte vzít hedvábné punčochy. A padejte z pelechu, můj drahý příteli. Přijdeme pozdě, jestli nenapnete trochu víc plachet.“

„Vy vždycky tolik pospícháte,“ řekl Stephen rozmrzele, zatímco šmátral mezi svým majetkem. Had z Montpellier přeplazil místnost se suchým šustěním, přičemž předvedl sérii výjimečně elegantních křivek s hlavou zvednutou nějakého půl metru nad zemí.

„Á, á, á,“ křičel Jack a vyskočil na židli. „Had!“

„Budou stačit tyhle?“ zeptal se Stephen. „Je v nich díra.“

„Je jedovatý?“

„Extrémně jedovatý. Troufám si říci, že na vás rovnou zaútočí. Skoro o tom nepochybuji. Kdybych si navlékl hedvábné punčochy na ty horší, tak ta díra určitě vidět nebude, ale potom by mně v nich bylo strašlivé vedro. Nezdá se vám, že je nepřirozené vedro?“

„Proboha, ten musí být nejmíň dva sáhy dlouhý! Řekněte, je opravdu jedovatý? Řekněte na mou duši!“

„Pokud byste mu strčil ruku do jícnu až za jeho zadní zuby, tak byste možná nahmátl trochu jedu, ale jinak ne. Malpolon monspessulanus je velice nevinný had. Říkám si, kdybychom jich tak mohli vzít pár na loď, kvůli krysám – ach, kdybych jen tak měl více času a kdyby nebylo té pošetilé netolerantní perzekuce plazů… Na té židli vypadáte opravdu politováníhodně, to mi věřte.“

„Na svatého Jiří vylézají z děr hadi a štíři,“ zazpíval plazovi, a jakkoliv byla zmije hluchá jako poleno, dívala se mu šťastně do očí, když ji odnášel pryč.

První návštěvu vykonali v rodině pana Browna z doků, kde, po přivítání, představování a gratulacích k Jackovu štěstí, zahráli Mozartův kvartet B moll, s převelikou snahou a dobrou vůlí, přičemž slečna hrála sladké, ačkoliv slabé tóny na violu. Předtím společně nikdy nehráli, nikdy tuto konkrétní skladbu nezkoušeli, a tak byl výsledný zvuk obzvláště trhaný. Avšak měli z muzicírování opravdové srdečné potěšení a jejich posluchačstvo, paní Brownová a bílá kočka, sedělo, pokojně předlo a bylo s jejich výkonem naprosto spokojeno.

Jack byl zmítán divokou euforií, ale velká vážnost, již choval k hudbě, jej během produkce držela na uzdě. Až teprve při svačině, jež následovala – párek drůbeže, uzený jazyk, vinný rosol, flameri a sýrové pečivo – se začal odvazovat. Protože měl žízeň, vypil dvě nebo tři sklenice silerského vína a teď jeho tvář ještě zbrunátněla a byla dokonce ještě rozjařenější, hlas zněl ještě mužněji a smích se ozýval ještě častěji. Barvitě společnosti vylíčil, jak Stephen upiloval dělmistrovi hlavu a znovu ji přišil, lepší než předtím. A čas od času pohledem světle modrých očí zabloudil na slečnino poprsí, jež móda toho roku (přehnanější vzdáleností od Paříže) velela zakrýt jenom velice, velice malým kouskem gázové tkaniny.

Stephen se probral ze svého zasnění a všiml si, že paní Brownová hledí zamračeně, slečna se dívá ostýchavě na svůj talíř a pan Brown, který toho také dost vypil, se pustil do líčení historky, jež nemůže skončit dobře. Paní Brownová měla velké pochopení pro důstojníky, kteří byli dlouho na moři, obzvláště pro ty, kteří se vrátili z úspěšné plavby, a náturu měla přirozeně veselou. Měla však daleko menší pochopení pro svého manžela, znala už všechny jeho historky a především současný poněkud skelný pohled. „Pojď, drahoušku,“ řekla dceři. „Myslím, že necháme pány o samotě.“

Soaré Molly Hartové navštívila velká, různorodá sešlost, účastnili se jej téměř všichni důstojníci, duchovní, civilisté, obchodníci a šlechtici z Menorky. Bylo jich tolik, že hostitelka potřebovala velikánský prostor patia seňora Martineze, aby se tam všichni její hosté vešli, přičemž vojenská kapela z pevnosti Svatého Filipa hrála z místnosti, jež obyčejně sloužila jako velitelova kancelář.

„Dovolte mi, abych vám představil svého přítele – svého znamenitého přítele – a lodního ranhojiče, doktora Maturina,“ řekl Jack a vedl Stephena k hostitelce. „To je paní Hartová.“

„Váš služebník, madam,“ řekl Stephen a dvorně se uklonil.

„Jsem moc šťastná, že vás tady vidím, pane,“ odpověděla paní Hartová, okamžitě si jistá tím, že je jí hrozně protivný.

„Doktor Maturin, kapitán Harte,“ pokračoval Jack.

„Mě těší,“ zabručel kapitán Harte, kterému protivný už byl, ale z naprosto jiného důvodu. Hleděl Stephenovi přes hlavu a nastrčil mu dva prsty jenom kousíček před své panděro. Stephen se na ně upřeně zadíval, nechal je třepat se ve vzduchu a mlčky kývl hlavou gestem, jehož civilní drzost tak dokonale odpovídala přivítání, že si Molly Hartová řekla pro sebe: Ten člověk se mi líbí. Pokračovali dále, aby udělali místo ostatním, neboť proud návštěvníků se hrnul rychle – všichni námořní důstojníci přišli v rozmezí několika vteřin určeného času.

„Tady je Štístko Jack Aubrey,“ zahlaholil Bennet z Aurory. „Na mou čest, vy mládenci se pilně činíte ve svůj vlastní prospěch.

Skoro jsem se nemohl do Mahonu dostat, pro tu záplavu vašich kořistí. Já vám je přeju, ale jednu po druhé. Musíte nechat také něco pro nás, staré strejce, abychom měli něco do důchodu, no né?“

„Ale, pane,“ řekl Jack se smíchem, od nějž ještě více zbrunátněl. „To je jenom štěstí začátečníka – brzy bude po něm, to jsem si jist, a potom si zase budeme cucat palce.“

Kolem něj bylo půl tuctu dalších námořních důstojníků, služebně na stejné úrovni anebo starších. Všichni mu gratulovali, někteří smutně, někteří trochu závistivě, ale všichni s tím přímočarým přátelstvím, s nímž se tak často setkával ve válečném námořnictvu. Když se všichni nechali unášet proudem k tabuli, na níž stály tři ohromné mísy s bowlí a regimentem sklenic kolem, Jack jim nezadržitelným námořním žargonem přesně vylíčil, jak se která oběť chovala. Poslouchali mlčky s dychtivou pozorností, na některých místech pokyvovali hlavami a chvílemi přivírali oči. Stephen učinil soukromé pozorování, že na určité úrovni je naprosté porozumění mezi muži možné. Potom se jeho pozornost i on sám vytratili. Se sklenicí arakového punče v ruce se postavil vedle jednoho oranžovníku, stál tam se šťastným výrazem a pozoroval chvílemi uniformy na jedné straně, chvílemi větvemi oranžovníku uniformy na druhé straně, a tam, kde byly pohovky a stoličky, pozoroval sedící dámy, doufající, že jim muži přinesou led a sorbety, doufající, pokud se námořníků týkalo, marně. Trpělivě vzdychaly a doufaly, že se jejich manželé, bratři, otcové, milenci neopojí příliš, a hlavně, že žádný z nich nedostane hádavou náladu.

Čas ubíhal a vír pomalu se otáčejícího proudu soaré připlavil Jackovu skupinku poblíž oranžovníku a Stephen jej uslyšel, jak říká: „Dneska v noci bude venku pěkná mela.“

„To je všechno v pořádku, Aubreyi,“ řekl jeden velitel řadové lodi ihned poté. „Ale tvoje posádka, to bývala na břehu vždycky tichá a slušná parta lidí. Ale teď, sotva mají pár šesťáků, tak vyvádějí, jako já nevím co. No, jako nějaká tlupa šílených opičáků. Příšerně zmlátili posádku z bárky mého bratrance Oakse, na základě absurdního vychloubání, že mají na palubě opravdového doktora, a proto že mají právo zakotvit před bárkou z válečné lodi, která má jenom ranhojiče – což je naprosto absurdní záminka. Těch jejich pár šestáků je úplně připravilo o rozum.“

„To je mi líto, že chlapi kapitána Oakse dostali nářez, pane,“ řekl Jack s upřímným výrazem soucitu. „Ale ten fakt je pravdivý. My opravdu máme na palubě lékaře – ohromně šikovně zachází s pilou nebo s klystýrem.“ Jack se kolem sebe rozhlížel s náramně samolibým úsměvem. „Byl tu se mnou ještě před malou chviličkou. Otevřel našemu dělmistrovi hlavu, vyndal mu mozek, spravil ho, nacpal ho zase zpátky – nedokázal jsem se na to ani dívat, pánové, to vás ujišťuji – nařídil dělmistrovi, aby skousl minci, natloukl mu mozek zpátky do lebky, zaklapl ji, přišrouboval a znovu mu sešil skalp tak šikovně jako nějaký plachtař. Tak tomuhle já říkám opravdový doktor – a ne žádný z těch vašich zatracených felčarů, co léčí práškama. No né, támhle je…“

Laskavě se s ním pozdravili, přinutili ho dát si další sklenici punče – a ještě jednu sklenici punče – všichni jej už vypili hodně. Byla to báječná věc – skvělý punč, báječná věc v takhle horkém dni. Rozhovor plynul dál, jenom Stephen a kapitán Nevin byli poněkud zamlklí. Stephen si všiml zahloubaného, do sebe ponořeného pohledu kapitána Nevina – výrazu tak důvěrně známého – a nepřekvapilo ho, když jej kapitán Nevin odvedl stranou za oranžovník, aby mu tichým, důvěrným a zcela upřímným hlasem sdělil, že má potíže strávit i to nejjednodušší jídlo. Zažívací potíže kapitána Nevina uváděly odborníky v úžas po léta, po léta, pane. Ale je si jist, že na ně budou stačit Stephenovy zázračné schopnosti. Měl by raději doktoru Maturinovi vylíčit všechny podrobnosti, na něž si vzpomene, neboť se jedná o velice ojedinělý, zajímavý případ, a sir John Abel mu řekl – zná Stephen sira Johna? – ale aby byl zcela upřímný (ztišil ještě hlas a kradmo se rozhlédl), musí přiznat, že tu jsou také jisté potíže s… s vyprazdňováním. Mluvil a mluvil dál tichým, naléhavým hlasem a Stephen tu stál s rukama za zády, s hlavou skloněnou a s výrazem vážného zájmu v zachmuřené tváři. Nebyl samozřejmě roztěkaný, ale jeho pozornost nebyla natolik zaujatá, aby neslyšel, jak Jack vykřikuje: „Ale ano, ano! Zbytek půjde na břeh samozřejmě také. Jsou namačkaní u lodního zábradlí, kapsy jim přetékají penězi, oči jim lezou z důlků a čuráky mají metr dlouhé!“ Stěží to mohl přeslechnout, neboť Jackův hlas se krásně rozléhal a jeho poznámka náhodou zapadla do jednoho z těch podivných okamžiků ticha, jež se rozhostí i na těch nejrušnějších shromážděních.

Stephen té poznámky litoval. Litoval účinku, jaký měla na dámy na druhé straně oranžovníku, které vstaly a odcupitaly s mnoha pohoršenými pohledy. Ale daleko více litoval Jackovy brunátné tváře, maniakální škodolibosti, jež mu zářila z očí, a jeho triumfálního výkřiku: „Nemusíte pospíchat, dámy – nesmějí na břeh dřív než po večerním výstřelu z děla!“

Rozšuměl se nucený rozhovor, jenž měl zadusit další podobné poznámky, a kapitán Nevin se znovu ponořil do svého tlustého střeva, když Stephen ucítil na paži ruku, a zde již byla paní Hartová, usmívající se na kapitána Nevina takovým způsobem, že okamžitě zakormidloval zpět a ztratil se mezi mísami s punčovou bowlí.

„Doktore Maturine, buďte tak laskav a odveďte svého přítele pryč,“ pronesla Molly Hartová tichým, naléhavým tónem. „Řekněte mu, že jeho loď hoří – řekněte mu cokoliv. Jenom ho, prosím vás, odveďte – on si natropil takovou škodu.“

Stephen přikývl. Sklonil hlavu, prorazil si cestu přímo středem skupiny, vzal Jacka za loket a zasyčel: „Pojďme, pojďme, pojďme,“ podivným rozkazujícím tónem. Ukláněl se těm, jejichž rozhovor přerušil. „Nesmíme ztratit ani minutu.“

„Čím dřív budeme na moři, tím lépe,“ mumlal si Jack Aubrey s pronikavým pohledem upřeným do šera, v němž se halilo nábřeží města Mahon. Byl tamten člun jeho vlastní kapitánská lodice s posledními námořníky vracejícími se z vycházky, anebo to byl posel od rozhněvaného, oprávněně rozhořčeného velitele přístavu, přinášející rozkazy, jež zruší Sophiinu plavbu? Pořád byl ještě trochu otřesen svým nočním výstřelkem a rozumnější část jeho mysli mu čas od času napovídala, že si pěkně uškodil, disciplinární řízení s ním by nikdo nepovažoval za nespravedlivé či tyranské, a že má výraznou nechuť setkat se právě teď s kapitánem Hartem.

Pokud bylo cítit nějaký pohyb vzduchu, tak přicházel od západu – neobvyklý vítr, jenž také přinášel nepříjemné vlhké výpary z koželužen. Ale pomůže Sophii dostat se z přístavu a na volné moře. Na širé moře, kde jej jeho vlastní jazyk nemůže zradit, kde se Stephen nemůže chovat s protivnou nadřazeností a kde to věčné Babbington nemusí být zachraňován z náručí postarších ženštin. A kde James Dillon nemůže vyzvat nikoho na souboj. Slyšel o tom jenom zvěsti, ale byla to jedna z těch drobných, nicméně smrtelně nebezpečných afér, o níž se mluvilo v důstojnické jídelně městské posádky, jež by ho mohla připravit o jeho poručíka – o nejschopnějšího důstojníka, s nímž se kdy plavil, navzdory vší jeho škrobenosti a nevyzpytatelnosti.

Člun se vynořil zpoza zádě Aurory. Byla to jeho kapitánská šalupa a byla plná mužů vracejících se z vycházky. Jeden či dva z nich byli ještě pořád rozjaření, ale celkem vzato Sofijané, kteří se ještě dokázali udržet na nohou, se zcela lišili od těch, kteří odešli na břeh. Nezůstaly jim žádné peníze, to za prvé, a byli popelaví, skleslí a jako zařezaní, to za druhé. Ti, kteří se na nohou neudrželi, leželi v řadě s ostatními, kteří byli sesbíraní dříve, a Jack se zeptal: „Jaké jsou ztráty, pane Rickettsi?“

„Všichni jsou na palubě, pane,“ odpověděl kadet unaveně. „Kromě Jessupa, kuchařova pomocníka, který si zlomil nohu, když sletěl z Copatých schodů, a Senneta, Richardse a Chamberse z příďové směny, které odvedli do George Townu nějací vojáci.“

„Seržante Quinne?“

Ale ze seržanta Quinna nebylo možné dostat žádnou odpověď. Mohl zůstat vzpřímený jako svíčka, a také tak zůstával, ale jeho jedinou odpovědí na všechno, co se mu předložilo, bylo: „Ano, pane.“

„Všichni námořní pěšáci až na tři jsou na palubě, pane,“ sdělil mu James po straně.

„Děkuji vám, pane Dillone,“ řekl Jack a znovu se ohlédl k městu. Proti tmavé mase útesu se pohybovalo několik bledých světel. „Takže myslím, že bychom mohli napnout plachty.“

„Nepočkáme ani na zbytek vody, pane?“

„Kolik toho má být? Myslím, že dvě tuny. Ano, nabereme ji příště, spolu s opozdilci. Takže teď, pane Watte, všichni chlapi k poutacím lanům, a ať to udělají potichu, buďte tak laskav.“

Řekl to jednak kvůli kruté bolesti, jež mu vystřelovala v hlavě a kvůli níž byla vyhlídka na řev a hulákání naprosto nepřijatelná, a také proto, že si přál, aby odplutí Sophie nevzbudilo vůbec žádnou pozornost. Naštěstí byla připoutána pomocí jednoduchých uvazovacích lan jak na přídi, tak na zádi, takže nebylo nutné pomalé vytahování kotev, žádné dupání a hlomození u kotevního vrátku, žádné skřípění řetězu o zábradlí. V každém případě, ti poměrně střízliví členové posádky netoužili po ničem jiném než po chladném, tichém, co nejrychlejším odvázání – žádné veselé popěvky, žádné přátelské pošťuchování v tomhle zasmrádlém, kocovinou poznamenaném ránu. Naštěstí dohlédl také na opravy, doplnění zásob a potravin (kromě té prokleté poslední várky vody) dříve, než kdokoliv vkročil na břeh. A zřídkakdy ocenil tuto prozíravost více než nyní, kdy se Sophiina kosatka nadula větrem, příď se otočila východním směrem k moři a spravená, vodou zásobená, řádně vystrojená loď zahájila svou pouť zpátky k nezávislosti.

O hodinu později byli v úžině, město s jeho odporným smradem utonulo v oparu za nimi, a před nimi se prostíraly zářivé otevřené vody. Čelen Sophie ukazoval téměř přesně k bílému záblesku na obzoru, jenž ohlašoval příchod slunce, a vítr, stáčející se k severu, sílil. Některé z mrtvol z předešlé noci se začaly mátožně pohybovat. Právě na ně byly namířeny hadice, paluba se zvolna vracela do své řádné podoby a denní rutina šalupy právě začínala.

Na palubě Sophie, jež se vydávala za bezvětří, vánku a posléze proti větru na nudnou, frustrující cestu na jih a západ směrem k vymezenému prostoru plavby, panovalo ovzduší nevrle spořádanosti. Jakmile za východním výběžkem Menorky zamířili k ostrůvku Ayre, vítr se začal chovat tak perverzně, že ostrůvek, ačkoliv byl chvílemi větší, chvílemi menší, zůstával zatvrzele viset na jednom místě na severním obzoru.

Byl čtvrtek a všichni členové posádky nastoupili na povel píšťal na palubu, aby byli svědky trestů. Dvě směny stály na každé straně hlavní paluby, kutr a bárka byly odtaženy dozadu, aby udělaly více místa, námořní pěšáci se vyrovnali se svojí obvyklou precizností od děla číslo tři směrem na záď a malá velitelská paluba byla přeplněna důstojníky.

„Pane Rickettsi, kde je váš kordík?“ zeptal se James Dillon zostra.

„Zapomněl jsem ho, pane. Omlouvám se, pane,“ hlesl kadet.

„Okamžitě si ho připněte a už se neodvažujte přijít na palubu nepořádně ustrojen.“

Mladý Ricketts, ještě než vystřelil dolů, vrhl provinilý pohled na svého kapitána. Na zamračené Jackově tváři nečetl nic než potvrzení Dillonovy výtky. Jak také jinak: tihle nešťastníci měli být bičováni a bylo jejich právem, aby to proběhlo s příslušnou ceremonií – se všemi námořníky jako svědky tohoto pochmurného divadla, s důstojníky ve zlatem lemovaných kloboucích, s kordy po boku a s bubeníkem virblujícím k nástupu.

Henry Andrews, desátník lodní policie, přivedl obviněné jednoho po druhém. John Harden, Joseph Bussell, Thomas Cross, Timothy Bryant, Isaac Isaacs, Peter Edwards a John Surel, ti všichni byli obviněni z opilství. Nikdo nemohl na jejich obhajobu nic říci. „Každému tucet,“ řekl Jack. „A kdyby na světě existovala nějaká spravedlnost, tak vy byste dostal dva tucty, Crossi. Takový odpovědný člověk jako vy – pomocník dělmistra – styďte se.“

Na palubě Sophie bylo zvykem bičovat provinilce u kotevního vratidla, nikoliv přivázané u postaveného mřížovaného krytu palubního jícnu. Muži zachmuřeně vystupovali vpřed, pomalu si vysvlékali košile a stoupali si k nízkému válci. Bocmanovi pomocníci John Bell a John Morgan je kolem vratidla přivázali za zápěstí, více pro formu než kvůli čemu jinému. Potom se John Bell postavil do pozoru a pravou rukou dal znamení kloboukem s pohledem upřeným na Jacka. Jack kývl a nařídil: „Proveďte.“

„Jedna,“ pronesl bocman slavnostně, devět provazců s uzly na koncích zasvištělo vzduchem a dopadlo na námořníkova vypnutá záda. „Dvě. Tři. Čtyři…“

A tak to pokračovalo. A opětovně Jackovo chladné, zkušené oko zaznamenalo, jak dovedně bocmanův pomocník nechá zauzlované konce dopadat na samotné vratidlo, aniž by se ovšem prozradil, že nějak nadržuje svému kolegovi. To je moc dobré, řekl si v duchu. Ale buďto se dostali k zásobám alkoholu, anebo nějaký zkurvysyn přinesl chlast na palubu sám. Kdybych ho našel, tak tu nechám zařídit pořádnou mříž a s tímhle hokus-pokusem bude konec. Tolik opilců, to už bylo opravdu moc, sedm v jediném dni. Nemělo to nic společného s tím, jak se muži vyřádili na pevnině, protože to už bylo pryč – nic než vzpomínka. A co se týče paralytického stavu námořníků, kteří byli v palubním odtoku poléváni vodou, když loď odrážela od břehu, to už bylo zapomenuto také. To souviselo s chováním na břehu, s uvolněnou morálkou v přístavech, a nikdy to nebylo použito proti nim. Tohle bylo něco jiného. Teprve včera zaváhal, jestli má po obědě provádět výcvik v dělostřelbě, pro množství mužů, které podezříval, že už toho vypili až až. Nějaký nachmelený blázen by mohl velice snadno nechat nohu pod koly dělové lafety, odskakující zpětným rázem po výstřelu, anebo obličej před ústím hlavně. A tak nakonec jenom nechal děla vysunovat ze střílen a zase vracet zpátky, aniž by se střílelo.

Každá loď měla svou vlastní tradici, jak se chovat při bičování. Staří Sofijané drželi zuby zaťaté, ale Edwards (jeden z nováčků) byl naverbován z lodi King’s Fisher, kde se tak nechovali, a tak při první ráně hlasitě zasténal, což mladého bocmanova pomocníka tak vyvedlo z míry, že při dvou či třech dalších ranách nejistě zaváhal.

„No tak, Johne Belle,“ zavolal bocman vyčítavě, ani ne tak z nějaké zaujatosti vůči Edwardsovi, kterého soudil s flegmatickou nestranností řezníka, vážícího jehně, ale protože každou práci bylo nutné vykonat pořádně. Takže zbytek bičování přinejmenším zavdal Edwardsovi příčinu k jeho děsivému crescendu. Děsivému, přesně řečeno, pro ubohého Johna Surela, nepatrného človíčka, který se na loď dostal v rámci odvodní kvóty z Exeteru, který nebyl nikdy bit a který k opilosti teď ještě přidal zločin podělanosti, takže pro to všechno byl teď bičován ve stavu velké zaneřáděnosti, neboť z míry vyvedený Bell jej mlátil tvrdě a rychle, aby to měl brzy za sebou.

Jak naprosto barbarsky by tohle působilo na diváka, který tomu nepřivykl, uvědomil si Maturin. A jak málo to znamená pro ty, kteří přivykli. Ačkoliv se zdá, že na to dítě to působí. Babbington opravdu vypadal poněkud bledě a vyplašeně, jak se záležitost chýlila ke konci a sténající Surel byl předán svým zahanbeným kamarádům a rychle odvlečen pryč.

Ale jak prchavá byla zsinalost a vyplašenost tohoto mladého muže! Ani ne deset minut poté, co služba odklidila všechny stopy scény, Babbington se vznášel vysoko v lanoví pronásledován Rickettsem, přičemž písař se s opatrným potěšením namáhavě lopotil daleko za ním.

„Kdo to tam blbne v lanoví?“ zeptal se Jack, který spatřil nezřetelné stíny tenkým plátnem hlavní královské plachty. „Kluci?“

„Mladí gentlemani, vaše ctihodnosti,“ odpověděl kormidelní poddůstojník.

„To mi připomíná,“ poznamenal Jack, „že s nimi potřebuji mluvit.“

Nedlouho poté se zsinalost a vyplašenost Babbingtonovi do tváře opět vrátily, a to z dobrého důvodu. Kadeti měli za úkol provádět v poledne pozorování za účelem zjištění lodní polohy, již měli zapisovat na kus papíru. Tyto kousky papíru se nazývaly domácí úkoly mladých gentlemanů a kapitánovi je přinášel námořní pěšák ve strážní službě se slovy: „Domácí úkoly mladých gentlemanů, pane,“ na což kapitán Allen (netečný, pohodlný člověk) obyčejně odpovídal: „… mladých gentlemanů domácí úkoly,“ a vyhazoval papíry z okna.

Až dosud byl Jack příliš zaměstnán výcvikem posádky, než aby se mohl starat o kadety, ale prohlédl si včerejší útržky, na nichž bylo ve velice podezřelé shodě zaznamenáno, že Sophie se nalézá na 39°21’ severní šířky, což bylo docela přesné, ale také na zeměpisné délce, jíž by mohla dosáhnout, jedině kdyby horský hřeben za Valencií rozštípla do hloubky sedmatřiceti mil.

„Co tím sledujete, že mi posíláte tyhle nesmysly?“ obořil se na ně. Na takovouhle otázku se popravdě nedalo odpovědět, ani na žádnou z dalších, jež jim předložil k úvaze, a oni se o to ani nepokusili. Avšak souhlasili, že tu nejsou proto, aby si vyhledávali zábavu, ani pro svou mužnou krásu, ale spíše proto, aby se naučili svoje řemeslo. Že jejich deníky (které přinesli s sebou) nejsou ani přesné či úplné, ani dopsané do dnešního dne a že by je lodní kocour nadrápal lépe. Že v budoucnosti budou dávat větší pozor na měření a výpočty pana Marshalla, že s ním budou denně odměřovat mapu, a že složit důstojnické zkoušky, natož převzít jakékoliv velení (Bůh mi odpusť, řekl si Jack v duchu) nemůže žádný člověk, který nedokáže okamžitě říci polohu své lodi s přesností jedné minuty – ne, s přesností třiceti sekund. A kromě toho budou své deníky předkládat každou neděli, čistě a čitelně napsané.

„Dokážete snad psát slušně, předpokládám? Jinak byste museli jít do školy k písaři.“ Myslí, že ano, pane, jsou si tím jisti. Určitě se vynasnaží. Avšak kapitán se nezdál přesvědčen, a tak je přinutil posadit se na truhlici, vzít támhleta pera a tyhle listy papíru, podat mu támhletu knihu, jež se obdivuhodně hodí na to, aby jim z ní diktoval.

Tak se tedy stalo, že Stephen, jenž si na své improvizované ošetřovně udělal přestávku, aby uvážil stav pacienta, jehož pulz mu pod prsty slábl, uslyšel Jackův hlas, nesoucí se sem do podpalubí větrací šachtou společně s čerstvým vzduchem, jak nepřirozeně pomalu, slavnostně a hrozivě čte: „Velitelská paluba válečné lodi může být po právu považována za národní školu pro výcvik nespočetných generací naší mládeže. Na jejích prknech jsou jim vštěpovány zásady disciplíny, zde jsou cvičeni ve všech zajímavých jednotlivostech námořní služby. Jsou-li požadavky na přesnost, čistotu, pilnost a pohotové plnění rozkazů pravidelně opakovány, pak osvojení si takových návyků, jako jsou střídmost a dokonce sebeodříkání, je bez výjimky neselhávající a velice užitečnou metodou. Tím, že se učí poslouchat, učí se také velet“

„Inu, inu, inu,“ mumlal si Stephen pro sebe a pak obrátil pozornost znovu cele k ubohému, zničenému stvoření se zaječím pyskem v hamaku vedle sebe, ještě nedávno suchozemci, patřícímu nyní do pravoboční směny. „Jak jste asi starý, Chesline?“ zeptal se.

„Ehm, to vám neřeknu, pane,“ odpověděl Cheslin s náznakem netrpělivosti ve své apatii. „Počítám, že mi může bejt takovejch třicet.“ Dlouhá odmlka. „Bylo mi patnáct, když mi otec umřel, a kdybych se na to soustředil, tak bych snad mohl spočítat sklizně. Ale já se na to nemůžu soustředit, pane.“

„Ne. Poslouchejte, Chesline. Jestli nebudete jíst, tak hrozně onemocníte. Naordinuji vám nějakou polévku, musíte ji dostat do žaludku.“

„Díky, pane, to jistě. Ale na maso já si nepotrpím a pochybuju, že mně nějakej chleba nechají, to v žádným případě.“

„Proč jste jim o tom svém povolání říkal?“

Cheslin chvíli neodpovídal a nechápavě na něj upíral oči. „Nejspíš jsem byl vopilej. Ten jejich grog, ten je strašně silnej. Ale nikdy mě nenapadlo, že je to tak vyděsí. Ale fakt je, že lidi vod nás z Carborough a z vokolí, ty to taky neměli rádi, když jsem vo tom mluvil.“

V tuto chvíli se ozval signál k obědu pro mužstvo a lůžková část, dlouhý prostor, který Stephen oddělil plachtovinou, aby trochu chránil marodku, se naplnila halasem hladových mužů. Byl to ovšem organizovaný halas. Každá skupinka osmi mužů, kteří stolovali pospolu, vystřelila k určenému místu, z trámů byly rychle spuštěny závěsné stoly, dřevěné jídelní misky se naplnily soleným vepřovým (další důkaz, že byl čtvrtek), z kuchyně dorazil hrášek a grog, jejž pan Pullings právě smíchal ve vědru u hlavního stěžně, byl nábožně snesen dolů. Každý uhýbal z cesty, aby ani kapka nepřišla nazmar.

Před Stephenem se okamžitě vytvořila ulička a on jí prošel, vítán na obou stranách usměvavými tvářemi a laskavými pohledy. Všiml si, že někteří muži, jejichž záda dnes dopoledne namazal olejem, se tváří překvapivě radostně, především Edwards, neboť jeho úsměv, protože byl černý, zářil v šeru daleko jasněji. Pozorné ruce mu odtáhly z cesty lavici a jeden plavčík byl hrubě otočen kolem své osy a napomenut, „aby se neotáčel zády k doktorovi – kde jsou, ksakru, tvoje způsoby?“ Laskavá stvoření – tak dobromyslné tváře. Leč zabíjeli Cheslina.

„Mám na marodce podivný případ,“ řekl Jamesovi, když vedle sebe líně zažívali s pomocí sklenice portského pokrm. „Umírá hlady, anebo umře, jestli nepřekonám jeho letargii.“

„Jak se jmenuje?“

„Cheslin. Má zaječí pysk.“

„Znám ho. Střední část paluby – pravoboční směna – není nikomu k užitku.“

„Ano? Nicméně svého času býval pozoruhodně užitečný mužům i ženám.“

„V jakém smyslu?“

„Byl to pojídač hříchů.“

„Pro Krista!“

„Rozlil jste si portské.“

„Řeknete mi o něm?“ zeptal se James, utírající proud vína.

„No, bylo to hodně podobné jako u nás. Když zemřel nějaký člověk, poslali pro Cheslina. Na prsou toho mrtvého člověka byl položen kus chleba. On ho snědl, a tak vzal jeho hříchy na sebe. Potom mu do ruky vrazili stříbrňák, vystrčili ho z domu a provázeli ho na útěku plivanci a kamením.“

„Já jsem si myslel, že dneska to je jenom taková povídačka,“ podivil se James.

„Ne, ne. Je to dost běžné, i když se to drží v tajnosti. Ale zdá se, že námořníci to vidí v daleko horším světle než jiní lidé. Prozradil to na sebe a oni se všichni okamžitě obrátili proti němu. Jeho jídelní skupina ho vyobcovala. Ostatní s ním nepromluví, dokonce ho nenechají ani jíst či spát kdekoliv ve své blízkosti. Fyzicky s ním není nic v nepořádku, ale asi tak do týdne zemře, jestli se mi nepodaří něco udělat.“

„Měl byste ho nechat přivázat u ochozu k mříži a vysázet mu sto ran, doktore,“ ozval se lodní hospodář ze své kajuty, kde pořádal účty. „Když já jsem sloužil na jedné otrokářské lodi, mezi válkami, tak tam byla určitá sorta negrů, říkalo se jim Whydawové nebo Whydoosové, kteří na cestě z Afriky do Karibiku umírali po tuctech, čistě jenom ze zoufalství, že je odvážejí z domova a od přátel. Pěknou řádku z nich jsme zachránili tím, že jsme je každé ráno pohladili koňským bičem. Ale zachránit toho chlapa, to by nebyla žádná laskavost, doktore. Chlapi by ho nakonec stejně udusili, zakroutili by mu krkem nebo ho hodili přes palubu. Oni snesou hodně, tihle námořníci, ale ne nějakého Jonáše. Je to jako s bílou vránou – ostatní ji uklovají. Anebo s albatrosem. Chytíte albatrosa – na udici to jde snadno – a namalujete mu na prsa červený kříž, a ostatní ho roztrhají na kusy, než otočíte přesýpací hodiny. Kolem Mysu jsme si s nimi užili spoustu legrace. Ale chlapi ho nenechají vedle sebe jíst, ani kdyby tady na lodi spolu měli sloužit padesát let, je to tak, pane Dillone?“

„Nikdy,“ řekl James. „Proč se, pro Boha, vůbec dal k válečnému loďstvu? Je to přece dobrovolník, nebyl násilně odvedený.“

„Soudím, že už ho nebavilo být bílou vránou,“ řekl Stephen. „Ale já neztratím pacienta jenom kvůli nějakým námořnickým pověrám. Musí se ubytovat tak, aby byl z dosahu jejich zášti, a jestli se uzdraví, tak z něj udělám svého pomocníka, aby mohl být zaměstnán izolovaně. A to samozřejmě do té míry, že ten mládenec…“

„Omlouvám se, pane, ale kapitán se nechá poroučet, a mohl byste se přijít podívat na něco úžasně filozofického?“ křičel Babbington, který dovnitř vstřelil jako dělová koule.

Po šeru jídelního prostoru byla oslnivá záře na palubě téměř oslepující, ale přimhouřenými víčky Stephen dokázal rozeznat Starého Houbaře, vyššího z Řeků, který stál nahý v kaluži vody u pravobočních schůdků. Ještě z něj pořád kapala voda a v ruce s velkým uspokojením třímal kus měděného plátování. Po jeho pravici stál Jack, ruce za zády, ve tváři šťastný triumf. Po jeho levici se tlačili ostatní členové směny, nakláněli se a zírali. Řek držel zkorodovaný měděný plát poněkud od těla, pozorně sledoval Stephenovu tvář, a pomalu plát otočil. Na druhé straně byla ke kovovému plátu přísavkou na temeni hlavy pevně přichycena malá tmavá ryba.

„Štítovec lodní!“ vykřikl Stephen s veškerým úžasem a potěšením, s jakým Řek a Jack počítali, dokonce ještě větším. „Džber, rychle! Opatrně s tím štítovcem, dobrý Houbaři, počestný Houbaři! No ne, jaké to štěstí vidět opravdového štítovce!“

Starý Houbař a Mladý Houbař byli v panujícím bezvětří ve vodě a seškrabovali nánosy, jež zpomalovaly rychlost Sophie. V průzračné vodě je bylo vidět, jak se posunují podél lan zatížených sítěmi s dělovými střelami, zadržují střídavě po dvě minuty dech, občas se potápějí pod kýl a bezstarostně vyplouvají na druhé straně. Avšak teprve před chvílí zkušené oko Starého Houbaře odhalilo jejich společného lstivého nepřítele, skrývajícího se pod kýlovým pásem obšívky. Štítovec lodní byl tak silný, že by jistě dokázal odtrhnout plátování, vysvětlovali mu. Ale to ještě nic nebylo – byl tak silný, že by dokázal udržet šalupu na místě, anebo skoro na místě i v silném vichru! Ale teď ho dostali – teď už bude konec jeho rošťárnám, ten pes! A Sophie poletí odteďka jako labuť. Na okamžik měl Stephen nutkání něco namítnout, dovolávat se jejich selského rozumu, poukázat na to, že rybka je dlouhá třiadvacet centimetrů a jak nepatrné má ploutve. Ale byl příliš moudrý, příliš šťastný na to, aby podlehl pokušení, a žárlivě si odnesl vědro do své kajuty, aby mohl se štítovcem důvěrně rozmlouvat v klidu a míru.

A byl příliš velkým filozofem na to, aby cítil rozladění o chvíli později, když je zasáhl čerstvý vítr, vanoucí přes zčeřenou hladinu z levoboku ze zádi, takže Sophie (zbavená zlolajného štítovce) vyrazila kupředu hladkým, stálým tempem a udržovala si rychlost sedm uzlů až do slunce západu, kdy se ze strážního koše ozvalo: „Země! Země na pravoboku!“

Země, o niž se jednalo, byl mys Nao, nejjižnější hranice jejich plavebního prostoru. Tyčil se proti západnímu obzoru, temná jistota, ostře se rýsující na mlhavém pozadí proužku oblohy.

„Velice přesné přistání, pane Marshalle,“ řekl Jack, který sešel do nitra lodi z vrcholku stěžně, odkud si mys zkoumavě prohlížel dalekohledem. „Královský astronom by to nedokázal lépe.“

„Děkuji vám, pane, děkuji vám,“ odpověděl navigátor, který skutečně prováděl sérii co nejpečlivějších lunárních, jakož i dalších obvyklých měření, aby přesně určil polohu šalupy. „Jsem šťastný, že to… schvalujete…“ Slovní zásoba jej zradila a skončil tím, že uspokojení projevil trhnutím hlavy a tlesknutím rukou. Bylo zvláštní vidět tohoto statného muže – impozantního muže s tvrdou tváří – pohnutého k citům, jež volaly po jemném, graciézním vyjádření. A nejeden námořník si vyměnil s kolegou vědoucí úsměv. Ale Jack byl k tomu všemu naprosto slepý – vždycky připisoval pečlivou, puntičkářskou navigaci a pracovní zápal pana Marshalla jakožto výkonného důstojníka jeho přirozené dobrotě a námořnickým kvalitám. A tak jako tak měl velké nutkání provést dělostřelecký výcvik v temnotě. Byli dost daleko od pobřeží, aby je nebylo slyšet, přičemž zvuk ještě odnese vítr. A ačkoliv se dělostřelecké umění posádky značně zlepšilo, nedokázal se vzdát každodenní snahy přiblížit se k dokonalosti.

„Pane Dillone,“ nařídil. „Chtěl bych, aby pravoboční směna soutěžila s levoboční ve střelbě v temnotě. Ano, já vím,“ dodal, aby zarazil námitky, zračící se na protahující se tváři jeho poručíka. „Ale jestli střelbu zahájíme ještě za světla a teprve potom budeme pokračovat do tmy, tak se ani ta nejhorší osádka nedostane pod dělo, ani nepřepadne přes palubu. Takže připravíme pár soudků, buďte tak laskav, pro denní cvičení a další pár s lucernami, s pochodněmi nebo s něčím takovým na noc.“

Od prvního okamžiku, kdy byl svědkem opakovaného výcviku (jak už se to zdálo dávno), měl Stephen snahu vyhnout se té podívané. Nelíbily se mu exploze děl, zápach střelného prachu, pravděpodobnost bolestivého zranění lidí a jistota, že z oblohy zmizí ptáci, a tak trávíval celý čas v podpalubí čtením, s jedním uchem nastraženým, kdyby došlo k nějaké nehodě. S děly pohybujícími se na naklánějící a kývající se palubě nebylo těžké si představit, že se něco zvrtne. Dnešního večera však vyšel na palubu, rozhodnut nevšímat si nastávajícího rámusu a s úmyslem vydat se k čerpadlu z jilmového dřeva – k čerpadlu, jehož hrdlo pro něj oddaní námořníci dvakrát denně vyvěsili – aby využil kosého světla, jež osvětlovalo spodní partie brigy, k čemuž Jack poznamenal: „No ne, vy jste tady, doktore. Určitě jste přišel na palubu, abyste viděl, jakého pokroku jsme dosáhli. Je to čarovný pohled, sledovat velká děla v palbě, že ano? A dneska je uvidíte ve tmě, což je ještě nádhernější. Pane, měl jste to vidět u Abukiru! A slyšet! To byste byl teprve šťastný!“

Pokrok v palebném umění posádky Sophie byl opravdu omračující, dokonce i pro tak nevojenského diváka, jakým Stephen byl. Jack vymyslel systém, který byl výhodný jak pro lodní žebroví (jež by opravdu nedokázalo vydržet šok jednolité boční salvy), tak pro rivalitu osádek a pravidelnost střelby. Závětrné dělo každé boční baterie vypálilo první a v okamžiku, kdy bylo na vrcholu zpětného rázu, vypálil jeho soused – byla to pohybová palba, během níž zaměřovač posledního děla pořád ještě dokázal vidět skrz kouř. Jack to všechno vysvětloval, zatímco od boku lodi odrazil ve slábnoucím světle kutr se soudky na palubě. „Samozřejmě,“ dodal, „nebudeme střílet na moc velkou vzdálenost – jenom tak, abychom stihli tři série. Jen kdyby mohly být alespoň čtyři!“

Osádky děl byly vysvlečeny do pasu. Hlavy měly omotány černými hedvábnými kapesníky. Muži tam stáli s dychtivou pozorností, působili vyrovnaně a odpovědně. Pro každou osádku, jež zasáhne terč, tu samozřejmě byla cena, ale ještě lepší čekala, která dokáže střílet nejrychleji, aniž by se dopustila nějakých divokých, diskvalifikujících výstřelů.

Kutr byl teď daleko za zádí na levoboku – Stephena neustále překvapovalo, jak dokáží tělesa zvolna plující po hladině vypadat v jednu chvíli téměř spojeně a potom, sotva se člověk ohlédl, na míle od sebe vzdálena, bez nějakého očividného úsilí či nárůstu rychlosti – a soudek již poskakoval na vlnách. Šalupa udělala obrat po větru a pravidelně se pod košovými plachtami natáčela, aby proplula na délku jednoho kabele v návětří od soudku. „Nemá cenu střílet na větší vzdálenost,“ poznamenal Jack s hodinkami v jedné a křídou v druhé ruce. „Tvrdší zásah už není možný.“

Vteřiny ubíhaly. Soudek se přibližoval k boku. „Odvažte děla,“ zakřičel James Dillon. Nad palubou se už vznášel zápach pomalu hořícího doutnáku. „Uvolněte děla… vyndat úsťové zátky… vysunout děla… připravit ke střelbě… namiřte děla… pal!“

Bylo to, jako když velké kladivo tluče do kamene v půlvteřinových intervalech, obdivuhodně pravidelně. Kouř byl rychle unášen před příď brigy v dlouhých chuchvalcích. Vystřelila děla na pravoboku a pravoboční směna stála na špičkách a natahovala krky, aby toho viděla co nejvíce, žárlivě pozorovala dopad střel. Zalétly příliš daleko, o třicet metrů dál, ale byly dobře seskupeny. Levo-boční směna pracovala na dělech se soustředěnou zuřivostí, vytírala hlavně, nabíjela je, vysunovala a zase zasunovala. Záda se jim leskla potem.

Soudek ještě ani nebyl přesně v polovině boku, když jej další boční salva totálně roztříštila. „Dvě minuty pět,“ řekl Jack a vesele se pochechtával. Aniž by se zdržovala jásáním, levoboční směna pracovala jako o závod. Děla vyjela ven, velké kladivo zopakovalo svých sedm úderů, bílá pěna stříkala kolem roztříštěného bednění. Zableskly se hadry a vytěráky, namáhavě oddechující osádky vrazily nabitá děla do otvorů střílen, pomocí lan a sochorů je vysunuly, jak nejdál to jen šlo, ale trosky už byly příliš daleko – čtvrtou boční salvu už vystřelit nedokázaly.

„Nic si z toho nedělejte,“ křičel Jack. „Bylo to těsné. Šest minut a deset vteřin.“ Levoboční směna svorně vydechla zklamáním. Do své čtvrté boční salvy vložila celou duši, a hlavně do překonání hranice šesti minut, což, jak dobře věděli, pravoboční směna dokáže.

Osádky na pravoboku dosáhly dokonce času pět minut a padesát sedm vteřin, ale na druhé straně svůj soudek nezasáhly a v anonymním soumraku bylo slyšet hodně kritických poznámek na adresu „bezohledných volů, kteří rozsekají na maděru všechno, naslepo a bezhlavě – jen aby vyhráli. A to přitom prach stojí osmnáct pencí za libru.“

Den ustoupil noci a Jack s hlubokým uspokojením zaznamenal, že na palubě skoro nebyl poznat rozdíl. Šalupa se natočila po větru, na novém kursu nabrala vítr do plachet a pustila se směrem k bledé mihotavé záři třetího soudku. Salva odburácela v jednotlivých intervalech a oblaka dýmu probodávaly rudě šarlatové jazyky. Plavčíci, nosící střelný prach, kmitali po palubě, dolů skrze zavěšené houně a kolem hlídky do zbrojního skladu a zpátky s náložemi. Osádky děl tahaly za lana a hekaly, doutnáky žhnuly. Rytmus se téměř nezměnil. „Šest minut a dvaačtyřicet vteřin,“ oznámil po posledním výstřelu s očima těsně přitisknutýma u hodinek pod lucernou. „První cenu získává směna na levoboku. To nebylo špatné cvičení, co říkáte, pane Dillone?“

„Daleko lepší, než jsem čekal, pane, musím se přiznat.“

„Tak tedy, můj drahý pane,“ obrátil se Jack na Stephena, „co říkáte na trochu noční hudby, pokud jste ještě úplně neohluchl? Pane Dillone, stojíte o pozvání? Službu na palubě teď má pan Marshall, jestli se nemýlím.“

„Děkuji vám, pane, moc vám děkuji. Ale víte, že nemá cenu plýtvat na mě muzikou – je to házení perel sviním.“

„S dnešním výcvikem jsem opravdu spokojen,“ prohlásil Jack, když ladil housle. „Teď cítím, že můžu vyrazit do vnitrozemí s čistým úmyslem – aniž bych ubohou šalupu riskoval přes míru.“

„Jsem rád, že jste spokojen. A námořníci rozhodně ovládali své kusy s nádhernou zručností. Ale musíte mi prominout, trvám na tom, že tahle nota není A.“

„Že není?“ vykřikl Jack zaujatě. „Je tohle lepší?“

Stephen přikývl, třikrát podupl chodidlem a pustili se do páně Brownova divertimenta z Menorky.

„Všiml jste si, jak jsem sehnul hlavu při té pasáži pam – pam – pam?“ zeptal se Jack.

„To jsem si opravdu všiml. Bylo to velice pohotové, velice hbité. Všiml jsem si, že jste se neuhodil ani o závěsnou lavici ani o tu lampu. Já sám jsem jenom zavadil o tu truhlici.“

„Já si myslím, že vtip je v tom, na to nemyslet. Ti mládenci, když tam tak s těmi svými děly rachotí, na to nemyslí. Chápají se lan, lopatek, vytěráků, nabijáků – stala se z toho čistě mechanická záležitost. Jsem s nimi opravdu spokojen, především s osádkou tři a pět na levoboku. Na začátku to byla jenom obyčejná banda suchozemských krys, to vás ujišťuji.“

„Vynakládáte úžasné úsilí, abyste je dovedl k dokonalosti.“

„No ano. Nesmíme ztratit ani moment.“

„Dobrá. Nepřipadá vám tahle atmosféra neustálého spěchu nesnesitelná – vyčerpávající?“

„Pro pána, to vůbec ne. Je to stejná součást našich životů jako solené vepřové – v přílivových vodách dokonce ještě běžnější. V pěti minutách se na moři může přihodit cokoliv – cha, cha, to byste měl slyšet lorda Nelsona! Co se týče téhle zběhlosti v dělostřelbě, tak jediná boční salva vám může srazit stěžeň a tak vyhrát boj. A nikdy nemůžete říct ani hodinu předem, kdy budete potřebovat ji vypálit. Na moři nemůžete nic předpovídat.“

Jak hluboká to byla pravda. Vševidoucí oko, oko, jež dokáže proniknout temnotou, by dokázalo spatřit kýlovou brázdu španělské fregaty Cacafuego plující do Carthageny, kýlovou brázdu, jež by jistě přeťala brázdu Sophie, kdyby se Sophie nezdržela čtvrt hodiny při spouštění svých soudků. Ale takhle Cacafuego proplula tiše půldruhé míle západním směrem od Sophie a žádná z nich tu druhou nezahlédla. Stejné oko by bylo vidělo v blízkosti mysu Nao hezkou řádku jiných lodí, neboť všechny, jak Jack velmi dobře věděl, připlouvající z Almerie, Alicanta či z Malagy musely obeplout pevninu. Bylo by především spatřilo malý konvoj směřující do Valencie pod ochranou lodi mající oprávnění zajímat obchodní plavidla. A bylo by rozpoznalo, že kurs Sophie (pokud na něm vytrvá) ji přivede k pobřeží a do návětrné strany konvoje půl hodiny před rozedněním.

* * *

„Pane, pane,“ zpíval fistulí do Jackova ucha Babbington.

„Pšt, miláčku,“ zamumlal kapitán, jehož snící mysl okupovalo zcela jiné pohlaví. „Cože?“

„Pan Dillon říká, že na obzoru jsou vidět stěžňová světla.“

„Ha!“ vykřikl Jack, okamžitě vzhůru, a vyběhl na šedivou palubu jen v noční košili.

„Dobré ráno, pane,“ řekl James, zasalutoval a podával mu svůj dalekohled.

„Dobré ráno, pane Dillone,“ odvětil Jack, dotkl se na oplátku své noční čepičky a vzal si teleskop. „Kterým směrem?“

„Přímo kolmo na bok, pane.“

„Pro Boha, vy máte ale dobré oči,“ poznamenal Jack, sklonil dalekohled, vyčistil skla a znovu se jím zadíval do zvedajícího se oparu nad hladinou. „Dvě. Tři. Myslím, že vidím čtvrtou.“

Sophie tam ležela přilehlá k větru, s přední košovou plachtou zkrácenou k ráhnu a s hlavní košovkou napnutou téměř naplno, takže jedna plachta vyvažovala druhou, a skrývala se tak pod temným útesem. Vítr – pokud se dalo mluvit o větru – vanul v krátkých poryvech, byl to nespolehlivý proud vzduchu proudící ze severo-severozápadu, provoněný teplými svahy. V tuto chvíli však, tak jak se země ohřívala, bude bezpochyby vanout ze severovýchodu nebo přímo z východu. Jack se chytil upínaček. „Tak se podíváme na jejich pozice seshora,“ oznámil. „Zatraceně, čert aby vzal tyhle sukně.“

Světla přibývalo. Řídnoucí opar odhalil pět plavidel v roztroušené linii či spíše hloučku. Trupy všech lodí byly viditelné nad obzorem a nejbližší z nich nebyla vzdálena víc než čtvrt míle. Ze severu na jih vedla jejich cesta a první byla Gloire, velice rychlá korzárská lodice z Toulonu, s plným oplachtěním a s dvanácti osmilibrovými děly na palubě. Najal si ji bohatý barcelonský obchodník jménem Jaume Mateu, aby chránila jeho dvě latinské plachetnice Pardal a Xaloc, z nichž každá měla šest děl, přičemž Xaloc kromě toho vezla cenný (a ilegální) náklad neproclené rtuti. Pardal ležela na závětrné straně korzárovy zádě, téměř přímo před Sophií, ale na návětrné straně a pouze čtyři sta nebo pět set metrů od Sophie následovala neapolská briga Santa Lucia, kořistní loď patřící Gloire, naplněná zdrcenými francouzskými roajalisty, zajatými na cestě do Gibraltaru. Potom přicházela na řadu druhá latinská plachetnice, Xaloc, a konečně tartana, jež se ke společnosti přidala u Alicante, šťastná, že se jí dostane ochrany před berberskými galérami, korzáry z Menorky a volně křižujícími britskými válečnými loděmi. Všechno to byla pomenší plavidla, všechna očekávala nebezpečí ze strany moře (z téhož důvodu se také držela u pobřeží – nepohodlný způsob, jak se prodírat kupředu, ve srovnání s přímým kursem po otevřeném moři, ale jediný, jenž jim dovoloval uchýlit se pod ochranu pobřežních baterií), a kdyby si kterékoliv z nich v silnějším světle všimlo Sophie, na jeho palubě by si jistě řekli: „No co, nějaká malá briga, plazící se těsně u břehu, bezpochyby do Denie.“

„Co na té lodi rozeznáte?“ zeptal se Jack.

„Nedokážu spočítat v tomhle světle její střílny. Na jednu z těch jejich korvet o osmnácti dělech vypadá dost malá. Ale v každém případě nějaká děla určitě má. A je to hlídací pes.“

„Ano.“ To bylo jisté. Přiléhala k návětrné straně konvoje, jak se vítr otáčel a jak lodě zatáčely kolem mysu. Jackovy myšlenky se rychle rozběhly. Jeho úsudku se nabízela záplava hladce defilujících možností. Byl velitelem jak šalupy, na jejíž palubě stál, tak oné nepřátelské lodi.

„Mohu něco navrhnout, pane?“

„Ano,“ řekl Jack bezvýrazným hlasem. „Pokud kvůli tomu nebudeme muset svolat válečnou radu – ta nikdy nerozhodne nic.“ Přizval sem Dillona jako pozornost za to, že odhalil konvoj. Opravdu se s ním nepotřeboval radit, ani s nikým jiným a doufal, že Dillon nepřeruší nápady, jež se mu jako o závod hnaly hlavou, vůbec žádnou poznámkou, jakkoliv moudrou. S nastalou situací si mohla poradit jenom jedna osoba: Sophiin master a velitel.

„Možná bych mohl vyhlásit bojový poplach, co říkáte, pane?“ řekl James prkenně, neboť poznámka byla naprosto jasná.

„Vidíte tu lajdáckou malou brigu mezi námi a lodí?“ přerušil ho Jack. „Jestli opatrně natočíme přední ráhno, dostaneme se do deseti minut na sto metrů od ní a ona nás zakryje před tou lodí. Chápete, co myslím?“

„Ano, pane.“

„Když s chlapy spustíte kutr a kapitánskou lodici, tak ji obsadíte dřív, než si uvědomí, co se děje. Uděláte trochu kraválu, a ta loď hned vyrazí na její ochranu. Nemůže křižovat, musí udělat obrat přes záď, a jestli dokážete tu brigu dostat před vítr, tak budu moct projet tou mezerou a jednou nebo dvakrát ji pokropit, jak se bude otáčet, a zároveň se mi možná podaří srazit na její palubě nějaké ráhno. Hej, palubo!“ zavolal poněkud hlasitěji, „ticho na palubě. Pošlete ty chlapy dolů!“ – neboť novina už se rozšířila a muži se hrnuli ven příďovým jícnem. „Přepadový oddíl, připravit se – bude nejlíp, když pošleme svoje černochy. Jsou to pěkně vitální chlapi a Španělé se jich děsí – loď do bojové pohotovosti co nejnápadněji a muži se připraví k běhu na svoje stanoviště. Ale zatím zůstanou v podpalubí a z dohledu, všichni až na tucet. Musíme vypadat jako obchodní lodice.“ Přehoupl se přes hranu koše, až se mu noční košile zamotala kolem hlavy. „Zajišťovací lana u děl můžete odvázat, ale nesmí být vidět žádné další přípravy.“

„Hamaky, pane?“

„Pro Boha, no jasně!“ řekl Jack a odmlčel se. „Musíme je dostat nahoru pěkně rychle, jestli nechceme bojovat bez nich – zatraceně nepohodlná situace. Ale ať je nevidím na palubě dřív, než je přepadový oddíl pryč. Překvapení znamená všechno.“

Překvapení, překvapení. Stephenovo překvapení, když byl vzbuzen zacloumáním s pokřikem: „Na bojová stanoviště, na bojová stanoviště!“ a když shledal, že se nalézá uprostřed výjimečně intenzivní, němé činnosti – lidé se kolem něj hnali téměř v černočerné tmě – ani jiskérka světla – jemný cinkot zbraní opatrně podávaných z ruky do ruky – abordážní skupina šplhající po boku lodi natočené k pevnině a lezoucí do člunů po dvou a po třech – bocmanovi pomocníci syčící: „Připravit se, připravit se k bojovým stanovištím, všichni chlapi se připraví,“ hlasem, jenž by se snad dal nazvat šeptaným křikem – poddůstojníci a nižší důstojníci kontrolovali svá družstva, utišovali Sophiiny pomatence (měla jich přiměřenou dávku), kdo to naléhavě chtěl vědět co? co? a proč? Jackův hlas, padající do podpalubního šera: „Pane Rickettsi. Pane Babbingtone.“

„Pane?“

„Až dám povel, tak se spolu s košovými hlídkami okamžitě vrhnete nahoru a okamžitě spustíte košové plachty a plachty na nejnižším ráhnu.“

„Aye, aye, pane!“

Překvapení. Vleklé, rostoucí překvapení ospalé hlídky na palubě Santa Lucie, zírající na tu brigu, jak se po větru přibližuje a přibližuje. Chce se k nim snad přidat? „To je ten Dán, co pořád pendluje sem a tam podél pobřeží,“ prohlásil Jean Wiseacre. Jejich náhlé a naprosté ohromení při pohledu na dva čluny, vynořivší se zpoza brigy a ženoucí se k nim jako o závod. Po prvním okamžiku nevíry dělali, co bylo v jejich silách. Rozběhli se pro muškety, vytáhli tesáky a začali odvazovat dělo. Ale každý ze sedmi mužů jednal sám na vlastní pěst a měli jenom minutu na rozmyšlení. Takže když se řvoucí Sofijané zahákovali na přídi a na boku a vrhli se jako záplava přes zábradlí kořisti, posádka je uvítala pouze jediným výstřelem z muškety, několika výstřely z pistolí a váhavými rozmachy chladných zbraní. O chvíli později se čtyři nejhbitější vrhli ukrýt do lanoví, jeden pádil do podpalubí a dva zůstali ležet na palubě.

Dillon kopnutím rozrazil dveře kajuty, upřel na mladého zástupce kapitána zrak přes ústí pistole a pravil: „Vzdáváte se?“

„Oui, monsieur,“ klepal se mladík.

„Na palubu,“ štěkl Dillon a trhnul hlavou. „Murphy, Bussell, Thompson, King, zatlučte ty průlezové poklopy. Pusťte se do toho, teď. Davies, Chambers, Wood, k otěžím. Andrewsi, napněte kosatku.“ Doběhl ke kormidlu, odstrčil z cesty jedno tělo a otočil kolem. Santa Lucia pomalu odpadala od větru, potom rychleji a rychleji. Ohlédl se přes rameno a uviděl, jak na Sophii vystřelily brámové plachty a téměř ve stejném okamžiku přední plachta, hlavní stěhovka a hlavní vratiplachta. Přidřepl, aby viděl pod přední plachtou, a spatřil nepřátelskou loď před sebou, jak se začíná obracet po větru – snažila se vrátil a zachránit ukořistěnou loď. Na její palubě vypukla mimořádná činorodost. Mimořádná činorodost propukla i na palubách ostatních tří lodic konvoje – muži se hnali nahoru a dolů, výkřiky, pískot, vzdálené bubnování – ale za toho mírného větru a s tak málo napnutými plachtami se všichni pohybovali v jakési snové pomalosti a pokojně kroužili hladké předurčené křivky. Všude kolem vylétaly plachty, ale lodice jim stále ještě nestačily a pod dojmem jejich pomalosti měl Dillon podivuhodný pocit ticha – ticha přervaného o chvíli později, když Sophie proplula těsně kolem levoboku brigy s vlající zástavou a hromově ji pozdravila. Ona sama zvedala pěknou příďovou vlnu a James s přívalem pýchy uviděl, že má již rozvinuté všechny plachty a že jsou již napnuté větrem. Hamaky se vršily neuvěřitelnou rychlostí – všiml si, že dva přelétly přes palubu – a na velitelské palubě, natažen přes síťoví, Jack držel vysoko nad hlavou klobouk, a jak se hnali kolem, volal: „Skvělý výkon, pane, skvělý!“ Úderná skupina pozdravila na oplátku jásotem své spoluplavce a v tu chvíli se atmosféra zabijácké zuřivosti na palubě brigy od základu změnila. Znovu se jásavě pozdravili a z podpalubí brigy, zpoza zatlučených průlezů, se ozval jednohlasný řev.

Sophie, se všemi plachtami doširoka rozepjatými, uháněla rychlostí téměř čtyř uzlů. Gloire měla stěží o něco větší rychlost, než při jaké ještě reagovala na kormidlo, a právě teď zareagovala neodvolatelně na pohyb kormidla – již začala opisovat postupnou křivku, při níž odpadala od větru, křivku, která natočí její bezbrannou záď proti ústí děl Sophie. Dělila je sotva čtvrtina míle a mezera se rychle zmenšovala. Ale Francouz nebyl žádný hlupák. Jack uviděl, jak natočil bezanovou košovku po větru a jak přestavěl hlavní a přední ráhna tak, aby vítr odhodil záď do závětří a zvrátil otáčku – protože kormidelní list vůbec nezabíral.

„Myslím, že to přišlo moc pozdě, drahý příteli,“ řekl Jack. Vzdálenost se zmenšovala. Tři sta metrů. Dvě stě padesát. „Edwardsi,“ oslovil velitele nejpřednějšího děla. „Vystřelte před příď té plachetnice.“ Střela ve skutečnosti proletěla přední plachtou brigy. Přetrhala zdvihací lana, plachty sletěly trapem dolů a na záď vyběhla čilá figurka, která vyvěsila zástavu a s patřičným důrazem ji zase sundala. Nebyl však čas věnovat se plachetnici. „Stočte loď proti větru,“ nařídil Jack. Sophie přilehla více k větru. Přední plachta se na okamžik zatřepotala a potom se opět napnula. Gloire byla přímo před ústími děl. „Tak, tak,“ pobrukoval si a po celé linii slyšel rachocení a skřípění lafet, jak byla děla maličko srovnávána do správného odměru. Osádky byly tiché, přesně rozestavěné a pozorné. Nabíječi klečeli se zapálenými doutnáky v rukou, opatrně foukali na jejich žhnoucí konce, aby nezhasly, a nehnutě hleděli do středu lodi. Velitelé v podřepu sledovali linie hlavní, mířící na tu bezbrannou záď a část paluby před ní.

„Pal!“ Povel byl přerušen zaburácením. Oblak dýmu zahalil mořskou hladinu a Sophie se od kýlu otřásla. Jack si nepřítomně zastrkoval košili do kalhot, když tu si uvědomil, že něco je špatně – něco nehrálo s dýmem. Náhlá změna větru, náhlý poryv ze severovýchodu jej strhl za záď a ve stejném okamžiku to s šalupou trhlo zpátky a její příď to otočilo na pravobok.

„Chlapi k otěžím!“ zavolal Marshall a otočil kormidlem, aby ji vrátil zpět. Zpátky se vrátila, ale pomalu. Zahřměla druhá boční salva. Ale poryv větru posunul i záď Gloire, a když se dým rozptýlil, tak odpověděla. Ve vteřinách mezi oběma salvami měl Jack čas spatřit, že její záď a velitelská paluba utrpěly škodu – okna kajuty a malé galerie byla roztříštěna; že má dvanáct děl; a že zástava je francouzská.

Sophie ztratila hodně na rychlosti a Gloire, nyní přesně zpátky na svém původním levobočním kursu, rychle nabírala rychlost. Pluly vedle sebe po souběžných drahách, těsně přilehlé k nárazovému větru, Sophie poněkud pozadu. Pluly vedle sebe, bušily do sebe obklopeny téměř nepřetržitým rámusem a setrvalými mračny dýmu, jehož bílé a černošedé odstíny probodávaly karmínové šípy ohně. Vpřed a vpřed. Přesýpací hodiny byly otočeny, zazněl zvon, kouř houstl. Konvoj zmizel za zádí.

Nebylo k tomu co dodat, nedalo se nic udělat. Velitelé jednotlivých děl měli své rozkazy, jež poslouchali s nádhernou posedlostí, pálili do trupu, pálili tak rychle, jak dokázali, kadeti velící jednotlivým oddílům běhali sem a tam podél řady, tu přiložili ruku k dílu, tu se vypořádali s počínajícím zmatkem. Střelný prach a střely putovaly ze zbrojního skladu s dokonalou pravidelností. Bocman a jeho pomocníci chodili sem a tam a pátrali po škodách v takeláži. Z vrcholků stěžňů zčerstva práskaly výstřely odstřelovačů. Stál tam a uvažoval. Kousek po jeho levici, aniž by skoro hnuli brvou při hvízdání dělových kulí anebo při dunivém otřásajícím nárazu střely do trupu, stáli písař a Ricketts, kadet přidělený k velitelské palubě. Jedna koule prolétla sítí napěchovanou hamaky, zasvištěla kousek před ním, narazila do železného jeřábu a ztratila svou sílu mezi hamaky na druhé straně – osmilibrovka, jak si všiml, když rotovala směrem k němu.

Francouz pálil vysoko, jako obvykle, a velmi zhurta. V modrém, bezdýmém, mírumilovném světě na návětrné straně viděl Jack tryskat vodu mnohdy až padesát metrů před přídí i za zádí – hlavně před přídí. Ze záblesků, jež osvětlovaly odvrácenou stranu kouřového mračna, a z měnícího se zvuku bylo jasné, že Gloire získávala náskok. To by nešlo. „Pane Marshalle,“ pronesl do hlásné trouby, „budeme křižovat za její zádí.“ Když zvedal troubu, ozval se zepředu hlomoz a křik – na té straně bylo jedno dělo vyřízené, možná dvě. „Zastavte tam palbu!“ zařval co nejhlasitěji. „Děla na levoboku, připravte se.“

Dým se rozptýlil. Sophie se začala obracet na pravobok, chystala se překřížit kýlovou brázdu nepřítele a dostat se tak do postavení, z něhož by děla na levoboku dokázala boční salvou způsobit spoušť po celé délce. Ale Gloire jim nic takového neumožnila. Jakoby varován nějakým vnitřním hlasem, otočil její kapitán kormidlem o pět vteřin dříve, než to učinili na palubě Sophie, a teď, když se dým opět rozptýlil, jej Jack, stojící u hamaků na levoboku, uviděl u lodního zábradlí asi ve vzdálenosti sto třicet metrů – malého, šviháckého prošedivělého muže, upírajícího dozadu upřený pohled. Francouz sáhl za sebe pro mušketu, opřel se lokty o zábradlí a velice pečlivě zamířil na Jacka. Věc byla výjimečně osobní. Jack cítil nedobrovolné tuhnutí lícních a hrudních svalů – ve snaze zadržet dech.

„Královské plachty, pane Marshalle,“ nařídil. „Odpadá od nás.“ Dělostřelba utichla, když se děla dostala mimo dostřel, a v panujícím tichu uslyšel výstřel z muškety tak jasně, jako kdyby vystřelila u jeho ucha. V té samé vteřině Christian Pram, kormidelník, strašidelně vykřikl, napůl upadl a kormidlo přitom strhl s sebou. Předloktí měl od zápěstí až k lokti rozervané. Příď Sophie ustřelila do větru, a přestože Jack i Marshall kolo srovnali, výhoda byla ztracena. Levoboční děla by mohla dostat nepřítele na mušku jedině po dalším obratu, během nějž by se vzdálenost ještě zvětšila, a to nebylo možné připustit. Sophie byla dobrých dvě stě metrů za Gloire, za její pravoboční zádí, a jediná naděje na získání rychlosti byla přitlačit se k nepřátelské lodi a znovu zahájit bitvu. Jack a navigátor vzhlédli současně – všechno bylo nastaveno, tak jak mělo být – na závětrovky byl vítr příliš rychlý.

Jack se ohlédl dozadu, pozoroval shon na palubě oběti, nepatrnou změnu kýlové brázdy, jež mohla znamenat pohyb k pravoboku – Gloire by při svém obratu křižovala před Sophiinou přídí, zasypala by ji palbou po celé délce trupu a vrátila by se dále chránit rozptýlený konvoj. Ale ohlédl se zbytečně. Gloire setrvala na svém kursu. Ujížděla Sophii dokonce i bez napnutých královských plachet, ale i ty teď napínala, a také vítr k ní byl milosrdnější. Z neustálého upírání zraku do slunečních paprsků mu na víčkách vyrazily slzy, poryv větru loď naklonil, pod její závětrnou stranou se vzpěnila voda a závan ji unášel dál a dál. Šedovlasý kapitán nepřestával zarytě pálit, námořník vedle něj mu podával nabité muškety a jedna kulka naštípla zábradlí půl metru od Jackovy hlavy. Ale teď už byli téměř mimo dostřel pušky, navíc nedefinovatelná hranice mezi osobní záští a anonymním válčením byla překročena – již na něj neměla vliv.

„Pane Marshalle,“ řekl Jack, „prosím vás, opatrně se odpoutejte, dokud ji nebudeme moci pozdravit. Pane Pullingsi – pane Pullingsi, až ji budete mít na mušce, tak vypalte.“

Sophie se odchýlila o dvě, tři, čtyři čárky od svého kursu. Příďové dělo prásklo a v pravidelných intervalech následovaly výstřely levoboční salvy. Bohužel, příliš nedočkavě. Měla dobrý náměr, ale výtrysky vody svědčily o tom, že rány šly dvacet a dokonce třicet metrů za záď. Gloire, více dbalá své bezpečnosti než cti a zcela lhostejná ke svým povinnostem vůči seňoru Mateu, ta po odvetě vůbec nebažící Gloire se odchýlila z kursu ne proto, aby vrátila ránu, ale aby přilehla těsněji k větru. Protože to byla opravdová loď, mohla přilehnout k větru ostřeji než Sophie a také se nestyděla tak učinit, přičemž v nejvyšší míře využila příznivého větru. Prostě zdrhala. Z následující salvy se zdálo, že dvě střely zasáhly, a jedna zcela jistě proletěla její bezanovou košovou plachtou. Ale cíl se zmenšoval každou minutu tak, jak se jejich dráhy rozbíhaly, a s tím se zmenšovala i naděje.

O osm bočních salv později Jack palbu zastavil. Tvrdě to Gloire nandali a zničili její vzhled, ale nepoškodili její takeláž do té míry, aby byla neovladatelná, ani nesrazili některý z důležitých stěžňů či ráhen. A určitě selhali ve snaze přesvědčit ji, aby se vrátila a bojovala z ráhna na ráhno. Při pohledu na prchající Gloire se Jack rozhodl a nařídil: „Obrátíme zpátky k mysu, pane Marshalle. Jiho-jihozápad.“

Sophie utrpěla pozoruhodně málo zranění. „Máme nějaké opravy, jež nepočkají půl hodiny, pane Watte?“ zeptal se a nepřítomně nastrkoval vyklouzlé kasací lanko do očka.

„Ne, pane. Plachtař bude mít chvíli napilno, ale nenapálila do nás žádnou řetězovou ani tyčovou střelu a ani omylem nezasáhla nic z takeláže. Špatný výcvik, pane. Moc špatný výcvik. Ten zlotřilý Turek, to bylo teda něco jinýho, ten nám teda dával šlupky!“

„Tak potom chlapům zapískejte signál k snídani a dejte jim zvláštní příděl rumu. Pane Lambe, jaké vy jste našel škody?“

„Nic, co by bylo pod čárou ponoru, pane. Čtyři opravdu ošklivé díry přímo uprostřed lodi a dělové střílny dvě a čtyři skoro zničené, to je nejhorší. Nic ve srovnání s tím, co jsme jí nandali my (tomu buzerantovi),“ zabručel si pod vousy.

Jack šel dopředu k rozebranému dělu. Koule z Gloire roztříštila štítnici paluby, k níž byly připevněny zadní šrouby s okem, těsně předtím než dělo číslo čtyři odskočilo zpětným rázem. Dělo bylo částečně upevněno na druhé straně, a tak se otočilo kolem své osy, narazilo do sousedního děla a převrátilo se. Úžasnou náhodou dva muži, kteří by normálně byli mezi děly rozdrceni, tam v tu chvíli nebyli – jeden si omýval krev ze škrábance na tváři vodou z hasicího škopku, druhý pospíchal pro další kus doutnáku – a další úžasnou náhodou dělo přelétlo přes palubu, místo aby začalo vražednou pouť po palubě.

„Nuže, pane Dayi,“ řekl Jack, „svým způsobem jsme měli kliku, i když ne ve všem. Dělo může jít na příď, než nám pan Lamb dá nové šrouby.“

Když se vracel na záď – horko bylo náhle nesnesitelné, a tak si sundal plášť – přelétl zrakem po obzoru na jihozápadě. Ve zvedajícím se oparu nebylo ani vidu po mysu Nao, nespatřil jedinou plachtu. Vůbec si nevšiml východu slunce, ale bylo tady, vysoko na obloze. Briga musela urazit překvapivě dlouhou vzdálenost. „Pro pána, já bych si ale dal kávu,“ pronesl a náhle byl mžikem zpět v přítomnosti, kdy čas opět plyne zvolna a záleží i na takových, jako je chuť k jídlu. „No, ale přesto,“ uvědomil si, „musím sejít dolů.“ Tohle byla ta horší stránka věci, kdy člověk spatří na vlastní oči, jak to dopadne, když se lidská tvář střetne s dělovou koulí.

„Kapitáne Aubreyi,“ řekl Stephen v okamžiku, kdy se Jack objevil v kokpitu, a zaklapl svou knihu. „Musím vznést velmi vážnou stížnost.“

„Se zájmem si ji poslechnu,“ odpověděl Jack a s obavami, co spatří, se rozhlížel v šeru.

„Dostali se na mého brejlovce. Říkám vám, pane, že se dostali na mého brejlovce. Vešel jsem do kajuty, abych si vzal jednu knihu, ani ne před třemi minutami, a co nevidím? Nádoba s brejlovcem je bez tekutiny – dočista vyprázdněná.“

„Řekněte mi, jak to vypadá hrobníkovi pod lopatou, potom se budu starat o vašeho brejlovce.“

„Pchá – pár škrábanců, jeden člověk s předloktím nepříliš hluboko rozťatým, pár třísek, které ještě musím vytáhnout – nic nebezpečného – pouhé obvazování. Na marodce najdete jenom jeden zatvrzele vzdorující výtok s nízkou horečkou a jednu tříselnou kýlu. A pak to předloktí. Teď co se týká mého brejlovce…“

„Žádní mrtví? Žádní ranění?“ vykřikl Jack a srdce mu poskočilo radostí.

„Ne, ne, ne. Ale co se týká mého brejlovce…“ Stephen jej přinesl na palubu v nádobě s lihem a někdy zcela nedávno nějaký kriminálník nádobu sebral, alkohol vypil a nechal plaza vyschnout, zkroutit se, popraskat.

„To mě opravdu moc mrzí,“ řekl Jack. „Ale nezemře ten chlapík? Neměl by dostat dávidlo?“

„Nezemře. To je právě ta mrzutost. Ten syčák, ten barbar, ten ožralý bandita nezemře. Byla to ta nejlepší, dvakrát přepálená vínovice.“

„Udělejte mi tu laskavost a posnídejte se mnou v mé kajutě. Pinta kávy a dobře propečená kotleta vám pomůže zapomenout na toho brejlovce - zbaví vás toho palčivého ostnu, uklidníte se…“ V dobrotě svého srdce by byl Jack už málem vypustil jakousi duchaplnost. Přímo cítil, jak ji má nablízku, téměř na jazyku. Ale nějak mu unikla, a tak se spokojil s tak srdečným smíchem, jak jen bylo vhodné vzhledem ke Stephenově podrážděnosti, a poznamenal: „Ten zatracený darebák nám unikl a obávám se, že nás teď čeká jenom nudná cesta zpátky. Rád bych věděl, opravdu rád bych věděl, jestli se Dillonovi podařilo dohnat tu plachetnici, anebo jestli uprchla také.“

Byla to přirozená zvědavost, zvědavost, již s ním sdíleli všichni přítomní na palubě Sophie kromě Stephena. Ale neměla být ukojena dnešního dopoledne a dokonce ani drahnou dobu poté, co slunce překročilo zenit. K poledni vítr ochabl do té míry, že by se povětrnostní podmínky daly označit téměř za bezvětří. Čerstvě napnuté plachty zapleskaly a zůstaly ochable viset na ráhnech a muži, kteří pracovali na odstraňování škod, se museli před sluncem schovat pod ochrannými plachtami. Byl to jeden z těch intenzivně vlhkých dnů, kdy vzduch v sobě nemá vůbec žádnou energii, a bylo tak horko, že dokonce i navzdory veškeré dychtivosti setkat se opět s úderným oddílem, zajistit kořist a vydat se k pobřeží, Jack nedokázal najít vnitřní sílu, aby nařídil veslovat. Muži bojovali s nepřátelskou lodí dostatečně dobře (ačkoliv děla byla pořád ještě dost pomalá) a velice činorodě pracovali na opravách škod, jež Gloire způsobila. Nechám je na pokoji aspoň do psí hlídky, pomyslel si.

Horko dusilo vodní hladinu. Kouř z kuchyňského komínu ležel na palubě, zároveň s vůní grogu a nějakými padesáti kilogramy soleného hovězího, jež Sofijané spořádají v době oběda. Pravidelné údery lodního zvonu přicházely v tak dlouhých intervalech, že dlouho předtím, než zahlédli brigu, připadalo už Jackovi, že ostrá srážka dnešního rána musí patřit do nějakého jiného věku, do jiného života či dokonce (pokud by nebylo zápachu střelného prachu, jenž se udržoval v polštáři pod jeho hlavou) k nějakému jinému druhu životní zkušenosti – do nějaké pohádky, kterou kdysi četl. Jack, roztažený na truhlici pod záďovým oknem, si srážku v duchu znovu a znovu přehrával tak dlouho, až se propadl kamsi hluboko a do dáli.

Procitl náhle, osvěžený, klidný a dokonale si vědomý faktu, že Sophie už nějakou dobu hladce pluje pod větrem, jenž ji nakláněl tak, až bylo vidět několik pásů obšívky, a hnal ji hlava nehlava vpřed.

„Obávám se, že vás vzbudila ta zatracená mládež, pane,“ přivítal ho na palubě pan Marshall se starostlivým znepokojením. „Poslal jsem je do lanoví, ale asi příliš pozdě. Křičí a hulákají jako smečka opic. Zatracení piráti.“

Ačkoliv byl ve své podstatě otevřený a pravdomluvný, Jack okamžitě odpověděl: „Ale ne, já jsem nespal.“ Na palubě pohlédl vzhůru ke dvěma strážním košům, odkud kadeti napjatě zírali dolů, aby zjistili, jestli jejich prohřešek byl nahlášen. Jakmile zachytili jeho pohled, okamžitě odvrátili zrak směrem k brize a doprovázející ji plachetnici, k nimž se Sophie s východním větrem v zádech rychle přibližovala, a okázale demonstrovali dokonalý výkon služby.

Támhle je, řekl si Jack v duchu s ohromným uspokojením. A tu plachetnici dostal. Je to činorodý chlapík. Prvotřídní námořník. V srdci pocítil k Dillonovi vřelou náklonnost – jak snadné by bylo, nechat tu druhou kořist uniknout, zatímco zajišťoval posádku brigy. Nebylo pochyb o tom, že musel vynaložit výjimečné úsilí, aby dostal pod kontrolu obě lodě, protože bylo jasné, že posádka plachetnice se s kapitulací nesmíří ani na okamžik.

„Dobrá práce, pane Dillone!“ zakřičel, jakmile James vyšplhal na palubu, doprovázen postavou v potrhané, neznámé uniformě. „Pokusila se uprchnout?“

„Pokusila se, pane,“ odpověděl James. „Dovolte mi, abych vám představil kapitána La Hire z francouzského královského jízdního dělostřelectva.“ Smekli klobouky, uklonili se a potřásli si rukama. La Hire řekl: „Potěšený,“ a Jack odpověděl: „Domestique, monsieur.“

„Ta briga byla neapolská kořist, pane. Kapitán La Hire byl natolik laskav, že se ujal francouzských roajalistů a italských námořníků a ohlídal kořistní posádku, zatímco my jsme se hnali za plachetnicí, abychom se jí zmocnili. S lítostí vám musím oznámit, že ten tartan a ta druhá plachetnice byly v okamžiku zajištění téhle lodice příliš daleko na návětrné straně na to, abychom je mohli dostihnout, a vrhly se k pobřeží. Teď kotví pod ochranou dělostřelecké baterie v Almorairu.“

„Cože? No tak se do té zátoky podíváme hned, jak převezeme zajatce. Je hodně zajatých, pane Dillone?“

„Jenom asi dvacet pane, protože lidé na palubě brigy jsou spojenci. Byli na cestě do Gibraltaru.“

„Kdy byli přepadeni?“

„Ach, je to férová kořist pane – dobře před osmi dny.“

„Čím dál tím lépe. Řekněte mi, byly nějaké potíže?“

„Ne, pane. Anebo jen velmi málo. Dva chlapy z kořistní posádky jsme trochu přetáhli po hlavě a na palubě plachetnice došlo k bláhové rvačce – jeden chlap byl střelen z pistole. Doufám, že vám šlo také všechno dobře, pane?“

„Ano, ano – nikdo nebyl zabit, ani vážně zraněn. Ta loď před námi utíkala tak rychle, že nám nenatropila moc škody. Plula čtyři míle ve srovnání s našimi třemi, a to ani neměla napnuté královské plachty. Ten chlap byl ohromně zkušený námořník.“

Jack měl dojem, že přes tvář Jamese Dillona přelétl stín nesouhlasu, či snad zazněl v jeho hlase. Ale ve spěchu, kdy bylo třeba stihnout všechny nutné věci, dohlédnout na kořistní lodě, zabezpečit zajatce, nedokázal říct, proč jej to tak nepříjemně zasáhlo, až teprve o dvě tři hodiny později, kdy dojem nabyl na intenzitě, si jej alespoň z polovičky ujasnil.

Seděl ve své kajutě. Na stole byla rozložena mapa mysu Nao, pod jehož masivem se krčily mys Almoraira a mys Ifach. Uprostřed zátoky mezi nimi se nalézala vesnice Almoraira. Po Jackově pravici seděl James, po levici Stephen a naproti němu pan Marshall.

„… a navíc,“ vykládal jim Jack, „doktor mi povídal, že podle Španělů má ta druhá plachetnice v pytlích s moukou schovaný náklad rtuti, takže s ní musíme zacházet s velkou opatrností.“

„Aha, no samozřejmě,“ řekl James Dillon. Jack na něj zostra pohlédl. Potom sklopil zrak k mapě a ke Stephenově náčrtku. Ukazoval malou zátoku s vesnicí a čtverhrannou baštou v jejím centru. Nízké molo vybíhalo dvacet nebo třicet metrů do moře, otáčelo se doleva a po dalších padesáti metrech končilo kamenitou vyvýšeninou, a tak uzavíralo přístav a chránilo jej před všemi větry s výjimkou jihozápadního. Strmé útesy se zvedaly od vesnice přímo kolem severovýchodního cípu zátoky. Na druhé straně byla písečná pláž po celé délce od bašty až k jihozápadnímu cípu, kde se opět vzpínaly útesy.

Snad si ten chlápek nemyslí, že nemám dost odvahy? uvažoval. Že jsem nechal pronásledování ze strachu, abych neutržil nějaké šrámy, a že jsem raději pospíchal zpátky kvůli kořisti?

Bašta ovládala vjezd do přístavu. Stála nějakých dvacet metrů na jih od vesnice a štěrkové pláže, kde byly na břeh vytaženy rybářské čluny. „Takže, tahle vyvýšenina na konci mola,“ řekl nahlas, „co myslíte, je asi tři metry vysoká?“

„Asi víc. Je to už osm nebo devět let, co jsem tam byl,“ odpověděl Stephen, „takže si nejsem absolutně jistý, ale ta kaple na ní vydržela za zimních bouří i vysoké vlny.“

„Tak to určitě náš trup zaštítí. Takže, s kotevním kabelem zajištěným vyvazovacím lanem“ – přejel prstem linii od baterie ke skále a odtud na místo – „bude tady šalupa dostatečně bezpečná. Zahájí co nejmohutnější palbu na molo a přes baštu. Čluny z brigy a z plachetnice přistanou v té doktorově malé zátoce“ – ukázal na malý zářez těsně za jihozápadním cípem – „a my poběžíme ze všech sil po pobřeží, takže baštu přepadneme zezadu. Dvacet metrů před ní vypálíme raketu a vy natočíte děla pěkně od baterie, ale budete pořád bez přestání střílet.“

„Já, pane?“ vykřikl James.

„Ano, vy, pane. Já jdu na břeh.“ Na takové prohlášení se nedalo nijak odpovědět a po krátké pauze se věnovali podrobnostem plánu. „Řekněme, že od té zátočiny nám to bude k baště trvat deset minut, a…“

„Raději počítejte s dvaceti, jestli dovolíte,“ vmísil se Stephen. „Vy tělnatí a vznětliví lidé často náhle umíráte z přemíry nečekané námahy v horku. Překrvení – mrtvice.“

„Přál bych si, já bych si přál, doktore, abyste takovéhle věci vůbec neříkal!“ zasyčel Jack přidušeným hlasem. Všichni na Stephena vyčítavě pohlédli a Jack dodal: „Kromě toho, nejsem tělnatý.“

„Kapitán má vzácně vznešenou postavu,“ řekl pan Marshall.

Podmínky k útoku byly dokonalé. Poslední závany východního větru zanesou Sophii dovnitř a vítr od pevniny, který začne vát zhruba při východu měsíce, ji opět vynese na širé moře, se vším, co se jim podaří odříznout. Během důkladného pozorování z vrcholku stěžně rozpoznal Jack jednu plachetnici a mnoho dalších plavidel zakotvených uvnitř kamenné hráze, stejně jako řadu rybářských člunů vytažených na břeh. Plachetnice byla u kaple na konci mola, přímo proti dělům bašty, sto metrů na opačné straně přístavu.

Nejsem snad dokonalý, uvažoval, ale přisámbůh, odvaha mi nechybí. A jestli se nám ji nepodaří vytáhnout ven, tak ji, u Boha, spálím na místě. Ale neutápěl se v úvahách dlouho. Z paluby neapolské brigy pozoroval, jak Sophie obeplouvá ve tříčtvrteční temnotě mys Almoraira a vplouvá do zátoky, zatímco dvě ukořistěné lodě, s čluny ve vleku, směřují k výběžku na druhé straně. Protože plachetnice už byla v přístavu, nebylo možné, aby Sophie dosáhla nějakého překvapení, a tak ji ještě před zakotvením čekala střelba pobřežní baterie. Jestli byla šance na nějaký překvapivý zásah, tak se dal čekat jedině od člunů. Noc byla teď už nejspíš natolik tmavá, že nebude vidět, jak kořistné lodě proplouvají vně zátoky, aby vylodily čluny ve Stephenově zátočině za výběžkem – „jedna z mála, o níž vím, že tam hnízdí běloprsí rorýsové“. Jack pozoroval její plavbu s něžnou a napjatou pozorností, rozpolcen přáním být na obou místech současně. Možnost hrozivého selhání mu strašila v mozku – pobřežní děla (jak jsou velká? Stephen to nedokázal říci) bez přestání proděravující Sophii, těžké střely prolétávající oběma boky – odumření větru, anebo naprosté bezvětří z pevniny – nedostatek námořníků ponechaných na palubě, kteří by ji dokázali dostat mimo dostřel veslováním – zbloudilé čluny. Byl to bláznivý pokus, absurdně ukvapený. „Ticho na palubě!“ zavrčel chraptivě. „Chcete vzbudit celé pobřeží?“

Vůbec netušil, jak hluboce se umí vcítit do své šalupy. Věděl přesně, jak se bude pohybovat – znal charakteristický skřípot ráhna hlavního stěžně v závěsech, ševelení kormidla zesílené ozvučnou deskou zádi. Plavba přes zátoku se mu zdála nesnesitelně dlouhá.

„Pane,“ ozval se Pullings. „Myslím, že teď máme ten cíp na traverzu.“

„Máte pravdu, pane Pullingsi,“ řekl Jack a zkoumal bod nočním dalekohledem. „Podívejte se na světla té vesnice, jak se objevují jedno za druhým. Stočte kormidlo na levobok, Algrene. Pane Pullingsi, pošlete nějakého spolehlivého muže k upínačkové lávce. Měli bychom tady mít rovných dvacet sáhů.“ Přistoupil k zábradlí a zavolal přes tmavou hladinu: „Pane Marshalle, my jsme připraveni.“

Vysoká temná masa země, ostře se rýsující proti světlejší temnotě hvězdnaté oblohy, se víc a víc přibližovala, potichu zastínila Arcturus, potom Korónu a nakonec zakryla i Vegu vysoko na obloze. Pravidelné šplouchnutí olovnice a monotónní opakování muže u návětrných upínaček: „Hloubka devět; hloubka devět; na značce sedm; a pět a čtvrt; čtyři a tři čtvrtě…“

Před nimi se jako světlá skvrna rýsovala zátočina pod útesem a sotva patrný bílý okraj přelévající se vlny. „Dobrá,“ řekl Jack a briga se přiklonila k větru s přední plachtou poslušně se natáčející jako nějaké vnímavé stvoření. „Pane Pullingsi, vaše skupina jde do velkého člunu.“ Čtrnáct mužů rychle a mlčky přeběhlo kolem něj a přes boky lodi sešplhali do skřípajícího člunu. Každý měl kolem paže bílou pásku. „Seržante Quinne!“ Následovali námořní pěšáci, muškety se jim matně leskly, boty dupaly po palubě. Někdo mu šmátral po žaludku. Byl to kapitán La Hire, dobrovolně se připojivší k vojákům, který hledal jeho ruku. „Hodně štěstí,“ řekl mu a potřásl jí.

„Merci mockrát,“ odpověděl Jack a přes zábradlí dodal: „Mon kapitán.“ A v tu chvíli oblohu rozzářilo světlo, po němž následovalo temné zahřmění děla.

„Je už kutr na hladině?“ zeptal se Jack s nočním dalekohledem napůl oslepeným zábleskem.

„Tady, pane,“ ozval se hlas kormidelníka těsně pod ním. Jack se přehoupl přes zábradlí a dopadl dolů. „Pane Rickettsi, kde je lampička se stínítkem?“

„Mám ji pod kazajkou, pane.“

„Vyvěste ji na záď. Vyrazíme.“ Dělo opět vystřelilo a téměř okamžitě následovala dvě další děla. Snažila se zastřílet, to bylo jasné, ale na dělo to byla zatraceně velká rána. Byla to šestatřicetilibrovka? Když pátral očima v temnotě, spatřil za sebou čtyři čluny, nezřetelnou linii proti obrysu brigy a plachetnice. Mechanicky poklepal na pistoli a kord. Málokdy byl víc nervózní a celou svou pozornost soustředil do pravého ucha, aby nepřeslechl boční salvu Sophie.

Kutr uháněl po hladině, vesla skřípala, jak veslaři zabírali, a muži sami hekali námahou. „Všichni vesla z vody,“ řekl kormidelník tiše a o pár vteřin později člun se skřípěním vyjel na štěrk. Muži vyskákali ven a vytáhli jej na břeh. Za nimi následoval člun z brigy s Mowettem, jola s bocmanem a velký člun s Marshallem.

Malá pláž byla naráz přeplněna lidmi. „Máte šňůru, pane Watte?“ zeptal se Jack.

„A je to tady,“ řekl nějaký hlas a zpoza útesu se ozval slabý a nezřetelný zvuk sedmi dělových výstřelů.

„Jsme tady, pane,“ volal bocman a sundával z ramene dvě smyčky jednopalcové šňůry.

Jack uchopil konec jedné z nich a řekl: „Pane Marshalle, chopte se své a každý chlap chytí svůj uzel.“ Stejně spořádaně, jako když nacvičovali po družstvech na palubě Sophie, se muži postavili na svá místa. „Připraveni? Jste tam připraveni? Tak vyrazíme.“

Pustil se k výběžku, kde se pláž zužovala pod útesem jen na několik stop, a za ním, pevně se držíc šňůry s uzly, běžela jeho polovina výsadku. V hrudi se mu vzmáhalo divoké vzrušení – po čekání bylo veta – teď už se akce rozjela. Oběhli výběžek a okamžitě je oslepily zášlehy děl před nimi a ohlušila kanonáda, nyní desetkrát hlasitější. Z bašty vystřelovaly tři nebo čtyři ohnivé oštěpy nízko nad zemí a Sophie, jejíž zkrácené košové plachty byly v nepravidelných záblescích jasně viditelné proti obloze, vracela údery dobře organizovanou, rychlou pohybovou palbou. Mířila na přístavní hráz, odlamovala kamenné úštěpky, a odrazovala tak každý pokus zavléci plachetnici na břeh. Pokud mohl soudit ze svého úhlu pohledu, byla přesně na tom místě, které jí vyznačili na mapě, temná masa skály s kaplí se tyčila na jejím levoboku. Avšak bašta byla dál, než očekával. Za pocitem radosti – jež se dokonce blížila extázi – byla cítit vzrůstající tělesná námaha, nohy jej jenom stěží nesly kupředu, boty vázly v jemném písku. Nesmí, nesmí upadnout, pomyslel si, když opět klopýtl, a potom znovu, když uslyšel, jak upadl jeden muž z Marshallovy skupiny. Zastínil si oči před záblesky, s divokým úsilím odvrátil zrak od bitvy, plahočil se dál a dál, tlukoucí srdce mu málem zadusilo mozek, už skoro přestal pracovat. Ale teď najednou narazil na pevnější půdu, a jako by najednou ztratil padesát kilogramů, vystřelil kupředu a běžel, doopravdy běžel. Tohle byl pevný, nehlučný písek a po celé délce šňůry za sebou slyšel chrchlání, lapání po dechu a prudké oddechování výsadkové skupiny. Baterie se k nim konečně začala přibližovat a mezerou v parapetu dokázal rozeznat lopotící se figurky, obsluhující španělská děla. Jedna střela ze Sophie se odrazila od skály s kaplí a zasvištěla nad jejich hlavami. A náhlý poryv větru k nim přinesl závan štiplavého střelného prachu.

Je už čas na vystřelení rakety? Pevnost byla blízko – už slyšeli zřetelné hlasy a rachocení lafet. Ale Španělé byli naplno zaměstnáni odrážením palby ze Sophie. Mohli by se dostat ještě o něco blíže, o kousek blíže, ještě blíže. Teď už se všichni plazili, v naprostém souladu, všichni se navzájem mohli vidět v záblescích výstřelů a v celkové planoucí záři. „Rakety, Bondene,“ zamručel Jack. „Pane Watte, hákovací kotvice. Zkontrolujte si zbraně, všichni.“

Bocman přivázal kotvice s třemi rameny k lanům. Člunař připravil raketu, zapálil jiskrou troud a rozfoukával jej. Na pozadí hromového dunění zanikalo jemné cinkání kovových součástek a povolování opasků. Těžké supění pozvolna odumíralo.

„Připraveni?“ zašeptal Jack.

„Připraveni, pane,“ šeptem odpověděli důstojníci.

Sklonil se. Zápalná šňůra zasyčela, raketa vyletěla do vzduchu, zanechávala za sebou modrou stopu hořící nálože a na obloze vymalovala červenou dráhu. „Za mnou!“ křičel a jeho hlas zanikl v ohromujícím jásavém „Jupííí! Jupííí!“

Úprkem, úprkem. Skok do suchého příkopu, pistole střílející otvory střílen, muži sahající po provazech zachycených za parapet, křik a zase křik, klokotající křik. U ucha mu zahřměl člunařův hlas: „Dej sem ruku, kámo!“ Zraňující hrubost kamene a už byl nahoře, vytasil kord, v druhé ruce pistoli, ale nebylo s kým bojovat. Dělostřelci, až na dva na zemi a dalšího v pokleku skloněného nad svým zraněním u velké stíněné lucerny za děly, seskakovali jeden po druhém z ochozu a utíkali do vesnice.

„Johnsone! Johnsone!“ zakřičel. „Zaklínujte ta děla. Seržante Quinne, nepřestávejte rychle střílet. U těch klínů sebou hoďte.“

Kapitán La Hire rozbíjel zámky u rozpálených čtyřiadvacetilib-rovek sochorem. „Lepší je vyskočit,“ říkal. „Lepší je vyskočit je do vzduchu.“

„Vou savez faire vyskočit do vzduchu?“

„Eh, pardi,“ řekl La Hire s odzbrojujícím úsměvem.

„Pane Marshalle, vy a vaši lidé, hoďte sebou ke hrázi. Zadní voj obrácený k pobřeží vytvoří námořní pěchota, seržante, nepřestávejte střílet, ať už někoho uvidíte nebo ne. Otočte plachetnici, pane Marshalle, a napněte její plachty. Já s kapitánem La Hirem vyhodíme pevnost do vzduchu.“

„Pro pána Boha,“ řekl Jack. „Jak já nenávidím oficiální psaní.“ V uších mu pořád zvonilo od ohromného výbuchu (druhá prachárna ve sklepení první výpočty kapitána La Hire znehodnotila) a před očima mu stále vyskakovaly žluté skvrny ohnivých jazyků, šlehajících půl míle vysoko. Hlavu a krk měl také v jednom ohni, neboť vlasy po celé levé straně měl spálené – temeno a tvář měl plnou nepěkných škrábanců a puchýřů. Na stole před ním ležely čtyři neuspokojivé pokusy. A v Sophiině návětří ležela tři ukořistěná plavidla, připravená vyrazit s příznivým větrem do Mahonu, zatímco daleko za nimi stále ještě stoupal dým nad vesnicí Almoraira.

„Tak teď si, prosím vás, poslechněte tenhleten,“ řekl, „a povězte mi, jestli je napsán dobře gramaticky a patřičným jazykem. Začíná stejně jako ty ostatní: Sophie, na moři. Můj pane, mám tu čest oznámit vám, že v souladu se svými rozkazy jsem doplul k mysu Nao, kde jsem padl na konvoj tří plachetnic pod vedením francouzské korvety o dvanácti dělech. Potom pokračuji popisem té brigy – stručně se zmiňuji o boji s tím, že jsem utrousil slovo o její čilosti – a dostávám se k vyloďovací skupině. Jakmile bylo jasné, že zbytek konvoje se uchýlil pod ochranu děl baterie v Almoraira, bylo rozhodnuto, že bude podniknut pokus o jeho odříznutí, což se šťastně podařilo. Baterie (čtverhranná bašta osazená čtyřmi železnými čtyřiadvacetiliberními děly) byla vyhozena do vzduchu ve dvě hodiny dvacet sedm minut, zatímco čluny směřovaly k JJZ cípu zátoky. Tři tartany, vytažené na břeh a uvázané řetězy, bylo nutné spálit, ale plachetnice byla vyvezena z přístavu, načež se ukázalo, že se jedná loď Xaloc, naloženou cenným nákladem rtuti ukryté v pytlích mouky. Pěkně mazané, co? Ale pokračuji. Jsem velice zavázán zápalu a iniciativě poručíka Dillona, který vplul s šalupou Jeho Veličenstva, jíž mám čest velet, do přístavu a udržoval nepřetržitou palbu na molo a baterii. Všichni důstojníci a mužstvo se chovali tak dobře, že by bylo zákeřné vyjmenovávat je jednotlivě. Musím však ocenit laskavost Mons. La Hire, z francouzského královského jízdního dělostřelectva, který dobrovolně nabídl své služby při položení a odpálení zápalné šňůry vedoucí k prachárně, přičemž utrpěl jisté odřeniny a popáleniny. V příloze naleznete seznam zabitých a zraněných: John Hayter, námořní pěšák, zabit; James Nightingale, námořník, a Thomas Thompson, námořník, zraněni. Mám tu čest být, můj pane – a tak dále. Co si o tom myslíte?“

„Inu, je to o něco srozumitelnější než ten předchozí pokus,“ řekl Stephen. „Ačkoliv soudím, že výraz nespravedlivé by mohl být přesnější než zákeřné.“

„Nespravedlivé, no jasně. Já jsem věděl, že tady něco není úplně tip top. Nespravedlivé. Skvělé slovo. Píše se to se s, viďte?“

Sophie zůstávala v blízkosti San Pedra. Tento poslední týden měla výjimečně napilno a rychle vylepšovala svou techniku. Přes den zůstávala pečlivě ukryta za obzorem, zatímco vojenské síly Španělska pročesávaly horem dolem španělské pobřeží a hledaly ji. V noci pak se přibližovala k pobřeží a před svítáním pustošila malé přístavy a příbřežní plavbu. Byla to velice nebezpečná a navýsost individuální hra, jež vyžadovala pečlivé přípravy, neustále závisela na štěstí – a byla výjimečně úspěšná. Kladla také vysoké nároky na posádku Sophie, protože když byla loď z dohledu pobřeží, Jack ji nemilosrdně cvičil v dělostřelbě a James ve stále rychlejším obsluhování plachet. James byl stejně přísný důstojník válečného námořnictva jako kterýkoliv jiný. Vyžadoval čistou loď, ať již byla v boji nebo ne, a neexistovala žádná výprava za účelem zajímání lodí či vedení šarvátek na pobřeží, jež by se nevracela na čistotou se lesknoucí palubu s naleštěnými mosaznými součástkami. Byl to puntičkář, jak se říká, ale jeho posedlost úpravnými nátěry, perfektně napnutými plachtami, vyrovnanými ráhny, čistými salingy a neposkvrněnými lany ve skutečnosti daleko překonávala jeho posedlost přivést celou tuto křehkou, nádhernou konstrukci do co nejtěsnějšího kontaktu s nepřáteli krále, a riskovat tak, že ji rozmetají na kusy, zničí, spálí nebo potopí. Posádka Sophie si však za všech těchto okolností zachovávala báječného ducha. Byla to ostřílená, spolehlivá a nadšená posádka, přesně si vědoma toho, co musí udělat okamžitě poté, co se na břehu vylodí z člunů – a vědoma si také poměrně velice přesně změn ve vztazích na velitelské palubě – Dillonovy patrné úcty a vnímavosti vůči kapitánovi po akci v Almoraiře. Jejich společné procházky po palubě a jejich časté vzájemné porady neprošly bez povšimnutí. A samozřejmě po celé šalupě byl okamžitě opakován rozhovor, v němž poručík během oběda mluvil o akci úderné skupiny s největší možnou chválou.

„Pokud jsem se nespletl při sčítání,“ vzhlédl Jack od svých poznámek, „tak jsme od té doby, co jsme zahájili plavbu, zajali, potopili nebo spálili sedmadvacetinásobek naší vlastní tonáže. A kdyby všechny ty lodě byly pohromadě, tak by na nás mohly vystřelit z dvaačtyřiceti děl, počítaje v to i otočná děla na čepech. Tohle měl admirál na mysli, když říkal, abychom ty španělské nekňuby vyždímali, a jestli to pro nás bude znamenat pár tisíc guineí do našich kapes, tak tím lépe.“ Srdečně se přitom zasmál.

„Mohu vstoupit, pane?“ zeptal se lodní hospodář, který se objevil v otevřených dveřích.

„Dobré ráno, pane Rickettsi. Pojďte dál, pojďte dál a posaďte se. Máte dnešní čísla?“

„Ano, pane. Bojím se, že nebudete spokojen. Druhá káď v nejspodnější řadě má proražené víko a ztratila nejméně padesát galonů.“

„Tak potom si musíme vymodlit déšť, pane Rickettsi,“ řekl Jack. Ale když hospodář odešel, obrátil se smutně ke Stephenovi. „Nebýt té zatracené vody, tak bych byl dokonale spokojený. Všechno je v pohodě – lidé se chovají dobře, skvělá plavba, žádní nemocní – jen kdybych tak byl v Mahonu dokončil nakládání vody. Dokonce i při omezených dávkách spotřebujeme půl tuny denně, a což teprve se všemi těmi zajatci a v tomhle vedru. Maso se musí zalévat a musí se míchat grog, přestože se myjeme v mořské vodě.“ Celou svou duší se upřel na hlídkování u lodních tras v blízkosti Barcelony, možná dokonce i na nejrušnějších trasách ve Středozemním moři. To mělo být vyvrcholením plavby. Teď se bude muset vrátit k Menorce a vůbec si nebyl jist, jaké přivítání či jaké rozkazy ho tam mohou očekávat. Mnoho času na křižování moře už mu nezbývalo a nepříznivý vítr či nějaký nevyzpytatelný velitel jej o něj mohli okamžitě připravit – což se také skoro jistě stane.

„Jestli vám jde jenom o čerstvou vodu, tak vám mohu nedaleko odsud ukázat potok, kde si můžete doplnit, kolik soudků budete chtít.“

„Proč jste mi o tom nikdy neřekl?“ vykřikl Jack, potřásal mu rukou a tvářil se potěšené. Byl to nepříjemný pohled, protože levou stranu tváře, hlavy a krku měl stále ještě spálenou a pod nánosem Stephenovy léčivé masti, jež dodávala jeho obličeji rudomodré zabarvení, vypadal jako opičák. Zpod masti vyrůstaly nové kadeře žlutých vlasů, a to vše s opálenou a hladce oholenou druhou polovinou tváře mu dodávalo zlověstný, otřesný vzhled nějakého zvrhlíka.

„Nikdy jste se mě nezeptal.“

„Nebráněné pobřeží? Žádné baterie?“

„Tam není jediný dům, natož nějaké dělo. I když to kdysi obydlené bylo, protože na vrcholku ostrohu jsou zříceniny římské vily a pod stromy a podrostem lze ještě rozeznat silnici – roste tam cistová růže a řečík lentišek. Ten pramen bezpochyby využívali. Je dost mohutný a mám za to, že by mohl mít i léčivé účinky. Venkované používali jeho vodu v případech impotence.“

„A vy se domníváte, že ho dokážete najít?“

„Ano,“ přisvědčil Stephen. Chvíli seděl s hlavou skloněnou. „Poslouchejte,“ řekl, „můžete mi udělat laskavost?“

„S největší radostí.“

„Mám tam přítele, který bydlí asi dvě nebo tři míle ve vnitrozemí. Byl bych rád, kdybyste mě tam mohl vysadit a vyzvednout, řekněme, o dvanáct hodin později.“

„Dobrá,“ řekl Jack. Bylo to naprosto jasné. „Tak dobrá,“ zopakoval a odvrátil obličej, aby nebylo vidět chápavý úsměv, jenž mu rozzářil tvář. „Chcete na břehu strávit noc, předpokládám. Zajedeme tam dnes večer – jste si jist, že nebudeme překvapeni?“

„Naprosto jist.“

„– a pošleme ke břehu kutr znovu chvíli po rozednění. Ale co když budu nucen vyplout na moře? Co potom budete dělat?“

„Tak se tam objevím příští ráno, anebo to další ráno – jedno ráno za druhým, když to bude nutné. Musím už jít,“ řekl a vstal při zvuku zvonu – sotva znatelném zazvonění, jímž jeho nový pomocník signalizoval nástup nemocných. „Netroufám si tomu chlapíkovi svěřit medikamenty.“ Pojídač hříchů byl posedlý škodolibostí vůči svým kolegům. Byl přistižen, jak nemocným roztlouká do ovesné kaše křídu v domnění, že je to nějaká daleko aktivnější, hrozivější substance. A kdyby stačila jen zlá vůle, tak by marodka byla vymetena už před mnoha dny.

Posádka kutru, následována velkým člunem, veslovala ve vlahé temnotě opatrně ke břehu. Dillon a seržant Quinn bedlivě sledovali vysoké zalesněné břehy zálivu, a když byly čluny dvě stě metrů od útesu, zasáhly je výdechy pinií, smíšené s vůní ibišků – bylo to jako vdechovat jiný živel.

„Jestli zaveslujete trochu více doprava,“ řekl Stephen, „tak se vyhnete skalám, kde žijí raci.“ Navzdory vedru měl přes ramena svůj černý plášť a ze své lavičky na zádi, kde seděl schoulený, hleděl do zužující se zátočiny s jedinečnou intenzitou, bledý jako smrt.

Potok vytvořil v dobách záplav malou písčinu a na ní kutr přistál. Všichni vyskákali ven, aby jej ukotvili, a dva námořníci vynesli Stephena na břeh. Postavili jej opatrně na zem daleko nad okraj vodní hladiny, zapřísahali ho, aby si dal pozor na všechny ty ošklivé klacky, ležící všude kolem, a pospíchali zpět pro jeho plášť. Padající voda vytvořila ve skále na vrcholku pláže jezírko a v něm námořníci naplnili soudky, zatímco námořní pěšáci stáli na vnějších okrajích zátoky na stráži.

„To byl opravdu skvělý oběd,“ konstatoval Dillon, sedící se Stephenem na hladké skále, příjemně vyhřáté a dosti pohodlné pro jejich zadky.

„Málokdy jsem jedl lépe,“ souhlasil Stephen, „rozhodně ne na moři.“ Jack získal ze Santa Lucie francouzského kuchaře, roajalistického dobrovolníka, a nabíral na váze jako výstavní kus býka. „Kromě toho jste měl také pěkně upovídanou náladu.“

„To bylo naprosto proti námořnické etice. U kapitánova stolu mluvíte, jen když jste osloven, a vždy souhlasíte. Zábava potom za moc nestojí, ale takový je zvyk. Koneckonců, přece jenom reprezentuje krále. Ale cítil jsem, že etika musí jít zčásti stranou a že musím vyvinout trochu úsilí - vynasnažit se, aby celá ta debata byla daleko civilnější, než je obvyklé. Nebyl jsem k němu vůbec spravedlivý, chápete – zdaleka ne,“ dodal a kývl směrem k Sophii, „a bylo hezké, že mě pozval.“

„To víte, on kořist miluje. Ale jímání kořisti není jeho hlavní cíl.“

„Přesně tak. I když na první pohled by tak soudil málokdo – je sám k sobě nespravedlivý. Například nemyslím si, že by to bylo jasné posádce. Kdyby nebyli drženi na uzdě těmi spolehlivými důstojníky, bocmanem, dělmistrem a musím připustit, že i tím chlapíkem Marshallem, tak by s nimi asi byly dost potíže. Protože pořád platí: kořistné peníze, to je věc, která snadno stoupne do hlavy. Od kořistného k vykrádání lodního nákladu nebývá daleko – k takovým případům už došlo. A od krádeží a opilství k naprostému uvolnění morálky a dokonce k samotné vzpouře pak také není moc daleko. Ke vzpourám vždycky docházelo na lodích, kde byla disciplína buď moc přísná, anebo moc uvolněná.“

„Vy se mýlíte, určitě, když říkáte, že ho neznají. Nevzdělaní lidé jsou v takových záležitostech překvapivě bystří – zažil jste někdy, aby vnímání vesnice bylo chybné? Je to právě schopnost vnímání, která s určitým nepatrným vzděláním mizí, podobně jako schopnost zapamatovat si básně. Znal jsem venkovana, který dokázal recitovat dva nebo tři tisíce veršů. Ale opravdu si myslíte, že naše disciplína je uvolněná? To mě překvapuje, ale je fakt, že o námořních záležitostech toho moc nevím.“

„Ne. To, čemu se běžně říká disciplína, je u nás velice přísné. Já mám na mysli něco jiného – dalo by se to nazvat vzájemné vztahy. Důstojníci poslouchají svého velitele, protože on sám naslouchá. V tom není nic osobního. Jestliže nenaslouchá, tak se řetěz oslabuje. Jak jsem přes všechnu náklonnost přísný! Právě úvahy o tom nebohém, nešťastném vojákovi z Mahonu mne přiměly ke všemu tomuhle moralizování. Nevšiml jste si, jak často se stane, že u oběda jste samý smích a u večeře se divíte, proč Bůh vlastně stvořil svět?“

„Všiml. Jak to souvisí s tím vojákem?“

„Šlo o kořistné peníze, o které jsme se přeli. Říkal, že to celé je hrozně nefér – byl strašně rozzlobený a hrozně chudý. Ale tvrdil, že my, námořní důstojníci, jsme ve válečném námořnictvu jenom kvůli tomu. Říkal jsem mu, že se mýlí, a on mně řekl, že lžu. Šli jsme k těm dlouhým zahradám na horním konci hráze – já jsem měl za svědka Jevonse z Implacable – a po dvou výpadech bylo po všem. Ubohý, pitomý, nemotorný chlapík – naběhl si na hrot mého kordu docela sám. A co teď, Děde Vševěde?“

„Vaše ctihodnosti, sudy jsou plné.“

„Tak je pevně zatlučte a povlečeme je vodou.“

„Sbohem,“ řekl Stephen a povstal.

„Tak vás tedy ztrácíme?“ pronesl James.

„Ano. Musím se pustit nahoru dřív, než se setmí.“

Avšak musela by panovat naprosto výjimečná tma, aby jeho nohy z této stezky zbloudily. Zatáčela se, křížila sem a tam potok, její stupně byly vyšlapány rybáři lovícími raky, impotentními muži, kteří sem chodili kvůli lázni, a několika dalšími pocestnými, a jeho ruka se sama natahovala po větvi, jež by mu byla oporou na obtížnějším místě – po větvi ohlazené mnoha dlaněmi.

Vzhůru a vzhůru, s vlahým větrem zpívajícím v piniích. Na jednom místě vystoupil na holou skálu a tam, již nádherně hluboko pod ním, veslovaly čluny se svým nákladem zpola ponořených beček, ne nepodobných nakladeným vajíčkům ropuchy obecné. Potom se stezka vrátila pod stromy a zůstala skrytá, dokud nedošel k tymiánu a k nízkému trávníku na oválném vrcholku holého ostrohu, vyčnívajícího z moře pinií. Kromě fialového oparu na vzdálených kopcích a úžasného žlutého pruhu na obloze všechny barvy zmizely. Ale všiml si bílého pírka králíka, upalujícího pryč, a jak očekával, byly tu zpola tušené siluety lelků lesních, kteří kroužili, vystřelovali a otáčeli se jako duchové nad jeho hlavou. Posadil se na velký kámen s nápisem Non fui non sum non curo a králíci se pomalu vraceli, blíž a blíž, až na návětrné straně dokázal zaslechnout, jak rychle hryzají tymián. Hodlal tu sedět až do svítání a ujasnit si v hlavě souvislosti, jestli to vůbec bude možné. Přítel (ačkoliv skutečně existoval) byl pouhou záminkou. Ticho, temnota a ty nesčetné důvěrně známé vůně a vlahost půdy (každý svým způsobem) pro něj byly stejně nezbytné jako vzduch.

„Myslím, že už bychom mohli vyrazit,“ řekl Jack. „Nebude na škodu, když tam budeme o něco dřív, protože bych si chtěl trochu protáhnout nohy. Na každý pád bych ho rád uviděl co možná nejdříve. Nejsem ve své kůži, když je na břehu. Jsou chvíle, kdy si myslím, že by se neměl nechávat o samotě, a pak mám zase dojem, že by mohl sám velet celému loďstvu, skoro.“

Sophie plula podél pobřeží a právě teď končila prostřední hlídka, kdy James Dillon střídal mastra navigátora. Mohli by využít přítomnosti všech námořníků na palubě a přestavět plachty šalupy, uvědomil si Jack. Otřel rosu ze zábradlí a opřel se, aby pozoroval kutr připravený za zádí, jasně patrný na fosforeskujícím mléčně vlahém moři.

„Támhle jsme doplňovali vodu, pane,“ řekl Babbington a ukázal na nezřetelnou pláž. „A kdyby nebyla taková tma, tak byste mohl vidět kousek té stezky, po které doktor šplhal nahoru.“

Jack popošel dopředu, aby se podíval na stezku a jezírko. Pohyboval se těžkopádně, protože si hned nedokázal zvyknout na chůzi po pevnině. Půda se nenakláněla a neuhýbala jako paluba, ale jak se tak v šeru procházel, jeho tělo si pozvolna zvykalo na nepoddajnost země a za čas jej nohy nesly snadněji, ne tak tvrdě a trhavě. Uvědomoval si charakter půdy, pomalé a nestejnoměrné přibývání světla – trhavé přechody – vítanou změnu v chování svého poručíka od té šarvátky v Almoraiře a podivnou změnu v chování navigátora, který občas upadal do zádumčivosti. Dillon měl doma smečku loveckých psů, pětatřicet párů – míval pár skvělých plemen – musela to být úžasná krajina a fantasticky odolné lišky, že vydržely tak dlouho – Jack choval ve velké úctě člověka, který dokázal ovládat smečku loveckých psů. Dillon toho určitě spoustu věděl o lovu a také o koních. Ale stejně bylo divné, že se vůbec nezajímal o zvuky, jež jeho psi vydávali, protože takový štěkot musel být úžasně muzikální záležitostí…

Varovný výstřel z děla Sophie jej vytrhl z těchto poklidných úvah. Prudce se otočil a uviděl, jak se z boku vine proužek dýmu. Vzhůru letěly signální vlajky, ale bez dalekohledu je nedokázal v tomhle světle rozeznat. Šalupa se otočila po větru, a jako by uhádla rozrušení jeho mysli, uchýlila se k nejstaršímu ze všech signálů. Spustila brámové plachty a nechala volně vlát všechny plachty, aby sdělila: na dohled je cizí plachta, a zdůraznila své sdělení výstřelem z druhého děla.

Jack pohlédl na hodinky, potom toužebně mezi nehnuté, tiché borovice, a řekl: „Půjčte mi svůj nůž, Bondene,“ a zvedl placatý kámen. Vyškrábal na něj Regredior (v duchu cítil nutkání po utajení), čas a své iniciály. Položil kámen na vršek malé hromady, vrhl poslední beznadějný pohled do lesa a skočil do člunu.

Jakmile byl kutr vytažený u boku Sophie, ráhna se se zaskřípěním otočila, loď nabrala vítr a vyrazila přímo na moře.

„Válečné lodě, pane, jsem si tím skoro jist,“ hlásil James. „Říkal jsem si, že byste chtěl, abychom vyrazili na širé moře.“

„Naprosto správně, pane Dillone,“ řekl Jack. „Půjčil byste mi dalekohled?“

Na vrcholku stěžně, když konečně nabral dech, na hladině zbavené mlhy a ozářené již ostrým světlem je dokázal jasně rozeznat. Dvě lodě na návětrné straně, připlouvající rychle z jihu se všemi plachtami napnutými. Deset liber na to, že jsou to válečné lodě. Anglické? Francouzské? Španělské? Na moři vanul silnější vítr a jistě musely plout nejméně deset uzlů. Ohlédl se přes levé rameno na pevninu, táhnoucí se východním směrem do moře. Sophii by stálo čertovskou námahu, kdyby měla mys obeplout dříve, než se s ní vypořádají, ale přesto se o to musela pokusit, nebo ji odříznou. Ano, byly to válečné lodě. Teď už byly vidět jejich trupy, a ačkoliv nedokázal spočítat střílny, byly to patrně těžké fregaty, fregaty s šestatřiceti děly. Je to jisté, jsou to fregaty.

Kdyby Sophie dokázala obeplout mys první, možná by měla šanci. A kdyby proplula mělčinou mezi výběžkem a útesem za ním, mohla by získat náskok půl míle, protože tam by ji nedokázala následovat žádná fregata o hlubokém ponoru.

„Pošleme lidi na snídani, pane Dillone,“ nařídil. „A potom připravíme loď k boji. Jestli se máme servat, tak ať je to alespoň s plným žaludkem.“

Ale to nádherné ráno se na palubě Sophie jenom málo žaludků naplnilo ke vší spokojenosti. Jakási netrpělivá napjatost zabraňovala, aby ovesná kaše a suchary klouzaly dolů pravidelně a hladce. A dokonce i Jackova čerstvě upražená a čerstvě umletá káva marně voněla na velitelské palubě, na níž důstojníci přepečlivě vypočítávali příslušné kursy, rychlosti a pravděpodobné průsečíky. Dvě fregaty na návětrné straně, nepřátelské pobřeží v závětří a pravděpodobnost, že budou obklíčeni – to stačilo na to, aby člověk ztratil chuť k jídlu.

„Paluba,“ zavolala hlídka nad pyramidou pevně napnuté plachtoviny, „rozvinuje vlajku, pane. Je to modrá zástava.“

„Aye,“ pronesl Jack. „No, možná. Pane Rickettsi, odpovězte stejným signálem.“

Teď byl každý dalekohled na palubě Sophie zaměřen na přibližující se přední brámovou čnělku v očekávání tajného signálu. Neboť ačkoliv každý mohl rozvinout modrou zástavu, jenom královské lodě mohly ukázat tajnou poznávací značku. A tady byla: rudá vlajka na předním stěžni, po níž za okamžik následovala bílá vlajka a plamenec na hlavním stěžni a slabý výstřel z jednoho návětrného děla.

Veškeré napětí okamžitě polevilo. „Výborně,“ řekl Jack. „Odpovězte jim a potom vyvěste plamenec s naším číslem. Pane Dayi, tři děla na pravoboku v pomalém sledu.“

„Je to San Fiorenzo, pane,“ řekl James, který pomáhal nervóznímu kadetovi s knihou kódů, jejíž nádherně kolorované stránky se v sílícím větru vymykaly kontrole. „A signalizuje, že chce kapitána Sophie.“

Pro Krista, řekl si Jack v duchu. Kapitánem San Fiorenzo byl sir Harry Neale, který byl prvním poručíkem na Resolution, když tam Jack sloužil jako služebně nejmladší kadet, a potom kapitánem lodi Success. Byl to velký puntičkář, co se týkalo pohotovosti, čistoty, neposkvrněné uniformy a hierarchie. Jack byl neoholený a ty vlasy, jež mu zůstaly, trčely na všechny strany. Stephenova modravá mast mu kryla polovinu tváře. Ale nedalo se nic dělat. „Tak k ní zakormidlujte blíž,“ nařídil a vyrazil do své kajuty.

„Tak tady jste, konečně,“ zavrčel sir Harry a hleděl na něj s neskrývaným odporem. „Pro pána Boha, kapitáne Aubreyi, vy nemarníte čas.“

Fregata mu připadala ohromná. Jak byl zvyklý na Sophii, zdály se mu nebetyčné stěžně jako stěžně nějaké válečné lodi první třídy. Lány matné paluby se prostíraly na všechny strany. Měl směšný, i když zároveň velice bolestivý pocit, že je drcen na nepatrnou velikost a zároveň že je stržen z pozice naprosté autority do pozice totální podřízenosti.

„Promiňte, nerozumím vám, pane,“ pronesl bezvýrazným hlasem.

„Dobrá. Pojďte do mé kajuty. Je na vás pořád stejný pohled, Aubreyi,“ poznamenal sir Henry a ukázal rukou na židli. „Nicméně jsem docela rád, že jsme se potkali. Jsme přeplněni zajatci a já jsem se rozhodl, že vám jich padesát předám.“

„Lituji, pane, opravdu lituji, ale nemohu vám vyhovět, protože šalupa už je plná zajatců.“

„Řekl jste vyhovět? Vy mi vyhovíte, pane, tím, že provedete moje rozkazy. Uvědomujete si, pane, že jsem tady služebně nejstarší kapitán? Kromě toho, vím moc dobře, že jste poslal kořistní posádky do Mahonu. Ti zajatci mohou zaujmout jejich místa. Konečně, za pár dní je vysadíte na břeh, takže už o tom nebudeme mluvit.“

„Ale co kurs mojí plavby, pane?“

„Prospěch služby je pro mě daleko důležitější než vaše plavba, pane. Koukejte přepravu zajatců provést co nejrychleji, protože mám pro vás další rozkazy. Pátráme po americké lodi, jež se jmenuje John B. Christopher. Směřuje z Marseille do Spojených států, zastaví se v Barceloně a my počítáme, že ji najdeme mezi Mallorkou a pevninou. Mezi cestujícími jsou možná dva povstalci, zastánci Spojeného Irska. Jedním je papeženský kněz jménem Mangan a druhým chlapík zvaný Roche, Patrick Roche. Musí být z paluby odvedeni, když to jinak nepůjde, tak násilím. Asi se budou skrývat za francouzskými jmény a budou mít francouzské pasy, mluví francouzsky. Tady máte jejich popis: Hubený muž střední výšky, asi čtyřicetiletý, tmavé pleti a tmavě hnědých vlasů, ale nosí paruku. Zahnutý nos, ostrá brada, šedé oči a velké mateřské znaménko u úst. To je ten farář. Ten druhý je statný muž vysoký asi 185 centimetrů, černé vlasy a modré oči, asi pětatřicetiletý, na levé ruce mu chybí malíček a kulhá kvůli zraněné noze. Raději si ta natištěná lejstra vezměte.“

* * *

„Pane Dillone, připravte se přijmout pětadvacet zajatců ze San Fiorenzo a pětadvacet z Amelie,“ nařídil Jack. „A potom se připojíme k honičce za nějakými povstalci.“

„Povstalci?“ zvolal James.

„Ano,“ odpověděl Jack nepřítomně a pozoroval přes jeho rameno zvadlou bulinu přední košové plachty. Odpojil se od něj, aby vydal rozkazy. „Ano. Až nebudete mít nic na práci, můžete se postarat o ty otěže? Přesně tak, až nebudete mít nic na práci!“

„Padesát dalších krků,“ lamentoval hospodář. „Co tomu říkáte, pane Marshalle? A jenom třiatřicet plných přídělů. Kde mám, pro Boha, vzít ten zbytek?“

„Měli bychom vyrazit rovnou do Mahonu, pane Rickettsi, a celé plavbě říct spánembohem. Padesát lidí, to je nemožné, to je jasné. Ti dva oficíři nikdy neměli horší náladu. Padesát!“

„Padesát dalších smradů,“ prohlásil James Sheehan, „a to všechno jenom pro to jejich velkopanský pohodlí. Ježíši, Marijá, Josef!“

„A co teprve náš chudák doktor, úplně sám mezi těma zatracenejma stromama – člověče, vždyť tam můžou bejt i sovy! K čertu s celou vojnou, říkám ti, a čert aby vzal taky tu – San Fiorenzo a tu blbou Amelii jakbysmet.“

„Úplně sám? Tím si nebuď tak jistej, kámo. Ale k čertu s tou zatracenou vojnou, to máš sakra pravdu.“

Taková nálada panovala na palubě Sophie, když vyrazila na severozápad na vnějším, pravém okraji pátracího pole. Amelie pod napůl napnutými košovými plachtami plula po jejím levoboku a San Fiorenzo ve stejné vzdálenosti mezi Amelii a pobřežím, už docela z dohledu Sophie a v nejlepším postavení pro uchvácení jakékoliv pomalé kořisti, jež by se tu vyskytla. Společně přehlédly šedesát mil klidné hladiny Středozemního moře, a tak se plavily po celý den.

Byl to rozhodně dlouhý den, naplněný horečnatou prací – bylo nutné vyčistit lodní prostor na přídi, uložit zajatce a postavit k nim hlídky (mnozí z nich byli korzáři a tudíž nebezpeční lidé), pustit se za třemi těžkopádnými obchodními plavidly (všechna byla neutrální a naprosto neochotná zastavit, ale jedno z nich skutečně zahlédlo nějakou loď, o níž myslelo, že je americká, která vyspravovala svůj poškozený přední stěžeň dva dny plavby na návětrnou stranu) a bylo také nutné neustále seřizovat plachty v měnícím se, nejistém, nebezpečně nárazovém větru, aby se udržel krok s fregatami – Sophie se i při svém nejlepším výkonu dokázala vyhnout ostudě jen tak tak. A chyběli jí námořníci. Mowett, Pullings a starý Alexander, spolehlivý kormidelní poddůstojník, byli pryč s kořistnými loděmi a s nimi skoro třetina nejlepších námořníků Sophie, takže James Dillon a master se museli střídat v nepřetržitých směnách. Lidem také docházela trpělivost a seznam hříšníků se v průběhu dne stále zvětšoval.

Nemyslel jsem si, že by Dillon dokázal být tak neurvalý, pomyslel si Jack, když jeho poručík řval na námořníky na předním stěžni a přinutil plačícího Babbingtona a jeho zredukované družstvo hlídek svinout a zase rozvinout levoboční košové závětrovky už potřetí. Faktem bylo, že Sophie uháněla docela pěknou rychlostí (na své možnosti), ale svým způsobem byla škoda ji takhle bičovat a takhle štvát její posádku – byla to příliš vysoká cena. Nicméně, taková už je vojna a on se do toho rozhodně nesměl vměšovat. V duchu se vrátil k ostatním palčivým problémům a ke starostem o Stephena. Bylo to čiré šílenství, takhle se potulovat po nepřátelském pobřeží. A potom se znovu hluboce zastyděl za svůj ubohý výkon na palubě San Fiorenza. Bylo to do nebe volající porušení autority a měl se s tím vypořádat se vší pevností. Ale nedalo se nic dělat, měl ruce i nohy svázané Tištěnými instrukcemi a Vojenskými řády. A potom tu byl ten problém s kadety. Šalupa potřebovala ještě nejméně dva, jednoho mládence a jednoho stařešinu. Mohl by se zeptat Dillona, jestli by nechtěl jmenovat nějakého chlapce – bratrance, synovce, kmotřence. Byl to hezký způsob, jak mohl kapitán odměnit svého poručíka, ne neobvyklý v případě, když si oba dva byli sympatičtí. Co se týče někoho staršího, chtěl nějakého zkušeného námořníka, nejlépe takového, který by mohl být okamžitě povýšen na navigátorova pomocníka. Uvažoval o člunaři své kapitánské bárky, byl to skvělý námořník a velitel hlavního koše. Potom se v myšlenkách přenesl k mladíkům přiděleným na nejnižší palubu. Zdaleka nejraději by měl někoho, kdo začal od píky, prostého námořníka, jako byl například mladý Pullings, než většinu těch mládenců, které si jejich rodiny mohly dovolit poslat na moře… Jestli Španělé Stephena Maturina chytí, tak ho zastřeli jako špiona.

Byla už skoro tma, když se vypořádali s třetí obchodní lodí, a Jack byl zničený únavou – zarudlé oči jej pálily, uši ještě více, jak je pořád napínal, a kolem spánků jako by měl utažené pevné lano. Byl na palubě celý den, vyčerpávající den, jenž začal dvě hodiny před svítáním, a usnul skoro ještě dříve, než padl na lůžko. Ale přesto v tom kratičkém intervalu prolétly jeho umdlévající myslí dvě bezděké myšlenky jako šípy – že se Stephenem Maturinem je všechno v pořádku, ale že s Jamesem Dillonem všechno v pořádku není. Neměl jsem vůbec ponětí, že mu to odplutí tak vadí, i když se s Maturinem bezpochyby také hodně sblížili. Je to podivný chlapík, řekl si a v tu ránu upadl do dřímoty.

Hloub, hlouběji do dokonalého spánku vyčerpaného, zdravého, dobře krmeného tělnatého muže – do růžového spánku. Avšak ne tak hluboko, aby se prudce neprobudil po několika hodinách zamračený a znepokojený. Záďovým oknem sem doléhaly tiché, naléhavé, hádavé hlasy. Na okamžik pomyslel na nějaké překvapení, přepadení ze člunu, noční obsazení paluby, ale potom jeho probouzející se mysl poznala, že jde o hlasy Dillona a Marshalla, a znovu se ponořila do dřímoty. Avšak, signalizovala mu mysl o hodnou chvíli později, stále ještě ve spánku, jak to, že jsou na velitelské palubě v tuhle noční dobu oba dva, když se střídají ve směnách? Ještě nezaznělo ani osm úderů zvonu. Jako na potvrzení této úvahy zazněl zvon Sophie třemi údery a z různých míst po celé šalupě zaznělo tiché volání, všechno je v pořádku. Ale nebylo. Tlak plachet nebyl tentýž. Co postrádal? Hodil přes sebe župan a vyšel na palubu. Nejenže Sophie skasala některé plachty, ale její příď směřovala východo-severovýchodně.

„Pane,“ hlásil Dillon a vykročil dopředu, „za to nesu celou zodpovědnost já. Přinutil jsem navigátora, aby poslechl můj rozkaz a otočil kormidlo. Jsem přesvědčen, že na pravoboční přídi je nějaká loď.“

Jack zíral do stříbřité mlhy – měsíční světlo a napůl zatažená obloha, vzdouvání vln se zvětšilo. Žádnou loď neviděl, žádné světlo, ale to nic nedokazovalo. Vzal do rukou desku s vyznačením překonané trasy a sledoval změnu kursu. „Musíme být přesně u pobřeží Mallorky,“ konstatoval se zívnutím.

„Ano, pane. Proto jsem si dovolil skasat plachty.“

Bylo to mimořádné porušení disciplíny. Ale Dillon to věděl stejně tak dobře jako on sám. Nebylo by účelné připomínat mu to veřejně.

„Čí je tahle směna?“

„Moje, pane,“ řekl master. Mluvil klidně, ale hlasem téměř stejně drsným a nepřirozeným jako Dillon. Šlo tady o podivné neshody, daleko silnější než dohadování o světlech nějaké lodi.

„Kdo je v koši?“

„Assei, pane.“

Assei byl inteligentní, spolehlivý Malajec. „Asseii, ahoj!“

„Haló,“ ozval se tenký hlásek z temnoty nad jejich hlavami.

„Co vidíte?“

„Nevidím nic, pane. Vidím hvězdy, nic víc.“

Ale na takovém prchavém zahlédnutí nebylo nakonec nic neobvyklého. Dillon měl nejspíš pravdu, jinak by takovou mimořádnou věc nikdy neudělal. Ale tohle byl zatraceně podivný kurs. „Jste si tím svým světlem docela jistý, pane Dillone?“

„Naprosto jistý, pane – jsem naprosto šťastný.“

Šťastný bylo to nejdivnější slovo, jaké mohl ten drsný hlas vyslovit. Jack pár okamžiků neodpovídal, potom změnil kurs o půldruhé čárky k severu a začal svým obvyklým způsobem rázovat po palubě. Když zazněly čtyři údery zvonu, na východě již rychle přibývalo světla a na jejich pravoboční přídi se opravdu objevila tmavá masa země, nezřetelná v oparu, visícím nad mořem, ačkoliv vysoká klenba oblohy byla jasná, v barvě mezi temnotou a modří. Sešel dolů, aby se trochu oblékl, a zatímco si ještě přes hlavu přetahoval košili, ozval se pokřik: „Plachta!“

Vyplula z hnědavého závoje mlhy pouhé dvě míle na levoboku, a hned jak si Jack vyčistil sklo dalekohledu, zahlédl vyspravený přední stěžeň, na němž nebylo nic jiného než hodně zkrácená košová plachta. Všechno bylo jasné. Dillon měl dokonalou pravdu, samozřejmě. Tady byla jejich lovná zvěř, ačkoliv podivně odchýlená od svého přirozeného kursu. Musela přestavět plachty dávno před Dračím ostrovem a teď se zvolna prodírala otevřeným kanálem na jih. Za hodinu nebo tak nějak bude jejich nepříjemný úkol splněn a věděl moc dobře, co bude dělat v poledne.

„Skvělá práce, pane Dillone!“ zavolal. „To se vám opravdu povedlo. Nemohli jsme na ni padnout lépe. Tomu bych nikdy nevěřil, tak daleko na východ od kanálu. Ukažte jí naši zástavu a vystřelte z děla.“

John B. Christopher měla jisté obavy z plavidla, z něhož se mohla vyklubat nenasytná válečná loď, dychtivá násilím naverbovat všechny její anglické námořníky (či každého, koho by se abordážní parta rozhodla za Angličany pokládat), ale neměla nejmenší šanci uprchnout, zvlášť s poškozenou košovou čnělkou a brámovou čnělkou sraženou na palubu, takže po krátkém zápase s plachtami vyvěsila americkou vlajku a čekala na člun ze Sophie.

„Měl byste jít vy,“ řekl Jack Dillonovi, který se stále hrbil nad dalekohledem, jakoby pohlcen nějakou zvláštností americké takeláže. „Mluvíte francouzsky lépe než kdokoliv z nás, teď když je doktor pryč, a koneckonců, vy jste ji objevil na tomhle nepravděpodobném místě – je to váš objev. Kdybyste chtěl znovu ta natištěná lejstra, anebo kdybyste…“ Jack se zarazil. Za dobu své služby ve válečném námořnictvu už viděl hodně opilých: opilé admirály, velitele válečných lodí i malých plavidel, opilé desetileté plavčíky, a dokonce i jeho samotného už v minulosti přivezli k lodi na trakaři, ale ve službě pití nestrpěl – nesnášel je o to více, že bylo tak časně ráno. „Možná bude lepší, když půjde pan Marshall,“ řekl ledově. „Vzkažte pro pana Marshalla.“

„Ach ne, pane!“ vzpamatoval se Dillon. „Omlouvám se… bylo to jen chvilkové… jsem naprosto v pořádku.“ A jako na potvrzení těch slov zmizel z jeho zpocené tváře zsinalý výraz a roztěkaný vytřeštěný pohled a vystřídal je nepřirozený ruměnec.

„Dobrá,“ řekl Jack pochybovačně a v příštím okamžiku již James Dillon energicky přivolával posádku kutru, honil je sem a tam, kontroloval jejich zbraně, upínal křesací kameny do svých vlastních pistolí, tak očividně pánem sebe sama, jak jen to bylo možné. Jakmile byl kutr na vodě a připraven odrazit, řekl: „Asi bych se měl omluvit za ty otěže, pane. Osvěžím si paměť, jen co se vrátíme.“

Jemně se kývající a pohupující Sophie si držela Johna B. Christophera u levoboční přídě, připravená roztrhat ji palbou a vrhnout se jí před příď při prvním náznaku potíží. Ale k ničemu takovému nedošlo. Pár posměšných výkřiků „Paul Jones“ a „Jak se má král Jiří?“ přilétlo z přední nástavby Johna B. Christophera a šklebící se osádky děl, připraveny poslat své bratrance na lepší svět bez sebemenšího zaváhání či zlé vůle, by jim rády ve stejném duchu odpověděly. Ale kapitán nehodlal nic takového trpět – tohle byla protivná práce a nebyl čas na nějaké legrácky. Po prvním zvolání „Bostonští balíci“ vyštěkl: „Ticho na palubě! Pane Rickettsi, zjistěte mi jméno toho chlapa.“

Čas se vlekl. Jedna zápalná šňůra po druhé dohořívala. Po celé palubě pozornost umdlévala. Nad hlavami jim přeletěl zářivě bílý terej a Jack se přistihl, že se v myšlenkách obírá Stephenem a zapomíná na své povinnosti. Slunce nezadržitelně stoupalo… a stoupalo.

A teď konečně se abordážní skupina objevila na palubním ochozu americké lodi a nasedala do kutru. A tady se vynořil Dillon, sám. Zdvořile odpovídal kapitánu a cestujícím u zábradlí. John B. Christopher nabírala vítr do plachet – podivný koloniální dialekt, kterým její poddůstojník pobídl námořníky, aby „zabejčili doboha u těch votěží“, se nesl přes hladinu – a loď vyrazila k jihu. Veslaři poháněli kutr Sophie přes dělící je vodní plochu.

Když vypluli, James nevěděl, co udělá. Celý ten den, kdy vyslechl rozkazy velitele eskadry, jej tížilo vědomí osudové nevyhnutelnosti. A teď, ačkoliv měl hodiny času na rozmyšlenou, pořád ještě nevěděl, co udělá. Pohyboval se jako ve zlém snu, přelezl bok americké lodi zcela proti své vlastní vůli. A samozřejmě věděl, že tu najde otce Mangana. Přestože udělal všechno možné, snad s výjimkou přímé vzpoury anebo potopení Sophie, aby se tomu vyhnul. Přestože změnil kurs a zkrátil plachty, vydíral navigátora, aby splnil jeho rozkaz, věděl, že jej najde. Ale nevěděl, nemohl předpokládat, že kněz mu pohrozí udáním, jestliže jej prozradí. Ošklivil si toho člověka od okamžiku, kdy mezi nimi blesklo poznání, ale hned v té první chvíli se rozhodl – neexistovala nejmenší pravděpodobnost, že by se zachoval jako policajt a odvedl je pryč. A potom následovala ona hrozba. Ani na vteřinu nepochyboval, že jeho rozhodnutí to nijak neovlivní, ale sotva se podruhé nadechl, již pro něj byla tahle nechutná záležitost nesnesitelná. Musel předstírat, že pečlivě zkoumá všechny pasy na palubě, než se zase ovládl. Věděl, že pro něj není úniku, že ať podnikne cokoliv, bude to znamenat zneuctění. Ale nikdy si nepředstavoval, že by zneuctění mohlo být tak palčivé. Byl hrdý muž. Spokojený škodolibý pohled otce Mangana jej zranil víc než cokoliv jiného, co kdy zažil, a bolest z té rány přinesla příval nesnesitelných pochybností.

Člun přirazil k boku Sophie. „Žádní takoví cestující na palubě nebyli, pane,“ hlásil.

„Tím lépe,“ pronesl Jack vesele, zvedl klobouk na pozdrav americkému kapitánovi a zamával. „Jihozápadní kurs, pane Marshalle, a zajistěte zase ta děla, buďte tak laskav.“ Z kuchyňského jícnu se nesla vůně prvotřídní kávy: „Dillone, udělejte mi společnost u snídaně,“ řekl a vzal jej důvěrně za paži. „Pořád ještě jste strašidelně bledý.“

„Musíte mě omluvit, pane,“ zašeptal James a vytrhl se s výrazem absolutní nenávisti. „Nejsem úplně ve své kůži.“

„Já vůbec nevím, na čem jsem, na mou čest. A tak vám vyložím svoje postavení, s naprostou důvěrou ve vaši upřímnost… Vůbec nevím, na čem jsem. Za živého Boha nechápu, jaká urážka… To nebylo to strašlivě nespravedlivé vysazení těch zajatců na Dračím ostrově (ačkoliv on s tím určitě nesouhlasil), protože ty potíže začaly už předtím, hned nad ránem.“ Stephen v jeho představách zachmuřeně poslouchal, pozorně a bez přerušování. A Jack velice pomalu, s návraty k podrobnostem, na něž zapomněl, a předbíháním událostí při líčení svých předtuch vylíčil historii svých vztahů s Jamesem Dillonem – dobrých, špatných a zase dobrých a zase špatných – završených tím jejich otřesným zhroucením, nejenže nevysvětlitelným, ale strašlivě zraňujícím, neboť k profesionálnímu ocenění se ještě přidala opravdová náklonnost. A potom tady samozřejmě bylo ještě to Marshallovo nezodpovědné chování, i když to zdaleka nebylo tak důležité.

Jack co nejpečlivěji vypočítával své důvody, proč je nutné mít šťastnou loď, pokud má člověk velet výkonnému bojovému organismu. Uváděl kladné i záporné příklady a jeho imaginární posluchač naslouchal a souhlasil. Nedokázal však při vší své moudrosti rozhodnout žádnou z těchto obtížných situací, ani nemohl (jak by si Jack trochu nepoctivě přál), nemohl nabídnout svoji laskavou pomoc, protože nebyl přímým účastníkem dialogu, ještě stále se toulal třicet mil daleko na jihozápad za ohromnou vodní plochou. Po trýznivých dnech bezvětří, vánku a potom silného jihozápadního větru se vítr v noci otočil z východu a teď vanul silný vichr, jenž přes den zvedal vysoké vlny, které Sophie s nárazy překonávala pod košovými a dolními plachtami zkrácenými o dva pásy. Křížící se vlny se přelévaly přes její návětrnou příď, zalévaly hlídku na příďové nástavbě příjemnou sprškou, rozhoupaly velitelskou palubu pod Jamesem Dillonem, který zde rozmlouval s Ďáblem, a kolébaly lůžkem, z něhož Jack domlouval temnotě.

Jeho život byl neobyčejně hektický, ale přesto, jakmile se uchýlil do nedotknutelné samoty, jakmile postavil přede dveře své kajuty strážného, zbylo mu dost času na úvahy. Nezahnaly je ani drobné hádky, ani naslouchání tříčtvrteční stupnici zahrané roztřeseně na flétnu, ani úvahy o zájmech námořníků. Musím s ním promluvit, až ho vyzvedneme. Musím mluvit naprosto obecně, o tom, jak je užitečné mít na palubě důvěrného přítele. A o svém osamocení v rámci námořnického života, že v jednu chvíli je mezi kolegy nejoblíbenější, jeden přes druhého se mačkají v jídelně, takže může sotva vydechnout, tím spíše zahrát si pár tónů na housle, a v druhou chvíli je odsunut do až poustevnické samoty, jakou předtím nikdy nepoznal.

Na okamžiky stresu Jack Aubrey reagoval převážně dvojím způsobem: buď agresí, nebo zamilovaností. Buďto prahnul po katarzi násilnických akcí, anebo se chtěl milovat. Měl rád bitvu a měl rád holky.

Docela chápu, že někteří kapitáni si berou s sebou na moře nějaké děvče, uvažoval. Kromě samotného potěšení, jaké jen to je útočiště, když se člověk může ponořit do vřelého, živoucího, oddaného…

„Tak bych si přál, aby tady v téhle kajutě bylo nějaké děvče,“ dodal po chvilkové odmlce nahlas.

Tento zmatek, toto otevřené přiznání nepochopení, byly udržovány výhradně mezi stěnami jeho kajuty a určeny jen pro jeho nehmotného společníka. Na vnějškovém vzhledu kapitána Sophie nebyla znát žádná váhavost a jedině nějaký výjimečně bystrý pozorovatel by mohl říci, že rodící se přátelství mezi ním a jeho poručíkem bylo přerváno. Nicméně navigátor byl takovým pozorovatelem, neboť ačkoliv v něm Jackův opravdu šeredný zjev, když byl zraněn a natřen mastí, na okamžik vzbudil odpor, zároveň Jackova očividná náklonnost k Jamesi Dillonovi v něm vzbudila žárlivost, jež účinkovala opačným směrem. Navigátor byl kromě ohrožen z důvodů, jež téměř nenechávaly žádný prostor pro pochybnosti, z naprosto jednoznačných důvodů, a tak pozoroval kapitána a poručíka s palčivou žádostivostí ještě ze zcela odlišných pohnutek.

„Pane Marshalle,“ promluvil na něj Jack z temnoty a nebohý muž vyskočil, jako kdyby mu za zády vystřelila pistole, „kdy počítáte, že se dostaneme k pevnině?“

„Asi za dvě hodiny, pane, jestli vítr vydrží.“

„Ano, to jsem si myslel,“ odpověděl Jack a zíral do lanoví. „Ale stejně si myslím, že byste mohl rozvinout refované plachty a při sebemenším náznaku zeslabení napněte brámové plachty – napněte všechno, co můžete. A nechte mě zavolat, až bude země v dohledu, buďte tak laskav, pane Marshalle.“

Chvíli předtím, než uplynuly další dvě hodiny, se znovu objevil, aby si prohlédl vzdálenou nepravidelnou linii za pravoboční přídí. Španělsko, s osamělou horou, již Angličané nazývali Vajíčkový kopec, v jedné řadě s nejlepším představitelným kotvištěm a zátokou, kde doplňovali vodu, leželo přímo před nimi.

„Pro pána, pane Marshalle, vy jste jedinečný navigátor,“ řekl a sklapl dalekohled. „Zasloužil byste si, abyste byl navigátorem celého loďstva.“

Nicméně bude jim trvat přinejmenším ještě hodinu, než zakotví, a teď, když už byla rozuzlení na dosah ruky a ne jen teoretickou možností, Jack si uvědomil, jak je vlastně dychtivě očekává – jak moc pro něj výsledek znamená.

„Můžete na záď poslat mého člunovoda?“ zeptal se a vrátil se do kajuty poté, co několikrát změřil palubu sem a tam.

Barret Bonden, člunovod a velitel hlavního stěžňového koše, byl na svoji funkci nezvykle mladý. Byl to hezký mládenec s otevřeným, rozhodným výrazem, beze stopy násilnictví, veselý, dokonale se hodící na své místo a samozřejmě vynikající námořník – byl vychováván na moři od dětství. „Posaďte se, Bondene,“ řekl mu Jack trochu strojeně, neboť to, co mu hodlal nabídnout, bylo místo na velitelské palubě – nic menšího, a možnost postupu na nejvyšší příčku v námořnické hierarchii. „Přemýšlel jsem… chtěl byste být povýšen na kadeta?“

„No né, pane, to nechtěl, v žádném případě,“ odpověděl Bonden okamžitě a v šeru zasvítily jeho zuby. „Ale mockrát vám děkuju, pane, za vaše dobré mínění.“

„Och,“ hlesl překvapený Jack. „A proč ne?“

„Já nejsem dobrý na učení, pane. Prosím vás,“ – vesele se zasmál – „vždyť já dokážu sotva přečíst seznam směny, a to si ho musím ještě pomalu slabikovat. A už jsem příliš starej na to, abych udělal obrat přes záď. A potom, pane, jak bych vypadal vystrojenej jako oficír? Jako strašák do zelí. A moji bejvalí kámošové by se mi za zády smáli a pokřikovali by: ‚Koukněte na něj, na vejtahu.‘“

„Spousta dobrých důstojníků začínala v podpalubí,“ řekl Jack. „I já jsem kdysi sloužil v podpalubí,“ dodal a zalitoval té poznámky ihned, jakmile ji vyslovil.

„Já to vím, pane,“ řekl Bonden a znovu se celý rozzářil.

„Jak byste to mohl vědět?“

„Máme v pravoboční směně chlápka, co s várna sloužil, pane, na staré Reso, u Mysu.“

Pane jo, pane jo, zhrozil se Jack v duchu, a já jsem si ho nikdy nevšiml. Takže já jsem zahnal všechny ženské na břeh jako nějaký spravedlivý Pilát Pontský, a přitom oni celou tu dobu věděli… no nazdar. A nahlas trochu strojeně řekl: „Dobrá, Bondene, přemýšlejte o tom, co jsem vám řekl. Byla by škoda, kdybyste si sám takhle stál v cestě.“

„Jestli můžu být tak drzý, pane,“ řekl Bonden a přitom se postavil do pozoru, náhle napjatý, nemotorný a celý v rozpacích. „Slouží tady od mojí tetičky Sloperové George – George Lucock, hlídka na předním stěžni, levoboční směna. On je opravdový učenec, dokáže psát tak mrňavá písmena, že to sotva vidíte… Je mladší než já a daleko učenlivější než já, pane, o hodně víc učenlivější.“

„Lucock?“ řekl Jack pochybovačně. „Vždyť je to teprve kluk. Nedostal minutý týden pár ran bičem?“

„Ano, pane. Ale to bylo jenom proto, že jeho dělo znovu vyhrálo. A nemohl odříct svůj podíl, už jenom z úcty k dárci.“

„No,“ zabručel Jack u vědomí toho, že možná existují i moudřejší ceny než láhev (i když žádná ne tak ceněná), „budu si ho víc všímat.“

* * *

Kadeti hodně zaměstnávali jeho mysl během tohoto nudného přerozdělování funkcí. „Pane Babbingtone,“ přerušil náhle své přecházení tam a sem. „Vyndejte ty ruce z kapes. Kdy jste naposledy napsal domů?“

Kadet Babbington byl ve věku, kdy v něm prakticky každá otázka vyvolala pocit viny, a tohle bylo po pravdě řečeno oprávněné obvinění. Zrudl a řekl: „Já nevím, pane.“

„Přemýšlejte, pane, přemýšlejte,“ řekl Jack a jeho dobromyslná tvář se nečekaně zakabonila. „Z kterého přístavu jste dopis poslal? Z Mahonu? Livorna? Janova? Gibraltaru? No tak tedy nic.“ Na té vzdálené pláži se nedala rozeznat žádná postava. „No tak nic. Napište hezký dopis. Nejméně dvě stránky. A zítra mi jej pošlete se svými každodenními úkoly. Vyřiďte otci moje pozdravy a napište mu, že moji bankéři jsou Hoaresové.“ Neboť Jack, jako většina ostatních kapitánů, spravoval rodičovské finance, určené mládencům. „Hoaresové,“ opakoval nepřítomně jednou či dvakrát, „moji bankéři jsou Hoaresové.“ Nehezký, přiškrcený krákoravý zvuk jej přiměl, aby se otočil. Mladý Ricketts se křečovitě zmítal na táhlici příručního kladkostroje ve snaze nespadnout, ale očividně s nevalným úspěchem. Jackův ledový pohled ovšem zmrazil jeho veselí natolik, že byl schopen odpovědět na otázku „A vy, pane Rickettsi, psal jste v poslední době rodičům?“ slyšitelným „Ne, pane,“ aniž se mu skoro zatřásl hlas.

„Tak uděláte to samé: dvě stránky malým písmem, a žádné žádosti o nové kvadranty, klobouky se stuhami či závěsníky,“ řekl Jack a něco napovědělo kadetovi, že teď nemá smysl protestovat a poukazovat na to, že jeho milující rodič, jeho jediný rodič je s ním v každodenním styku, dokonce každou hodinu.

A skutečně, vědomí, v jak napjatém stavu se Jack nachází, bylo společné posádce celé brigy. „Zlatovláska je úplně bez sebe kvůli doktorovi,“ říkali. „Dejte si bacha, ať ho nerozčílíte.“ A když se ozval signál k vyložení hamaků, námořníci, kteří museli projít kolem něj, aby svoje hamaky uložili do sítí na pravoboku velitelské paluby, na něj vrhali nervózní pohledy. Jeden, který se snažil zároveň nespustit pohled z kormidelního poddůstojníka, z palubních schůdků a z kapitána, padl přímo na obličej.

Ale Zlatovláska nebyl v žádném případě jediný, kdo měl starosti, a když konečně spatřili Stephena Maturina, který se vynořil mezi stromy a přecházel pláž, aby nastoupil do kapitánské bárky, ozvalo se po celé palubě navzdory všem zásadám disciplíny všeobecné volání: „Támhle je! Hurá!“

„Ani nevíte, jak jsem rád, že vás zase vidím!“ vykřikl Jack, když se Stephen vydrápal na palubu, postrkován a vytahován přeochotnými námořníky. „Jak se vám vedlo, můj drahý pane? Pojďte, hned se nasnídáme – čekal jsem se snídaní jen na vás. Jak se cítíte? Doufám, že dostatečně svěží? Dostatečně osvěžen?“

„Mám se moc dobře, děkuji,“ odpověděl Stephen, který opravdu vypadal poněkud méně mrtvolně, zrůžovělý radostí nad projevy přátelství, s nimiž byl přivítán. „Podívám se na marodku a potom si s vámi dám s největším potěšením slaninu. Dobré ráno, pane Dayi. Sundejte si klobouk, buďte tak laskav. Moc pěkné, moc pěkné. Děláte mi radost, pane Dayi. Ale ještě se nesmíte vystavovat slunci – doporučil bych vám těsnou velšskou paruku. Chesline, dobré ráno. Doufám, že jste se o naše pacienty pořádně staral?“

Po chvíli, teď už trochu zamaštěný od slaniny, vysvětloval omluvně Jackovi: „To byla otázka, která mi hodně tanula na mysli během mé nepřítomnosti. Oplatí můj pomocník mužům jejich vlastní mincí? Budou jej oni i nadále trápit? Jak rychle se on vžije do své nové totožnosti?“

„Totožnosti?“ podivil se Jack a pohodlně rozvalen nalil oběma další hrnek kávy. „Cožpak totožnost není něco, s čím se narodíte?“

„Totožnost, již mám na mysli, je něco, co se vznáší mezi člověkem a zbytkem světa. Střed mezi jeho vnímáním sama sebe a tím, jak jej vnímají ostatní – neboť jedno ovlivňuje neustále druhé. Vzájemné proudění, pane. Není nic absolutně jistého v případě mé vlastní totožnosti. Kdybyste měl, vy osobně, strávit v tuto chvíli několik dní ve Španělsku, tak byste zjistil, že se měníte, chápete, protože by tam panovalo všeobecné přesvědčení, že jste bezohledný, brutální, vražednický darebák, odporný chlap.“

„Chápu, že jsou pěkně naštvaní,“ konstatoval Jack s úsměvem. „A troufám si říct, že mně říkají Belzebub. Ale to ze mě ještě Belzebuba nedělá.“

„Nedělá? Myslíte, že nedělá? Aha? No, ať už je to, jak chce, vy jste narušil obchodní podnikání podél pobřeží tím nejšílenějším způsobem. Existuje jistý bohatý muž jménem Mateu, který je na vás strašlivě rozzuřený. Ta rtuť patřila jemu, a protože to byl kontraband, tak nebyla pojištěna. Stejně tak jako ta loď, již jste unesl z Almorairy. A náklad toho tartanu, který jste spálil u Tortosy – polovina byla jeho. Je zadobře s ministerstvem. Vyburcoval je z jejich netečnosti a oni dovolili jemu a jeho přátelům, aby si pronajali jednu z vládních válečných lodí…“

„Ne pronajali, můj drahý pane. Žádný soukromník si nemůže pronajmout válečnou loď, dokonce ani ve Španělsku. Loď patří státu, králi.“

„Aha. No, možná jsem se špatně vyjádřil. Často používám nevhodné výrazy, co se týče námořních záležitostí. Nicméně nějakou ozbrojenou loď, nejenom aby ochránila pobřežní obchod, ale aby se zaměřila na pronásledování Sophie, která je teď notoricky známá jak podle jména, tak podle popisu. Tohle mi řekla samotná Mateuova sestřenice, když jsme tančili…“

„Vy jste tančil?“ vykřikl Jack, víc ohromen, než kdyby Stephen řekl „když jsme pojídali naše grilované dítě“.

„Jistěže jsem tančil. Proč bych, prosím vás, neměl tančit?“

„Samozřejmě že můžete tančit – jsem si jist, že tančíte úžasně. Ale to jste se tam opravdu vypravil jen proto, abyste se zabýval tancováními“

„Ano. Vy jste po Katalánii ještě necestoval, že ne, pane?“

„Já určitě ne.“

„Tak vám musím říci, že v neděli dopoledne je v té krajině zvykem, že lidé všeho věku a tělesného zdraví tancují, poté, co vyjdou z kostela. Takže jsem tancoval s Ramonou Mateu i Cadafalch na náměstí před katedrálním kostelem v Tarragoně, kam jsem se vypravil, abych si vyslechl Palestrinovu Missa Brevis. Ten tanec je konkrétní kolový tanec, nazývaný sardana, a jestli mi podáte svoje housle, tak vám zahraji nápěv toho, který mám na mysli. Ovšem musíte si představit, že hraji na strašlivě vřeštící hoboj.“ A zahrál.

„Je to okouzlující melodie, určitě. Trochu v maurském duchu, že ano? Ale na mou věru, běhá mi mráz po zádech, když si pomyslím, že jste se toulal po venkově – v přístavech – ve městech. Já jsem si myslel, že jste zalezl někam do země, že se budete držet své přítelkyně, totiž schovaný v jejím pokoji…“

„Copak jsem vám neříkal, že bych mohl okamžitě projet tu zemi křížem krážem, bez vteřiny zaváhání?“

„To jste říkal. To jste říkal.“ Jack chvíli přemýšlel. „A stejně byste dokázal, kdybyste chtěl, zjistit, jaké lodě a konvoje jsou na moři, kdy jsou očekávány, čím jsou naloženy a tak dále. Dokonce i o samotných galérách, je to tak?“

„To bych jistě dokázal,“ odpověděl Stephen, „kdybych si chtěl hrát na špiona. „Je zcela normální považovat za správné a přirozené mluvit o Sophiiných nepřátelích, ale je špatné a mimo jakoukoliv diskusi mít je za nečestné a neslušné, mluvit o nich jako o obětech.“

„Ano,“ řekl Jack a zadumaně si jej měřil. „Každému, co jeho jest, o tom není sporu. Ale co mi můžete říct o té ozbrojené lodi? Jaká je to třída? Kolik veze děl? Kde kotví?“

„Jmenuje se Cacafuego“

„Cacafuego? Cacafuego? Jakživ jsem o ní neslyšel. Takže to přinejmenším nemůže být řadová loď. Jakou má takeláž?“

Stephen se zarazil. „Musím s politováním říci, že na to jsem se nezeptal,“ odpověděl. „Ale podle toho, s jakým uspokojením vyslovovali její jméno, soudím, že se jedná o nějaký velice silný a ohromný koráb.“

„Inu, musíme se tedy snažit uhnout jí z cesty. A protože ví, jak vypadáme, musíme se pokusit změnit náš vzhled. To byste nevěřil, co nový nátěr a nějaká plachtovina přes boky dokáží, či dokonce jenom nějaká divně slátaná kosatka anebo nějaká vyspravovaná čnělka. Mimochodem, doufám, že vám ve člunu vysvětlili, proč jsme vás museli nechat na břehu jako trosečníka?“

„Říkali mi o těch fregatách a o tom, že jste museli prohledat toho Američana.“

„Ano. A byla to také pěkná pitomost – Dillon tu loď prohledával skoro hodinu. A byl jsem docela rád, protože jsem si vzpomněl, jak jste říkal, že Sjednocení Irové byli celkem vzato hodní lidé – daleko lepší než ti ostatní chasníci, jejichž jméno jsem zapomněl. Železní mládenci, bílí mládenci, oranžoví mládenci?“

„Sjednocení Irové? Já jsem to pochopil tak, že to byli Francouzi. Řekli mi, že tu americkou loď prohledávali kvůli nějakým Francouzům.“

„Oni se za Francouze akorát vydávali. Teda, pokud by tam vůbec byli, tak by se asi vydávali za Francouze. Proto jsem tam také poslal Dillona, protože mluví francouzsky tak dobře. Ale oni tam nebyli, chápete. A podle mého názoru celá ta záležitost byla naprostá blbost. Já jsem byl jenom rád, jak jsem říkal, ale zdá se, že Dillona celá ta záležitost podivně vyvedla z míry. Mám za to, že jenom prahnul po tom, aby je dostal, protože ho hrozně vyvedlo z míry, když jsme museli přerušit svoje křižování. A od té doby – ale já bych vás s tím vším neměl nudit. Slyšel jste o těch zajatcích?“

„Že ty fregaty byly tak laskavé, a nechaly vám padesát svých?“

„Čistě jenom pro svoje vlastní pohodlí! Válečné námořnictvo z toho žádný užitek nemělo. To byla ta nejšpinavější, nečestná záležitost!“ zvolal Jack s očima vytřeštěnýma při té vzpomínce. „Ale já jsem je přesto převezl. Hned jak jsme se vypořádali s tím Američanem, vyrazili jsme za Amelií, já jsem oznámil, že jsme pohořeli, a signalizoval jsem, že se loučím se společností. A o pár hodin později, díky dobrému větru, jsme vysadili všechny ty zajatce na Dračím ostrově.“

„U Mallorky?“

„Přesně tak.“

„Ale bylo to správné? Nebudete za to pokárán – postaven před vojenský soud?“

Jack zamrkal, chytil rukama okraj stolu a řekl: „Prosím vás, už nikdy to neblahé slovo neříkejte. Už jenom jak ho slyším, tak mám zkažený celý den.“

„Ale nebudete kvůli tomu mít potíže?“

„Ne, když vtáhnu do Mahonu s hromskou kořistí ve vleku,“ odpověděl Jack se smíchem. „Protože teď je ten nejlepší čas vyplout na číhanou k Barceloně, chápete, jestli se vítr umoudří – úplně jsem tím posedlý. Teď je ta nejlepší chvíle na jeden či dva rychlé údery a potom musíme otočit k Mahonu se vším, co se nám podaří chytit, protože určitě už nemůžeme postrádat žádnou kořistní posádku, už takhle je nás strašně málo. A určitě už tu dlouho nevydržíme, jinak bychom museli jíst vlastní boty.“

„Ale přesto…“

„Neberte všechno tak vážně, drahý doktore. Neměli jsme žádné konkrétní rozkazy, kde je máme vysadit, vůbec žádné rozkazy. A daň z hlavy samozřejmě vyrovnám. A kromě toho, jsem krytý. Všichni mí důstojníci formálně souhlasili, že vzhledem k nedostatku vody a potravin nám nic jiného nezbývá – Marshall a Ricketts a dokonce i Dillon, ačkoliv ten se choval jako svatoušek a byl kvůli tomu dost naštvaný.“

Sophie zapáchala grilovanými sardinkami a čerstvým nátěrem. Stála patnáct mil od mysu Tortosa v naprostém bezvětří a převalovala se na těžkých vlnách. A modrý kouř ze sardinek, jež nakoupili od posádky noční rybářské lodice (koupili celý úlovek), se stále ještě půl hodiny po obědě převaloval v jejím mezipalubí, nad jejími plachtami a lanovím, až se z toho každému dělalo zle.

Bocman měl na lávkách, zavěšených přes boky lodě, velkou pracovní skupinu, která natírala přes původní úhledný černý a bílý nátěr žlutou barvu. Plachtař a tucet mužů s destičkami a jehlami se činilo u dlouhého úzkého pruhu plachtoviny, jenž měl zakryt válečný vzhled Sophie. A první důstojník objížděl kolem v jole a hodnotil výsledek. Byl sám, s výjimkou lékaře, a říkal: „… všechno. Udělal jsem všechno, abych se tomu vyhnul. Všechno, porušil jsem všechna pravidla. Změnil jsem kurs, zkrátil jsem plachty – něco takového je ve válečném námořnictvu nemyslitelné – vydíral jsem navigátora, aby to udělal. A přesto si tam ráno leží, dvě míle na naší návětrné straně, na místě, kde vůbec neměla být. Ahoj, pane Watte! Po celé délce o šest palců níž!“

„Nakonec se stejně nic nestalo. Kdyby šel na palubu kdokoliv jiný, tak mohli být zatčeni.“

Odmlka, a potom James řekl: „Naklonil se přes stůl, tak blízko, že jsem cítil jeho smradlavý dech v obličeji, a s nenávistným žlučovitým pohledem na mě vychrlil ten hnus. Já už jsem se rozhodl předtím, jak jsem vám řekl. Ale přesto to vypadalo přesně tak, jako bych se nechal zastrašit tím jeho vulgárním vydíráním. A o dvě minuty později jsem si byl jist, že to tak bylo.“

„Ale to není pravda. To je nezdravé fantazírování. Dokonce to hraničí s morbidním potěšením. Dejte si na ten hřích velký pozor, Jamesi, zapřísahám vás. A co se týče toho ostatního, mrzí mě, že si to tak berete. Co na tom, koneckonců, záleží z dlouhodobého hlediska?“

„Člověk by byl ze tří čtvrtin mrtvý, kdyby si to tak nebral. A z hlediska výkonu služby mrtvý dočista, a to už nemluvím o… Pane Watte, to bude úplně stačit.“

Stephen tam seděl a přemýšlel, jestli má říci: Nesmíte kvůli tomu nenávidět Jacka Aubreye, a nepijte tolik. Neničte se kvůli něčemu, co stejně dlouho nepotrvá, a riskovat tak výbuch hněvu. Protože navzdory svému zdánlivému klidu měl James Dillon nervy napnuté k prasknutí, byl v žalostném stavu podráždění. Stephen se nemohl rozhodnout. Pokrčil rameny, zvedl ruce dlaněmi nahoru v gestu, jež znamenalo, „pchá, nechte to být“, a v duchu si pomyslel: Ale rozhodně bych ho měl přimět, aby si dneska večer vzal projímadlo – aspoň tohle můžu udělat – a kousek utišující mandragory. A do deníku bych si měl napsat: JD, přinucený hrát Iškariotského, ať už udělá to či ono, a nenávidící tuto nevyhnutelnost (absolutní nevyhnutelnost), koncentruje veškerou svou nenávist na ubohého JA, což představuje pozoruhodný příklad lidského uvažování. Protože JD ve skutečnosti proti JA vůbec nic nemá – zdaleka ne.

„Přinejmenším,“ řekl James, když veslovali zpátky k Sophii, „doufám, že se po všem tom ostudném pendlování snad konečně pustíme do pořádného boje. Je to báječný způsob, jak se člověk srovná sám se sebou. A se všemi ostatními, alespoň někdy.“

„Co dělá ten člověk v tom koženém kabátci na velitelské palubě?“

„To je Pram. Kapitán Aubrey jej obléká jako dánského důstojníka. Je to část našeho plánu, jak se zamaskovat. Copak si nepamatujete na ten žlutý vojenský kabátec, co měl na sobě kapitán Clomeru? Je to pro ně typické.“

„Nepamatuji se. Řekněte mi, stávají se takové věci na moři často?“

„Ach, ano. Je to naprosto legitimní ruse de guerre. Často také pobavíme nepřítele falešnými signály – jakýmikoliv, s výjimkou těch, které se používají v tísni. Dejte teď pozor na tu čerstvou barvu.“

V tu chvíli padl Stephen rovnou do moře – do mezery mezi člunem a bokem šalupy ve chvíli, kdy se od sebe vzdálily. Okamžitě se potopil, vynořil se přesně ve chvíli, kdy se obě plavidla zase přiblížila, udeřil se do hlavy a se zalykáním se znovu potopil. Většina posádky Sophie, která uměla plavat, skočila přes palubu, včetně Jacka. A ostatní sem běželi s člunovými háky, čelenovými vzpěrami, dvěma hákovacími kotvicemi a šeredně vyhlížejícím ostnatým hákem na řetězu. Ale bratři Houbaři to byli, kteří jej našli, pět sáhů pod hladinou (nebyl tlustý, ale na svou výšku měl těžké kosti a nosil polovysoké holínky s okovanou podrážkou), a vytáhli jej nahoru. Šaty měl černější než obvykle, byl mrtvolnější a s rozhořčenou zuřivostí prskal vodu.

Nebyla to žádná epochální událost, ale byla užitečná, neboť poskytla vítané konverzační téma ke stolu ve chvíli, kdy dalo hodně práce zachovat si zdání civilizované komunity. Velkou většinu času byl James zachmuřený, nepozorný a zamlklý. Oči měl podlité krví následkem vypitého grogu, ale nezdálo se, že by jej nápoj rozveselil či opil. Master byl skoro stejně duchem nepřítomen, seděl tam a čas od času vrhal na Dillona kradmé pohledy. Takže když se všichni sešli u stolu, pustili se do hovoru na téma plavání naprosto vyčerpávajícím způsobem – o tom, jak je to mezi námořníky vzácná dovednost, jaké má výhody (záchrana života, potěšení ze samotného plavání za vhodného počasí, možnost doplavat na břeh s lanem v případě nouze) a jaké nevýhody (při ztroskotání lodi nebo při náhlém pádu přes palubu jenom prodlouží agónii umírání, je to políček do tváře přírody – kdyby Bůh chtěl, aby lidé plavali, a tak dále), jak je podivné, že mláďata tuleňů plavat neumějí, užitečnost měchýřů, jak se nejlépe naučit plavecké umění a jak je nejlépe procvičovat.

„Jediný správný způsob plavání,“ řekl hospodář již posedmé, „je spojit ruce, jako kdybyste se modlili,“ – přimhouřil oči a velice pečlivě spojil ruce – „a takhle s nimi vystřelit –“ Tentokrát opravdu zasáhl láhev, jež prudce vlétla do talíře s ragú a odtud, strašlivě zalepená omáčkou, sklouzla do Marshallova klína.

„Já jsem věděl, že to uděláte!“ vykřikl master, vyskočil a začal se vztekle čistit. „Říkal jsem vám to. Říkal jsem, že dřív nebo pozdějc tu zatracenou karafu srazíte, a vy byste stejně neuplaval ani metr – prdelíte se tady jako nějaká zkurvená vydra. Zničil jste moje nejlepší nankinové kalhoty.“

„Já jsem to neudělal schválně,“ odsekl hospodář naštvaně, a večer znovu utonul v barbarské zádumčivosti.

Tak jako tak, nedalo se říci, že by Sophie, probíjející se křižováním na sever, působila nějakým optimistickým dojmem. Ve své krásné malé kajutě seděl Jack nad námořní ročenkou a cítil se mizerně, ne proto, že by se zase přejedl, ani ne proto, že na seznamu bylo tolik důstojníků služebně starších než on, ale protože si byl vědom nálady panující na palubě. Nemohl znát přesnou povahu složitých příčin, jež trápily Dillona a Marshalla. Nevěděl, že tři metry od něj se James Dillon snaží zaplašit zoufalství celou sérií modliteb a marných pokusů rezignovat, zatímco celá jeho mysl, jež nebyla zaměstnána stále mechaničtější modlitbou, překrucovala jeho nešťastný zmatek v nenávist vůči zavedenému řádu, vůči autoritě a tudíž vůči kapitánům a všem těm, kteří po celý svůj život ani na okamžik nezažili konflikt mezi povinností a ctí, by jej mohli šmahem odsoudit. A přestože Jack slyšel vrzat navigátorovy kroky jen několik centimetrů nad svou hlavou, nemohl zajisté vytušit pravou podstatu jeho citového rozrušení a svíravého strachu před prozrazením, jež naplňovaly milující srdce toho nebohého člověka. Ale příliš dobře si uvědomoval, že jeho těsně ohraničený svět je beznadějně rozladěný, a pronásledoval ho deprimující pocit selhání – vědomí, že nedosáhl toho, co si předsevzal. Hrozně rád by se zeptal Stephena Maturina na příčinu toho selhání. Hrozně rád by si s ním promluvil na nejrůznější témata a trochu si zamuzicíroval. Avšak věděl, že pozvání do kapitánovy kajuty se rovná prakticky rozkazu, byť jen proto, že odmítnout znamenalo něco kromobyčejně nezvyklého – to velice jasně pochopil onehdy dopoledne, když jej tak ohromilo Dillonovo odmítnutí. Tam, kde neexistovala rovnost, neexistovalo ani společenství. Když se od muže očekávalo, že odpoví „ano, pane“, neměl jeho souhlas valné ceny, i kdyby byl nakrásně opravdový. Zažíval tyhle věci celý svůj život v námořnictvu, byly dokonale zřejmé. Ale nikdy si nepomyslel, že tak ztěžka dopadnou právě na něj.

Hlouběji v útrobách šalupy, v téměř prázdné kóji kadetů, byla melancholie ještě silnější. Mládenci, po pravdě řečeno, se utápěli v slzách, jak tam tak všichni seděli. Od té doby, co Mowett a Pullings odpluli s kořistnými loděmi, Ricketts a Babbington drželi jednu směnu za druhou, což znamenalo, že žádný z nich se nevyspal déle než čtyři hodiny – tvrdý úděl v onom věku milujícím spánek, kdy se člověk tak rád zavrtá do teplého hamaku jako plch. A k tomu ještě museli vymýšlet ty povinné dopisy, přičemž se celí zmazali inkoustem, a byli přísně napomínáni za svůj vzhled. Babbington navíc nedokázal vymyslet nic, čím by zaplnil své stránky, a tak se vyptával na každého doma a ve vesnici, na lidské bytosti, psy, koně, kočky, ptáky a dokonce na velké hodiny v hale do takové míry, že teď byl celý udolán smutkem. Bál se také, že mu vypadají vlasy a zuby a že mu změknou kosti, protože tvář a tělo mu plnily puchýře a uhry – což byl nevyhnutelný následek promluv s prostitutkami, jak jej ujistil přemoudrý a velezkušený písař Richards. Mladý Richards. Strasti mladého Rickettse měly jinou příčinu. Jeho otec hovořil o přeložení na nějakou zásobovací či transportní loď, na níž bude určitě bezpečnější a daleko domáčtější prostředí, a mladý Ricketts snášel vyhlídku na rozloučení s obdivuhodnou statečností. Nyní to však vypadalo, že k žádné rozluce nedojde – že on, mladý Ricketts, bude muset jít také, že bude vyrván z paluby Sophie a ze života, který tak vášnivě miloval. Marshall, který si všiml, jak je zničený starostmi, jej poslal dolů, a tak tu teď seděl na své truhle s hlavou v dlaních v půl čtvrté ráno, příliš unaven na to, aby zalezl do hamaku, a mezi prsty mu tekly slzy.

Mezi mužstvem tolik smutku nebylo, ačkoliv existovalo několik mužů – daleko víc, než bylo obvyklé – kteří se nikterak netěšili na čtvrteční ráno, kdy měli být zbičováni. Většina ostatních neměla celkem příčinu k mrzutosti, kromě tvrdé práce a zkráceného přídělu stravy. Nicméně Sophie se už stala natolik soudržnou společností, že každý muž na palubě si uvědomoval, že je něco v nepořádku a že to je něco vážnějšího než jenom popudlivost důstojníků. Co to je, říct nedokázali, ale zanechalo to stopy na jejich obvykle bodré náladě. Mrzutá nálada na velitelské palubě se šířila dále, dosahovala až k ohradě s kozlem, ke žlabu a dokonce až ke kotevním průvlakům samotným.

Sophie, chápána jako jednolitý organismus, nebyla tedy na vrcholku formy, jak se teď uprostřed noci prodírala kupředu tlačena skomírající tramontanou. A o nic lepší to nebylo ani ráno, když byl severák vystřídán (jak se to v těch vodách často stává) mlžnými závoji z jihozápadu, které vypadají tak půvabně v očích těch, kteří jimi nemusí navigovat loď, táhnoucími se u pobřeží a předznamenávajícími palčivý den. Ale tento stav nebyl ničím ve srovnání s napjatou atmosférou, ne-li přímo stísněností či strachem, s níž se Stephen setkal, když za slunce východu vkročil na velitelskou palubu.

Vzbudil jej buben signalizující bojový poplach. Šel rovnou do kokpitu a tam si s Cheslinovou pomocí připravil nástroje. Rozjasněná dychtivá tvář z vyšších sfér oznamovala, že „kolem mysu zatáčí hromsky veliká šebeka, přímo u břehu“. Kývl nevzrušeně na souhlas a pustil se do broušení amputačního nože. Potom si nabrousil skalpely a potom pískovcovým brouskem, jejž si za tím účelem koupil v Tortose, zuby své pily. Čas ubíhal a po chvíli nahlédla do kokpitu další tvář, velice změněný pobledlý obličej, vyřizující kapitánovo poručení a přání, aby vyšel na palubu.

„Dobré ráno, doktore,“ pozdravil jej Jack a Stephen si všiml, že jeho úsměv je napjatý a pohled tvrdý a unavený. „Vypadá to, že jsme padli na Tatara.“ Kývl přes vodu směrem k dlouhé, ostré, ohromujícím způsobem nádherné lodi zářící na pozadí temných útesů jasným světle červeným nátěrem. Na svou velikost byla dost ponořená. Byla čtyřikrát objemnější než Sophie, ale na zádi měla jakousi zvýšenou nástavbu, jež vyčnívala daleko nad dolní částí zádě, zatímco z přídě se táhl dobrých šest metrů za klounovcem výčnělek ve tvaru ptačího zobce. Její hlavní a záďový stěžeň nesly ohromné množství vyřezávaných zašpičatělých ráhen, jejichž latinské plachty nabíraly jihovýchodní vítr tak, že s ní Sophie snadno mohla držet krok. A i na tuto vzdálenost si Stephen všiml, že také ráhna jsou rudá. Její pravý bok, otočený k Sophii, měl ne méně než šestnáct střílen a paluba byla neuvěřitelně přecpána lidmi.

„Šebeková fregata s dvaatřiceti děly,“ konstatoval Jack, „a nemůže to být jiná než španělská loď. Ale její střílnové příklopy nás dočista zmátly – myslel jsem si až do poslední chvíle, že je to obchodní plachetnice – a skoro celá její posádka byla v podpalubí. Pane Dillone, zažeňte z dohledu ještě pár lidí, aby si toho nevšimla. Pane Marshalle, pošlete tři nebo čtyři chlapy, ne více, uvolnit zkrácenou přední košovku – ať to udělají pomalu, jako suchozemské krysy. Anderssene, zavolejte znovu něco dánsky a nechte ten kbelík houpat se přes bok.“ Tišeji k Stephenovi: „Vidíte ji, tu lišku? Ty příklopy se zvedly před dvěma minutami, pod tím zatraceným nátěrem vůbec nebyly vidět. A kdyby chtěla, tak nasadí příčná ráhna – podívejte se na její přední stěžeň – stáhne v mžiku tu latinskou plachtu a rovnou po nás chňapne. Musíme zůstat stát – nemáme na vybranou – a uvidíme, jestli ji můžeme nějak pobavit. Pane Rickettsi, máte připravené vlajky? Okamžitě si sundejte to sako a strčte ho do truhly. No ano, už je to tady.“ Na velitelské palubě fregaty zahřmělo dělo. Kule přeletěla Sophii přes příď a objevila se španělská vlajka, jasně viditelná nad dýmem z varovného výstřelu. „Teď, pane Rickettsi,“ řekl Jack. Na vratiráhno Sophie vystřelila dánská zástava, následovaná žlutou karanténní vlajkou na předním stěžni. „Prame, pojďte sem a mávejte rukama. Vydávejte nějaké rozkazy v dánštině. Pane Marshalle, přisuňte se k ní neobratně na půl kabelu. Ne blíž.“

Blíže a blíže. Mrtvolné ticho na palubě Sophie. Z paluby šebeky se k Sophii neslo vzrušené brebentění. Jack v kalhotách po kolena a v košili s krátkými rukávy – bez kabátu uniformy, stojící těsně za Pramem, se chopil kormidelního kola. „Podívejte se na všechny ty lidi,“ pronesl napůl k sobě, napůl k Stephenovi. „Musí jich být tři sta, ne-li víc. Za pár minut na nás zavolají. Takže, pánové, Pram jim odpoví, že jsme dánská loď, před pár dny jsme vypluli z Alžíru. Prosím vás, podpořte ho španělsky, nebo jakým jazykem chcete, až k tomu bude příležitost.“

Přes ranní moře se jasně neslo zavolání: „Co jste za brigu?“

„Zřetelně a nahlas, Prame,“ sykl Jack.

„Clomer!“ zavolal kormidelní poddůstojník v kožené kazajce a z protějšího útesu se vrátila slabounká ozvěna „Clomer!“ s tímtéž náznakem vzdoru, ačkoliv již ne tak intenzivním.

„Napněte zase přední košovku, pane Marshalle, ale pomalu,“ zadrmolil Jack, „a držte chlapy u otěží.“ Drmolil, neboť mu bylo jasné, že důstojníci fregaty zaostřují na velitelskou palubu dalekohledy, a trpěl falešnou představou, že zvětšovací skla dokáží zesílit i hlas.

Briga začala zpomalovat a ve stejný okamžik se soustředěné skupinky na palubě šebeky, její dělové osádky, začaly rozcházet. Na chvíli si Jack pomyslel, že je po všem, a srdce, dosud pokojné, mu radostně poskočilo. Ale ne. Spouštěli člun.

„Asi se tomuhle boji nebudeme moct vyhnout,“ konstatoval. „Pane Dillone, předpokládám, že máte děla nabitá dvojnásobnou dávkou prachu?“

„Trojnásobnou, pane,“ odpověděl James, a když na něj Stephen pohlédl, spatřil ten pohled pomateného štěstí, jejž v minulých letech vídával tak často – lstivý pohled lišáka, jenž se chystá provést něco naprosto šíleného.

Vítr a proud nepřestávaly postrkovat Sophii k fregatě, jejíž posádka se vracela ke své práci – zaměnit latinskou takeláž za příčnou. Kupili se kolem upínaček a přitom zvědavě pokukovali po povolné brize, na niž se právě měla vylodit posádka jejich kapitánské lodice.

„Zavolejte na toho důstojníka, Prame,“ nařídil Jack a Pram přistoupil k zábradlí. Hlasitě a důrazně po námořnicku zahlásil dánsky patřičné informace – ale byla to dost zpotvořená dánština. A také nezazněla žádná rozpoznatelná forma jména Alžír – pouze v dánštině zbytečně opakovaná slova berberské pobřeží.

Španěl na přídi se zrovna chystal člun zahákovat, když Stephen zavolal „skandinávskou“, ale okamžitě srozumitelnou španělštinou: „Máte na palubě nějakého ranhojiče, který se vyzná v moru?“

Španěl s hákem zaváhal. Důstojník řekl: „Proč?“

„Pár našich lidí chytlo něco v Alžíru a my máme obavy. Nedokážeme říct, co to je.“

„Kontra,“ nařídil španělský důstojník svým mužům. „Kde to říkáte, že jste přistáli?“

„Alžír, Alger, Argel. Tam šli chlapi na břeh. Prosím vás, nevíte, jak se mor projevuje? Otoky? Vředy? Nemohl byste se na to podívat? Prosím vás, pane, chyťte se toho lana.“

„Kontra,“ zavelel znovu důstojník. „A oni šli na břeh v Alžíru?“

„Ano. Pošlete nám sem ranhojiče?“

„Ne. Ubožáci, Bůh a Jeho Matka nechť vás ochraňují.“

„Nemohli bychom si zajet pro léky? Prosím vás, dovolte mi slézt k vám do člunu.“

„Ne,“ řekl důstojník a pokřižoval se. „Ne, ne. Držte se zpátky, nebo budeme střílet. Vyplujte na moře – moře je vyléčí. Bůh s vámi, ubozí lidé. A přejeme vám šťastnou plavbu.“ Viděli, jak nařizuje příďaři hodit hák do vody, a potom se člun pustil rychle na zpáteční cestu k jasně rudé šebece.

Byli teď krásně na doslech a nějaký hlas z fregaty dánsky zavolal pár slov. Pram mu odpověděl a potom se vysoká štíhlá postava na velitelské palubě, očividně kapitán, zeptala, jestli neviděli anglickou válečnou šalupu, brigu?

„Ne,“ odpověděli, a jak se plavidla začala od sebe vzdalovat, Jack zašeptal: „Zeptejte se na její jméno.“

„Cacafuego,“ zazněla odpověď přes zvětšující se pruh moře. „Šťastnou plavbu.“

„Šťastnou plavbu také vám!“

„Takže tohle je ta fregata,“ řekl Stephen a pozorně si Cacafuego prohlížel.

„Šebeková fregata,“ dodal Jack. „Opatrně s těmi otěžemi, pane Marshalle. Nesmí to vypadat, že spěcháme. Šebeková fregata. Krásná, zajímavá takeláž, viďte? Neexistuje nic rychlejšího, počítám. Široká v bocích, aby vydržela velký tlak plachet, ale s velice úzkým kýlem – potřebuje však obrovskou posádku. Protože, vidíte to, když pluje těsně k větru, tak má latinská ráhna, ale když má dobrý vítr, přímo ze zádi nebo podobně, tak je složí na palubu a nasadí místo nich ráhna příčná, což ovšem vyžaduje spoustu práce. Musí mít nejmíň tři sta mužů. Teď přestrojuje na příčné oplachtění, což znamená, že popluje k pobřeží. Takže my musíme zůstat na jihu – už mám její společnosti plné zuby. Pane Dillone, pojďme se podívat na mapu.“

„Pane Bože,“ vzdychl v kajutě, spráskl ruce a zachechtal se. „Už jsem si myslel, že tentokrát je po nás – že jsme spálení, potopení a zničení. Pověšení, utopení a rozčtvrcení. Jaký poklad je ten doktor! Jak mával tím lanem a jak je úpěnlivě prosil, aby šli na palubu! Já jsem mu rozuměl, i když mluvil tak rychle. Cha, cha, cha! Viděl jste už v životě něco legračnějšího?“

„Bylo to opravdu legrační, pane.“

„Que vengan, povídá tak nešťastně, mává tím lanem a oni se dávají na ústup tak vážně a slavnostně jako hejno sýčků. Que vengan! Cha, cha, cha…! Panečku! Ale vy moc vesele nevypadáte.“

„Abych vám řekl pravdu, pane, tak jsem byl tak zaskočen tím, že jsme odbočili, že jsem měl sotva čas ten žert ocenit.“

„Cože,“ zeptal se Jack se smíchem, „a co byste chtěl dělat? Taranovat je?“

„Byl jsem si jist, že zaútočíme,“ řekl James vášnivě. „Byl jsem si jist, že to je váš záměr. Měl jsem z toho radost.“

„Briga se čtrnácti děly proti fregatě s dvaatřiceti? To snad nemyslíte vážně?“

„Naprosto. Když spouštěli ten člun a polovina jejich lidí se točila kolem plachet, tak by je naše boční salva a palba z pušek roztrhala na kusy a při tom větru bychom byli na jejich palubě dřív, než by se vzpamatovali.“

„Ale no tak! A kromě toho by to asi nebyla moc čestná rána.“

„Možná neumím dost dobře posoudit, co je čestné, pane,“ řekl Dillon. „Mluvím jako obyčejný válečník.“

Mahon, a Sophie zahalená ve vlastním dýmu, střílející ze všech svých děl pořád dokola a jednou navíc na počest admirálské vlajce na palubě Foundroyantu, jejíž impozantní masa se rozpínala přesně mezi Copatými schody a molem arzenálu.

Mahon, a námořníci Sophie na vycházce, cpoucí se čerstvým rožněným vepřovým, bílým chlebem, řvoucí nadšením a smíchy. Soudky vína s odlétajícími zátkami, hekatomby selat a mladá děvčata, sbíhající se ze široka a daleka.

Jack seděl prkenně ve svém křesle, ruce se mu potily a hrdlo měl suché a ztuhlé. Zpod černého, stříbrem prokvetlého obočí lorda Keitha se na něj přes stůl upíraly přímé, studené, pronikavé šedé oči. „Takže vy jste byl k tomu dohnán, protože vám nic jiného nezbývalo?“ řekl.

Mluvil o zajatcích vysazených na Dračím ostrově. Tím předmětem se vlastně zabýval téměř od začátku rozhovoru.

„Ano, vaše lordstvo.“

Admirál nějakou chvíli neodpovídal. „Kdybyste k tomu byl dohnán nedostatkem disciplíny,“ řekl zvolna, „neochotou podřídit své soudy soudům svých nadřízených, tak bych tu záležitost musel posuzovat co nejpřísněji. Lady Keithová pro vás má velkou slabost, kapitáne Aubreyi, jak dobře víte. A já sám bych jen nerad viděl, že si sám ničíte vlastní vyhlídky, takže dovolte, abych vám to řekl zcela otevřeně.“

Jack věděl, že to bude nepříjemný rozhovor, hned jak uviděl sekretářovu smrtelně vážnou tvář, ale tohle bylo daleko horší než jeho nejčernější představy. Šokovalo jej, jak dobře byl admirál informován. Věděl všechny podrobnosti – oficiální důtka pro urážlivost, zanedbání rozkazů při probíraných příležitostech, pověst člověka, který nepatřičně lpí na své nezávislosti, troufalá drzost a dokonce neposlušnost, pověsti o nevhodném chování na břehu, opilství – a tak to šlo dál a dál. Admirál neviděl nejmenší naději na povýšení do vyšší hodnosti, ačkoliv kapitán Aubrey by si to neměl brát příliš k srdci – spousta mužů to nikdy nedotáhla dokonce ani na velitele lodi. A velitelé lodí jsou velice vážená skupina mužů. Ale copak může být velení řadové válečné lodi svěřeno člověku, který si může vzít do hlavy, že bude v rámci bitvy celého loďstva bojovat podle vlastních představ o strategii? Ne, neexistuje nejmenší naděje, ledaže by se stalo něco naprosto výjimečného. Služební rejstřík kapitána Aubreyho není to jediné, co by se bralo v úvahu. Lord Keith hovořil klidně, naprosto spravedlivě a přesně vážil fakta a pronášel je s patřičným důrazem. Nejdříve Jack jenom trpěl, styděl se a bylo mu trapně. Ale jak admirál pokračoval, pocítil kolem srdce či o něco níže žár, začátek toho narůstajícího vzteklého hněvu, jenž by jej mohl ovládnout. Sklonil hlavu, protože si byl jist, že mu to je vidět na očích.

„Avšak na druhé straně,“ řekl lord Keith, „vy máte opravdu skvělé vlastnosti velitele. Máte štěstí. Žádný jiný samostatně operující důstojník pod mým velením nepřátelské obchodní plavbě tolik nezatopil, žádný jiný neukořistil ani polovinu toho, co vy. Takže až se vrátíte z Alexandrie, tak vás pošlu na další samostatnou plavbu.“

„Děkuji vám, vaše lordstvo.“

„Vyvolá to určitou vlnu žárlivosti, určitou vlnu kritiky. Ale štěstí zřídkakdy vydrží dlouho – alespoň podle mých zkušeností – a tak je musíme podpořit, dokud se nás drží.“

Jack vyjádřil svou vděčnost, poděkoval admirálovi nikoliv nelaskavě za jeho rady, vzkázal svou oddanost – svou vroucí oddanost, jestli to tak může říci – lady Keithové a odporoučel se. Ale oheň v jeho srdci hořel tak prudce, navzdory slíbené plavbě, že ta slova ze sebe sotva vysoukal a na tváři se mu zračil takový výraz, když vycházel ze dveří, že strážný tam stojící se okamžitě přestal ironicky šklebit a zatvářil se jako hluchoněmé, nehybné dřevo.

Jestli ten skřeček Harte se mnou hodlá mluvit také tímhle tónem, říkal si Jack v duchu, když vyšel na ulici a vrazil do nějakého občana tak prudce, až ten narazil na zeď, anebo podobně, tak mu ukroutím nos mezi očima a vykašlu se na marínu.

„Slitování, drahoušku,“ zaburácel, když vstoupil do hostince U koruny, „přines mi sklenici vína, buď hodná holčička, a panáka kořalky. K čertu se všemi admirály,“ prohlásil, když si mladým, zeleným a voňavým vínem zchladil hrdlo.

„Ale on je přece docela primový stařičký admirál, milý kapitano,“ švitořila Mercedes, zatímco mu oprašovala prach z modrých klop. „Dá vám samostatnou plavbu, až se vrátíte z Alexandrie.“

Jack na ni vrhl lišácký pohled a konstatoval: „Slitování, querido, jestli víš o španělské plavbě polovinu toho, co víš o naší, tak to ze mě učiníš šťastlivce.“ Nalil do sebe pálivý doušek brandy a požádal o další sklenici vína, toho utišujícího poctivého moku.

„Já mám tetičku,“ oznámila Mercedes, „která toho ví opravdu hodně.“

„Opravdu, má drahá? Opravdu máš tetičku?“ zeptal se Jack. „Musíš mi o ní dnes večer vyprávět.“ Nepřítomně ji políbil, upevnil si mašli na nové paruce a řekl: „Tak, a teď ten skřeček.“

Ale kapitán Harte jej čirou náhodou přijal s víc než obvyklou zdvořilostí, pogratuloval mu k té akci v Almoraiře – „ta baterie byla zatraceně nepříjemná, třikrát zasáhla Pallas do trupu a srazila jeden stěžeň Emeraldě; měla se vyřídit už dávno“ – a pozval jej k obědu. „A vezměte s sebou svého ranhojiče, budete tak laskav? Moje žena mi obzvláště kladla na srdce, abych ho pozval.“

„Jsem si jist, že bude mít velkou radost, jestli už není zadaný. Paní Hartové se vede dobře, doufám? Musím jí složit poklonu.“

„Ach, ta se má báječně, děkuji. Ale dneska dopoledne ji nemůžete navštívit – projíždí se s plukovníkem Pittem na koních. Jak to může vydržet v tomhle horku, to nechápu. Mimochodem, mohl byste mi prokázat službičku?“ Jack se na něj pozorně zadíval, ale k ničemu se nezavázal. „Můj finančník chce poslat svého syna na moře – vy máte prázdné místo pro nějakého mladíka. Jde jen o tohle. Je to znamenitý, spolehlivý člověk a jeho žena chodila s Molly do školy. Uvidíte je obě u oběda.“

Na kolenou a s bradou na úrovni desky stolu sledoval Stephen, jak se sameček kudlanky nábožné opatrně přibližuje k samičce. Zelená samička byla nádherně urostlý exemplář, stála vzpřímená na čtyřech zadních nohou a předním párem pohybovala jako při modlení. Čas od času jejím tělem proběhl třas, jenž způsobil, že těžké tělo zavibrovalo na tenkých údech, a pokaždé hnědý sameček uskočil zpět. Přibližoval se k ní bokem, s tělem vodorovně s deskou stolu. Dlouhé, zubaté dravčí přední nohy měl nejistě vytrčené a tykadla napnutá dopředu. Dokonce i v tomto jasném světle mohl Stephen vidět podivný vnitřní žár jeho velkých oválných očí.

Samička schválně otočila hlavu v úhlu pětačtyřiceti stupňů, jako kdyby si jej prohlížela. Je tohle poznávací signál? položil si Stephen v duchu otázku a zvedl zvětšovací sklo, aby rozpoznal nějaký pohyb jejích tykadel. Souhlas?

Hnědý sameček si určitě myslel, že ano, a třemi skoky byl na ní. Nohama uchopil její krovky, jeho tykadla našla její a začala je třít. Kromě vibračního, dobře napruženého chvění, způsobeného zátěží, neprojevila samička žádnou zjevnou odezvu, ani odpor. A za chvíli začala silná rovnokřídlá kopulace. Stephen nastavil hodinky a poznamenal si čas do knihy rozevřené na podlaze.

Minuty ubíhaly. Sameček své sevření trochu uvolnil. Samička otočila trojúhelníkovou hlavu a trochu jí pohybovala ze strany na stranu. Zvětšovacím sklem Stephen viděl, jak se otvírají a zavírají její postranní kusadla. Potom došlo k rozmazaným pohybům tak rychlým, že přes všechnu svoji snahu a ohromnou pozornost je nedokázal sledovat, a samečkova hlava byla pryč, sevřena jako nějaký utržený citron v jejích zelených modlících se končetinách.

Zakousla se do ní a zář v očích pohasla. Na jejích zádech bezhlavý sameček nepřestával kopulovat ještě silněji než předtím. Všechny jeho zábrany byly pryč. „Ach,“ vzdychl Stephen s ohromným uspokojením, a znovu si poznamenal čas.

O deset minut později odtrhla samička tři kusy samečkovy hrudi nad horními kyčelními klouby a spolykala je se všemi příznaky znamenitého apetitu. Před sebe pouštěla drobty chitinové skořápky. Sameček pokračoval v kopulaci, pořád pevně zachycen zadními končetinami.

„Tady jste!“ zvolal Jack. „Čekám na vás už čtvrt hodiny.“

„Aha,“ řekl Stephen a vstal. „Omlouvám se. Moc se omlouvám. Vím, jak si potrpíte na přesnost – moc mě to mrzí. Posunul jsem si hodinky, abych mohl měřit kopulaci,“ řekl a velice jemně zakryl kudlanku a její oběd prázdnou krabicí s větracími otvory. „Můžeme vyrazit.“

„Ne, nemůžeme,“ řekl Jack. „Ne v těch neblaze proslulých polovysokých holínkách. Proč jste si je vůbec nechal podrazit olovem?“

Kdykoliv jindy by se mu dostalo velice ostré odpovědi, ale Stephenovi bylo jasné, že s admirálem nestrávil moc příjemné dopoledne, takže jenom řekl, když se přezouval do střevíců: „Nepotřebujete hlavu, dokonce ani srdce, abyste mohl být vším, čeho si žena může žádat.“

„To mi připomíná,“ řekl Jack, „máte něco, čím by mně držela na hlavě paruka? Stala se mi hrozně směšná věc, když jsem přecházel náměstí. Byl tam Dillon, na druhé straně, vedl se s nějakou ženou pod paží – myslím, že to byla sestra guvernéra Walla – takže jsem mu s patřičnou pozorností oplatil jeho pozdrav, chápete. Zvedl jsem si klobouk z hlavy a ta zatracená paruka šla s ním. Můžete se tomu zasmát a taky to je samozřejmě zatraceně legrační, ale já bych dal padesát liber za to, abych tam před ním nevypadal směšně.“

„Tady je kousek náplasti,“ odvětil Stephen. „Ukažte, já ji přeložím a přilepím vám paruku k hlavě. Strašně mě mrzí, že mezi vámi a Dillonem panuje tahle – rezervovanost.“

„To mě taky,“ přikývl Jack a sehnul se, aby mu doktor mohl přilepit náplast. Potom v náhlém přívalu důvěrnosti – bylo tu tak odlišné prostředí a byli na pevnině, kde neexistovaly vztahy obvyklé na moři – řekl: „Nikdy jsem nebyl tak bezradný, co mám dělat, nikdy v životě. On mě prakticky obvinil – vůbec se mi nechce to pojmenovat – z nesprávného počínání, po té záležitosti s Cacafuego. V prvním hnutí mysli jsem ho chtěl požádat o vysvětlení a o zadostiučinění, samozřejmě. Ale když ta situace je tak zapeklitá. Padni komu padni, vždycky to dopadne stejně. Protože kdybych ho potopil, no tak co, bylo by po něm, samozřejmě. A kdyby udělal to samé on mně, vyhodí ho z námořnictva, než bys řekl švec, což by pro něj znamenalo zase totéž.“

„Je válečnému námořnictvu vášnivě oddán, to je jisté.“

„A v každém případě by se Sophie ocitla v politováníhodné situaci… čert aby toho zatraceného blázna vzal. A přitom je to ten nejlepší poručík, jakého si člověk může přát – přísný, ale žádný otrokář, vynikající námořník. A celý den se vůbec nemusíte starat, jak loď řídí. Rád bych se přesvědčil, že to tak nemyslel.“

„Určitě by ho nikdy nenapadlo zpochybňovat vaši odvahu,“ přitakal Stephen.

„Myslíte, že ne?“ zeptal se Jack, napjatě hleděl Stephenovi do tváře a pohrával si s parukou. „Chtěl byste poobědvat u Hartových?“ zeptal se po chvíli ticha. „Já tam jít musím a byl bych rád, kdybyste mi dělal společnost, jestli už nejste zadaný.“

„Oběd?“ zvolal Stephen, jako kdyby jídlo bylo právě vynalezeno. „Oběd? No ano! To je kouzelné – báječné.“

„Nemáte náhodou nějaké zrcadlo?“ zeptal se Jack.

„Ne. Ne. Ale jedno je v pokoji pana Floreye. Můžeme se tam zastavit cestou dolů.“

Navzdory nefalšovanému potěšení, že vypadá dobře, neboť si vzal svoji nejlepší uniformu a svou zlatou epoletu, Jack nebyl nikdy domýšlivý na svůj vzhled a až dosud o něm stěží kdy uvažoval déle než dvě minuty v kuse. Ale teď, když si sám sebe dlouho a zamyšleně prohlížel, prohlásil: „Vypadám asi dost šeredně, viďte?“

„Ano,“ odpověděl Stephen. „Ano, to vypadáte. Strašně moc.“

Jack si nechal ostříhat zbytek vlasů, když připluli do přístavu, a koupil si paruku, aby zakryl lebku se strništěm. Ale popálenou tvář ničím zakrýt nemohl, a kromě toho se navzdory masti, aplikované Stephenem Maturinem, silně opálil. Zakrýt se nedalo ani rozbité obočí a opuchliny kolem očí, jež teď dosáhly žlutého stadia s modravým okrajem, takže levá polovina tváře nebyla nepodobná obličeji západoafrického mandrila.

Když vyřídili svoje záležitosti v domě finančního agenta (dostalo se jim uspokojivého přijetí – tolik úklon a úsměvů), vyrazili na oběd. Jack ponechal Stephena zkoumat rosničku u kašny na nádvoří a v chladném předpokoji navštívil na okamžik Molly Hartovou.

„Pro pána, Jacku!“ vykřikla překvapeně. „V paruce?“

„To je jenom na chvíli,“ zabručel Jack a rychle k ní přistoupil.

„Buď opatrný,“ zašeptala a stoupla si za metr široký a dva a půl metru dlouhý stůl z jaspisu, onyxu a červeného chalcedonu o váze 960 kilogramů. „Služebnictvo.“

„Večer v altánku?“ zašeptal on.

Zavrtěla hlavou a neslyšně s výraznou mimikou tváře naznačila rty „indisposé“. A potom potichu, ale slyšitelně a věcně pokračovala: „Dovol, ať ti řeknu o těch lidech, co přijdou k obědu, jmenují se Ellisovi. Mám dojem, že ona je tak trochu příbuzná – každopádně, chodila se mnou do školy k paní Capellové. Je o hodně starší, samozřejmě, byla jednou z těch velkých děvčat. A potom si vzala tohohle pana Ellise z City. Je to vážený muž s dobrými způsoby, ohromně bohatý a velice chytře se stará o naše peníze. Vím, že kapitán Harte je mu nesmírně zavázán. A já znám Laetitii už celé věky. Takže tady je dvojnásobné, jak tomu říkáš – pouto? Chtějí, aby jejich chlapec šel na moře, takže bys mi udělal velké potěšení…“

„Já bych udělal cokoliv, co je v mých silách, abych ti udělal potěšení,“ řekl Jack unaveně. Slova naše peníze se jej bolestivě dotkla.

„Doktore Maturine, jsem tak ráda, že jste mohl přijít,“ zvolala paní Hartová a otočila se ke dveřím. „Musím vám představit jednu velice vzdělanou dámu.“

„Jistě, madam? To rád slyším. Buďte tak laskavá, v čem je vzdělaná?“

„Ach, ve všem,“ odpověděla žertovně paní Hartová, a to musel být i názor samotné Laetitie, neboť okamžitě seznámila Stephena se svými názory na léčení rakoviny a na výkony spojenců – modlitba, láska a hlásání Evangelia byly řešením v obou případech. Bylo to podivné stvoření podobné loutce, s jakoby ztuhlým obličejem, zároveň bojácné i ohromně samolibé a trochu znepokojivě mladé. Mluvila pomalu a podivně přitom vrtěla horní polovinou těla, oči upírala na žaludek svého protějšku, anebo na loket, takže její výklad zabral dost času. Její manžel byl vysoký muž s vlhkýma očima i dlaněmi, s měkkým nábožným výrazem a vbočenými koleny. Kdyby nebylo těch kolen, vypadal by přesně jako majordomus. Jestli ten muž bude dál žít, usoudil Stephen, tak se z něj stane skrblík. Ale je daleko pravděpodobnější, že se oběsí. Má zácpu, hemeroidy a ploché nohy.

K obědu jich usedlo deset a Stephen shledal, že paní Ellisová je jeho sousedkou po levé straně. Napravo seděla slečna Wadeová, obyčejné, dobrosrdečné děvče s nádhernou chutí k jídlu, naprosto si nepřipouštějící devadesátiprocentní vlhkost nebo diktát módy. Vedle ní seděl Jack, pak paní Hartová a po její pravé ruce plukovník Pitt. Stephen byl zaujat soukromou diskusí se slečnou Wadeovou o vyrovnaných kvalitách raka a pravého humra, když se naléhavý hlas po jeho levici vmísil tak hlasitě, že jej nebylo možné ignorovat. „Ale já tomu nerozumím – říkají mi, že vy jste opravdový lékař, tak jak je možné, že jste v námořnictvu? Jak můžete být v námořnictvu, když jste opravdový doktor?“

„Chudoba, madam, chudoba. Protože lepší klystýr v ruce než holub na střeše, alespoň na pevnině. A potom samozřejmě z horečné touhy vykrvácet pro svou vlast.“

„Ten pán žertuje, má drahá,“ promluvil na opačném konci stolu její manžel. „Se vším tím podílem z kořistného je tenhle pán pěkně v teploučku, jak říkáme my u nás v City,“ pokyvoval hlavou a šibalsky se usmíval.

„Ach,“ vykřikla ohromená Laetitia, „on je vtipálek. Musím si na něj dát pozor, to vám říkám. Ale přesto, doktore Maturine, to se musíte starat i o obyčejné námořníky, nejenom o kadety a důstojníky. To musí být strašné.“

„Ale kdepak, madam,“ odpověděl Stephen a udiveně na ni pohlédl, protože na tak malou a Evangeliu oddanou bytost vypila pozoruhodné kvantum vína a v obličeji jí naskákaly skvrny. „Ale kdepak, madam, já je střihám pěkně zkrátka. Obvykle ordinuji léčbu devítiocasou kočkou.“

„Zcela správně,“ promluvil poprvé za celou dobu plukovník Pitt. „Ve svém pluku žádné stížnosti netrpím.“

„Doktor Maturin je obdivuhodně přísný,“ řekl Jack. „Často po mně vyžaduje, abych nechal muže zbičovat, aby tak překonal jejich letargii a zároveň jim pustil žilou. Vždycky říkáme, že sto ran důtkami se vyrovná každému projímadlu.“

„Tomu říkám disciplína,“ pokyvoval hlavou pan Ellis.

Stephen si uvědomil podivnou prázdnotu na svém klíně, což znamenalo, že mu ubrousek upadl na podlahu. Ponořil se tedy za ním a v prostoru stíněném ubrusem spatřil čtyřiadvacet nohou, šest patřících stolu a osmnáct jeho dočasným spolustolovníkům. Slečna Wadeová se vyzula ze střevíčků, žena naproti němu upustila malý pomačkaný kapesníček, lesklá vojenská holínka plukovníka Pitta se tiskla na pravou nohu paní Hartové, na jejíž levé noze – ve značné vzdálenosti od pravé – důvěrně spočíval o nic méně důrazně Jackův střevíc s přezkou.

Jeden chod následoval za druhým, nijak zvláštní jídla Menorky vařená v anglické vodě, nijak zvláštní víno s příměsí menorské ovocné šťávy, a jednu chvíli Stephen zaslechl svou sousedku, jak říká: „Slyšela jsem, že strava na lodi má velkou úroveň.“ Ale přišla chvíle, kdy se paní Hartová zvedla a odešla, poněkud kulhajíc, do salonu. Muži se shromáždili na horním konci stolu a kalné portské šlo dokola a dokola a dokola.

Víno přivedlo pane Ellise konečně do nálady. Spláchlo z hromady zlata rezervovanost a plachost a pan Ellis vykládal společnosti o disciplíně – řád a disciplína mají elementární důležitost. Rodina, disciplína v rodině, to jsou úhelné kameny křesťanské civilizace. Otcové nespočetných rodin jsou velící důstojníci (jestli to tak může vyjádřit) a jejich láska se projevuje v jejich pevnosti. Pevnost. Jeho přítel Bentham, ten gentleman, který napsal Obranu lichvy (ta kniha by si zasloužila vytisknout ve zlatě), vynalezl bičovací stroj. Pevnost a bázeň. Protože dvě největší hnací síly světa jsou chtivost a strach, pánové. Když nic jiného, jen ať se podívají na francouzskou revoluci a na tu ostudnou rebelii v Irsku – rozhlédl se šelmovsky po jejich kamenných tvářích – na ty sváry ve Spitheadu a v Nore – všechno samá chamtivost, a ta se musí udusit strachem.

Pan Ellis musel očividně být v domě kapitána Harta jako doma, neboť aniž by se zeptal na cestu, došel k příborníku, otevřel olovem okované dveře, vyndal odtud nočník a s pohledem přes rameno pokračoval, aniž by se odmlčel, tvrzením, jaké je to štěstí, že se nižší třídy přirozeně vzhlíží v gentlemanech a milují je, tím svým poníženým způsobem. Jedině gentlemani se hodí k tomu být důstojníky. Bůh to tak zařídil, říkal a zapínal si poklopec. A když se znovu posadil ke stolu, konstatoval, že znal jeden dům, kde všechno nádobí bylo stříbrné – solidní stříbro. Ta rodina byla správná. Chtěl by připít na rákosku, ve všech jejích formách. Šetřete rákoskou a zkazíte dítě – láska a cudnost.

„Musíte nás navštívit někdy ve čtvrtek dopoledne a podívat se, jakou lásku náš bocman chová k našim provinilcům,“ řekl Jack.

Plukovník Pitt, který upíral na bankéře pohled plný nezakrytého, znuděného opovržení, se rozřehtal a potom se odporoučel s výmluvou na služební povinnosti. Jack jej chtěl následovat, když pan Ellis projevil přání, aby ještě zůstal – prosí o laskavé vyslechnutí několika slov.

„Provádím určité obchodní operace pro paní Jordanovou a mám tu čest, tu velkou čest, že jsem byl představen vévodovi z Clarence,“ začal nadutě. „Viděl jste ho vůbec někdy?“

„Já se s Jeho Jasností znám,“ odpověděl Jack, který sloužil s oním osobně nezajímavým, horkokrevným, necitelným a tyranským Hannoveřanem na jedné lodi.

„Odvážil jsem se zmínit se o našem Henrym a vyjádřit přání, aby se stal důstojníkem, a on mi ráčil poradit, abychom ho poslali na moře. Tak jsme to s ženou pečlivě uvážili a raději bychom dali přednost nějaké menší lodi než řadové válečné, protože tam bývá často taková směsice, jestli mi rozumíte, a moje žena je v tomhle velmi přísná – ona je z rodu Plantagenetů. Kromě toho, někteří z těch kapitánů chtějí, aby jejich mladí pánové měli kapesné padesát liber ročně.“

„Já vždycky trvám na tom, aby příbuzní a přátelé zaručili mým kadetům nejméně padesát,“ konstatoval Jack.

„Oh,“ hlesl pan Ellis poněkud zaraženě. „Oh. Ale troufám si říci, že spousta potřebných věcí se dá pořídit z druhé ruky. Ne že by mně na tom záleželo – na začátku války jsme my všichni finančníci poslali Jeho Veličenstvu memorandum, že jej budeme podporovat svými hrdly i statky. Na nějakých padesáti funtech mi nezáleží, dokonce ani na víc, pokud ta loď bude nóbl. Paní Hartová, důvěrná přítelkyně mé ženy, nám řekla o vás, pane. A kromě toho, vy jste skrz naskrz toryovec, jako já. A včera jsme zahlédli poručíka Dillona, který je synovcem lorda Kenmara, jak jsem slyšel, a má docela slušné panství – zdá se, že je to opravdový gentleman. Takže abych se vyjádřil stručně, pane, jestli přijmete mého chlapce, tak vám budu velice zavázán. A dovolte, abych dodal,“ řekl s protivnou žoviálností, jež očividně zarazila i jeho samotného, „s mojí důvěrnou znalostí trhu a zkušenostmi toho nebudete litovat. Vyplatí se to i vám, to vám zaručuji, chi, chi!“

„Pojďme se přidat k dámám,“ přerušil je kapitán Harte, který se za svého hosta opravdu začervenal.

„Nejlepší bude, když jej vezmeme na moře tak na měsíc,“ řekl Jack a vstal. „Potom se uvidí, jestli se mu služba zamlouvá a jestli se pro ni hodí. A pak si o tom promluvíme znovu.“

„Mrzí mě, že jsem vás tomu vystavil,“ řekl Stephenovi omluvně, vzal jej za paži a kráčel k Copatým schodům, kde zelené ještěrky vystřelovaly po žárem rozpraskaných stěnách. „Vůbec jsem netušil, že Molly Hartová je schopná podávat tak strašlivý oběd – vůbec nechápu, co s ní je. Všiml jste si toho vojáka?“

„Toho v červeném kabátě se zlatými ozdobami a v jezdeckých botách?“

„Ano. Tak to byl dokonalý příklad toho, co jsem říkal o armádě – že se dělí na dvě sorty. Jednu tvoří ti nejlaskavější a nejjemnější lidé, jaké si dokážete představit, jako byl můj drahý starý strýček, a druhou takoví neohrabaní, přitroublí surovci, jako byl tenhle chlap. To se s válečným námořnictvem nedá vůbec srovnat. Já už jsem to viděl tolikrát, a pořád to nechápu. Jak tyhle dvě sorty můžou žít pohromadě? Doufám, že nebude paní Hartovou obtěžovat – je někdy dost svobodomyslná a neopatrná, naprosto nepodezřívavá – mohla by být zneužita.“

„Ten člověk, zapomněl jsem jeho jméno, ten finančník, to byl ale pozoruhodný exemplář ke studiu,“ řekl Stephen.

„Jo, ten,“ pronesl Jack s naprostým nezájmem. „Co čekáte od chlapa, který celý Boží den myslí jen na peníze? A nikdy nedokáže udržet vypité víno, tenhle typ lidí. Harte mu musí být moc zavázán, když si ho pouští do domu.“

„Och, on sám o sobě představuje typ tupého, nevzdělaného, povrchního, vrtošivého, pošetilého žvanila, to je jisté, ale mně připadal doopravdy fascinující. Typický buržoa ve stavu sociálního kvasu. Jen si vezměte ty typické znaky zácpy a hemeroidů, ta vbočená kolena, pokleslá ramena, plochá rozpláclá chodidla, špatný dech, velké vypoulené oči, ta poddajná samolibost. A určitě jste si také všiml toho zženštilého trvání na autoritě a bití, jakmile byl totálně opilý? Vsadil bych se, že je skoro jistě impotentní. To by vysvětlovalo neúnavnou upovídanost té ženštiny, její touhu dominovat, absurdně kombinovanou s jejími holčičími způsoby a řídnoucími vlasy – za rok bude úplně holohlavá.“

„Nejlepší by bylo, kdyby impotentní byli všichni,“ prohlásil Jack střízlivě. „To by na světě vyřešilo spousty problémů.“

„A když jsem viděl rodiče, tak už se nemůžu dočkat, až uvidím plod jejich podivně nepřitažlivých ledví. Bude to nějaký protivný rozmazlenec? Maličký kaprál? Nebo jej přizpůsobivost dětství.“

„Bude to obyčejný zatracený malý spratek, to je můj názor. Ale přinejmenším budu vědět, jestli se z něj dá něco udělat, hned jak se vrátíme z Alexandrie. Nemusíme ho mít na krku po zbytek závazku.“

„Řekl jste Alexandrie?“

„Ano.“

„V Dolním Egyptě?“

„Ano. Copak jsem vám to neřekl? Máme nějaký vzkaz pro eskadru sira Sidneyho Smithe, teprve potom můžeme znovu vyrazil křižovat moře. Hlídá tam Francouze, víte.“

„Alexandrie,“ řekl Stephen a zastavil se uprostřed přístavního mola. „Ó, ty radosti. Divím se, že jste neskákal nadšením, hned jak jste mě uviděl. Jaký to shovívavý admirál – pater classis – ó, jak si toho vzácného člověka vážím!“

„Prosím vás, vždyť to není nic víc než přímá štreka tam a zpátky přes Středozemní moře, asi osmnáct set mil každým směrem a skoro bez šance, že narazíme na nějakou kořist.“

„Netušil jsem, že byste mohl být tak přízemní,“ zvolal Stephen. „Styďte se. Alexandrie je antická půda.“

„To tedy je,“ souhlasil Jack a dobrá nálada a radost ze života se mu opět vracely, když viděl Stephenovo nadšení. „A jestli budeme mít trochu štěstí, tak uvidíme i pohoří Kréty. Ale pojďte, musíme na palubu. Jestli tady budeme takhle stát, tak nás ještě pomluví.“

„Je ode mě nevděčné, že tak reptám,“ psal, „ale když si pomyslím, že jsem mohl kráčet po žhnoucím písku Libye, plném plazů nejrůznější jedovatosti (jak nás poučuje Goldsmith), že jsem se mohl procházet po kanopském pobřeží, spatřit ibise, brodivce v jejich ohromných hejnech v Nilské deltě, dokonce snad i samotného krokodýla, když si uvědomím, že jsme se celý den točili kolem severního pobřeží Kréty s horou Ida na dohled, že v jedné chvíli Kythéra byla ani ne půl hodiny vzdálena, a přesto jsme navzdory mým prosbám nezastavili, neprovedli jsme žádné ‚přilehnutí k větru‘, a když si vzpomenu na ty zázraky, jež ležely na dosah ruky od našeho kursu – Kyklady, Peloponés, velké Athény, a přesto nebyla povolena jediná odchylka z kursu, ani na půl dne – tak potom musím krotit svůj temperament, abych neposlal Jacka Aubreyho ke všem čertům. Avšak na druhou stranu, když si čtu tyto poznámky ne jako sérii nenaplněných možností, ale jako záznam pozitivních výkonů, nemám-liž mnoho důvodů k rozumovému nadšení? Homérovské moře (když už ne Homérovská pevnina), ten pelikán, ten velký bílý žralok, jehož námořníci tak ochotně vylovili, ten sumýš, euspongia mollissima (stejný, jímž si Achilles vycpal přilbu, jak nás zpravuje Poggius), ten nepopsatelný racek, ty želvy! Kromě toho, tyhle týdny byly ty nejmírumilovnější, jaké jsem kdy zažil, a patřily by k nejšťastnějším, kdybych necítil, že JA a JD mohou zabít jeden druhého tím nejcivilizovanějším způsobem na světě při nejbližším přistání na pevnině, neboť tyhle věci se asi nesmějí odehrát na moři. JA je stále hluboce raněný nějakou poznámkou, týkající se Cacafuegy – má dojem, že tu jsou nějaké pochybnosti o jeho odvaze – nedokáže to unést – dusí jej to. A JD, ačkoliv je teď klidnější, je naprosto nepředvídatelný. Je plný potlačované zuřivosti a zoufalství, jež nějakým způsobem prorazí na povrch, ale nedokážu říct jakým. Není to nepodobné sezení na sudu s prachem v rušné kovárně, kde kolem dokola létají jiskry (jiskření mých poznámek přitom občas zavdává důvod k urážkám).“

Zajisté, nebýt toho napětí, tohle cestování mohlo být nejpříjemnějším způsobem, jak strávit pozdní léto, dokonce si příjemnější způsob lze stěží představit – plavba napříč celým Středozemním mořem tou největší rychlostí, jaké byla šalupa schopna. Ujížděla teď daleko rychleji, když se Jackovi s trochou štěstí podařilo vyhmátnout její nejvýhodnější vyvážení, když poskládal náklad v podpalubí, aby lépe seděla na zádi, a opravil její stěžně tak, že jejich sklon odpovídal lépe patrným záměrům jejích španělských stavitelů. A co více, bratři Houbaři s tuctem plavců ze Sophie k ruce strávili každou volnou chvíli během dlouhého bezvětří v řeckých vodách (ve svém rodném živlu) oškrabováním lodního dna. Stephen si vzpomínal na večer, kdy seděl v teplém, houstnoucím soumraku a pozoroval moře. Na jeho hladině se nepohnula skoro ani vlnka, a přesto Sophie nabrala do brámových plachet dost pohybujícího se vzduchu, aby vyryla na hladině dlouhou, rovnou ševelící brázdu, čáru blyštící se nadzemským fosforeskováním, viditelným ještě čtvrt míle za zádí. Dny a noci neuvěřitelné čistoty. Noci, v nichž stálý jónský vítr napínal hlavní plachtu – nebylo třeba dotknout se jediné otěže, směnu za směnou – a on s Jackem fidlali o sto šest, ztraceni ve své hudbě, dokud padající rosa nerozladila jejich smyčce. A dny, kdy dokonalost svítání byla tak ohromující, prázdnota tak nedozírná, že lidé se téměř strachovali promluvit.

Plavba, jejíž konec nebyl v dohledu – plavba, jež byla naplněním sama o sobě. A z hlediska čistě technického byla teď šalupa dokonale řízena, teď, když posádky všech ukořistěných lodí byly zase zpátky. Nebylo toho moc co na práci, žádný naléhavý tlak, pravidelná rutina den za dnem, a den za dnem výcvik ve střelbě z velkých děl, při němž ubývala jedna vteřina za druhou, až na pozici 16°31’ východní délky levoboční směna dosáhla tří bočních salv přesně v pěti minutách. A nade vše výjimečně nádherné počasí a dobrý vítr (kromě jediného malátného týdne téměř naprostého bezvětří daleko na východě, krátce poté, co opustili eskadru sira Sidneyho). Tak dobrý, mírný levanter, že jakmile zadul, tenkrát, když bylo kvůli chronickému nedostatku pitné vody naprosto nutné zamířit k Maltě, Jack znepokojeně prohlásil: „Je to příliš dobré, aby to vydrželo. Bojím se, že za tohle budeme muset zaplatit, a to hned.“

Ohromně se snažil, aby předvedl skvělou plavbu neuvěřitelnou rychlostí, a přesvědčil tak lorda Keitha o neochvějné pozornosti, již službě věnuje, o své spolehlivosti. Nic z toho, co slyšel za celý svůj dospělý život, jej tak nezmrazilo (když o tom tak uvažoval), jako admirálovy poznámky o jmenování skutečným kapitánem řadové válečné lodi. Byly míněny laskavě, byly naprosto přesvědčivé, a pořád mu strašily v hlavě.

„Překvapuje mě, že vám tak může záležet na pouhém titulu – na obyčejném byzantinském titulu,“ konstatoval Stephen. „Konec konců, už teď vás oslovují kapitáne Aubreyi a po tom případném povýšení budete nazýván zase jen kapitán Aubrey. Protože, jestli tomu dobře rozumím, žádný člověk nikdy neřekne ‚skutečný kapitán ten a ten‘. Přece to není jenom pouhá jalová touha po symetrii – touha nosit dvě epolety?“

„Ta samozřejmě naplňuje do značné míry mé srdce, stejně jako touha po osmi pencích denně navíc. Ale dovolte mi, pane, abych vás upozornil, že se mýlíte ve všem, co předpokládáte. V současnosti mě nazývají kapitánem jenom z pouhé zdvořilosti – jsem závislý na zdvořilosti sebranky zatracených nýmandů, podobně jako ranhojiči jsou ze zdvořilosti nazýváni doktoři. Jak by se vám líbilo, kdyby vám nějaký zlomyslný surovec říkal pane M, ve chvíli, kdy by se rozhodl, že bude hrubý? Jestli budu vůbec někdy povýšen na skutečného kapitána, tak budu kapitánem podle práva. Ale i tak si přesunu epoletu jen z jednoho ramene na druhé. Nebudu mít právo nosit obě, až teprve po třech letech služby v nové hodnosti. Ne. Důvod, proč každý námořní důstojník, který má všech pět pohromadě, touží tak palčivě po tom, aby byl jmenován skutečným kapitánem, je tento – jakmile jste jednou takhle za vodou, tak to máte v rukávě! Můj drahý pane, pak je to hotovka!

Chci říct, že od té chvíle už stačí, když zůstanete naživu, abyste se za příslušnou dobu stal admirálem.“

„A to je vrchol lidské blaženosti?“

„Samozřejmě že je,“ zvolal překvapený Jack. „Copak vám to není jasné?“

„Ach, zajisté.“

„Tak tedy,“ pokračoval Jack a při té vyhlídce se usmíval, „tak tedy, stoupáte na seznamu, jakmile jste jednou tam, ať už máte loď nebo nemáte, pěkně podle služebního stáří, v dokonalé posloupnosti – kontradmirál Modré eskadry, kontradmirál Bílé eskadry, kontradmirál Rudé eskadry, viceadmirál Modré eskadry a tak dále, přímo nahoru – nemají s tím nic společného žádné zatracené zásluhy, žádná selekce. Tohle se mi právě líbí. Až do tohohle bodu jsou ve hře zájmy, štěstí anebo souhlas vašich nadřízených – většinou je to tlupa starých bab. Musíte jim podlézat – ano, pane, ne, pane, s vaším dovolením, pane, váš nejponíženější služebník… Cítíte to skopové? Poobědváte se mnou, viďte? Pozval jsem velitele směny a kadeta.“

Velitelem, o kterého šlo, byl náhodou Dillon, a kadetem ve službě byl mladý Ellis. Jack se už dávno rozhodl, že nebude trpět žádnou izolaci, žádnou barbarskou nasupenou zatvrzelost, a jednou týdně pozval na oběd důstojníka (a někdy kadeta) dopolední směny, ať už to byl kdokoliv. A jednou týdně byl na oplátku pozván k obědu důstojníky. Dillon se takticky podvolil tomuto uspořádání a na povrchu mezi nimi byl dokonalý soulad – stávající situace jim každodenní život usnadňovala tím, že byl vždycky nevyhnutelně přítomen ještě někdo jiný.

Při této příležitosti jim vzájemnou ochranu poskytoval Henry Ellis. Ukázalo se, že je to výjimečný, docela milý hoch. Zpočátku byl hodně krotký a skromný a Babbington s Rickettsem si z něj utahovali tak, že to přesahovalo všechny meze. Ale teď, když si našel své místo, měl určitý sklon k užvaněnosti. Ne ovšem u kapitánova stolu. Seděl zde prkenně, mlčky, špičky prstů a uší měl do ruda vymydlené, lokty přitisknuté k tělu, a hladově hltal velké kusy hovězího, které polykal vcelku. Jack měl vždycky rád mládež a každopádně zastával názor, že host u jeho stolu si zaslouží pozornost, takže když pobídl Ellise, aby si s ním vypil skleničku vína, vlídně se na něj usmál a zeptal se: „Mládenci, vy jste si dneska dopoledne recitovali na přídi nějaké verše. Podle mě docela parádní verše – napsal je pan Mowett? Z pana Mowetta se nám vyklubal docela poeta.“ A to také ano. Jeho báseň o kvalitách hlavní plachty obdivovala celá šalupa. Ale naneštěstí jej inspirace v rámci všeobecného popisu svedla také k následujícím veršům:

Bělostný jak oblaka v polední záři její spodek se v průsvitné vodě odráží.

V současnosti tenhle kuplet naprosto zničil u mládeže jeho autoritu. A právě tenhle kuplet si recitovali na přídi ve snaze vyprovokovat jej ještě více.

„Poslyšte, mohl byste nám ty verše zarecitovat? Doktor si je určitě také rád poslechne.“

„Ano, prosím vás, zarecitujte je,“ přidal se Stephen.

Nešťastný hoch si nacpal velký kus skopového do líce, nezdravě zežloutl a zmobilizoval veškerou svou statečnost, jíž byl schopen. Hlesl: „Ano, pane,“ přilepil pohled na záďové okno a začal.

„Bělostný jak oblaka v polední záři,“ ach Bože, ať neumřu,

„Bělostný jak oblaka v polední záři,

její s… „ Hlas se mu zachvěl, zlomil, oživl jako nějaký zoufalý neduživý duch a zasípal: „její spodek…“, ale dál už nedokázal pokračovat.

„Zatraceně pěkné verše,“ zvolal Jack po velice kratičké pauze. „A také povznášející. Doktore Maturine, dáte si sklenku vína?“

Mowett se objevil jako duch, poněkud zpožděný za svou narážkou, a řekl: „Omlouvám se, pane, že vás ruším, ale tři čárky na pravoboku jsou vidět košové plachty nějaké lodi.“

Na téhle zlaté plavbě neviděli na otevřeném moři téměř nikoho, kromě pár čajek v řeckých vodách a transportního plavidla na cestě ze Sicílie na Maltu, takže když se konečně nově připluvší přiblížila natolik, že byly vidět její brámové plachty a dalo se soudit, kterým směrem pluje, hleděli na ni všichni na palubě s daleko větším zájmem než obvykle. Sophie proplula toho dopoledne Sicilským průlivem a směřovala na západo-severozápad, vzdálena od sardinského mysu Teulada třiadvacet mílí na severo-východ. V zádech měla mírný severovýchodní vítr a mezi ní a přístavem Mahon leželo jenom nějakých sto padesát mil moře. Cizí loď podle všeho směřovala na západo-jihozápad či více k jihu, jakoby někam k Gibraltaru či možná do Oranu a od šalupy ležela severo-západo-severním směrem. Pokud by obě plavidla pokračovala nezměněným směrem, jejich trasy se protnou, ale v tuto chvíli se nedalo říci, která z nich překříží kýlovou brázdu které.

Vzdálený pozorovatel by si všiml, že Sophie se nepatrně naklonila, neboť celá její posádka se shromáždila na pravoboku, zaznamenal by, že veškerý vzrušený hovor na přídi ustal, a usmál by se nad tím, že dvě třetiny posádky a všichni důstojníci současně stiskli rty, neboť vzdálená loď napnula brámové plachty. To znamenalo, že je to téměř jistě loď válečná, téměř jistě fregata, pokud ne přímo řadová loď. A ty brámové plachty nebyly napjaty tím nejlepším způsobem – královské válečné námořnictvo by takový výkon stěží akceptovalo.

„Vyvěste náš signál, pane Pullingsi, pane Marshalle, začněte uhýbat stranou, pane Dayi, připravte se u děla.“

Na přední stěžeň vylétla jako úhledná koule rudá vlajka, jež se krásně rozvinula a zavlála kupředu, zatímco bílá vlajka a plamenec se třepetaly na vrcholku hlavního stěžně a na návětrnou stranu zahřměl výstřel z děla.

„Modrá zástava, pane,“ hlásil Pullings, přilepený k dalekohledu. „Rudý plamenec na hlavním stěžni. Modrý Petr (Modrý Petr je čtvercová vlajka s modrým lemováním a bílým středem (v mezinárodním signálním kódu písmeno P), jež se obvykle vyvěšuje na stěžni jako znamení, že loď se chystá vyplout a všechen personál se má dostavit na palubu. (Pozn. překl.)) na předním.“

„Chlapi k otěžím,“ zavolal Jack. „Jihozápadně na jih, půl čárky jižně,“ řekl muži u kormidla, protože tato sestava byla ohlasem na signál před šesti měsíci. „Královské plachty, spodní a košové závětrovky. Pane Dillone, buďte tak laskav a řekněte mi, až poznáte, co je zač.“

James se vyšplhal na stěžňový ochoz a zaměřil dalekohled na vzdálenou loď. Jakmile se Sophie ustálila na novém kursu, přídí přes vzdouvající se vlny, vyrovnal její pohyb pravidelným kyvadlovým pohybem natažené ruky a zachytil cizince v lesklém okuláru dalekohledu. Přes moře k němu v odpoledním slunci dolétlo oslnivé zablesknutí bronzového příďového děla. Byla to fregata, to bylo jisté. Zatím nedokázal spočítat její dělové střílny, ale byla to těžká fregata, o tom nebylo pochyb. Elegantní loď. Také k jejímu plachtoví přidávali dolní závětrovky a měli potíže s lanovím u vratipně.

„Pane,“ sešplhal k němu z vrcholku stěžně kadet. „Tady Andrews si myslí, že je to Dédaigneuse.“

„Ať se podívá znovu mým dalekohledem,“ řekl Dillon a podával mu svůj teleskop, nejlepší na lodi.

„Ano. Je to Dédaigneuse,“ oznámil námořník, muž středního věku se zamaštěnou rudou vestou oblečenou na holém, do bronzova opáleném těle. „Podívejte se na tu její opravovanou příď. Byl jsem na ní jako zajatec dýl než tři tejdny, sebrali mě z uhláku.“

„Jakou má výzbroj?“

„Šestadvacet osmnáctilibrovek na hlavní palubě, pane, osmnáct dlouhých osmilibrovek na velitelský palubě a na přídi a dlouhej bronzovej dvanáctilibrovej kanón na špici. Musel jsem ho leštit.“

„Je to fregata, pane, s určitostí,“ hlásil James. „A Andrews ze směny hlavního stěžně, rozumný chlap, říká, že je to Dédaigneuse. Byl na ní jako zajatec.“

„Dobrá,“ odpověděl Jack s úsměvem, „máme kliku, že se blíží večer.“ Slunce mělo ve skutečnosti zapadnout asi až za čtyři hodiny. Na této zeměpisné šířce netrval soumrak dlouho a měsíc byl v novu. Dédaigneuse by musela plout nejméně o dva uzle rychleji než Sophie, aby ji dohnala, a nemyslel si, že by to dokázala – měla těžkou výzbroj a nepatřila mezi slavné plachetníky, jako byla třeba Astrée nebo Pomone. Přesto se však upjal celou myslí na to, jak přinutit svou drahou šalupu k největší možné rychlosti. Bylo možné, že se mu v noci nepodaří uklouznout – sám osobně se účastnil během služby v Karibiku dvaatřicetihodinové štvanice na vzdálenost větší než dvě stě mil – a v takovém případě hrál svou roli každý metr. Nicméně právě teď nabírala Sophie vítr přímo z levoboční zádi, téměř z ideálního směru pro plachtění, a plula rychlostí dobrých sedmi uzlů. Její početná a dobře vytrénovaná posádka dokonce napnula královské plachty a závětrovky tak rychle, že se první čtvrthodinu zdálo, že fregatě ujíždí.

Jen kdyby to tak mohlo vydržet, pomyslel si Jack s pohledem upřeným na slunce, jež prosvítalo steřelou plachtovinou košové plachty. Ohromné jarní deště západního Středomoří, řecké slunce a pronikavé větry poznamenaly každou částečku původního vybavení a zanechaly stopy i na většině podkladu. Břich plachty a kasací pásy působily uboze a opotřebovaně, ve větru posloužily ještě dobře, ale pokud by se měli pustit s fregatou do souboje v přestavování plachet, mohlo by to skončit jedině trhlinami – nikdy by nedokázali přilehnout k větru tak těsně.

Nevydrželo to. Jakmile trup fregaty pocítil plný účinek plachet, jež posádka napnula svým ležérním způsobem, dohnala fregata ztrátu a začala Sophii dotahovat. Zpočátku to nebylo příliš patrné – na horizontu bylo znát jen vzdálený trojitý záblesk s náznakem spodní temné skvrny na vrcholku vlny – ale za třičtvrtě hodiny bylo trup vidět z velitelské paluby Sophie většinu času, takže Jack nechal napnout staromódní horní blindu a uhnout o další půl čárky.

U záďového zábradlí Mowett vysvětloval funkci této plachty Stephenovi, neboť Sophie ji napnula v plném trysku, na pohyblivém stěhu, procházejícím na konci vratipně přední stěhovky pohyblivým železným jezdcem, což byla samozřejmě na válečné lodi dosti kuriózní záležitost. Jack stál u posledního čtyřlibrového děla na pravoboku zádě, sledoval pozorně každý pohyb na palubě fregaty a byl zaujat výpočty rizika, jaké v tomto sílícím větru mohlo přinést napnutí brámových závětrovek, když se z přídě ozval zmatený hlasitý křik muž přes palubu. Téměř v tom samém okamžiku prolétla dole pod ním v hladce se vlnícím proudu ohromená tvář Henryho Ellise, mizející ve vlnách. Obě paže vystřelily z moře, aby zachytily letící lano. Hlava zmizela pod vodou, ruce lano minuly. Potom se objevily vzadu na vzedmuté vlně.

Všechny tváře se obrátily k Jackovi. Výraz jeho obličeje strašlivě ztvrdnul. Odtrhl oči od chlapce a střelil pohledem k fregatě, přibližující se rychlostí osm uzlů. Za deset minut ztratí míli i více. Ten zmatek při sundávání závětrovek… Doba, jakou jim bude trvat, než opět získají tuhle rychlost. Devadesát lidí v ohrožení. Úvahy tohoto druhu a mnohé další, včetně vědomí pohledů na něj upřených, vzpomínka na ty odporné rodiče, postavení hocha téměř v roli hosta, chráněnce Molly Hartové, prolétly jeho horečně uvažující myslí mezi dvěma nadechnutími.

„Člun na vodu,“ zakřičel chraptivým hlasem. „Připravte se, všichni na palubě, připravte se. Pane Marshalle, otočte ji.“

Sophie se natočila proti větru, kapitánská bárka šplouchla do vody. Zaznělo velice málo rozkazů. Ráhna se otočila, ohromná rozloha plachet se smrštila, zdviže, kasouny a halže svištěly po svých kladkových kotoučích téměř bez jediného slova. A dokonce i ve své chladnokrevné zuřivosti musel Jack obdivovat hladkost celé operace.

Člun se namáhavě prodíral přes příďovou vlnu, vzedmutou Sophií, znovu a znovu, pomalu, pomalu. Námořníci se nakláněli přes boky člunu a šmátrali ve vodě hákem. Bez konce. Teď konečně obrátili. Čtvrtinu cesty zpět měli za sebou. A v dalekohledu Jack uviděl, jak všichni veslaři padli v divokém zmatku na dno člunu. Záběry byly tak divoké, že se zlomilo jedno veslo a mrštilo člunem nazpátek.

„Ježíši Maria…“ zamumlal Dillon na svém stanovišti.

Sophie balancovala na místě, poněkud již nabírala rychlost, když člun přirazil k boku a utopený hoch byl vyzdvihnut na palubu. „Je mrtvý,“ řekli.

„Napněte plachty,“ nařídil Jack. Opět jeden němý pohyb následoval za druhým s obdivuhodnou rychlostí. Až s příliš velkou rychlostí. Protože ještě nebyla na svém kursu, ještě nedosáhla ani poloviny své rychlosti, a už se ozval ošklivý tříštivý zvuk a přední košové ráhno se vyrvalo ze závěsů.

Teď nastal příval povelů. Stephen, vzhlédnuvší od Ellisova promočeného těla, viděl, jak Jack prudce vychrlil na Dillona tři technické výrazy, ten je pomocí hlásné trouby, poněkud rozvedené, zavolal na bocmana a přední směnu. Ta už šplhala vzhůru. Viděl, jak Jack vydal další rozkazy tesaři a jeho pomocníkům, jak vypočítává proměněné síly účinkující na šalupu a udává kormidelníkovi změněný kurs, jak se ohlíží přes rameno na fregatu a potom shlíží dolů ostrým, pozorným zrakem. „Můžete pro něj něco udělat? Potřebujete nějakého pomocníka?“

„Srdce se mu zastavilo,“ informoval jej Stephen. „Ale rád bych něco zkusil… mohl by být pověšen vzhůru nohama tady na palubě? Dole není dost místa.“

„Shannahane. Thomasi. Pomozte doktorovi. Přivažte ho na táhlici kladkostroje a vytáhněte ho. Udělejte všechno, co vám doktor řekne. Pane Lambe, ta oprava…“

Stephen poslal Cheslina dolů do kuchyně pro skalpely a doutníky, a když bezvládného Henryho Ellise zvedli nad palubu, zakýval s ním dvakrát či třikrát, tváří dolů a s vyplazeným jazykem, takže z něj vyteklo trochu vody. „Držte ho přesně takhle,“ řekl a pustil mu žilou těsně za ušima. „Pane Rickettsi, buďte tak hodný a zapalte mi tenhle doutník.“ A ta část lodní posádky, jež nebyla naplno zaměstnána opravováním vyklouzlého ráhna, opětovným napínáním plachet a jejich zdviháním, neustálým vyvažováním a kradmým pošilháváním po fregatě, zažívala nevyslovitelné uspokojení z pohledu na doktora Maturina, natahujícího do plic tabákový kouř a vyfukujícího chuchvalce dýmu do nosu pacienta. Zatímco pomocník držel Ellisova ústa a druhou nosní dírku zacpané, foukal kyselý dým do jeho plic a zároveň rozhoupával jeho zavěšené tělo tak, že útroby střídavě vykonávaly a povolovaly tlak na bránici. Zalapání po dechu, zakuckání, zuřivé vzedmutí plic, další oblak kouře, další a pravidelnější vzdechy, kašlání. „Teď už ho můžete odvázat,“ řekl Stephen fascinovaným námořníkům. „Je jasné, že je mu souzeno skončit na šibenici.“

Fregata mezitím přeplula velký kus moře a její střílny se teď daly spočítat bez dalekohledu. Byla to těžká fregata – její boční salva mohla vystřelit tři sta liber kovu proti Sophiiným osmadvaceti – ale vezla těžký náklad a dokonce i za mírného větru měla velké potíže. Pod její přídí se pravidelně vzdouvaly vlny odstřikující bílou pěnu a její plavba působila těžkopádným dojmem. Přesto však Sophii pořád dotahovala. Ale, řekl si Jack v duchu, přísahám, že s takovouhle posádkou skasá královské plachty, ještě než se setmí. Jeho podrobné zkoumání způsobu plavby Dédaigneuse jej dovedlo k přesvědčení, že má na palubě mnoho nezkušených námořníků, pokud vůbec ne celou novou posádku – u francouzských lodí to nebylo nic neobvyklého. Ale než k tomu dojde, tak se určitě zkusí zastřílet.

Podíval se na slunce. Pořád ještě bylo vysoko nad obzorem. A když napočítal, že přešel od zábradlí k dělu a od děla k zábradlí posté, bylo pořád ještě vysoko nad obzorem, přesně na stejném místě, zářilo dobrou náladou mezi prohnutým spodním okrajem košové plachty a ráhnem jako idiot, zatímco fregata se znatelně přiblížila.

Denní režim na palubě mezitím pokračoval téměř automaticky. Mužstvo dostalo na začátku první psí hlídky signál k večeři. A při dvou úderech zvonu, zrovna když Mowett měřil rychlost, James Dillon se otázal: „Mám vyhlásit bojový poplach, pane?“ Promluvil poněkud váhavě, protože si nebyl jist Jackovými záměry. A oči upíral přes Jackovu hlavu na Dédaigneuse, jež se přibližovala pod ohromně působivou záplavou plachet, jasně zářících na slunci, a bílé vousy příďové vlny vyvolávaly dojem ještě větší rychlosti.

„Ach ano, rozhodně. Nechte pana Mowetta podat hlášení o měření a potom rozhodně vyhlaste bojový poplach.“

„Sedm uzlů a čtyři sáhy, pane, k vašim službám,“ řekl Mowett poručíkovi, který se obrátil, zasalutoval a opakoval hlášení kapitánovi.

Rachocení bubnu, tlumený dusot bosých nohou v podpalubí, ozvěnou rozechvělá paluba a bojová stanoviště. Potom dlouhý proces uvazování plachtových nástavků ke košovým a brámovým plachtám, zdvihání odlehčovacích brámových stěhů ke košovým pňům (protože Jack byl rozhodnut napnout v noci další plachty), setinové variace v rozprostření, napnutí a úhlu plachet – to všechno zabíralo čas. Ale slunce pořád putovalo po obloze pomalu a Dédaigneuse připlouvala blíže, blíže, blíže. Měla příliš mnoho plachet na vrcholcích a příliš mnoho na zádi. Nicméně všechno na její palubě se zdálo být ze železa – ještě se na ní nic neulomilo, ještě to s ní ani neškublo proti vlnám (jak Jack doufal ze všeho nejvíc), navzdory několika divokým zacloumáním, při nichž se muselo jejímu kapitánovi zastavit srdce. Proč nestáhne plachtové nástavce na hlavní plachtě a trochu jí neulehčí? pomyslel si Jack. Zatvrzelej pes!

Vše, co bylo možné na palubě Sophie vykonat, bylo vykonáno. Obě plavidla uháněla mlčky přes klidné moře, vlahé ve večerním slunci. A fregata se neochvějně přibližovala.

„Pane Mowette,“ zavolal Jack a přestal rázovat palubu sem a tam. Mowett se oddělil na levoboku velitelské paluby od skupiny důstojníků, kteří všichni napjatě pozorovali Dédaigneuse. „Pane Mowette…“ zarazil se. Zezdola, napůl ztlumeny zpěvem šikmého bočního větru a skřípáním takeláže, se nesly útržky cellové svity. Mladý pomocník navigátora tu stál pozorně, připravený a úslužný, válcovitý trup nakloněný ke svému kapitánovi v úhlu, jímž neustále a nevědomky balancoval podle krouživých pohybů šalupy. „Pane Mowette, snad byste mohl být tak laskav a řekl mi něco o tom vašem novém díle o nové hlavní plachtě. Mám velkou zálibu v poezii,“ dodal s úsměvem, když uviděl Mowettův vystrašený, zmatený pohled, připravený všechno zapřít.

„Ehm, pane,“ začal Mowett váhavě hlubokým, nejistým hlasem. Zakašlal a potom zcela změněným, poněkud drsným tónem přednesl: „Nová hlavní plachta,“ a pokračoval:

Z hlavní plachty, bouří před krátkou chvílí rozervané,

pleskají plamenců cáry dosud nezdolané.

S kasouny náhradními a dalšími zakrátko rázem,

stoupá a rozpíná se nová plachta podél ráhen.

Ke koncům ráhen lana vodicí se vypnou,

již brzy úvazky její znovu se pohnou.

A jakmile svou úlohu splní, i otěže námahou se prohnou,

pak k průvlačnicím kladkostroj neochotný pohnou.

A když se otěžový roh k levoboku skloní,

je nová plachta pevně napnuta a uvážem ji.

„Skvělé – kapitální,“ zvolal Jack a poklepal mu na rameno. „To je dost dobré i pro Časopis gentlemanů, na mou čest. Řekněte mi nějakou další.“

Mowett skromně sklopil oči, nadechl se a začal znovu recitovat: „Příležitostný kus.“

Ach, kdybych tak já dokázal napodobit Vergilia výmluvného,

bych vzbudil náklonnost srdce soucitného,

pak snad bych rozelkal tón, jenž nemá sobě rovna,

a popsal pobřeží závětrného nebezpečenství hrozná.

„Jó, závětrné pobřeží,“ zamumlal Jack a potřásl hlavou. A v tu chvíli uslyšel první zastřelovací výstřel z fregaty. Temné rány z příďového děla Dédaigneuse přerušovaly Mowettovu báseň celých sto dvacet veršů, ale neviděli dopad jediné střely až do okamžiku, kdy se dolní okraj slunce dotkl obzoru. Tehdy dvanáctiliberní koule prolétla poskoky po hladině dvacet metrů od levého boku šalupy, právě když Mowett dospěl k nešťastnému kupletu;

Zmrazeni hrůzou z osudu neodvratného jista, sebelítost jediná má v ňadrech jejich místa,

kdy považoval za nutné recitování přerušit a vysvětlil, že „to se samozřejmě, pane, týká lidí z obchodního loďstva“.

„Ale jistě, vždyť jde jenom o úvahy,“ řekl Jack. „Ale teď, obávám se, vás budu muset přerušit. Buďte tak laskav a řekněte hospodáři, že potřebujeme tři jeho největší spojné trámy, a vztyčte je na přídi. Pane Dillone, pane Dillone, vyrobíte vor, na kterém bude záďová lucerna a tři nebo čtyři další, a provedete to ukrytí za přední dolní plachtou.“

O něco dříve než obvykle nechal Jack rozsvítit velkou záďovou lucernu Sophie a sám sešel do kajuty, aby se ujistil, že záďová okna jsou tak pečlivě utěsněna, jak jen možno. A jak se soumrak prohluboval, spatřili, že se světla objevila i na fregatě. A co víc, viděli, že její hlavní a bezanová královská plachta zmizely. Teď, když byly její královské plachty svinuty, tvořila Dédaigneuse černou siluetu ostře se rýsující proti fialové obloze. A její příďové dělo vychrlilo zhruba každé tři minuty oranžovo-rudý záblesk viditelný dlouho předtím, než k nim dolehl zvuk.

V čase, kdy nad jejich pravým bokem vyšla Venuše (a hvězdy s jejím příchodem moudře oslabily svou záři), fregata již půl hodiny nevystřelila. Její pozici bylo možné určit jen podle světel, a ta se již více nepřibližovala – téměř určitě ne.

„Spusťte vor ze zádi,“ nařídil Jack a nevzhledný vynález putoval s nárazy přes palubu, přičemž se zachytával za vratipně závětrovek a za všechno, čeho se dotkl. Ve výši Sophiina zábradlí měl na tyči pověšenou záložní záďovou lucernu a čtyři menší lucerny o něco níže. „Kde je nějaký vhodný čiperný chlapík?“ zeptal se Jack. „Lucocku?“

„Ano, pane?“

„Chci, abyste vlezl na ten vor a rozsvítil každou lucernu okamžitě, jak tu samou na palubě zhasneme.“

„Aye, aye, pane. Světla jak budou zhasnuta.“

„Vezměte si tuhle lucerničku a uvažte si lano kolem pasu.“

Byla to choulostivá operace na vzdouvajícím se moři a s vlnami, jež Sophie rozstřikovala, a vždycky hrozila možnost, že nějaký přičinlivý chlapík s dalekohledem na palubě Dédaigneuse spatří za zádí Sophie postavu, která si počíná podivně, ale přesto se podařila. Lucock se vrátil přes zábradlí na ztemnělou velitelskou palubu.

„Dobrá práce,“ řekl Jack potichu. „Odvažte jej.“

Vor začal mizet za zádí a on ucítil, jak Sophie poskočila, když se zátěže zbavila. Představoval neuvěřitelně věrnou imitaci jejích světel, ačkoliv sebou trochu moc házel. Bocman na něm navázal křížem krážem staré lano, aby simuloval křídlové okno.

Jack na vor chvíli upřeně hleděl a potom nařídil: „Závětrovky k brámovým plachtám.“ Směna zmizela nahoře a každý na palubě poslouchal se smrtelnou vážností, nepohnut, s očima upřenýma jeden na druhého. Vítr poněkud polevil, ale bylo tu to poškozené ráhno. V každém případě, tak velký tlak plachet…

Nové plachty byly napnuty, náhradní odlehčovací stěhy utaženy. Celkový zvuk větru v lanoví se zvýšil o čtvrt tónu, Sophie se pohybovala po moři rychleji. Muži přidělení ke stěžňům se opět objevili dole a naslouchali se svými kolegy, čas od času pohlédli k zádi na mihotající se světla. Žádné se neutrhlo, napětí se poněkud uvolnilo. Náhle byla jejich pozornost odvrácena naprosto jiným směrem, protože Dédaigneuse začala znovu střílet. Znovu a znovu a znovu, a potom se objevil její osvětlený bok, jak se zhoupla, aby na vor vystřelila celou svou boční salvu – byl to velice povznášející pohled, dlouhá řada oslnivých záblesků a ohromný, hrozivý rachot. Avšak voru to nijak neuškodilo a na palubě Sophie se ozvalo tiché, spokojené chichotání. Jedna boční salva za druhou – a konečně světla voru zmizela, všechna najednou.

Myslí si, že nás potopil? uvažoval Jack s pohledem upřeným na vzdálený bok fregaty. Anebo ten podvod prokoukl? Uklidnil se? V každém případě ale přísahám, že určitě nepředpokládá, že bych rovnou vyplul s plnými plachtami.

Jedna věc ale byla přísahat, zcela jiná tomu věřit z celého srdce a celým rozumem. Východ Plejád tak zastihl Jacka na vrcholku stěžně s nočním dalekohledem. Přejížděl pravidelně okulárem ze severo-severozápadu na východo-severovýchod. Příslib světla jej zastihl stále na stejném místě, a dokonce i východ slunce, ačkoliv to už bylo jasné, že fregatu buď úplně předhonili, anebo že zaměřila své pronásledování novým kursem, ať již východním nebo západním.

Západo-severozápad je nejpravděpodobnější, usoudil Jack, složil teleskop tlakem o prsa a zúžil oči proti nesnesitelně jasné záři vycházejícího slunce. Tím směrem bych se měl vydat. S obtížemi sešplhal dolů, provlekl se lanovím, dobelhal se do kajuty a poslal pro navigátora, aby vypočítal jejich současnou polohu, a do té doby na okamžik zavřel oči.

Ukázalo se, že jsou asi pět mil od mysu Bougaroun na severoafrickém pobřeží, protože během honičky urazili asi sto mil, mnoho z nich nevhodným směrem. Budeme muset stočit loď k větru – ať už je vítr jakýkoliv – (neboť vítr slábl a umdléval po celou prostřední hlídku) a přilehnout, jak nejtěsněji to půjde. Ale tak jako tak, rychlá plavba je v trapu. Opřel se a znovu zavřel oči, uvažoval o rčení, jak je dobré, že se Afrika v noci neposunula o půl stupně severním směrem, usmál se té představě a tvrdě usnul.

Pan Marshall přednesl několik závěrů, na něž nedostal odpověď, chvíli nad Jackem uvažoval a potom s nekonečnou opatrností zvedl jeho nohy na truhlici, pod hlavu mu dal polštář, sroloval mapy a po špičkách odešel.

Rychlá plavba byla rozhodně v trapu. Sophie si přála plout na severozápad. Vítr, pokud vůbec zafoukal, foukal ze severozápadu. Ale celé dny se ani nehnul a nakonec museli dvanáct nekonečných hodin vléci loď čluny, aby vůbec dopluli na Menorku. Doplazili se tam podél dlouhého přístaviště s jazyky na vestách, protože už čtvrtý den byl příděl vody snížen na čtvrtinu.

* * *

A co víc, připlazili se doslova, protože stále byli ve vleku obou lodních člunů, v nichž se dřeli otrávení muži veslující na vzedmuté hladině, sužovaní zápachem z koželužen, jenž se šířil sám od sebe nehybným, smradlavým povětřím.

„Jaké je tohle protivné místo,“ povzdechl si Jack a odvrátil zrak od Karanténního ostrova.

„Myslíte?“ zeptal se Stephen, který si na palubu přinesl kýtu obalenou v plachtovině, úplně čerstvou kýtu, dárek od pana Floreyho. „Mně připadá, že má svoje kouzlo.“

„Tak to si potom libujete v hnusárnách,“ řekl Jack. „Pane Watte, předpokládám, že ti chlapi u vesel by měli veslovat, ne?“

Nejčerstvější zklamání, či snad jenom nepříjemnost – nepatrná, leč přesto nemilá – bylo obzvláště nezasloužené. Jack svezl ve svém člunu Evanse z dělového člunu Aetna, ačkoliv to měl z ruky, proplétat se všemi zásobovacími a transportními lodicemi konvoje na Maltu. A Evans, prohlížející si jeho epoletu tím svým nevychovaným způsobem, se zeptal: „Kde jste koupil ten svůj smeták?“

„U Paunche.“

„To jsem si mohl myslet. Paunch, chápete, má v těch svých epoletách devět desetin mosazi, skoro žádné zlato. Brzy se to ošoupá.“

Závist a zloba. Slyšel už několik poznámek podobného druhu, všechny vyvolané stejně zatracenými, politováníhodnými motivy. Co se jeho týče, nikdy necítil zášť proti nikomu, kdo dostal povolení k volné plavbě, ani proto, že by měl štěstí s kořistí. Ne že by on sám byl v případě kořisti nějak veleúspěšný. Zdaleka nevydělal tolik, kolik si většina lidí myslela. Pan Williams jej přijal s kyselým obličejem. Část nákladu lodi San Carlo nebyla zkonfiskována, protože to byl majetek nějakého dubrovnického Řeka pod britskou ochranou. Výdaje admiralitního dvora byly moc vysoké a stejně nemělo cenu posílat tam nějaká malá plavidla vzhledem k situaci, jaká teď panovala. Kromě toho v přístavním arzenálu spustili dětinský pokřik kvůli tomu brámovému ráhnu – obyčejný kus kulatiny, naprosto právoplatně vydaný. A pak ty parduny. Ale především, Molly Hartová se tu zdržela jedno jediné odpoledne. Odjela k lady Warrenové do Ciudadely. Říkala, že se jedná o dlouho slibovanou návštěvu. Netušil, jaký to pro něj bude mít význam, jak hluboko to zasáhne jeho štěstí.

Celá řada zklamání. Účast a pár slovíček navíc, to od ní bylo docela příjemné, ale to bylo všechno. Lord Keith odplul přede dvěma dny, se slovy údivu nad tím, že se kapitán Aubrey ještě nedokázal vrátit, jak mu kapitán Harte neopomněl zdůraznit. Ke všemu Ellisovi strašliví rodiče ještě neopustili ostrov a spolu se Stephenem musel přetrpět jejich pohostinnost – poprvé v životě zažil, aby půl malé láhve bílého vína vystačilo pro čtyři lidi. Samá zklamání. Samotní Sofijané, obdaření další zálohou na podíl na kořisti, se chovali špatně. Velice špatně, a to i na běžnou normu, jaká se v přístavu tolerovala. Čtyři byli ve vězení pro znásilnění, čtyři nedorazili z nevěstinců na palubu ani do vyplutí, jeden si zlomil klíční kost a zápěstí. „Ožralá zvířata,“ oslovil je, když si je mrazivě prohlížel. A opravdu, mnoho marnotratníků z bordelů vypadalo v tuto chvíli zcela nechutně – byli špinaví, pořád ještě přiopilí, neoholení. Někteří stále ve svých nejlepších vycházkových šatech, celých roztrhaných a zlitých. Byli cítit vyčpělým kouřem, žvýkacím tabákem, potem a zápachem nevěstinců. Vůbec nic si nedělají z potrestání. Já budu muset povýšit toho němého černocha na pomocníka bocmana. Jmenuje se King. A zařídit pořádnou mříž. To je snad naučí chovat se slušně. Samá zklamání. Role plachtoviny, které objednal ve slušném počtu po třech a po čtyřech a zaplatil ze svého, dosud nedorazily. V celém městě nebylo možné sehnat houslové struny. Otec mu v dopise horlivým, téměř nadšeným tónem líčil výhody opětovného manželství, ohromné výhody, když na domácnost dohlíží žena, žádoucnost manželského stavu, ze všech hledisek, především však z hlediska společenského – člověk má určité povinnosti ke společnosti. Na postavení vůbec nezáleží, psal generál Aubrey. Žena získává postavení skrze svého muže. Důležitá je dobrota srdce. A dobrá srdce, Jacku, a zatraceně dobré ženské se dají najít i ve venkovských chalupách. Rozdíl mezi necelými čtyřiašedesáti lety a věkem něco přes dvacet není zas až tak důležitý. Slova „starý hřebec a mladá…“ byla přeškrtnuta a šipka mířící ke slovům „starám se o domácnost“ byla doplněna poznámkou „troufám si říct, že stejně dobře jako tvůj první důstojník“.

Pohlédl přes velitelskou palubu na svého poručíka, který ukazoval mladému Lucockovi, jak držet sextant a dostat slunce nízko nad obzor. Lucockova celá bytost prozrazovala zdrženlivé, ale intenzivní potěšení nad porozuměním tomuto pečlivě vysvětlovanému mystériu a (z obecnějšího hlediska) také radost z povýšení. Pohled na něj byl prvním podnětem, jenž zaplašil Jackův černý humor, a v témže okamžiku se rozhodl vyrazit na jih kolem ostrova a zastavit se v Ciudadele. Uvidí Molly – došlo možná k nějakému pošetilému drobnému nedorozumění, které se ale vysvětlí hned na místě – prožijí společně skvělé chvíle v zahradách s vysokými zdmi nad zátokou.

Za pevností Svatého Filipa temná černá linie, táhnoucí se přímo přes moře, prozrazovala proudící vzduch, příslib západního větru. Po dvou hodinách, kdy se námořníci v potu tváře a v rostoucím vedru dřeli u vesel, k němu dopluli. Vytáhli oba čluny na palubu a připravili se napnout plachty.

„Můžete kolem ostrova Ayre proplout podél vnitřní strany,“ řekl Jack.

„Jižním směrem, pane?“ zeptal se překvapený navigátor, protože nejpřímější kurs na Barcelonu byl severně kolem Menorky a vítr byl k tomu příznivý.

„Ano, pane!“ odsekl Jack ostře.

„Jihozápad,“ nařídil navigátor kormidelníkovi.

„Jihozápad, ano, pane,“ potvrdil kormidelník a příďové plachty se s mírnou naléhavostí napnuly.

Pohybující se vzduch přicházel z otevřeného moře, čistý, slaný a ostrý a odháněl všechny nečistoty. Sophie se nepatrně naklonila na bok, život se jí opět vléval do žil, a Jack oslovil Stephena, vracejícího se od jilmového čerpadla: „Můj Bože, to je skvělé, být opět na moři. Necítíte se jako jezevec v sudu, když jste na břehu?“

„Jezevec v sudu?“ podivil se Stephen a přemýšlel o jezevcích, které znal. „Necítím.“

Pokojně potom přeskakovali z jednoho tématu na druhé, hovořili o jezevcích, vydrách, liškách – o honech na lišky – o příkladech úžasné mazanosti, věrolomnosti, vytrvalosti a paměti lišek. O štvanicích na jeleny. A na kance. A během tohoto rozhovoru šalupa proplouvala těsně kolem břehů Menorky.

„Vzpomínám si, jak jsem jednou jedl kance,“ řekl Jack, kterému se už docela vrátila dobrá nálada. „Vzpomínám si, jak jsem jedl porci dušeného kančího masa, poprvé, když jsem měl to potěšení obědvat s vámi. A vy jste mi řekl, co to je. Cha, cha. Vzpomínáte si na to kančí?“

„Ano. Vzpomínám si, že jsme tehdy také mluvili o katalánštině, což mi připomíná něco, co jsem vám chtěl říci včera večer. Vyšel jsem si s Jamesem Dillonem za Ullu, chtěli jsme se podívat na nějaké starobylé kamenné památky – určitě jsou to pozůstatky po druidech – a dva rolníci na sebe na dálku pokřikovali a bavili se o nás. Vylíčím vám ten rozhovor. První rolník: Vidíš ty dva kacíře, jak si támhle vykračují, spokojení sami se sebou? Ten zrzavý je potomek Jidáše Iškariotského, to je jasné. Druhý rolník: Kamkoliv ti Angličané vkročí, tam dobytek potratí, všichni jsou stejní. Přál bych jim, aby jim vyhřezly vnitřnosti. Kam to jdou? Odkud přišli? První rolník: Jdou se podívat na navettu a taula ďen Xatart. Přišli z toho zamaskovaného dvoustěžníku, jak kotví proti skladišti Bepa Ventury. Vyplují v úterý ráno na cestu k pobřeží od Castellonu až k mysu Creus, na šest týdnů. Platí čtyři dolary za dvacet liber vepřového. Taky bych si přál, aby jim vyhřezly vnitřnosti.“

„Ten váš druhý rolník nebyl nějak extra originální,“ řekl Jack zadumaně. „Podle všeho Angličany moc nemilují. A přesto, chápete, jsme je bránili většinu těch posledních sta let.“

„Je to ohromující, viďte?“ konstatoval Stephen Maturin. „Ale já jsem chtěl spíš naznačit, že když se objevíme u břehů hlavní pevniny, tak to možná nebude tak překvapivé, jak jste předpokládal. Mezi pevninou a Mallorkou neustále proudí spousta rybářů a pašeráků. Stoly španělské vlády jsou zásobeny našimi fornellskými raky, naším máslem z Xamba a sýrem z Mahonu.“

„Jasně, chápu, kam míříte, a jsem vám velice zavázán za vaši ostražitost v…“

Na pozadí pochmurného útesu na pravoboku se objevila temná plachtící silueta - ohromné rozpětí špičatých křídel, stejně hrozivé jako osud. Stephen vydal prasečí zachrochtání, vytrhl Jackovi z pod paže dalekohled, odstrčil ho loktem stranou, podřepnul si u zábradlí, opřel si dalekohled a přepečlivě jej zaostřoval.

„Vousatý sup! Je to vousatý sup!“ křičel. „Mladý vousatý sup.“

„No,“ zabručel Jack okamžitě – ani na vteřinu nezaváhal – „počítám, že se dneska ráno zapomněl oholit.“ Tvář se mu poskládala do vrásek, oči přimhouřil do jasně modré štěrbiny, plácal se do stehen a zlomil se v tak dráždivém záchvatu němého smíchu a veselí, že se námořník u kormidla navzdory přísné disciplíně, jež na palubě Sophie panovala, nedokázal ubránit a vybuchl v přiškrcený chechot, okamžitě uťatý navigátorem, stojícím na kormidelním stanovišti.

„Jsou okamžiky,“ řekl James poklidně, „kdy rozumím té náklonnosti k vašemu příteli. Dokáže mít tak ohromné potěšení ze sebenepatrnějšího žertu, že jsem to u žádného jiného člověka nezažil.“

Službu měla navigátorova směna. Hospodář byl pryč, někde vpředu probírali s bocmanem účty. Jack byl ve své kajutě, pořád v báječné náladě, jednu část mysli zaměstnával úvahami o nové kamufláži pro Sophii, druhou částí vychutnával (očekávaný) šťastný výsledek svého večerního rozhovoru s Molly Hartovou. Bude tak překvapená, až jej v Ciudadele uvidí, tak potěšená! Jak budou šťastní! Stephen hrál s Jamesem šachy v důstojnické jídelně. Jamesův zuřivý útok, založený na obětování koně, střelce a dvou pěšců, se velice rychle ukázal jako navýsost pochybný a Stephen dlouhou němou chvíli přemýšlel, jak mu nedát mat ve třech, čtyřech tazích jiným způsobem než převržením šachovnice. Rozhodl se (Jamesovi na těchhle věcech strašlivě záleželo) prosedět čas do té doby, než buben oznámí nástup na bojová stanoviště, a mezitím mával zamyšleně královnou ve vzduchu a pobrukoval si nějakou písničku.

„Vypadá to,“ prolomil James ticho, „že tu je určité nebezpečí míru.“ Stephen stiskl rty a zavřel oči. On také slyšel tyhle pověsti v Port Mahonu. „Takže proboha doufám, že zažijeme nějaký boj dříve, než bude moc pozdě. Moc by mě zajímalo, jaký na to budete mít názor. Většina lidí zjistí, že je to něco úplně jiného, než očekávali – podobně jako láska. Je to velké zklamání, ale přesto se nemůžete dočkat, až to znovu začne. Jste na tahu, víte o tom?“

„Vím o tom moc dobře,“ odsekl Stephen. Pohlédl na Jamese a byl překvapen, když na jeho tváři spatřil výraz nahé, bezbranné úzkosti. Čas nepracoval tak, jak od něj Stephen očekával: ani v nejmenším. Na obzoru se pořád vznášela ta americká loď. „Copak se nedá říci, že už jsme nějaký boj zažili?“ pokračoval. „Ty šarvátky? Já měl na mysli něco daleko většího.“

„Ne, pane Watte,“ řekl hospodář a odškrtl poslední položku na seznamu jejich soukromých záležitostí, jimiž si s bocmanem přišli na třináct a půl procenta z celkového rozsahu zásob na pomezí svých vlastních království. „Můžete si říkat, co chcete, ale ten mladík skončí tak, že o Sophii přijde. A co je horšího, nás všechny to buďto bude stát kejhák, nebo skončíme jako zajatci. A já vůbec nemám chuť zabíjet čas v nějakém francouzském nebo španělském vězení, a už vůbec ne přikován řetězy u vesla nějaké alžírské galéry, kde na vás leje, praží slunce a sedíte ve vlastních výkalech. A taky nechci, aby o kejhák přišel můj Charlie. Proto žádám o přeložení. Tohle je profese, která má svá rizika, to vám zaručuji, a já jsem ochoten je pro něj podstoupit. Ale pochopte mě, pane Watte: jsem ochoten podstoupit pro něj běžná rizika téhle profese, ne tohleto. Ne takové vylomeniny, jako byla ta svinská obrovská baterie, nechci ležet v noci rovnou na pobřeží, jako kdyby nám to místo patřilo, ne se cákat chvíli tady a chvíli zase tam, chci prostě být aspoň nějaký čas na jednom místě. Ne se pouštět za vším, co zahlédneme, bez ohledu na to, jak je to velké a kolik to má děl. Velká příležitost, to je všechno moc pěkná věc, ale nesmíme myslet jen a jen na velkou příležitost, pane Watte.“

„Máte naprostou pravdu, pane Rickettsi,“ pokyvoval hlavou bocman. „Nemůžu říct, že bych někdy přišel na chuť těm jeho technickým vymoženostem. Ale jste úplně vedle, jestli si myslíte, že je to všechno jen kvůli nějaké velké příležitosti. Podívejte se na ta vyvazovací lana. Lepší lana v životě neuvidíte. Není v nich jediné vlákénko příze,“ řekl a třepil konec lana svým lanovým trnem. „Jen se podívejte sám. A proč v tom není žádná hrubá příze, pane Rickettsi? Protože ta lana nikdy neprošla královským arzenálem, proto. Pan Držgrešle Mizera komisař Brown tahle lana nikdy nezahlédl ani koutkem oka. Zlatovláska je zaplatil ze své vlastní kapsy, stejně jako tu barvu, na které sedíte.“ Tak takhle to je, ty zavilej zkurvysynu s knedlíkovým ksichtem, poďobaným od neštovic, byl by dodal, kdyby nebyl tím nejmírumilovnějším, nejtišším člověkem pod sluncem, a kdyby buben zrovna nesvolával posádku na stanoviště.

„Vzkažte pro mého člunovoda,“ nařídil Jack, když bylo dobubnováno. Vzkaz byl předán – kapitánův člunovod, kapitánův člunovod, padej, chlape, z pelechu, chlape, poklusem, chlape, máš průser, chlape, toho kluka nám ukřižujou, cha, cha, cha – a Barret Bonden byl zde. „Bondene, chci, aby posádka člunu vypadala co nejlíp. Umytá, oholená, vyparáděná – slamáky, vlněné svetry, stuhy.“

„Aye, aye, pane!“ odpověděl Bonden s nehybnou tváří, ale s duší přetékající zvědavostí. Oholená? Vyparáděná? V úterý? Nastupovali čistí k přehlídce ve čtvrtek a v neděli, ale holit se v úterý – v úterý na moři! Odkvačil k lodnímu holiči, a když byla polovina posádky kutru tak růžovoučká a hladká, jak jen to bylo v lidských silách, byla jeho zvědavost ukojena. Obepluli mys Dartuch a na pravém boku se objevila Ciudadela. Ale místo aby pluli neochvějně na severozápad, Sophie zamířila k městu a zakotvila nad hlubinou patnáct sáhů se staženou přední košovou plachtou čtvrt míle od mola.

„Kde je Simmons?“ ptal se James, který v rychlosti kontroloval posádku kutru.

„Hlásil se na marodku, pane,“ řekl Bonden a potichu dodal: „Měl narozeniny, pane.“

James přikývl. Nicméně volba Daviese jako náhradníka nebyla moc šťastná, protože ačkoliv byl stejné velikosti a slamák s nápisem Sophie vyšitým na stuze mu seděl na hlavě stejně, měl výraznou černomodrou barvu, již nebylo možné přehlédnout. Avšak teď už nebyl čas s tím nic udělat, protože tady už byl kapitán, velice fešácký ve své nejlepší uniformě, s nejlepším kordem po boku a kloboukem se zlaceným lemováním.

„Nepředpokládám, že bych se zdržel déle než hodinu či tak nějak, pane Dillone,“ řekl Jack s podivnou směsicí nepřirozené upjatosti a skrývaného vzrušení. A sotva začal bocman pískat příslušný signál, sestoupil do vydrhnutého a zářícího kutru. Bonden měl lepší odhad než James Dillon, neboť posádka kutru mohla mít všechny barvy duhy, mohla být sebestrakatější, protože to bylo to poslední, na čem teď kapitánu Aubreymu záleželo.

Na poněkud neklidné obloze zapadalo slunce. Zvony Ciudadely vyzváněly klekání a zvon Sophie poslední psí hlídku. Vyšel měsíc, téměř v úplňku, a v celé své nádheře se koupal za Black Pointem. Zazněl signál píšťalou snést hamaky do podpalubí. Vystřídaly se směny. Zachváceni Lucockovou vášní pro navigaci, všichni kadeti pozorovali měsíc stoupající po obloze a nehybné hvězdy, jednu po druhé. Osm úderů zvonu a prostřední hlídka. Světla v Ciudadele všechna pohasla.

„Kutr na cestě, pane,“ hlásila konečně hlídka a o deset minut později Jack vyšplhal po boku lodi. Byl nesmírně bledý a v ostrém měsíčním světle vypadal mrtvolně – místo úst černá díra, místo očí dutiny.

„Vy jste pořád na palubě, pane Dillone?“ řekl a pokusil se o úsměv. „Napněte plachty, buďte tak laskav. Poslední závan mořské brízy nás zanese ven,“ dodal a nejistě vykročil ke své kajutě.

„Maimonides vypráví o jednom hráči na loutnu, který – požádán o vystoupení při nějaké oficiální příležitosti – zjistil, že nejenom úplně zapomněl celý kus, ale také celé umění hraní, prstoklad, všechno,“ napsal Stephen. „Občas se děsím toho, že něco podobného se stane i mně. Není to iracionální strach, protože jsem jednou zažil ztrátu podobného druhu. Když jsem se vracel do Aghamoru, kde jsem žil v dětství, když jsem se vracel po osmileté nepřítomnosti, navštívil jsem Bridie Coolanovou a ta na mě promluvila irsky. Její hlas byl důvěrně známý (už jí není, mé vlastní chůvy), stejně jako intonace a dokonce každé slůvko, avšak nerozuměl jsem ničemu – její slova pro mě neměla žádný význam. Byl jsem tou ztrátou naprosto ohromený. Přišlo mi to na mysl proto, že už vůbec nechápu, co cítí moji vlastní přátelé, co zamýšlejí, a dokonce co znamenají. Je jasné, že JA čekalo v Ciudadele nějaké strašné zklamání, které jej zranilo daleko víc, než bych byl u něj vůbec pokládal za možné. A je jasné, že JD je pořád ohromně nešťastný. Ale kromě toho nevím skoro vůbec nic – nemluví a já už nejsem schopen do nich vidět. Moje vlastní podrážděnost to ještě zhoršuje, to je jisté. Musím se mít na pozoru před silnou tendencí chovat se zatvrzele, nasupeně, vztekle (o to horší, že se dere na povrch). Ale přiznávám, že navzdory tomu, jak je mám rád, poslal bych je oba s chutí k čertu s tím jejich fantastickým, výstředním lpěním na cti a s tím jejich zaslepeným drážděním jeden druhého, které dosahuje takových rozměrů, že klidně může skončit nějakou zbytečnou smrtí. Jejich smrtí, což je jenom jejich záležitost, ale také mojí, nemluvě o zbytku lodní posádky. Vyvražděná posádka, potopená loď a všechny moje sbírky zničeny – nic z toho nemá sebemenší váhu ve srovnání s jejich přehnaným lpěním na etiketě. Dochází tu k systematickému znevažování všech dalších aspektů existence, což mě rozčiluje. Trávím polovinu svého času jejich vymítáním, pouštím jim žilou, předpisuji přísné diety a uspávadla. Oba dva hrozně moc jedí a hrozně moc pijí, především JD. Někdy mám obavy, že se přede mnou uzavřeli, protože se dohodli, že jakmile příště přistaneme, tak se sejdou na pobřeží, a dobře vědí, že bych to musel zarazit. Jak trýzní moji duši! Kdyby oni museli drhnout podlahu, napínat plachty, čistit latríny, slyšeli bychom sotva co z toho prázdného tlachání. Už na ně nemám trpělivost. Na muže svého věku a postavení jsou divně nedospělí. Ačkoliv, samozřejmě, dá se předpokládat, že kdyby byli dospělí, tak by nebyli tady – dospělý člověk, který přemýšlí, se nenalodí na válečnou loď – neputuje po hladině oceánu s cílem vyhledávat násilí. Navzdory veškeré své citlivosti (a svou verzi Deh vieni hrál se skutečně vytříbenou jemností, těsně předtím, než jsme dopluli do Ciudadely), JA se v mnoha směrech hodí víc za náčelníka pirátů někde v Karibiku před sto lety. A navzdory veškerému jeho ostrovtipu hrozí JD nebezpečí, že se stane fanatikem – Loyolou těchto dní, jestli dřív nedostane přes palici, anebo ho neprobodnou. Dělám si velké starosti kvůli té nešťastné rozmluvě…“

Sophie, k ohromnému úžasu své posádky, nezamířila po vyplutí z Ciudadely k Barceloně, ale západo-severozápadním směrem, a za svítání, po obeplutí mysu Salou na dohled od pobřeží, zadržela vrchovatě naloženou španělskou kabotážní loď o výtlaku nějakých dvou set tun, vyzbrojenou šesti šestiliberními děly (jež ovšem nepoužila). Zadržela ji ze strany pobřeží tak hladce, jako kdyby se jednalo o rendezvous domluvené týdny předem a jako kdyby španělský kapitán dodržel čas schůzky na minutu přesně. „Velice výnosný komerční podnik,“ komentoval James kořist, mizející na východě a směřující s příznivým větrem v zádech do Port Mahonu, zatímco Sophie namáhavě křižovala proti větru na sever ke svému operačnímu prostoru, směrem k nejrušnějším námořním trasám světa. Ale nebyla to ona poznámka (jakkoliv sama o sobě dost nešťastná), již měl Stephen na mysli.

Ne. K tomu rozhovoru došlo později, po obědě, když stál na velitelské palubě s Jamesem. Uvolněně si povídali o všem možném, o rozdílných národních mravech – o španělském zvyku chodit pozdě spát, o Francouzích, kteří odcházejí od stolu všichni společně, muži i ženy, a jdou rovnou do salonu, o irském zvyku vysedávat u vína tak dlouho, dokud někdo z hostů nenavrhne odchod, o anglickém zvyku ponechat toto právo hostiteli, o pozoruhodných rozdílech v soubojových zvyklostech.

„Souboje jsou v Anglii naprosto neobvyklé,“ poznamenal James.

„To tedy jsou,“ souhlasil Stephen. „Byl jsem ohromen, když jsem po svém prvním příjezdu do Londýna zjistil, že člověk se nemusí účastnit souboje, jak je rok dlouhý.“

„Ano,“ přitakal James. „Názory na záležitosti cti se v obou královstvích naprosto liší. Není to tak dávno, co jsem Angličany provokoval do té míry, že by to v Irsku nevyhnutelně vedlo k souboji, ale zcela bezvýsledně. My bychom to nazvali bázlivost. Nebo by bylo lepší slovo bojácnost?“ Pokrčil rameny a chystal se pokračovat, když tu se na velitelské palubě otevřelo světlíkové okénko kajuty a objevila se Jackova hlava a mohutná ramena. Nikdy bych nevěřil, že tak upřímná tvář může vypadat tak ponuře a zle, pomyslel si Maturin.

„Řekl to JD úmyslně?“ napsal. „Nejsem si tím jist, ačkoliv se domnívám, že ano – perfektně to zapadá mezi ty ostatní poznámky, které pronáší v poslední době, poznámky, jež jsou možná neúmyslné, pouhé netaktnosti, ale jež rozhodně vzbuzují oprávněné podezření, a to dokonce v tom nejhorším, opovrženíhodném smyslu. Nevím. Jednou se to dozvím. Jediné, co vím v tuhle chvíli, je to, že JA má zlost na své nadřízené, rozčiluje ho jeho podřízené postavení, je štván svou neklidnou, nejednoduchou povahou, anebo (v současnosti) rozerván nevěrou své milenky, a útěchu hledá v násilí – v boji. JD, štván zcela jinými běsy, dělá to samé. Rozdíl je v tom, že zatímco JA, jak věřím, pouze touží po ohlušujícím kraválu, ohromné aktivitě mysli a těla a všeobjímajícím prožitku současného okamžiku, mám velkou obavu, že JD chce něco víc.“ Zavřel knihu a dlouho hleděl na její desky duchem převelice daleko, dokud jej zaklepání nevrátilo zpátky na palubu Sophie.

„Pane Rickettsi,“ zeptal se, „co pro vás mohu udělat?“

„Pane,“ řekl kadet, „kapitán vzkazuje, jestli byste laskavě nepřišel na palubu podívat se na pobřeží.“

„Nalevo od toho kouře, jižním směrem, to je kopec Montjuich, s tím velkým hradem. A támhle napravo vystupuje Barceloneta,“ ukazoval Stephen. „A támhle za městem ta vyvýšenina, to je Tibidabo. Tam jsem viděl svého prvního sokola rudonohého, když jsem byl kluk. Potom, když povedete linku od Tibidaba katedrálou směrem k moři, tak tam je Moll de Santa Creu s velkým obchodním přístavem. A nalevo od něj je přístavní zátoka, kde kotví královské lodě a dělové čluny.“

„Je tam hodně dělových člunů?“ zeptal se Jack.

„Obávám se, že ano. Ale nikdy nebyly předmětem mého studia.“

Jack přikývl, pátravě se rozhlížel po zátoce, aby si do mysli jednou provždy vštípil podrobnosti, potom se naklonil dolů a zavolal: „Palubo? Spusťte člun, a pěkně svižně. Babbingtone, trochu sebou hoďte u toho lana.“

Stephen vykoukl o dvacet centimetrů ze svého bidýlka na vrcholu stěžně a s pažemi složenými, aby se vyhnul nechtěnému zapletení do lan a kladek, které míjel, a s pomocí Babbingtona, mrštného jak opice, který jej přidržoval u pardun, klesal strašidelnou prázdnotou na palubu, kde mu pomohli ze zámotku, v němž jej vyzvedli nahoru – nikdo na palubě neměl totiž nejmenší důvěru v jeho námořnické schopnosti.

Nepřítomně jim poděkoval a sešel dolů, kde pomocníci mistra plachtaře zašívali Torna Simmonse do jeho hamaku.

„Čekáme už jenom na kouli, pane,“ oznámili mu. A ještě nedomluvili, když se objevil pan Day a nesl síť Sophiiných kanónových kulí.

„Řekl jsem si, že to pro něj udělám osobně,“ pravil dělmistr a zkušenou rukou je skládal mladíkovi v nohou. „Plavili jsme se spolu na Phoebe, ale se zdravím na tom byl vždycky bledě, dokonce i tenkrát,“ dodal jaksi mimoděk.

„No jo, Tom nebyl nikdy silný,“ řekl jeden z pomocníků plachtaře, navlékající nit do jehly.

Tato slova a jistá neobvyklá delikátní pozornost byla míněna jako útěcha Stephenovi, který ztratil pacienta. Navzdory veškerému jeho úsilí vyústilo čtyřdenní kóma do neodvolatelného závěru.

„Řekněte mi, pane Dayi,“ zeptal se, když pomocníci mistra plachtaře odešli, „jak moc pil? Ptal jsem se jeho kamarádů, ale dávali mně vyhýbavé odpovědi – přímo mi lhali.“

„Samozřejmě že vám lhali, pane, je to přece nezákonné. Jak moc pil? No, Tom byl docela oblíbený mladík, takže si troufám říct, že mu dali celý svůj příděl, s výjimkou snad jednoho, dvou doušků, aby zapili jídlo. Takže to bude něco kolem litru.“

„Litr. No, to je tedy opravdu hodně. Ale překvapuje mě, že to může zabít člověka. Při poměru ředění tři ku jedné to vychází asi na čtvrt litru – to stačí na těžkou opilost, ale na zabití…?“

„Pro pána, doktore,“ řekl dělmistr s pohledem plným soucitné lítosti, „to není nic ředěného. Mluvíme o rumu.“

„Litr rumu? Neředěného rumu?“ zvolal Stephen.

„Přesně tak, pane. Každý muž má denně svoji polovinu pinty na dvě části, takže to znamená litr pro každou jídelní partu k obědu a k večeři. A to se pak ředí vodou. Ach, panebože,“ zvolal s tichým smíchem a poplácal nebohou mrtvolu na palubě mezi nimi, „kdyby měli dostávat jenom půl pinty grogu, v kterém by byly tři čtvrtiny vody, to bysme tu brzy měli pěkně krvavou vzpouru. A nebylo by se také co divit.“

„Půl pinty tvrdého alkoholu denně na každého člověka?“ zvolal Stephen, zrudlý hněvem. „Takovou velkou dávku? To musím říct kapitánovi – musím trvat na tom, aby se to vylilo přes palubu.“

„A tak svěřujeme jeho tělo hlubinám,“ pronesl Jack a zavřel knihu. Kamarádi Torna Simmonse naklonili dřevěnou mříž. Ozval se zvuk klouzající plachtoviny, jemné šplouchnutí a z čisté vody se zvedla dlouhá šňůra bublin.

„A teď, pane Dillone,“ řekl Jack hlasem, v němž ještě zazníval formální tón rozloučení, „si myslím, že bychom mohli pokračovat ve výcviku se zbraněmi a s lakováním.“

Šalupa ležela zakotvena mimo dohled z Barcelony, schované za obzorem, a chvíli poté, co Tom Simmons dopadl ve čtyřech stovkách sáhů na dno, proměňovala se na bíle natřenou plachetnici s pomocným stěžněm a s černými okraji boků, se šlapnicí – dlouhým kabelem pevně napnutým kladkou do svislé polohy - jenž měl představovat další stěžeň této nové lodi. Mezitím se na přídi neúnavně otáčelo zde připevněné brusné kolo, brousící ostří a špice tesáků, pík, abordážních seker, bodáků námořní pěchoty, dýk kadetů a důstojnických kordů.

Sophie kypěla životem, jak jen si bylo lze představit, ale na všem lpěla podivná vážnost. Bylo přirozené, že kamarádi pohřbeného, dokonce celá jeho směna, jsou smutní (neboť Tom Simmons byl velice oblíbený – jinak by nikdy nedostal k narozeninám takovou smrtící dávku), ale slavnostní vážnost dolehla na celou lodní posádku. Na přídi se neozvala žádná z těch obvyklých odrhovaček, nezazněl žádný drsný vtip. Panovala tichá, zádumčivá nálada, vůbec ne hněvivá či nasupená, ale – Stephen, ležící ve své kóji (kvůli ubohému Simmonsovi celou noc nespal), se marně snažil ji definovat – tísnivá? – strašidelná? – prorocká? Ale navzdory otřásajícím ranám, jaké měl na svědomí pan Day a jeho podřízení, opravující příklopy střílen, zbavující střely veškeré rzi a nepravidelností a koulející je po rachotícím prkně zase zpět do skladiště, stovky a stovky čtyřliberních kanónových kulí narážejících, dunících a vzájemně se o sebe otloukajících, usnul dříve, než k nějaké definici dospěl.

Probudil se při zvuku svého jména. „Doktora Maturina? Ne, rozhodně nemůžete vidět doktora Maturina,“ říkal navigátorův hlas v jídelně. „Můžete mu u mě nechat vzkaz a já mu ho vyřídím u oběda, jestli se do té doby vzbudí.“

„Měl jsem se ho zeptat, jaký lék by se hodil pro loudavého koně,“ bylo slyšet rozechvělý Ellisův hlas, nyní naplněný obavami.

„A kdo vám nařídil ptát se ho na takovou pitomost? Určitě ten darebák Babbington, to bych se vsadil. To je ostuda, že naletíte na takový hloupý vtip, po tolika týdnech na moři.“

Takže ona nedefinovatelná atmosféra kóje kadetů nezasáhla, anebo pokud ano, tak už vyprchala. Jak soukromé vedli kadeti životy, uvědomil si, jak velice odlišné. Jak bylo jejich štěstí nezávislé na okolnostech. Vzpomínal na své vlastní dětství – tehdejší intenzivní prožívání přítomnosti – jak tehdy štěstí nebylo záležitostí návratu do minulosti ani nemělo příliš dlouhého trvání – když kvílení bocmanovy píšťaly, svolávající k obědu, způsobilo, že se mu žaludek začal bolestivě svírat. Přehodil nohy přes okraj lůžka a řekl si: Stal se ze mě námořnický živočich.

Byly to tučné dny začátku plavby. Na stůl pořád ještě přicházel bílý chléb a Dillon, shýbající se pod trámem, aby uřízl jemný hřbet skopového, řekl: „Až vyjdete na palubu, tak uvidíte úžasnou změnu. Už nejsme briga, ale snow.“

„To je loď s extra stěžněm,“ vysvětloval navigátor a zvedl přitom tři prsty.

„Opravdu?“ podivil se Stephen, dychtivě nastrkující svůj talíř. „Můžete mi vysvětlit, proč to tak je? Kvůli rychlosti, kvůli účelnosti, kvůli půvabnému vzhledu?“

„Abychom pobavili nepřítele.“

Pokračovali u jídla v úvahách o válečném umění, o příbuzných vlastnostech mahonského a cheshirského sýra a o překvapující hloubce Středozemního moře těsně u pobřeží. A Stephen si opět uvědomil překvapivou obratnost (nepochybně výsledek mnoha let na moři a tradice generací námořníků žijících ve stísněných podmínkách), s jakou dokonce i takový neotesaný člověk, jako byl hospodář, pomáhal udržovat konverzaci v chodu, aniž by škobrtla o něčí neoblíbenost či vyvolala napětí. Zaznívala různá klišé a to poměrně často, ale rozhovor byl přesto plynulý a dokonce chvílemi příjemný.

„Dejte si pozor, doktore,“ řekl navigátor a přidržel ho na schůdcích na palubu. „Začíná se trochu kývat.“

To byla rozhodně pravda, a ačkoliv paluba Sophie byla jenom maličko nad úrovní podpalubí, jež by se dalo nazvat podhladinovou jídelnou, pohyb zde byl daleko znatelnější. Stephen zavrávoral, chytil se palubní podpěry a zvědavě se rozhlédl.

„Kde je ta vaše úžasná změna?“ zavolal. „Kde je ten třetí stěžeň, který má tak pobavit nepřítele? Kde je ta zábava, kterou pochopí i suchozemec, kde je ten váš vtip? Na mou čest, pane Veselý Taškáři, každý kořalkou páchnoucí Jožin z bažin by dokázal být daleko ohleduplnější. Copak si neuvědomujete, že se to nehodí?“

„Ach, pane,“ vykřikl pan Marshall, šokovaný náhlým a nečekaně ostrým Stephenovým výbuchem, „na mou čest – pane Dillone, zapřísahám vás…“

„Drahý kolego námořníku, usmějte se,“ řekl James a zavedl Stephena ke šlapnici, onomu mohutnému lanu běžícímu souběžně s hlavním stěžněm a nějakých patnáct centimetrů za ním, „dovolte mi, abych vás ujistil, že pro oko námořníka tohle je stěžeň, třetí stěžeň. A za chvíli uvidíte, jak na něj zavěšují obstarožní hlavní ráhnovou plachtu, která bude vypadat jako vratiplachta, a zároveň na ráhno nad našimi hlavami vyjede dolní bezanová plachta. Žádný profesionální námořník si nás už nikdy nesplete s brigou.“

„No dobrá,“ přikývl Stephen. „Musím vám věřit. Pane Marshalle, omlouvám se vám, že jsem byl tak prchlivý.“

„Ale vůbec nic se nestalo, pane, to byste musel mluvit teprve prchlivě, aby mě to vyvedlo z míry,“ řekl navigátor, který si byl vědom Stephenových sympatií k sobě a velice si jich vážil. „Vypadá to, že tam na jihu to pěkně fičelo,“ poznamenal a ukázal přes zábradlí.

Od vzdáleného afrického pobřeží se nesly dlouhé mrtvé vlny, a ačkoliv je malé vlnění před lodí zakrývalo, zvedání a klesání obzoru prozrazovalo jejich dlouhý interval. Stephen si je dokázal dobře představit, jak se jejich vysoké hřebeny lámou o skály katalánského pobřeží, ženou se na tabulové pláže a vracejí se zpátky s monstrózním skřípěním a vlečnou silou. „Doufám, že nebude pršet,“ řekl, neboť mnohokrát zažil na začátku podzimu na tomto moři vlnobití, jež přišlo po úplném bezvětří, po němž následoval jihovýchodní vítr a z nízké žluté oblohy se spustil teplý liják, jenž potloukl hrozny právě připravené ke sklizni.

„Plachta na obzoru!“ ozvalo se volání hlídky v koši.

Byla to tartana střední velikosti, hluboko ponořená do vody, prodírající se proti čerstvému východnímu větru, očividně plující z Barcelony. A nalézala se dvě čárky na jejich levoboku.

„Jaké štěstí, že se tohle nestalo před hodinou,“ řekl James. „Pane Pullingsi, vyřiďte moji úctu kapitánovi a že dvě čárky na levoboku je nějaká divná plachta.“ Než větu dokončil, byl Jack na palubě, stále ještě s perem v ruce, a v očích mu plál ohýnek divokého vzrušení.

„Buďte tak laskav…“ řekl, podal Stephenovi pero a rozběhl se ke stěžni jako kluk. Paluba se hemžila námořníky, odklízejícími pozůstatky dopoledních prací a seřizujícími plachty, aby pokradmu změnili kurs, aby tartanu odřízli od pevniny, a pobíhajícími po palubě s těžkými břemeny. Když do Stephena jednou dvakrát někdo vrazil a uši mu začaly zaléhat od řvaní „promiňte, pane“, a „uhni – ach, pardon, pane“, sešel vyrovnaně do kajuty, posadil se na Jackovu truhlici a uvažoval o charakteru společenství – o jeho realitě – o tom, jak se liší od každé individuální částečky, která ji vytváří – sama o sobě komunitou – a jak ji ovlivňuje.

„Aha, tak tady jste,“ vracel se Jack. „Jsou to, bohužel, jenom takové kupecké necky. Doufal jsem, že to bude něco lepšího.“

„Zajmete ji, co myslíte?“

„Ach, ano, myslím, že to uděláme, i když se zrovna teď obrací. Ale po pravdě řečeno, těšil jsem se na nějakou pořádnou rvačku. Neumíte si představit, jak vám to pročistí mozek. Vaše projímadla a pouštění žilou proti tomu nic nejsou. Rebarbora a egyptská mana. Řekněte, pokud nám v tom něco nezabrání, nemohli bychom si večer trochu zahrát?“

„S velkou radostí,“ odpověděl Stephen. Když se teď díval na Jacka, dalo se vytušit, jakou bude mít tvář, až z ní vyprchá oheň mládí: těžkou, šedou, přísnou, pokud ne rovnou divošskou a zamračenou.

„Ano,“ řekl Jack a zaváhal, jako by chtěl říct něco víc. Ale nepromluvil a po chvíli se vrátil na palubu.

Sophie klouzala rychle po vlnách, aniž by nasadila více plachet či prozrazovala nějak záměr střetnout se s tartanou – předstírala snow, směřující neochvějně a střízlivě za obchodem do Barcelony. Za půl hodiny už viděli, že tartana veze čtyři děla, že má nedostatek mužstva (při manévrování musel přiložit ruku k dílu i kuchař) a že na její palubě panuje trestuhodně nedbalá atmosféra. Jakmile se tartana připravila otočit přes příď k jihu, Sophie bleskově napnula stěhovky, rozvinula brámové plachty a vyrazila překvapující rychlostí – na tartaně byli ve skutečnosti tak překvapení, že špatně přestavěli plachty a znovu odpadli do závětří.

Na vzdálenost půl míle pan Day vypálil střelu před její příď (hrozně rád zaměřoval děla) a tartana spustila ráhno, zastavila a počkala, až k ní Sophie přirazí bokem. Jack zavolal, aby její kapitán přišel na palubu.

„Lituje, pane, ale nemůže. Kdyby mohl, tak by s radostí přišel, pane, ale právě vyzvrátil celý svůj oběd,“ vzkazoval kapitán prostřednictvím středně vysoké, docela milé mladé ženy, patrně své manželky anebo její náhražky. „A v každém případě je jenom neutrální Dubrovčan, neutrál směřující do Dubrovníku, naložený jen balastem.“ Malý tmavý človíček zabušil na bok člunu, aby slova dokázal, a skutečně, znělo to dutě.

„Co je to za tartanu?“ zavolal znovu Jack.

„Pola,“ odpověděla mladá žena.

Stál tam a uvažoval. Měl mizernou náladu. Obě plavidla se zvedala a klesala na vlnách. Za tartanou se začala zřetelně rýsovat každá vyvýšenina pevniny a k jeho zlosti se ještě na jihu objevila rybářská lodice, ujíždějící hnána větrem, a za ní další – byly to velké rybářské lodě s bystrozrakými posádkami. Sofijané tu stáli a mlčky zírali na ženu. Olizovali si rty a polykali.

Tartana nebyla naložená balastem – to byla pitomá lež. A pochyboval také o tom, že byla postavená v Dubrovníku. Ale Pola – bylo to její pravé jméno? „Spusťte na vodu kutr,“ nařídil. „Pane Dillone, koho máme na palubě, kdo umí italsky? John Baptista je Ital.“

„A Abram Codpiece, pane – pomocník hospodáře.“

„Pane Marshalle, vezměte Baptistu a Codpiece a zkontrolujte tu tartanu – prohlédněte její papíry – podívejte se na její náklad – prohledejte i její kajutu, jestli to bude nutné.“

Kutr šel přes palubu, námořníci jej co nejopatrněji odstrkovali od čerstvého nátěru, a po zuby ozbrojení muži se do něj spustili po laně z hlavního ráhna, daleko ochotnější zlomit si krky anebo utonout, než poškodit krásný černý a zbrusu nový nátěr.

Odrazili od boku a vyšplhali na palubu tartany. Marshall, Codpiece a John Baptista zmizeli v kajutě. Bylo slyšet zlostný ženský hlas a potom ostrý výkřik. Muži na přídi začali poskakovat a radostně se šklebit.

Marshall se znovu objevil na palubě. „Co jste udělali té ženě?“ zavolal Jack.

„Srazil jsem ji pěstí,“ odpověděl flegmaticky Marshall. „Ta tartana není o nic víc z Dubrovníku než já. Kapitán mluví jenom francouzsky, říká Codpiece, vůbec to není Ital. Slečinka měla pod zástěrou španělské papíry. Loď je plná žoků určených do Janova.“

„Co je to za surové zvíře, že uhodí ženu?“ pohoršoval se James nahlas. „Jen si pomyslete, že máme na palubě někoho takového!“

„Jen počkejte, až budete ženatý, pane Dillone,“ zasmál se hospodář.

„Dobrá práce, pane Marshalle,“ zavolal Jack. „Moc dobrá práce. Kolik lidí posádky? Co jsou zač?“

„Osm, pane, včetně pasažérů. Jsou to šerední, umínění hajzlové.“

„Tak je tedy pošlete sem. Pane Dillone, vyberte chlapy do kořistní posádky, buďte tak laskav.“ Ještě nedomluvil, a začalo pršet. S prvními kapkami deště se ozval zvuk, jenž přiměl každého na palubě otočit hlavu, takže v okamžení nos každého muže směřoval na severovýchod. Bylo to zahřmění. Zahřmění děla.

„Hoďte sebou s těmi zajatci,“ zakřičel Jack. „Pane Marshalle, zůstaňte na palubě. Nebude vám vadit, když se budete muset starat o ženu?“

„Je mi to jedno, pane,“ ujistil jej Marshall.

O pět minut později byli na cestě, pluli úhlopříčně přes vzdouvající se vlny a bičujícím deštěm mrštnými, spirálovitými pohyby. Měli teď zadoboční vítr, a ačkoliv téměř ihned svinuli brámové plachty, nechali tartanu za sebou ani ne za půl hodiny.

Stephen hleděl přes zábradlí na dlouhé vlny s myslí tisíc mil vzdálenou, když si začal uvědomovat ruku, jemně jej tahající za kabát. Otočil se a uviděl, jak se na něj usmívá Mowett, a kousek za ním klečel na všech čtyřech Ellis a opatrně a zoufale zvracel čtverhranným otvorem v brlení lodní paluby. „Pane, pane,“ říkal Mowett. „Jste celý promočený.“

„Ano,“ přisvědčil Stephen a po chvíli dodal: „To je tím deštěm.“

„Správně, pane,“ řekl Mowett. „Nechtěl byste sejít dolů, schovat se? Anebo vám mám přinést nepromokavou pláštěnku?“

„Ne. Ne. Ne. Jste velice laskav. Ne…“ opakoval Stephen duchem nepřítomen a Mowett, ačkoliv neuspěl s první částí svého poslání, přešel vesele ke druhé. To spočívalo v tom, aby zarazil Stephenovo pískání, z něhož byla směna na přídi i na zádi – vlastně celá posádka – velice nervózní a neklidná. „Smím vám říct něco námořnického, pane? Slyšel jste teď další výstřel z děla?“

„Buďte tak laskav,“ souhlasil Stephen a přestal si pohvizdovat

„No tak tedy, pane,“ řekl Mowett a ukazoval přes šedé syčíc moře po své pravé straně přibližným směrem k Barceloně, „tomuhle říkáme závětrné pobřeží.“

„Ano?“ odpověděl Stephen a v očích mu kmitl nepatrný zájem „To je ten jev, který si tak ošklivíte? Není to jen pouhý předsudek – nějaká tradiční pověra?“

„Ach, vůbec ne, pane,“ vykřikl Mowett a vysvětlil mu podstatu závětrného pobřeží, ztrátu výhody návětrné strany při obratu lodi nemožnost křižovat s lodí proti opravdu silnému větru, nevyhnutelnost snášení lodi na závětrnou stranu v případě, že loď je pohlcena vichřicí, vanoucí přímo na pobřeží, a čirou hrůzu takové situace. Jeho výklad byl přerušován hlubokým duněním dělostřelby, jež občas přecházelo v nepřetržitý temný řev trvající až půl minuty, někdy se zase ozvala jen jediná ostrá exploze. „Bože, já bych tak rád věděl, co to je!“ vykřikl, přerušil svůj výklad a vypínal se na špičky.

„Nemusíte se obávat,“ uklidňoval jej Stephen. „Vítr začne brzy foukat ve směru vln – to se kolem dne Svatého Michala stává často. Jen kdyby tak člověk mohl ochránit ty hrozny nějakým obrovským deštníkem.“

Mowett nebyl jediný na palubě, kdo by rád věděl, o co se jedná. Kapitán Sophie i její poručík, oba dva hořící touhou po bitevní vřavě a osvobození, jaké mohla přinést, stáli bok po boku na velitelské palubě, nekonečně vzdáleni jeden druhému, s veškerými smysly upřenými na severovýchod. Téměř všichni členové posádky byli stejně napjati. A stejně napjati byli i členové posádky španělské kaperské lodice Felipe V. se sedmi děly na palubě.

Vyplula jako o závod z oslepující dešťové clony, temný přízrak, jenž se vynořil poněkud šikmo za zádí na straně k pobřeží, ženoucí se k místu bitvy pod všemi plachtami, jež mohl napnout. Uviděli jeden druhého ve stejném okamžiku. Felipe vypálila, vyvěsila svou vlajku, inkasovala na oplátku boční salvu Sophie, poznala svou chybu, obrátila kormidlo a zamířila rovnou zpátky do Barcelony se silným větrem z levoboku zádě a se svými velkými latinskými plachtami napnutými k prasknutí a divoce se při tom velkém obratu zmítajícími.

Sophiino kormidlo se otočilo o vteřinu později než korzárovo. Ucpávky pravobočních děl byly venku, sepnuté dlaně chránily doutnáky a prach na pánvičkách před větrem.

„Všechna děla zamířit na její záď!“ vykřikl Jack a sochory a páčidla otočily děla o pět stupňů. „Až se zhoupne. Palte, jakmile ji zaměříte.“ Pootočil kormidelní kolo o dvě příčky a děla tři a čtyři vystřelila. Korzár okamžitě vybočil, jako by chtěl provést výsadek na palubu, ale potom jeho plandající bezanová plachta padla k zemi, loď se znovu srovnala a odpadla od větru. Jedna střela srazila vršek kormidla a bez něj nedokázala manévrovat. Spouštěli na vodu vlečné čluny a zuřivě se dřeli u bezanového ráhna. Dvě levoboční děla vystřelila a zasáhla Sophii, provázena tím nejpodivnějším zvukem. Avšak příští boční salva šalupy, pečlivá soustředěná palba na dostřel z pistole spolu se salvou z mušket zarazila veškery odpor. Pouhých dvanáct minut po prvním výstřelu z děla šla korzárova zástava dolů a na Sophii propukl divoký, nadšený jásot – muži poplácávali jeden druhého po zádech, třásli si rukama, smáli se.

Déšť ustal a jeho hustá šedá clona se přesunovala na západ, kde zakryla přístav, nyní již na dosah ruky. „Obsaďte ji, pane Dillone, buďte tak laskav,“ řekl Jack a díval se na větrnou korouhvičku. Vítr měnil směr, jako to v těchto vodách po dešti často dělal, a v tuto chvíli zavál z jihovýchodu.

„Nějaké škody, pane Lambe?“ zeptal se, když se objevil tesař s hlášením.

„Blahopřeji vám ke kořisti, pane,“ zářil tesař. „Žádné škody, po pravdě řečeno žádné struk-tu-rál-ní škody. Ale ta jedna koule napáchala strašlivou spoušť v kuchyni – rozmetala měděné nádobí a vyrazila komínovou rouru.“

„Za chvíli se na to podíváme,“ řekl Jack. „Pane Pullingsi, ta příďová děla nejsou pořádně zajištěna. Co to má znamenat, u čerta?“ zakřičel. Obsluhy děl byly podivně, dokonce šokujícím způsobem kropenaté a myslí mu projela strašlivá obava, dokud si neuvědomil, že jsou pokryté mokrou černou barvou a sazemi z kuchyně. A teď, celí rozradostnění, začali ti na přídi pomazávat své kamarády. „Okamžitě toho nechte, zatraceně – taková pitomost, aby vás Bůh nakopal do… zadků!“ zařval hromovým velitelským hlasem. Zřídkakdy klel, kromě obvyklého zatracování a nevědomého rouhání, a muži, kteří v každém případě očekávali, že bude mít z hladkého zajetí korzára daleko větší radost, oněměli a jenom kouleli očima a mrkali na sebe v tichém srozumění a radosti.

„Palubo!“ ozval se Lucock ze strážního koše. „Z Barcelony vyplouvají dělové čluny. Šest. Osm – devět – jedenáct za nimi. Možná víc.“

„Spusťte kapitánskou bárku a jolu,“ zavolal Jack. „Pane Lambe, doplujte tam a zjistěte, co by se dalo udělat s tím jejím řízením.“

Dostat čluny na závěsy ráhen a spustit je na vzdouvající se vlny nebyla žádná hračka, ale většina posádky byla rozdivočená a pracovala jako šílená. Bylo to, jako by byli zpití rumem a přitom neztratili nic ze své výkonnosti. Občas propukal dušený smích. Byl umlčen voláním, že na návětrné straně je plachta – plachta, jež by je mohla dostat do kleští palby – potom smích ale znovu propukl při oznámení, že je to jejich vlastní kořist, tartana.

Čluny křižovaly sem a tam, zachmuření anebo podráždění zajatci směřovali dolů, do prostoru v přídi, záda obtížena osobním majetkem. Z dálky bylo slyšet tesaře a jeho pomocníky, jak pracují teslicemi na novém kormidle. Stephen chytil Ellise, který běžel kolem. „Kdy vám vlastně přestalo být špatně, pane?“

„Skoro v tu samou chvíli, co začala střílet děla, pane,“ odpověděl Ellis.

Stephen přikývl. „Já jsem si to myslel,“ řekl. „Pozoroval jsem vás.“

První střela zdvihla z hladiny bílý sloup vody do výšky stěžně, přímo mezi oběma plavidly. Pekelně dobrý výkon na zastřelovací ránu, pomyslel si Jack, a zatraceně těžká kule.

Dělové čluny byly pořád ještě více než míli vzdálené, ale přibližovaly se překvapivě rychle, těsně k větru. Každý ze tří předních člunů vezl šestatřicetiliberní dělo s dlouhou hlavní a pohánělo jej třicet vesel. Dokonce i ze vzdálenosti míle by náhodný zásah mohl rozsekat Sophii na kusy. Potlačil zuřivé nutkání pobídnout tesaře k rychlejší práci. Jestli ho nepopožene střela z šestatřicítky, tak ani nic, co bych já řekl nebo udělal, uvědomil si. Přecházel sem a tam a při každé obrátce vrhl zrak na větrnou korouhvičku a k dělovým člunům. Všech sedm předních již vystřelilo zastřelovací rány a teď docházelo jen k sporadické střelbě, většinou příliš krátké, ale některé ze střel jim přelétly přímo nad hlavou.

„Pane Dillone,“ zavolal přes hladinu po půltuctu obrátek a voda zvednutá střelou dopadnuvší těsně za zádí mu smáčela záda a krk. „Pane Dillone, převezeme zbytek zajatců později. Napněte plachty hned, jak to bude možné. Anebo chcete, abychom vás vzali do vleku?“

„Ne, děkuji vám, pane. Kormidlová páka bude nasazená do dvou minut.“

Mezitím bychom je mohli klidně trochu pokropit, ať už bude výsledek jakýkoliv, uvědomil si Jack, neboť nyní zmlklí Sofijané vypadali poněkud napjatě. Přinejmenším nás dým trochu zakryje. „Pane Pullingsi, levoboční děla mohou pálit podle vlastního uvážení.“

Tak to bylo daleko přijatelnější, kravál, dunění, kouř a ohromný činorodý shon. Usmál se, když viděl opravdovou snahu všech mužů u nejbližšího bronzového děla, jak dychtivě sledovali dopad své střely. Střelba ze Sophie podnítila na palubách dělových člunů horečnatou činnost a na monotónní šedivé mořské hladině na západě zajiskřily výbuchy jejich děl na frontě čtvrt míle dlouhé.

Babbington stál před ním a ukazoval. Jack se otočil a uviděl Dillona, jak překřikuje vřavu – nová kormidelní páka byla hotova.

„Napněte plachty!“ zavelel. Vyztužená přední košová plachta Sophie vylétla nahoru a napnula se. Šlo především o rychlost a tím, že napnul všechny příďové plachty, dostal ji do zadobočního větru a potom zamířil na severo-severozápad. To přivedlo šalupu blíže k dělovým člunů a před jejich přídě. Levoboční děla bez přestání pálila, nepřátelské střely vyhazovaly sloupce vody anebo jim přelétaly nad hlavou a na okamžik se jej zmocnila divoká chuť proplout přímo mezi nimi – na bezprostřední vzdálenost to byly nezvladatelné bestie. Ale potom si uvědomil, že má v závěsu kořistní lodě a že Dillon má na palubě pořád ještě nebezpečné množství zajatců. Dal rozkaz ostře otočit ráhna.

Kořistní plavidla přilehla k větru ve stejném okamžiku a rychlostí pohodlných pěti šesti uzlů vyplula na moře. Dělové čluny je pronásledovaly ještě asi hodinu, ale jak se začalo stmívat a pravděpodobnost zásahu klesala, jeden po druhém otáčely a vracely se do Barcelony.

„Zahrál jsem to moc špatně,“ řekl Jack a odložil smyčec.

„Nedal jste do toho srdce,“ pokývl hlavou Stephen. „Máte za sebou hektický den – plný námahy. Ale byl to uspokojivý den.“

„To tedy rozhodně ano,“ souhlasil Jack a tvář se mu poněkud rozjasnila. „Ano, určitě. Mám z toho ohromnou radost.“ Odmlčel se. „Vzpomínáte si na chlapíka jménem Pitt, s kterým jsme jednou obědvali v Mahonu?“

„Na toho vojáka?“

„Ano. Co myslíte, řekl byste, že dobře vypadá – že je hezký?“

„Ne, vůbec ne.“

„To jsem rád, že to říkáte. Vašich názorů si velice vážím. Řekněte mi,“ pokračoval po dlouhé odmlce, „všiml jste si, jak se vám znovu vybavují různé věci, když máte špatnou náladu? Podobně jako se otevřou stará zranění, když vás skosí kurděje. Ne že bych vůbec někdy na chvíli zapomněl na to, co mi ten den řekl Dillon. Ale od včerejška, či tak nějak, mě to hryže pořád, musím na to pořád myslet. Zjistil jsem, že ho budu muset požádat o vysvětlení – beztak jsem to měl udělat už dávno. Musím to udělat hned, jak se dostaneme do přístavu. Samozřejmě pokud se za pár dní neukáže, že je to zbytečné.“

„Pom, pom, pom, pom,“ pobrukoval si Stephen společně se svým cellem s pohledem upřeným na Jacka. Na té opálené, masité tváři se zračil čím dál vážnější výraz, v jeho přivřených očích planul jakýsi rudý plamen. „Začínám věřit, že zákony jsou prvotní příčinou neštěstí. Nejde jen o to, že se narodíte podřízen jednomu zákonu a chce se po vás, abyste poslouchal jiný – znáte ty verše, já nemám na básničky paměť. Ne, pane: jsa zrozen pod půltuctem, jsi nucen poslouchat padesát dalších. Existují souběžně sbírky zákonů v různých tóninách, které dohromady nemají nic společného, a dokonce si navzájem přímo protiřečí. Chcete třeba udělat něco, co vojenské řády a zásady velkorysosti (jak jste mi vysvětlil) přímo zakazují, ale co váš současný cit pro mravní zákon a vaše současné pojetí cti vyžadují. To je jenom jeden příklad toho, co je stejně přirozené jako dýchání. Buridanův osel se utrápil mezi dvěma stejně vzdálenými otýpkami sena, protože se nedokázal pro žádnou rozhodnout. A pak tu ještě máte dost podobný případ dvojí loajality – další velký zdroj utrpení.“

„Na mou čest, nechápu, co míníte tou dvojí loajalitou. Krále můžete mít jenom jednoho. A mužovo srdce může být v určitou chvíli jenom na jednom místě, ledaže by to byl hajzl.“

„Plácáte pěkné nesmysly, to je jisté,“ odpověděl Stephen. „Co to je za blbiny, jak říkáte vy námořní důstojníci? Je přece naprosto očividné, že muž může být věrně oddán dvěma ženám najednou – třem, čtyřem, překvapujícímu množství žen. Vy ovšem,“ dodal, „znáte tyhle věci daleko lépe než já. Ne. Já jsem myslel něco jiného, loajalitu z širšího hlediska, ty obecnější konflikty – věrné Američany například, ještě než ten konflikt nasákl jedem, nerozvášněné jakobíny v pětačtyřicátém, katolické kněze ve Francii dnes – Francouze nejrůzněji orientované jak ve Francii, tak v emigraci. Tolik bolesti. A čím je člověk čestnější, tím více trpí. Ale to se jedná alespoň o přímý konflikt. Mně se zdá, že daleko větší zmatek a zoufalství musí vyvěrat z těch méně zřetelných neshod – z mravního zákona, zvyků, pravidel praktického života, zdvořilosti, důvěrných vztahů, galantnosti – a to nemluvím o křesťanství v případě hluboce věřících. To všechno je občas ve vzájemném rozporu, samozřejmě míněno obecně. Nic z toho není nikdy naprosto v souladu s tím ostatním. A člověk je neustále nucen volit mezi jedním a druhým, zpravidla proti své vůli. Je to, jako by naše struny byly naladěny každá v úplně jiné tónině – je to, jako by ten ubohý osel byl obklopen dvěma tucty otýpek.“

„Vy jste antinomista,“ konstatoval Jack.

„Já jsem pragmatik,“ odpověděl Stephen. „Pojďte, vypijeme to víno a já vám namíchám lék – requies Nicholai. Zítra vám možná pustím žilou. Už je to tři týdny, co jsem vám pouštěl žilou.“

„No, ten váš lék možná spolknu,“ řekl Jack. „Ale něco vám řeknu – zítra večer budu mezi těmi dělovými čluny a pouštět žilou budu já. A ať se těší na to, jak si to vychutnají!“

Příděl vody na mytí byl na palubě Sophie velice malý a příděl mýdla veškerý žádný. Ti muži, kteří zamazali sami sebe a své kamarády černou barvou, byli pořád černí víc, než bylo zdrávo A ti, kteří pracovali ve zpustošené kuchyni a umazali se mastnotou a sazemi od měděných hrnců a kamen, vypadali pokud možno ještě hůře – měli bestiální, divošské vzezření, ještě hrozivější v případě, kdy měli světlé vlasy.

„Jediný, kdo vypadá pořádně, jsou černoši,“ řekl Jack. „Jsou snad ještě pořád na palubě?“

„Davies odplul s panem Mowettem na tom kaperovi, pane,“ informoval jej James, „ale zbytek je pořád s námi.“

„Když spočítáme chlapy, co jsme nechali v Mahonu, a ty v kořistních posádkách, tak kolik nám jich teď chybí?“

„Třicet šest, pane. Celkem je nás čtyřiapadesát.“

„Výborně. To nám dává životní prostor. Ať se vyspí co možná nejvíc, pane Dillone, budeme muset vstávat o půlnoci.“

Po dešti se opět vrátilo léto – mírná, stálá tramontana, teplý čistý vzduch a fosforeskující mořská hladina. Světla Barcelony jiskřila s překvapivou jasností a nad středem města se vznášel světélkující oblak. Dělové čluny, chránící přístupy do přístavu, se na tomto pozadí daly snadno rozeznat daleko dříve, než jejich posádky temný stín Sophie vůbec spatří. Byly vysunuty víc dopředu než obvykle, očividně ve stavu bojové pohotovosti.

Jakmile proti nám vyrazí, uvažoval Jack, napneme brámové plachty, zakormidlujeme k tomu oranžovému světlu, potom na poslední chvíli stočíme loď těsně k větru a proplujeme mezi těmi dvěma na severním křídle linie. Srdce mu pravidelně tlouklo, o něco rychleji než obvykle. Stephen mu odebral deset uncí krve a on měl za to, že právě proto se cítí lépe. V každém případě měl smysly tak jasné a bystré, jak jen si mohl přát.

Nad hladinou se objevil srpek měsíce. Jeden dělový člun vystřelil. Byla to hluboká, dunivá rána, hlas starého osamoceného psa.

„Světlici, pane Ellisi,“ nařídil Jack a nahoru vzlétla modrá světlice, určená ke zmatení nepřítele. V odpověď následovaly španělské signály, ohňostroj barevných světel, a potom daleko napravo zaburácelo další dělo. „Brámové plachty,“ řekl. „Jeffreysi, kormidlujte k té oranžové značce.“

Byla to nádhera. Sophie rychle uháněla, připravená na vše, sebevědomá a šťastná. Ale dělové čluny k nim nevyrazily, jak doufal. Teď si to jeden namířil k nim a vystřelil, potom druhý. Ale ostatní ustupovaly. Aby je rozehnala, šalupa se pootočila a vychrlila na ně boční salvu. Střely poskakovaly mezi nimi po hladině a podle vzdáleného jekotu se dalo soudit, že měly určitý účinek. Ale přesto se čluny pořád vzdalovaly. „Čert aby to vzal!“ zlobil se Jack. „Snaží se vylákat nás za sebou. Pane Dillone, vratiplachtu a stěhovky. Vyrazíme za tím posledním.“

Sophie se rychle otočila, takže teď měla vítr z boku. Naklonila se na bok tak, že sametově černá hladina zavlnila kolem jejích levobočních upínačkových lávek, a vyrazila k nejbližšímu dělovému člunu. Ale teď ostatní ukázaly, co dokáží, když si zamanou. Všechny se okamžitě otočily a spustily zničující palbu, přičemž pronásledovaný dělový člun unikal šikmo stranou, takže Sophiina záď byla vystavena palbě. Zablesknuvší se rána z šestatřicetiliberního děla opět rozduněla její trup. Další jim proletěla těsně nad hlavami po celé délce lodi. Dvě čistě utržené parduny spadly na Babbingtona, Pullingse a muže u kormidla a srazily je. Těžká kladka udeřila do samotného kormidla, právě když Jack skočil k jeho paprskovým rukojetím.

„Změníme kurs, pane Dillone,“ nařídil Jack a o pár chvil později Sophie uháněla po větru.

Muži obsluhující šalupu se pohybovali s nepředstavitelnou obratností, danou dlouhou praxí. Ale jak se náhle zjevovali osvětlení záblesky dělostřelby, zdálo se, že sebou škubají jako nějaké loutky. Těsně po zaznění povelu „povolit a přitáhnout“ se ozvalo šest ran rychle za sebou a Jack viděl námořní pěšáky u hlavní plachty v rychlém sledu galvanických pohybů – posunuté vždy o pár centimetrů při každém novém záblesku – ale po celou dobu měli přesně stejný soustředěný a úporný výraz jako lidé lopotící se vší silou.

„Těsně přilehnout k větru, pane?“ zeptal se James.

„O jednu čárku méně,“ odpověděl Jack. „Ale jemně, jemně. Zkusíme, jestli je nevylákáme ven. Spusťte hlavní košové ráhno o pár stop níže a povolte závěsník na pravoboku. Ať to vypadá, že máme problémy. Pane Watte, ty brámové parduny jsou teď naše prvořadá záchrana.“

A tak se teď všichni znovu hnali přes stejné míle moře, Sophie šněrovala sem a tam, dělové čluny neúnavně za ní, aniž by přestaly střílet, a starý zlověstný měsíc šplhal po obloze se svou obvyklou lhostejností.

Pronásledování neprobíhalo s příliš přesvědčivým zápalem. Ale přesto, chvíli poté, co James Dillon hlásil dokončení nejzákladnějších oprav, Jack řekl: „Jestli se otočíme a napneme všechny plachty jako blesk, věřím, že ty těžkopádné mládence dokážeme odříznout od pevniny.“

„Všichni chlapi otočit loď!“ zavelel James.

Bocman začal vykřikovat povely a Isaac Isaacs, uhánějící kolem buliny hlavní košové plachty, zakřičel na Johna Lakeye s ohromným potěšením: „Odřízneme ty dva těžký buzíky od pevniny!“

Což by se jim bylo také nejspíš podařilo, kdyby jedna nešťastná rána nesrazila přední brámové ráhno Sophie. Zachránili plachtu, ale rychlost lodi se okamžitě zmenšila a dělové čluny získávaly větší a větší náskok, až byly bezpečně za svým molem.

„Tak tedy, pane Ellisi,“ řekl James, když světlo úsvitu prozradilo, kolik takeláže šalupy v noci utrpělo škody, „tady máte tu nejbáječnější příležitost naučit se svoji profesi. No né, troufám si říct, že tu máte tolik práce, že se nezastavíte až do soumraku a dokonce ještě déle. Je tady kdejaká lanová smyčka, uzel, zamotané lano a nutné opravy, jaké si jen vzpomenete.“ Měl podivuhodně veselou náladu a čas od času, jak pospíchal po palubě z místa na místo, si pobrukoval či notoval nějakou písničku.

Bylo také nutné upevnit nové ráhno, zacelit díry po střelách, nově přivázat čelen k přednímu vazu, protože jakási záhadně poskakující kule sedřela polovinu lan, aniž by se dotkla dřeva – něco, co ani nejstarší námořníci na palubě nikdy v životě neviděli, zázrak, jenž byl hoden záznamu v lodním deníku. Sophie stála na místě, nikým neobtěžována, celý slunný a klidný den prováděla nutné opravy, čilá jako včelí úl, opatrná, připravená, kypící bojechtivostí. Na její palubě vládla zvláštní nálada. Muži věděli, že se znovu brzy vrátí do boje, možná to bude nějaký nájezd na pobřeží, možná nějaká výprava s cílem odříznout jinou loď. Jejich nálada byla ovlivněna mnoha činiteli – kořistí ze včerejška a ze čtvrtka (panovala všeobecná shoda v úsudku, že každý muž byl o čtrnáct guineí bohatší, než když vypluli), rostoucí vážností jejich kapitána, neochvějným přesvědčením celé posádky, že má soukromé špionské informace o španělské plavbě, a náhlou podivnou veselostí, dokonce frivolností jejich poručíka. Nachytal Michaela a Josepha Kellyovi, Matthewa Johnsona a Johna Melsoma, jak usilovně loupí na lodi Felipe V. v podpalubí, což byl velice vážný zločin, za nějž mohl být vojenský soud (ačkoliv bylo zvykem přimhouřit oko nad vším, co zmizelo nad palubními průlezy) a jejž si obzvláště ošklivil jako „zatraceně korzárské manýry“. Avšak nenahlásil je. Nepřestávali po něm pokukovat zpoza stěžňů, člunů a mezi vzpěrami. A stejně tak po něm pokukovali jejich spoluviníci, neboť Sofijané byli pěkně zlodějská čeládka. Výsledkem všech těchto činitelů byla podivně horečná, zdrženlivá, leč radostná činorodost s určitým nádechem dychtivého očekávání.

Jelikož všichni chlapi na palubě byli tak zaměstnaní, Stephen se rozpakoval vydat se na příď ke svému jilmovému čerpadlu, jehož otevřenou rourou denně pozoroval zázraky hlubin a kde jeho přítomnost byla nyní tak obvyklá, že mohl být téměř čerpadlem samotným, jak málo ovlivňoval rozhovory posádky. Ale uvědomoval si celkovou náladu a sdílel nepokoj, jejž vyvolávala.

James byl u oběda v euforickém stavu. Pozval neformálně ke stolu Pullingse a Babbingtona a jejich přítomnost zároveň s nepřítomností Marshalla vtiskla jídlu téměř slavnostní nádech, navzdory zádumčivé zamyšlenosti hospodáře. Stephen jej sledoval, jak se hromovým hlasem připojil ke zpěvu Babbingtonovy písně:

A zákon ten slibuji zachovat, až do posledního dechu, pane, že ať kterýkoliv král ráčí panovat, já vždy mu budu věrně sloužit, pane.

„Znamenitě,“ zahulákal James a udeřil pěstí do stolu. „A teď další sklenici vína dokola, ať si svlažíme trumpety, a potom musíme znovu na palubu, ačkoliv vyžadovat něco takového je od hostitele proklatě ohavné. Jaká to úleva, bojovat zase s královskými loděmi a ne s těmi proklatými korzáry,“ prohlásil zcela bez souvislosti, když mládenci a hospodář odešli.

„Jaké vy jste to romantické stvoření, na mou věru,“ řekl Stephen. „Kule vystřelená z korzárského děla udělá stejnou díru jako královská.“

„Já a romantik?“ zvolal James opravdově pobouřený a v zelených očích mu zašlehl zlostný plamínek.

„Ano, můj milý,“ opáčil Stephen a šňupnul si. „Příště mi budete vykládat o jejich božském právu.“

„No, snad dokonce i vy s těmi svými divokými, nadšenými rovnostářskými poznámkami nepopřete, že král je univerzálním zdrojem cti?“

„Já? Ne, ani na okamžik,“ odpověděl Stephen.

„Když jsem byl naposled doma,“ řekl James a dolil Stephenovi sklenici, „vzbudili jsme starého Terence Healyho. Byl to nájemce mého dědečka. A celý den mi zněla v hlavě jedna písnička, kterou tenkrát zpívali – nemohu dostat na jazyk slova, abych ji zazpíval.“

„Byla to irská nebo anglická píseň?“

„Byla tam také anglická slova. Jeden verš zněl:

Ach, jak ty divoké husy letí a letí,

divoké husy plachtící po šedé moře hladině.“

Stephen zapískal nápěv a potom nesnesitelně skřehotavým hlasem zazpíval:

„Nikdy se už nevrátí zpátky, neboť bílý koníček se přežral,

se přežral, se přežral,

bílý koníček se přežral na zelené lučině.“

„To je ono – to je ono! Bůh vám žehnej!“ vykřikl James a odkráčel zkontrolovat, zdali Sophie sbírá své veškeré síly, přičemž si pohvizdoval nápěv.

Pokračovala v plavbě se západem slunce, s velkým humbukem předstírala úmysl už se nikdy nevrátit a zamířila střízlivě k Menorce. Krátce před svítáním zamířila opět k pobřeží, hnána stále ještě docela slušným severovýchodním větrem. Ale ten už teď měl opravdu podzimní nádech, vlhkost, jež v Stephenově mysli vyvolávala vzpomínku na plíseň pobřežních lesů. A nad vodami se vznášel neskutečný mlžný závoj, jehož některé cáry byly zcela neobvykle zbarveny do hněda.

Sophie s otěžemi dotaženými k pravoboku stála na místě, s přídí směřující k západo-severozápadu. Hamaky byly na povel bocmanovy píšťalky vyrovnány v sítích. Vůně kávy se mísila s vůní smažené slaniny a společně se v kotoučích vinuly na návětrné straně napnuté stabilizační plachty. Na levoboku rozlezlý hnědý opar stále ještě zakrýval údolí Llobregat a ústí řeky, ale dále po pobřeží směrem k zšeřelému městu, rýsujícímu se na obzoru, vycházející slunce vysušilo opar až na pár chuchvalců – ty pozůstalé mohly představovat pevninu, ostrovy, písečné pláže.

„Já vím, já vím, ty dělové čluny se snažily vylákat nás do nějaké pasti,“ říkal Jack, „a ať se propadnu, jestli vím, co to bylo za past.“ Jack nebyl velký mistr v přetvářce a Stephen nabyl okamžitě přesvědčení, že ví naprosto přesně, co to bylo za past, anebo o tom má alespoň velice dobré ponětí.

Slunce zapracovalo na vodní hladině, rozehrálo ji duhovými barvami, vykouzlilo nový mlžný opar a rozehřálo starý, kreslilo jedinečné stínové vzory mezi napnutými liniemi lanoví a čistými křivkami plachet a rozzářilo bílou palubu, která teď byla ještě bělejší, neboť ji směna drhla skřípajícím pískovcem. Rychlým, avšak téměř nepostřehnutelným pohybem odválo modrošedou čepičku a odhalilo velkou loď tři čárky na pravoboční přídi, plující jižním směrem pod ochranou pobřeží. Hlídka v koši oznámila její polohu, ale monotónním formálním tónem, neboť když se mračný val rozplynul, byla již z paluby vidět až po trup.

„Výborně,“ řekl Jack a po dlouhém prohlížení složil dalekohled. „Co si o ní myslíte, pane Dillone?“

„Řekl bych, že je to naše stará přítelkyně, pane,“ odpověděl James.

„Já také. Napněte hlavní stěhovku a zamiřte k ní. Palubu vytřete do sucha a pošlete chlapy okamžitě na snídani, pane Dillone. Měl byste chuť dát si se mnou a s doktorem hrnek kávy? Byla by strašná škoda, kdybychom ji nechali nazmar.“

„Moc rád, pane.“

Během snídaně skoro nemluvili. Nakonec Jack řekl: „Asi byste chtěl, doktore, abychom si oblékli hedvábné punčochy?“

„Proč hedvábné punčochy, pro lásku Boží?“

„No, každý tvrdí, že pro chirurga je to snadnější, když pak musí jednu odříznout.“

„Ano. Ano, jistě. Prosím vás, oblečte si rozhodně hedvábné punčochy.“

Skoro nemluvili, ale panovala zde báječně uvolněná atmosféra pospolitosti. Když Jack vstával, aby si oblékl plášť uniformy, řekl Jamesovi: „Máte rozhodně pravdu, abyste věděl,“ jako kdyby u jídla probírali totožnost neznámého plavidla.

Na palubě opět uviděl, že to tak je, samozřejmě. Přibližující se loď byla Cacafuego. Změnila kurs, aby se setkala se Sophií, a právě se chystala napnout své závětrovky. V dalekohledu viděl, jak její rumělkový nátěr ve slunci září.

„Všichni chlapi na záď,“ nařídil, a zatímco čekali, až se posádka shromáždí, Stephen si všiml, že se mu po tváři rozlévá úsměv – a že se upřímně snaží jej potlačit a vypadat přísně.

„Chlapi,“ řekl a s uspokojením se po nich rozhlédl. „To je Cacafuego, tam na návětrné straně, jak víte. Podívejte, někteří z vás nebyli moc nadšení, když jsme ji minule nechali odplout bez uctivého pozdravení. Ale teď, když máme nejlepší dělostřelectvo v celém loďstvu, no to už je jiná věc. Takže, pane Dillone, buďte tak laskav a nechte připravit loď k boji!“

Když začal mluvit, možná polovina Sofijanů se na něj dívala s uvolněným radostným vzrušením, možná čtvrtina s trochou obav a zbytek měl sklíčené tváře plné úzkosti. Ale vyrovnané štěstí, jež vyzařovalo z jejich kapitána a jeho poručíka, a spontánní nadšený jásot první poloviny posádky to nádherně změnily. Jak se pustili do vyklízení paluby, nebylo mezi nimi více než čtyři pět nešťastných obličejů – ostatní vypadali, jako když se chystají do lunaparku.

Cacafuego, v tuto chvíli s ráhnovým oplachtěním, uháněla k nim, otáčela se západním směrem v pravidelném oblouku, aby se k Sophii dostala od moře a z její návětrné strany. A Sophie přiostřovala více k větru, takže v okamžiku, kdy byly dlouhou půlku míle od sebe, byla přímo vystavena zničující boční salvě fregaty, fregaty s dvaatřiceti děly.

„Potěšitelné na bojích se Španěly, pane Ellisi,“ říkal Jack a usmíval se do chlapcových vykulených očí a pochmurné tváře, „není to, že by byli bojácní, protože to nejsou, ale to, že nejsou nikdy, nikdy připraveni.“

Cacafuego teď doplula téměř přesně na místo, jež si její kapitán vymyslel. Vypálila z jednoho děla a vyvěsila španělskou zástavu.

„Americkou vlajku, pane Babbingtone,“ nařídil Jack. „To jim na chvíli zaměstná mozky. Zapište čas, pane Richardsi.“

Vzdálenost se teď velmi rychle zmenšovala. Vteřinu po vteřině, nikoliv minutu po minutě. Sophie směřovala za záď Cacafuega, jako kdyby chtěla překřížit její kýlovou brázdu. A ani jedno dělo šalupy nebylo na španělskou loď zaměřené. Na palubě panovalo hrobové ticho, neboť každý muž čekal připraven na povel k přestavění plachet – rozkaz, jejž možná předstihne boční salva.

„Připravte se s tou zástavou,“ pronesl Jack potichu, a hlasitě vykřikl: „Teď, pane Dillone.“

„Kormidlo na závětrnou stranu,“ a téměř ve stejném okamžiku se ozvala bocmanova píšťalka. Sophie se otočila na kýlu, na stěžeň vylétla britská vlajka, ustálila se na svém novém kursu a vyrazila těsně při větru přímo k boku španělské lodi. Cacafuego okamžitě vypálila, její ohlušující boční salva prolétla nad a mezi Sophiinými brámovými plachtami, v nichž nadělala díry a nic víc. Sofijané vyrazili jásavý výkřik jako jeden muž a stáli napjatí a dychtiví u svých trojitě nabitých děl.

„Plný náměr. Nevystřelí jediná rána, dokud se jí nedotkneme,“ zařval Jack hromovým hlasem a sledoval, jak přes palubu fregaty shazují přenosné kurníky, krabice a kulatinu. Skrze kouř zahlédl, jak z jednoho kurníku vyplouvají kachny a na jedné bedně sedí panikou zachvácená kočka. Udeřil je do nosu zápach kouře a střelného prachu a rozptylující se mlhy. Blíž a blíž. Jakmile se dostanou Španělům do závětří, přijdou o vítr, ale budou mít dost setrvačné rychlosti… Teď už rozeznal začerněná kulatá ústí jejich děl a v tu chvíli také uviděl, jak explodovala, kouřem prošlehly jasné záblesky a velký bílý oblak zakryl bok fregaty. Zase příliš vysoko, uvědomil si, ale nebyl čas na nějaké konkrétní emoce, když se snažil mezi oblaky dýmu rozpoznat, jak má správně nastavit šalupu proti bočním upínačkám fregaty.

„Ostře zatočit!“ zakřičel, a když se ozval skřípající náraz: „Pal!“

Šebeková fregata byla nízko ponořená, ale Sophie ležela ve vodě ještě níže. S ráhny zaklesnutými do lanoví Cacafuega tam stála bez hnutí a ústí jejích děl mířila pod střílny fregaty. Prostřelila přímo skrz palubu Cacafuega a její první boční salva, na vzdálenost patnácti centimetrů, měla zničující účinek. Po jásotu Sofijanů nastala chvilková odmlka a v této půlvteřinové pauze Jack uslyšel zmatené výkřiky na velitelské palubě španělské lodi. Potom španělská děla znovu vystřelila, teď již nepravidelně, ale strašlivě hlasitě. Střely prolétly metr nad jeho hlavou.

Boční výstřely Sophie následovaly nádherně jeden po druhém – první, druhý, třetí, čtvrtý, pátý, šestý, sedmý, vždy s tlumeným úderem na konci a rachotem lafetových kol. A ve čtvrté či páté pauze jej James uchopil za paži a zakřičel: „Vydali rozkaz k abordáži!“

„Pane Watte, odražte s ní,“ zařval Jack s hlásnou troubou namířenou dopředu. „Seržante, připravte se.“ Jedna z pardun Cacafuega spadla na palubu a poškodila lafetu jednoho z děl. Omotal ji kolem podpěry, a když vzhlédl, spatřil na boku Cacafuega hrozen Spanělů. Námořní pěšáci a námořníci s ručními zbraněmi je přivítali zdrcující palbou a Španělé zaváhali. Mezera se zvětšovala, neboť bocman na přídi a Dillonova parta na zádi odstrkovali nepřátelskou loď tyčemi. Uprostřed praskání pistolových výstřelů se někteří Španělé pokusili skočit, jiní se snažili hodit hákovací kotvice. Některé se zachytily, některé spadly do vody. Děla Sophie, nyní vzdálená od boku fregaty tři metry, vystřelila přímo doprostřed skupiny váhavců a prorazila v trupu sedm strašlivých otvorů.

Příď Cacafuega odpadla. Loď teď směřovala téměř na jih a Sophie měla tolik větru, kolik si jen mohla přát, aby se opět vyrovnala podél jejího boku. Znovu hromově zaburácela děla, ozvěna se rozlehla po obloze a Španělé se snažili sklonit hlavně svých děl, snažili se střílet z mušket a z pistolí naslepo napřažených přes bok lodi, aby zabili osádky děl na palubě Sophie. Snažili se vcelku statečně – jeden muž udržoval rovnováhu při střelbě, přestože byl třikrát raněn – ale zdálo se, že jsou naprosto dezorganizováni. Ještě dvakrát se pokusili přeskočit na palubu a pokaždé jim šalupa uhnula, zasypala je vražednou střelbou, na pět či deset minut odpadla, bombardovala stěžně a lanoví a potom znovu přirazila těsně k lodi, aby rozervala její vnitřnosti. Hlavně děl teď byly tak rozpálené, že skoro nebylo možné se jich dotknout. Lafety zuřivě kopaly při každém výstřelu. Houby syčely a pálily se na uhel, jakmile se dostaly do hlavně, a děla byla skoro stejně nebezpečná svým osádkám jako nepřátelům.

A po celou dobu Španělé nepřestávali střílet, nepravidelně, nárazově, ale bez ustání. Hlavní koš Sophie dostával jednu ránu za druhou a teď již byl rozstřílen na kusy – na palubu, vzpěry a hamaky padaly velké úlomky dřeva. Ráhno přední plachty viselo jenom na závěsech. Potrhané lanoví vlálo všemi směry a v plachtách byl nespočet děr. Po palubě bez přestání poletovaly hořící kusy ucpávek a nezaměstnaní členové posádky neustále pobíhali sem a tam se džbery vody na hašení. Ale navzdory veškerému zmatku činnost na palubě Sophie probíhala nádherně organizovaným způsobem. Střelný prach putoval z prachárny k výstřelu, osádky v pravidelném rytmu nabíjely děla a přisunovaly je ke střílnám, ranění a mrtví byli odnášeni do podpalubí a jejich místa okamžitě a beze slov zaujímali jiní, sotva patrní v hustém dýmu – bez srážek, bez strkání, téměř bez jediného rozkazu.

Teď už z nás ale zbývá skoro jenom trup, uvědomil si Jack. Bylo neuvěřitelné, že se ještě neporoučel ani jediný stěžeň, ani jediné ráhno, ale to nemohlo vydržet věčně. Naklonil se k Ellisovi a řekl mu do ucha: „Uhánějte do kuchyně. Řekněte kuchaři, ať otočí všechno černé a mosazné nádobí vzhůru nohama. Pullingsi, Babbingtone, přestaňte střílet. Mazejte nahoru, mazejte nahoru. Sviňte košové plachty. Pane Dillone, ať si pravoboční směna začerní v kuchyni tváře, hned jak jim řeknu. Chlapi, chlapi,“ zařval, jakmile se Cacafuego pomalu prodrala kupředu, „musíme skočit na palubu a obsadit ji. Teď je čas – teď, nebo nikdy – teď, anebo nemáme šanci – teď, dokud se potácí. Pět minut zabíračky a je naše. Sekery, tesáky a hurá na to – pravoboční směna si začerní obličeje v kuchyni a vyrazí na příď s panem Dillonem – zbytek na záď se mnou!“

Vrazil do podpalubí. Stephen tu měl čtyři klidné raněné, dvě mrtvoly. „Obsazujeme jejich palubu,“ oznámil mu Jack. „Musím mít vašeho pomocníka – každého schopného chlapa na palubě. Jdete s námi?“

„Nejdu,“ odpověděl Stephen. „Můžu kormidlovat, jestli chcete.“

„Kormidlujte – ano, kormidlujte. Jdeme na to!“ vykřikl Jack.

Na zaneřáděné palubě a v hustém dýmu viděl Stephen zdvihající se záď šebeky asi dvacet metrů před levobokem přídě. Posádka Sophie byla rozdělená na dvě skupiny, jedna se začerněnými obličeji a ozbrojená se řítila z kuchyně a shromažďovala na přídi, druhá již stála vyrovnaná u zábradlí na zádi – lodní hospodář bledý a s divokým, nasupeným výrazem, dělmistr mžourající ze tmy v podpalubí, kuchař s řeznickým sekáčkem, Jack jako čert z krabičky, byli zde i lodní lazebník a jeho pomocník. Stephen si všiml, že ohrnuje svůj zaječí pysk, hladí hák abordážní sekery a pořád dokola si opakuje: „Já těm hajzlům ukážu, já těm hajzlům ukážu, já těm hajzlům ukážu!“ Několik španělských děl ještě střílelo do prázdna.

„K otěžím!“ zakřičel Jack a ráhna se počala otáčet, aby se košové plachty napnuly větrem. „Drahý doktore, víte, co máte dělat?“ Stephen přikývl, chopil se rukojetí a ucítil odpor kormidelního kola. Kormidelní poddůstojník mu udělal místo a s výrazem pekelného potěšení zdvihl tesák. „Doktore, jak se španělsky řekne dalších padesát chlapů?“

„Otros cincuenta.“

„Otros cincuenta,“ opakoval Jack a pohlédl mu do očí s tím nejvlídnějším úsměvem. „A teď s námi laskavě přirazte k boku.“ Znovu mu pokynul, přistoupil k zábradlí, následován svým člunovodem, navzdory tělnatosti se pružně vyšvihl nahoru a stál tam, přidržuje se nejpřednějšího úponu, a mával zbraní, dlouhou a těžkou jezdeckou šavlí.

Navzdory děrám a všemu ostatnímu se košové plachty napnuly. Sophie se přitlačila k nepřátelské lodi, Stephen prudce otočil kolem. Ozvalo se vrzavé křupnutí, prasknutí nějakého našponovaného lana, škubnutí a už byli pevně zaklesnuti. Se strašlivým ječením a jásotem Sofijané na přídi i na zádi přeskočili přes boky fregaty.

Jack se odrazil od potlučeného zábradlí přímo na rozpálenou a kouřící hlaveň děla přistrčeného ke střílně. Námořník s vytěrákem na něj napřáhl tyč, Jack se ohnal po jeho hlavě šavlí, námořník rychle podřepí a Jack seskočil přes jeho sehnutá záda na palubu Cacafuega. „Za mnou, za mnou!“ křičel, hnal se dopředu a zuřivě sekal po prchající osádce děla a potom po píkách a tesácích, které se na něj napřahovaly – všiml si, že na palubě se tísní stovky, stovky chlapů, a celou tu dobu křičel: „Za mnou!“

Nějakou chvíli Španělé ustupovali jakoby omámeni a všichni námořníci a plavčíci Sophie se dostali na palubu, přes boky a příď lodi. Španělé ze zádi ustupovali k hlavnímu stěžni a tísnili se uprostřed paluby. Ale tam se vzpamatovali. A teď začal tvrdý boj, teď padaly a byly přijímány kruté rány – hustá masa zápasících mužů, poskakujících mezi ráhny, téměř neponechávala volné místo k pádu. Muži se tloukli, sekali po sobě, stříleli jeden po druhém z pistolí. A na okrajích paluby odděleně zápasily hloučky po dvou, třech námořnících, řvoucích jako zvířata. Když intenzita hlavního boje poněkud polevila, Jack se prodral asi tři metry dopředu. Před sebou měl nějakého vojáka, a když se čepele jejich zbraní ve výšce srazily, jakýsi muž s píkou jej bodl pod paží, roztrhl mu maso na žebrech a stáhl píku, aby mohl znovu bodnout. Bonden, stojící těsně za ním, vypálil z pistole, ustřelil Jackovi lalůček ucha a muže s píkou na místě zabil. Jack provedl na vojáka klamný nápřah, dva rychlé seky a se strašlivou silou nechal dopadnout čepel šavle na jeho rameno. Vlna bojujících se odvalila vzad, voják padl. Jack vyprostil šavli zaseklou v kosti a rychle se rozhlédl. Takhle by to nešlo, usoudil.

Vpředu, pod příďovou nástavbou, masa tří set Španělů nyní napůl vzpamatovaných z překvapení tlačila Sofijany zpět a vrážela mohutný klín mezi Jackovu skupinu a muže, které na přídi vedl Dillon. Bude nutné Dillona podpořit. Příval by se teď mohl každým okamžikem otočit. Vyskočil na dělo a tak hlasitě, až mu málem praskly hlasivky, zařval: „Dillone, Dillone, k pravobočnímu ochozu! Proderte se k pravobočnímu ochozu!“ Na kratičký moment periferním viděním spatřil hluboko pod sebou Stephena, jak se drží kormidelního kola a soustředěně vzhlíží k němu nahoru. „Otros cincuenta!“ zařval návdavkem, a když Stephen kývl a zakřičel něco španělsky, vrhl se zpět do boje s šavlí vysoko zdviženou a pistolí pátrající po cíli.

V tu chvíli se na přídi ozval příšerný jekot a rozpoutal se rozhořčený, zuřivý boj o ovládnutí palubního ochozu. Pod zoufalým náporem cosi povolilo a hustá masa Španělů uprostřed paluby se otočila, jen aby spatřila černé tváře, ženoucí se na ně zezadu. Kolem zvonu fregaty se strhla zmatená vřava, výkřiky všeho možného druhu, Sofijané se začerněnými obličeji řvali jako šílení, když se spojili se svými kamarády, ozývaly se výstřely, třesk čepelí, dupot couvajícího davu, všichni Španělé na prostřední palubě byli nahnaní do jednoho chumlu a natlačení jeden na druhého, neschopní rozdávat rány. Pár zbylých na velitelské palubě spěchalo kupředu po levém boku, snažili se shromáždit své lidi, přivést je tak či onak k pořádku, přinejmenším osvobodit nečinné námořní pěšáky.

Jackův protivník, malý námořník, se mu vykroutil, vyklouzl kolem vratidla a Jack se vymanil ze sevření davu. Rozhlédl se po celé palubě. „Bondene,“ zavolal a zatahal jej za rukáv. „Jděte a stáhněte tu jejich vlajku.“

Bonden vyrazil hbitě nahoru, přeskočil přitom mrtvého španělského kapitána. Jack zavolal a ukázal rukou. Stovky očí, vytřeštěných, zírajících či překvapeně se otáčejících, ještě naplno nechápajících, spatřily, jak španělská zástava klesá dolů – loď se vzdávala.

Bylo po všem. „Zastavte boj!“ zvolal Jack a rozkaz oběhl celou palubu. Sofijané odstoupili od stěsnaného davu uprostřed paluby a muži tam namačkaní odhodili své zbraně, náhle malodušní, zastrašení, zchlazení a zrazení. Nejvyšší přeživší španělský důstojník se prodral davem, v němž byl sevřen, a podal Jackovi kord.

„Mluvíte anglicky, pane?“ zeptal se Jack.

„Rozumím, pane,“ odpověděl důstojník.

„Muži musí jít dolů, do podpalubí, pane, okamžitě,“ řekl Jack. „Důstojníci zůstanou na palubě. Muži dolů do podpalubí. Dolů do podpalubí.“

Španěl vydal příslušné rozkazy. Posádka fregaty začala sestupovat palubními jícny. Jak odcházeli, objevovali se mrtví a ranění - propletená masa uprostřed paluby, mnoho z nich na přídi, sem a tam jednotlivá těla – a zároveň také vyšel najevo skutečný počet útočníků.

„Rychle, rychle!“ křičel Jack a námořníci postrkovali zajatce dolů, sráželi je nemilosrdně, protože chápali nebezpečí stejně jako jejich kapitán. „Pane Dayi, pane Watte, namiřte pár jejich děl – ty karonády – na palubní jícny. Nabijte je kartáčovými střelami – je jich spousta v sítích na zádi. Kde je pan Dillon? Vzkažte, af sem přijde pan Dillon.“

Vzkaz byl předán, neozvala se žádná odpověď. Ležel tam nedaleko přídového ochozu, kde došlo k nejzoufalejšímu boji, pár kroků od mladého Ellise. Když jej Jack zvedl, měl dojem, že je jenom zraněný. Ale jakmile tělo otočil, spatřil velkou ránu v srdci.

Šalupa J. V. Sophie, poblíž Barcelony Pane,

Mám tu čest oznámit vám, že šalupa, jíž mám čest velet, po vzájemném pronásledování a prudkém boji zajala španělskou šebekovou fregatu vyzbrojenou 32 děly, 22 dlouhými dvanáctiliberkami, 8 devítiliberkami a 2 těžkými karonádami, totiž Cacafuego, jíž velel Don Martin de Langara, s posádkou 319 důstojníků, námořníků a námořních pěšáků. Nepoměr sil měl za následek, že bylo nutné přistoupit k určitým opatřením, jež byla patrně rozhodující. Rozhodl jsem provést výsadek na palubu, což se podařilo téměř beze ztrát, a po nelítostném boji muže proti muži byli Španělé přinuceni se vzdát. Musím však, bohužel, želet ztráty poručíka Dillona, který padl uprostřed nejprudšího boje, a ztráty pana Ellise, přespočetného. Kromě toho bocman pan Watt a pět námořníků byli vážně zraněni. Nedokáži dostatečně ocenit statečné chování a prudkost, s jakou pan Dillon vedl útok.

„Na chvíli jsem ho zahlédl,“ řekl Stephen. „Viděl jsem ho mezerou po dvou rozbitých střílnách. Bojovali u toho děla, když jste zavolal na vršku těch schodů uprostřed paluby, a on stál jako první – černé obličeje za sebou. Viděl jsem, jak z pistole vystřelil na nějakého muže s píkou, prohnal kord tím chlapíkem, co srazil bocmana, a skočil k jednomu červenokabátníkovi, byl to důstojník. Po několika rychlých výměnách zachytil čepel toho muže hlavní pistole a bodl přímo do něj. Ale čepel narazila na hrudní kost nebo snad na kovový štítek a při tom nárazu se ohnula a zlomila. A s tím patnácticentimetrovým pahýlem jej bodnul rychleji, než se dalo sledovat – s nepředstavitelnou silou a rychlostí. Nikdy byste nevěřil, jak šťastně se přitom tvářil. To světlo v jeho očích!“

Musí mi být dovoleno zdůraznit, že posádka Sophie se nikdy nechovala řádněji, nikdy neprojevili muži chladnější odhodlání. Velice jsem za jejich ohromnou snahu a dobré chování zavázán panu Pullingsovi (kadet s důstojnickou zkouškou, zastupující teď poručíka), jehož poníženě doporučuji pozornosti vašich lordstev, člunovodu, tesaři, dělmistrovi a nižším důstojníkům.

Mám tu čest být, etc.

Stav posádky Sophie na začátku boje: 54 důstojníků, mužů a plavčíků. 14 čtyřliberních děl. 3 zabití, 8 zraněných.

Stav posádky Cacafuega na začátku boje: 274 důstojníků, námořníků a nadpočetných. 45 námořních pěšáků. Děl 32. Kapitán, bocman a 13 mužů zabito. 41 zraněných.

Znovu si text přečetl, změnil „mám tu čest“ na první stránce na „mám to potěšení“, podepsal se Jno. Aubrey a adresoval dopis Ctihodnému panu Hartovi – běda, ne lordu Keithovi, protože admirál byl na opačném konci Středozemního moře a všechno muselo projít rukama náčelníka přístavu.

Byl to ucházející dopis. Ne moc dobrý, navzdory veškerému úsilí a opravám. Psaní mu nikdy moc nešlo. Nicméně vypovídal o faktech – o některých – a kromě toho, že byl datován „poblíž Barcelony“, jak bylo zvykem, ačkoliv byl ve skutečnosti napsán v Port Mahonu v den připlutí, neobsahoval žádné nepravdy. Jack byl přesvědčen, že nikomu neupřel žádné zásluhy – přinejmenším učinil každému tak po právu, jak jen dokázal, ačkoliv Stephen Maturin trval na tom, aby se o něm nezmiňoval. Ale i kdyby byl dopis ukázkovým příkladem námořnické výmluvnosti, pořád by byl naprosto nedostatečný, jak by každý námořní důstojník, který by jej četl, dobře chápal. Tak například, popisoval boj jako izolovaný v čase, chladně pozorovaný, racionálně vybojovaný a přesně zapamatovaný, zatímco téměř vše, co bylo doopravdy důležité, se odehrálo před anebo po vzplanutí bitky. A dokonce i o boji by nedokázal říci, co bylo dříve a co později. Co se týče doby po vítězství, nedokázal si posloupnost představit už vůbec, bez pomoci lodního deníku. Byla to nezřetelná, rozmazaná skvrna okamžité práce a extrémního vypětí a únavy. Tři sta hladových mužů muselo být hlídáno v podpalubí dvěma tucty, kteří navíc museli dopravit ukořistěnou loď o výtlaku šest set tun do Menorky po neklidném moři, sužovaném vichry. Téměř veškerá pevná i pohyblivá takeláž Sophie musela být vyměněna, musely se utěsnit stěžně, zdvihnout ráhna, napnout nové plachty, a bocman byl mezi těžce zraněnými. Zchromle se plazili s lodí na pokraji propasti, aniž by jim moře či obloha sebeméně pomáhaly. Rozmazaná skvrna a pocit sklíčenosti. Pocit, že se jednalo spíše o porážku Cacafuega než o vítězství Sophie. A vyčerpaný, nepřetržitý spěch, jako kdyby to bylo vše, co život obnáší. Mlha, jíž prosvítalo jen několik zářivě jasných scén.

Pullings, který mu tam na zakrvácené palubě Cacafuega do ohluchlého ucha hulákal, že z Barcelony připlouvají dělové čluny. Jeho rozhodnutí, že na ně vypálí boční salvu z nepoškozených děl fregaty. Neuvěřitelná úleva, jakou pocítil, když spatřil, jak se konečně obracejí a ztrácejí se za výhružným obzorem – proč?

Zvuk, který jej vzbudil během prostřední hlídky. Tichý nářek, zvyšující se o čtvrt tónu a sílící do usedavého štkaní, potom rychlá série mluvených či prozpěvovaných slov, znovu sílící pláč a naříkání – to irští členové posádky plakali u Jamese Dillona, který tam ležel s křížem v rukou a s lucernami v hlavě a v nohou.

Pohřby. To dítě Ellis ve svém hamaku, na němž byla přišita vlajka, takže vypadal jako nějaká jitrnička, a při té vzpomínce se mu paměť opět zamlžila. Plakal a plakal, po tváři mu tekly slzy, jak těla klouzala přes zábradlí a námořní pěšáci stříleli čestnou salvu.

Bože můj, pomyslel si, Bože můj. Neboť přepisování dopisu a vzpomínky, jež se mu vynořovaly v mozku, jej opět zaplavovaly veškerým tím smutkem. A smutek jej provázel po celou dobu, od skončení boje až k okamžiku, kdy pár mil před mysem Mola odumřel vítr a oni museli vypálit z děla nouzový signál, aby jim poslali lodivoda a nějakou pomoc. Smutek, jenž však přesto bojoval předem ztracenou bitvu se vzrůstající radostí. Zatímco se snažil vzpomenout, v kterém okamžiku radost propukla, zvedl oči. Brkem na psaní si hladil zraněné ucho. Oknem kajuty viděl vysoký důkaz svého vítězství na kotvišti u skladiště. Byl k Sophii obrácen nepoškozeným bokem a bledá voda podzimního dne odrážela rudou a zlatou barvu nátěru, stejně pyšnou a neposkvrněnou, jako byla prvního dne, kdy ji spatřil.

Možná to bylo tehdy, když mu gratuloval Sennet z Bellerophonu, nevěřící a užaslý, jehož kapitánská lodice dorazila jako první. Potom se objevil Butler z Naiady a mladý Harvey, Tom Widdrington a pár kadetů, společně s Marshallem a Mowettem, téměř zdrcenými žalem, že se nemohli účastnit boje, ale už zářícími odleskem slávy. Jejich čluny vzaly Sophii a její kořist do vleku. Jejich posádky vystřídaly vyčerpané námořní pěšáky a směnu, střežící vězně. Cítil, jak mu váha oněch dnů a nocí stále silněji doléhá na bedra jako nějaké měkké, tíživé mračno, a odebral se na lůžko uprostřed jejich otázek. Ten zázračný spánek a probuzení v klidném přístavu, kdy obdržel narychlo napsaný a nepodepsaný vzkaz od Molly Hartové v dvojité obálce.

Možná to bylo právě tehdy. Radost, ohromné vzrůstající potěšení, jej jistě již mělo ve své moci, když se probudil. Truchlil, samozřejmě že truchlil, hořce truchlil nad ztrátou svých kolegů námořníků – dal by pravou ruku za to, aby je zachránil – a smutek nad Dillonem se mísil s pocitem viny, jejíž příčina a podstata mu unikaly. Avšak důstojník ve službě a uprostřed války prožívá spíše intenzivní než trvalý smutek. Střízlivý objektivní rozum mu říkal, že neexistovalo příliš mnoho úspěšných akcí samotných lodí proti tak nerovnému soupeři, a že pokud neudělá něco nápadně pošetilého, pokud nezpůsobí podobnou explozi, k jaké došlo na Boyne, tak příští zpráva, jež ho dostihne z Admirality, bude informace o tom, že byl oficiálně jmenován – že byl povýšen na kapitána řadové lodi.

Když bude mít jen trochu štěstí, dostane fregatu. A v duchu mu už před očima defilovala ta nádherná, ušlechtilá plavidla: Emerald, Seahorse, Terpsichore, Phaeton, Sibylle, Sirius, šťastný Ethalion, Naiada, Alcmene a Triton, létající Thetis, Endymion, San Fiorenzo, Amelia… tucty lodí. Ve výzbroji námořnictva jich byla stovka. Měl vůbec právo na fregatu? Ani moc ne. Pro něj spíš připadala v úvahu válečná loď o dvaceti dělech, něco jako řadová loď šesté třídy. Moc velký nárok na fregatu neměl. Ale taky neměl moc velký nárok pustit se do boje s Cacafuegem, ani se milovat s Molly Hartovou. A stejně to udělal. V poštovním dostavníku, v zahradní besídce, v jiné zahradní besídce, celou noc. Možná proto byl teď tak ospalý, tak náchylný ke klimbání, možná proto tak mžoural spokojeně do budoucnosti, jako by to byl žár dřevěného uhlí. A možná proto jej tak bolela zranění. Sečná rána na levém rameni se mu otevřela na odvráceném konci. Jak k ní přišel, nedokázal říct. Ale po boji tam najednou byla a Stephen mu ji zašil společně s ránou od píky, jež se táhla přes hruď (jeden obvaz mu vystačil na obě rány), a něčím mu napatlal to, co mu zbylo z ucha.

Ale s podřimováním byl konec. Teď byla vhodná chvíle vézt se s přílivovou vlnou, bojovat o fregatu, uchvátit bohatství, chytit štěstěnu, dokud byla ještě na dosah, vrhnout se na její palubu. Napíše okamžitě Queeney a dalšího půl tuctu dopisů ještě dnes odpoledne, než půjde na večírek – možná také otci, anebo by to starý pán zase odbyl nějakými bláboly? Jako intrikán, snovatel piklů či dovedný manipulátor s oněmi tenkými nitkami zájmů, jež je dosud pojily s výše postavenými členy rodiny, byl ten nejhorší, koho si bylo možné představit. Vlastně vůbec neměl nárok na to, dotáhnout to na generála. Avšak na prvním místě bylo oficiální hlášení, a tak Jack opatrně vstal, stále ještě s úsměvem na rtech.

Bylo to poprvé, kdy se veřejně vypravil na pevninu, a přestože bylo ještě časně, nemohl si nevšimnout pohledů, šeptání a ukazování prstem, jež jeho objevení provázely. Zanesl dopis do kanceláře velícího důstojníka a hryzení svědomí a výčitky, když už ne kvůli porušení zásad tak přinejmenším pravidel slušnosti, které jej pronásledovaly cestou městem a ještě palčivěji v čekárně, se s prvními slovy kapitána Harta rozplynuly. „No tak, Aubreyi,“ řekl, aniž by vstal, „soudím, že vám musíme zase pogratulovat k tomu dalšímu neuvěřitelnému štěstí.“

„Jste příliš laskav, pane,“ odpověděl Jack. „Přinesl jsem vám své oficiální hlášení.“

„Aha, ano,“ přikývl kapitán Harte a přidržel dopis poněkud od těla s afektovanou lhostejností. „Hned ho pošlu dál. Pan Brown mě informoval, že je absolutně nemožné, aby arzenál splnil alespoň polovinu vašich požadavků – byl úplně ohromen, že toho můžete požadovat tak mnoho. Jak se vám, u čerta, podařilo přijít o tolik ráhen? A takové neskutečné množství lanoví? Máte zničená zachycovací lana. Tady žádná zachycovací lana nejsou. Jste si jist, že to ten váš bocman trochu nepřehnal? Pan Brown říká, že tady v posádce neexistuje fregata, dokonce ani řadová loď, která by požadovala tolik lanoví.“

„Jestli mi pan Brown poradí, jak obsadit fregatu o dvaatřiceti dělech, aniž by vám srazila pár ráhen, tak mu budu moc zavázaný.“

„No, při těchhle překvapivých přepadech, víte… ať už je to, jak chce, jediné, co vám můžu poradit, je, abyste si většinu svých požadavků zajel vyřídit na Maltu. Northumberland a Superb to tady dočista vybílili.“ Jeho hrubost byla tak očividná, že slova měla jen malý účinek. Ale na jeho další výpad nebyl Jack připraven, a tak dostal zásah naplno. „Už jste napsal Ellisovým rodičům? Tyhlety záležitosti“ – poklepal na oficiální hlášení – „jsou celkem snadné. To dokáže napsat každý. Ale to další, to vám nezávidím. Co vám k tomu mám říct, to opravdu nevím…“ Hryzal si kloub palce a přitom na něj zpod obočí upíral zuřivý pohled. Jack došel k vnitřnímu přesvědčení, že ať už to bylo cokoliv – zhoršení finanční situace, neštěstí, katastrofa – drtilo jej to více než sexuální nevázanost jeho ženy.

Jack ten dopis vlastně už napsal, stejně jako další – Dillonovu strýci, rodinám námořníků – a myslel na ně, když se zamračeným výrazem kráčel přes nádvoří. V temném průjezdu se zastavila nějaká postava, která určitě hleděla na něj. Jediné, co Jack dokázal v temnotě tunelu vedoucího na ulici rozeznat, byl obrys a dvě epolety vyššího, snad dokonce vlajkového důstojníka, takže ačkoliv byl připraven zasalutovat, měl v hlavě pořád prázdno, když ten druhý vystoupil na sluneční světlo a přispěchal k němu s napřaženou rukou. „Kapitán Aubrey, jestli se nemýlím? Já jsem Keats ze Superb. Můj drahý pane, musíte mi dovolit, abych vám pogratuloval z celého srdce – to bylo to nejnádhernější vítězství, bezesporu. Právě jsem objel vaši kořist ve člunu a jsem ohromen, pane, já jsem ohromen. Utržil jste hodně škrábanců? Mohl bych vám být nějak užitečný – nemám vám poslat bocmana, tesaře, plachtaře? Udělal byste mi tu radost a poobědval se mnou na mé lodi, nebo už máte něco jiného? Troufám si říct, že ano – každá žena v Mahonu se s vámi určitě chce pochlubit. Takové vítězství!“

„Ale, pane, ze srdce vám děkuji,“ zvolal Jack a začervenal se neskrývaným, opravdovým potěšením a oplatil kapitánu Keatsovi stisk ruky tak vehementně, až mu zapraskaly klouby a bolest mu vystřelila až do předloktí. „Jsem vám nekonečně zavázán za vaše laskavá slova. Nic si necením víc, pane. Abych vám řekl pravdu, mám domluvený oběd s guvernérem a zůstávám tam na koncert. Ale kdybych vás mohl poprosit o půjčení bocmana a malé party – moji lidé jsou naprosto vyčerpáni, úplně jsem je sedřel - pro Boha, to je záchrana seslaná snad přímo z nebe.“

„Můžete s tím najisto počítat. Potěšení na mé straně,“ řekl kapitán Keats. „Kterým směrem jdete, pane? Nahoru nebo dolů?“

„Dolů, pane. Mám schůzku – mám se s někým sejít U Koruny.“

„Tak potom máme stejnou cestu,“ řekl kapitán Keats a vzal Jacka pod paží. A když přešli ulici, aby šli ve stínu, zavolal na nějakého přítele: „Tome, pojď se podívat, koho mám ve vleku! Tohle je kapitán Aubrey ze Sophie! Určitě znáte kapitána Grenvilla?“

„To mám hroznou radost,“ zaburácel hrozivě zjizvený Grenville a roztáhl obličej s jedním okem do širokého úsměvu. Zacloumal Jackovi rukou a okamžitě ho zval na oběd.

Než se s Keatsem rozloučil U Koruny, odmítl Jack ještě pět dalších pozvání. Od lidí, kterých si vážil, vyslechl taková slova jako: „To byla nejčistší práce, jakou znám“, „Nelson by byl nadšený“ a „Kdyby byla na zemi nějaká spravedlnost, tak by vláda koupila fregatu a kapitán Aubrey by na ní dostal velení“. Viděl pohledy nepředstíraného respektu, dobré vůle a obdivování na tvářích námořníků a nižších důstojníků, přecházejících přeplněnou ulici. A dva kapitáni služebně starší než on, kteří neměli s kořistí štěstí a vědělo se o nich, že jsou závistiví, přispěchali k němu, aby mu složili své poklony, velice mužně a co nejzdvořileji.

Vešel dovnitř, vystoupal po schodišti do svého pokoje, shodil kabát a posadil se. Tak tomuhle se určitě říká eufórie, řekl si ve snaze definovat jakýsi šťastný, rozechvělý, pronikavý, nábožný pocit v srdci a na prsou, který jej téměř doháněl k slzám. Seděl tu a onen pocit přetrvával, dokonce sílil. A když dovnitř vlétla Mercedes, pohlédl na ni s mírnou blahosklonností, pohledem téměř bratrským. Vlétla dovnitř, vášnivě jej objala a vychrlila mu do ucha záplavu katalánštiny, zakončenou slovy „statečný, statečný kapitáne – hodný, pěkný a statečný“.

„Díky, děkuji ti, Mercedi, drahoušku. Jsem ti moc vděčný. Řekni mi,“ pravil po jemné pauze, kdy se snažil posunout do pohodlnější pozice (kypré děvče vážilo nejméně pětašedesát kilogramů), „diga mě, buď hodná holčička, bona creatura, a přines mi trochu ledového punče, ano? Sangria colda? Mám žízeň, soif, mám velkou žízeň, tím si můžeš být jistá, drahoušku. Tvoje tetička měla naprostou pravdu,“ pokračoval, když postavil orosený džbánek a utřel si ústa. „Ta loď z Vanrozu tam byla na minutu a našli jsme také toho falešného Dubrovčana. Takže tady, aqui, aqui je tetiččina odměna, recompenso de tua tia, moje drahá“ – vytáhl z kapsy u kalhot kožený váček – „y aqui“ – vyndal z něj pečlivě zapečetěný balíček – „tohle je malý regalo para vous, miláčku.“

„Dárek?“ vykřikla Mercedes, uchopila jej se zářícíma očima, hbitě rozbalila hedvábný papír, klenotníkovo plátno, a našla hezký diamantový křížek s řetízkem. Vykřikla, políbila ho, skočila k zrcadlu, následovaly další výkřiky – no né, no né! – a vrátila se k němu s kamenem zavěšeným hluboko ve výstřihu. Natřásala se a protahovala jako holub voláč, předklonila před ním poprsí, takže jí diamanty blýskaly v prohlubni, a zeptala se: „Líbí se vám? Líbí se vám? Líbí se vám?“

Jackův pohled ztratil svůj bratrský výraz, bratrský výraz mu z očí zmizel úplně, hrdlo se mu stáhlo a srdce začalo bušit prudčeji. „Ach, ano, líbí se mi,“ pronesl chraptivě.

„Já jsem Timely, pane, bocman ze Superb,“ ozval se v otevřených dveřích hromový hlas. „Ach, prosím za prominutí, pane…“

„Nic se nestalo, pane Timely,“ řekl Jack. „Moc rád vás vidím.“

A možná že to bylo akorát včas, řekl si v duchu, když přistál u schodů provazárny, přičemž za sebou zanechal dav šikovných, čilých námořníků ze Superb, šplhajících po nově napnutých úponech, musí se toho tolik udělat. Ale jaká je to sladká dívčina… Mířil teď na oběd ke guvernérovi. To byl alespoň jeho záměr. Ale rozveselená mysl, unášející ho tu do minulosti, tu do budoucnosti, spolu s neochotou promenádovat se po Hlavní třídě, jak ji nazývali námořníci, jej zavedly do podivných postranních uliček, kde nafialovělé stružky vinného kalu byly cítit nově vykvašeným vínem, a k františkánskému kostelu na vrcholku návrší. Tady se konečně přinutil vrátit do přítomnosti a nabral nový kurs. Poněkud provinile pohlédl na hodinky, rychle prošel kolem zbrojnice, minul zelené dveře domku pane Floreye, u nichž vrhl rychlý pohled vzhůru, a zakormidloval severo-severozápadním kursem k residenci.

Za zelenými dveřmi a o nějaké patro výše seděl již Stephen s panem Floreyem u narychlo posnášeného jídla, rozloženého na každém stolku a židli, kde jen bylo volné místo. Celou dobu od návratu z nemocnice pitvali dobře zachovaného delfína, jenž ležel na vysoké lavici pod oknem vedle čehosi zakrytého prostěradlem.

„Někteří kapitáni pokládají za nejlepší přístup hlášení kdekterého škrábnutí či dočasné neschopnosti,“ řekl pan Florey, „protože dlouhý seznam řezničiny vypadá v Námořním věstníku moc dobře. Jiní tam neuvedou jediného muže, který není dočista mrtvý, protože malý počet ztrát svědčí o pečlivém veliteli. Mám za to, že váš seznam představuje zlatou střední cestu, i když je možná trochu moc obezřetný – sestavil jste ho bezpochyby s ohledem na povýšení svého přítele?“

„Přesně tak.“

„Ano… Můžu vám nabídnout tenhle kousek studeného hovězího? Prosím vás, podejte mi nějaký ostrý nůž – hovězí, to je nejdůležitější, musí být nakrájeno tence, jestli má mít dobrou chuť.“

„Tenhle je úplně tupý,“ řekl Stephen. „Zkuste skalpel.“ Otočil se k delfínovi. „Ne,“ řekl s pohledem upřeným pod ploutev. „Kde jsme ho mohli nechat? Aha,“ – nadzdvihl prostěradlo – „tady je jiný. To je ale čepel: švédská ocel, bezpochyby. Vidím, že jste začal řez v Hippokratově bodě,“ konstatoval, zvedl prostěradlo ještě o něco výše a zkoumavě hleděl na mladou dámu pod ním.

„Možná bychom ji měli umýt,“ usoudil pan Florey.

„Ale, stačí, když ji otřeme,“ řekl Stephen a použil k tomu účelu cíp prostěradla. „Mimochodem, jaká byla příčina smrti?“ zeptal se a nechal pokrývku klesnout na místo.

„To je zajímavý detail,“ odpověděl pan Florey, uřízl první plátek a donesl jej supu bělohlavému, přivázanému za nohu v rohu pokoje. „To je zajímavý detail, ale skoro bych se přikláněl k názoru, že to má na svědomí spíše to bití než voda. Tahle slabost pro něžné pohlaví, tyhle vrtochy… Ano. Povýšení vašeho přítele.“ Pan Florey se odmlčel, prohlížel si dlouhý, rovný, oboustranně broušený skalpel a slavnostně jím mával nad kýtou. „Když nasadíte muži parohy, musíte počítat s tím, že by vás mohl nabrat,“ prohlásil s nepohnutou tváří a přitom tajně pozoroval, jaký účinek jeho poznámka bude mít.

„Naprostá pravda,“ souhlasil Stephen a hodil supovi kousek chrupavky. „Obecně platí, že fenum habent in cornu. Ale jistě,“ usmál se na pana Floreyho, „to nevztahujete obecně na všechny paroháče? Nechtěl byste být trochu přesnější? Anebo máte na mysli tu mladou osobu pod prostěradlem? Vím, že mluvíte z hloubi svého upřímného srdce, a ujišťuji vás, že žádná míra otevřenosti se mě nedotkne.“

„Nuže,“ řekl pan Florey. „Jde o to, že váš mladý přítel – nebo bych snad mohl říct náš mladý přítel, protože si ho opravdu vážím a mám za to, že tímhle bojem vykonal velice mnoho jak pro námořnictvo, tak pro nás pro všechny – náš mladý přítel byl velice indiskrétní. A stejně tak ta dáma. Chápete mě, viďte?“

„Ach, zajisté.“

„Manželovi se to hrubě nelíbí a je v takovém postavení, že by mohl popustit uzdu své nevoli, pakliže ovšem váš přítel nebude velice opatrný – nanejvýš obezřetný. Manžel nebude žádat zadostiučinění, protože to vůbec není jeho styl – je to ubožák. Ale mohl by se pokusit zaplést jej do nějakého aktu neposlušnosti a dostat jej tak před vojenský soud. Náš přítel je proslulý spíše svým temperamentem, podnikavostí a velkým štěstím než přísným smyslem pro poslušnost. A někteří ze služebně starších kapitánů tady na jeho úspěchy dost žárlí a špatně je nesou. A co víc, je to tory, či alespoň jeho příbuzní. A manžel, stejně jako současný První lord admirality, jsou zuřiví whigové, vzteklí, křiklounští whigovští psi. Chápete mě, doktore Maturine?“

„To rozhodně ano, pane, a jsem vám velice zavázán za otevřenost, s jakou jste mě informoval. Potvrzuje to moje domněnky a musím udělat všechno, co je v mých silách, abych ho přiměl pochopit, v jak choulostivém je postavení. Ačkoliv, na mou čest,“ dodal s povzdechem, „někdy si myslím, že v tomto případě by nepomohlo nic menšího než odstranění penisu.“

„To je, velice obecně řečeno, ta nejzkaženější část,“ souhlasil pan Florey.

Písař David Richards také obědval. Ale stoloval v lůně své rodiny. „Jak každý ví,“ oznámil uctivě naslouchajícím zástupům, „postavení kapitánova písaře je to nejnebezpečnější na válečné lodi. Je pořád přítomen na velitelské palubě s břidlicovou tabulkou a hodinkami, aby si dělal poznámky, stojí vedle kapitána a všechny pušky a velká většina děl střílí na něj. Ale přesto musí zůstat na místě, aby svému kapitánovi mohl poradit a morálně jej podpořit.“

„Ach, Davy,“ vykřikla jeho teta, „a ptá se tě na radu?“

„Jestli se mě ptá na radu, madam? Cha, cha, na mou čest.“

„Nepřísahej, Davy, drahoušku,“ řekla teta automaticky. „Je to nevychované.“

„‚Hola, pane Richardsi, mládenče,‘ povídá mně, když se nám těsně u hlavy skácel hlavní stěžeň a strhnul na velitelskou palubu změť lanoví zmuchlaného jako berlínská vlna, ‚nevím, co mám dělat. Jsem úplně v koncích, ujišťuji vás.‘ ‚S tím se dá udělat jen jediná věc, pane,‘ říkám mu. ‚Obsaďte jejich palubu. Obsaďte je jak na zádi, tak na přídi a na mou čest, fregata je naše v pěti minutách.‘ No, madam a sestřenky, nechtěl bych se vychloubat, trvalo nám to deset minut. Ale stálo to za to, protože jsme zajali tu nejkrásnější, mědí pobitou a nově oplachtěnou fregatu, jakou jsem kdy viděl. A když jsem přišel na záď, potom, co jsem dýkou probodl písaře toho španělského kapitána, kapitán Aubrey mně potřásl rukou a povídá se slzami v očích: ‚Richardsi,‘ povídá, ‚všichni jsme vám moc zavázaní,‘ to mi řekl. ‚Pane, to je od vás moc hezké,‘ povídám já, ‚ale neudělal jsem nic víc, než co by udělal každý správný kapitánův písař.‘ ‚Teda,‘ povídá on, ‚to je velice správné.‘“ Dal si doušek piva a pokračoval. „Málem jsem mu řekl já vám řeknu co, Zlatovlásko‘ – protože my mu ve službě říkáme Zlatovlásko, chápete, tak jako mně říkají Pruďas Davy, anebo Hromsky Richards – ‚prostě mě povyšte na kadeta na Cacafuegu, až ji koupí vláda, a budeme si kvit.‘ Možná mu to ještě řeknu, zítra. Protože cítím, že mám talent pro velení. Určitě má cenu tak dvanáct třináct liber na tunu, co říkáte, pane?“ obrátil se na strýce. „Nijak moc jsme ji nepoškodili.“

„Ano,“ řekl pan Williams zvolna. „Kdyby ji koupila vláda, tak by vynesla asi tolik, a její náklad stejně tak. Kapitán Aubrey by z hotových peněz urval čistých pět tisíc a tvůj podíl by činil, podívejme se na to, dvě stě třiašedesát celých, jedna čtyři dva. Pokud ji koupí vláda.“

„Co myslíš, ty lichváři, tím svým pokud?“

„No co, myslím tím, že nákupy admirality vyřizuje jistá osoba a jistá osoba má ženu, která není moc prudérní. A ta jistá osoba by mohla všechno zničit strašným způsobem. Ó, Zlatovlásko, ó Zlatovlásko, kde jsou tvé kadeře?“ zazpíval pan Williams k nevýslovnému úžasu svých neteří. „Kdyby si hleděl raději byznysu, místo aby si hrál na plemenného býka celé farnosti, tak by…“

„To byla ona, kdo ho ulovila!“ vykřikla paní Williamsová, která ještě nikdy od té doby, co v roce 1782 řekl v kostele svaté Trojice v Plymouthu své „ano“, nenechala svého manžela dokončit větu.

„Ó, ta koketa,“ zvolala její neprovdaná sestra. A oči neteří se otočily k ní, tentokrát ještě rozšířenější.

„Ta coura,“ zvolala paní Thomasová. „Bratranec mé služky řídil tu bryčku, co s ní přijela na nábřeží. A to byste nevěřili…“

„Měli by ji vymrskat z města na voji trakaře a já bych to bičování klidně zastala sama.“

„Ale no tak, moje drahá…“

„Já vím, co si myslíš, Williamsi,“ křičela jeho choť. „Ale okamžitě s tím přestaň. Ta odporná mrcha, ta darebačka!“

Pověst té darebačky opravdu utrpěla, v posledních měsících dostala povážlivé trhliny, a guvernérova manželka ji přijala tak chladně, jak jen se odvážila. Ale vzhled Molly Hartové se vylepšil téměř k nepoznání – již předtím to byla hezká žena a teď byla nade vši pochybnost krásná. Spolu s lady Warrenovou přijely na koncert a venku na jejich kočár čekala malá jednotka vojáků a námořníků. Teď se kolem ní nahrnuli, supěli a ježili se v agresivní snaze se prosadit, zatímco jejich ženy, sestry a dokonce milenky seděly jako zmoklé slepice někde v dálce a se semknutými rty němě zíraly na tu šarlatovou róbu, sotva patrnou mezi nakupenými uniformami.

Muži odpadli, když se objevil Jack, a někteří se vrátili ke svému ženskému stádečku, které se jich dotazovalo, zdali neshledávají paní Hartovou příliš starou, nevhodně oblečenou a jestli nevypadá jako úplný hastroš? Taková škoda v jejím věku, ubožátko. Musí jí být nejméně třicet, čtyřicet, pětačtyřicet. Dlouhé krajkové rukavice s ustřiženými prsty! Kdo to jakživ viděl? To ostré světlo je k ní bezohledné. A není to strašně výstřední, nosit tak ohromné perly?

Ona v sobě má něco z kurvy, pomyslel si Jack, když si ji zálibně prohlížel, jak tam tak stála s hlavou hrdě vztyčenou, dokonale si vědomá toho, co ženy říkají, a naprosto tím pohrdajíc. Měla v sobě něco z kurvy, ale to jen zvyšovalo jeho touhu. Patřila jenom úspěšným. Ale protože vedle Sophie kotvila v mahonském přístavu Cacafuego, Jackovi to připadalo dokonale přijatelné.

Po chvíli nicotné konverzace – po chvíli přetvářky, o níž si Jack naneštěstí myslel, že se s ní vyrovnal s obzvláštní brilantností – se vnořili s plynoucím davem do koncertního sálu. Molly Hartová se elegantně usadila u své harfy a ostatní se rozmístili na malé pozlacené židličky.

„Co uslyšíme?“ zeptal se hlas za ním, a když se Jack otočil, spatřil Stephena, napudrovaného a úctyhodného, až na to, že si zapomněl košili, a nedočkavě očekávajícího pochoutky.

„Nějakého Boccheriniho – kus pro cello – a Haydnovo trio, které jsme aranžovali. A na harfu zahraje paní Hartová. Pojďte se posadit vedle mě.“

„No, asi bych měl,“ řekl Stephen. „Je tady tak narváno. Tak jsem se na tenhle koncert těšil. Je to poslední, který na nějakou dobu uslyšíme.“

„Nesmysl,“ odpověděl Jack, aniž pochopil narážku. „Ještě je tu večírek u paní Brownové.“

„To už budeme na cestě na Maltu. Rozkaz se píše právě v tuhle chvíli.“

„Šalupa ještě není připravená vyrazit na moře,“ řekl Jack. „Musíte se mýlit.“

Stephen pokrčil rameny. „Mám to přímo od samotného tajemníka.“

„Ten zatracený darebák…“ vykřikl Jack.

„Pšt,“ zasyčeli všichni lidé kolem něho. První houslista se uklonil, zvedl smyčec a v příští chvíli se všichni s vervou pustili do hry a naplnili místnost nádhernou komplikovaností tónů předehry k meditativní písni cella.

„Suma sumárum,“ řekl Stephen, „Malta je otravné místo. Ale přinejmenším jsem na pobřeží nalezl poměrně značné množství mořských cibulek. Zakonzervoval jsem je v pleteném košíku.“

„Tak jest,“ souhlasil Jack. „Ačkoliv Bůh ví, až na toho chudáka Pullingse, že bych si neměl stěžovat. Vybavili nás štědře, až na ta dlouhá vesla – nikdo nemohl být vstřícnější než hlavní správce – a vybavili nás přímo královsky. Myslíte si, obecně vzato, že by ty vaše cibulky mohly postavit chlapa na nohy? Cítím se jako vykastrovaný kocour – úplně mimo sebe.“

Stephen si jej pozorně prohlédl, zkontroloval mu puls, podíval se mu na jazyk, položil mu pár nechutných otázek, vyšetřil ho. „Vypadá to zranění špatně?“ zeptal se Jack, vyplašený jeho vážností.

„Je to zranění, jestli tomu tak chcete říkat,“ odpověděl Stephen. „Ale ne z boje s tou fregatou. Některá z vašich důvěrných přítelkyň příliš štědře rozdávala své půvaby, příliš marnotratně.“

„Ach můj Bože!“ vykřikl Jack, kterému se to nikdy předtím nestalo.

„Nic si z toho nedělejte,“ řekl Stephen, pohnutý Jackovou hrůzou. „Brzy vás dostaneme znovu na nohy. Když se to zjistí včas, tak to není žádný velký problém. Vůbec vám neuškodí, když se budete držet trochu zpátky. Nebudete pít nic jiného než tišící odvar z krup a budete jíst jen ovesnou kaši – žádné hovězí nebo skopové, žádné víno ani pálenku. Jestli je pravda, co mi pan Marshall říkal o západní přístupové cestě v této roční době, tak včetně zastávky v Palermu budete zase schopen zruinovat si zdraví, vyhlídky, zdravý rozum, vizáž a štěstí, hned jak obeplujeme mys Mola.“

Opustil kajutu s výrazem naprosto neosobního zájmu, jak se Jackovi zdálo, a sešel rovnou do podpalubí, kde namíchal jakýsi lektvar s práškem z velké zásoby, již (jako každý námořní felčar) měl neustále po ruce. Pod nárazy severovýchodního větru, vanoucího od Delamara Point, se Sophie nakláněla tak, že toho nalil víc než dost.

„Je toho víc než dost,“ všiml si, balancoval jako starý mořský vlk a naléval přebytek do fiály za dvacet drachem. „Ale to nevadí. Alespoň zbude zrovna i na mladého Babbingtona.“ Zazátkoval fiálu, postavil ji na poličku se zábradlím, spočítal její společnice, označené na hrdlech jmenovkami, a vrátil se do kajuty. Věděl moc dobře, že Jack se zachová podle starobylé námořní pověry, že více je lépe, a pokud nebude pod dohledem, zfetuje se až na práh Království nebeského, a tak tam stál a vnímal přesun autority z jednoho na druhého v tomto jejich zvláštním vztahu (či spíše potenciální autority, neboť v tomto smyslu nikdy neměli nějaké opravdové problémy), jak se Jack zajíkal a měl záchvaty dávení při polykání té nechutné medicíny. Ihned od té doby, co Stephen Maturin po jejich první kořisti zbohatl, neustal ve shromažďování velkého množství čertova lejna, castorea a dalších substancí, aby jeho léky dostaly odpornější chuť, zápach a vzhled, než všechny ostatní v celém loďstvu – aby jeho otrlí pacienti cítili celou svou bytostí, že jsou léčeni.

„Kapitána trápí jeho zranění,“ oznámil u jídla, „takže nebude moct přijmout zítřejší pozvání k našemu stolu. Nařídil jsem mu klid na lůžku a pohodlné kalhoty.“

„Byl hodně posekán?“ zeptal se pan Dalziel uctivě. Pan Dalziel byl jedním ze zklamání, které jim připravila tahle záležitost s Maltou. Všichni na palubě doufali, že Thomas Pullings bude potvrzen v hodnosti poručíka, ale admirál jim poslal svého vlastního chráněnce, bratrance, pana Dalziela z Auchterbothie a Soddsu. Osladil to osobní poznámkou, že „nespustí pana Pullingse z mysli a jmenovitě se o něm zmíní Admiralitě“, ale zatím zůstalo při starém – Pullings byl pořád jen pomocníkem navigátora. Nebyl povýšen – byla to první skvrna na jejich vítězství. Pan Dalziel to vycítil a choval se nanejvýš smířlivě, ačkoliv to vcelku nebylo nijak nutné, neboť Pullings byl tou nejskromnější bytostí na zemi, až nepříjemně ostýchavý kdekoliv s výjimkou nepřátelské paluby.

„Ano,“ odpověděl Stephen, „to byl. Má zranění kordem, pistolí a píkou. A když jsem v ráně pátral hlouběji, našel jsem kus kovu, kulky, která jej ranila v bitvě na Nilu.“

„Na jednoho člověka to je tedy opravdu dost,“ poznamenal pan Dalziel, který nikoliv vlastní vinou dosud nezažil vůbec žádné krveprolití a touto skutečností trpěl.

„Opravte mě, jestli se mýlím, doktore,“ ozval se navigátor, „ale ta zranění se mohla otevřít kvůli starostem, ne? A musel si dělat opravdu velké starosti kvůli tomu, že nemůžeme křižovat podle svého, zvláště když už je skoro po sezoně.“

„Ano, to jistě,“ přitakal Stephen. A opravdu, Jack měl důvod k rozčilení stejně jako všichni ostatní na palubě. Být poslán na Maltu, když měli právo křižovat v bohatých vodách, to bylo opravdu kruté, v každém případě, a příkoří ještě zhoršovaly neutuchající pověsti o galeoně vyhrazené osudem a Jackovymi soukromými zpravodajskými informacemi pro Sophii. Jednalo se o galeonu, či dokonce o galeony, o celé hejno galeon, které se možná právě v tuhle chvíli plížily kolem španělského pobřeží, a oni byli pět set mil daleko.

Byli nesmírně netrpěliví, aby se vrátili zpátky ke své svobodné plavbě, k těm sedmatřiceti dnům, kdy jim přálo štěstí, k těm sedmatřiceti dnům, kdy kuli želeno. Neboť ačkoliv v posádce bylo mnoho takových, kteří vlastnili více guineí, než jim na břehu patřilo kdy šilinků, nebyl v ní jediný člověk, který by vášnivě neprahl po dalších. Ve výpočtech panovala všeobecná shoda, že na řadového námořníka připadá téměř padesát liber, a dokonce i ti, kteří v boji prolili krev, byli pomlácení, popálení a jinak zle zřízení, to považovali za slušnou mzdu za jedno dopoledne tvrdé práce – a za daleko zajímavější než jeden nejistý šilink, který by si mohli denně vydělat u pluhu či u tkalcovského stavu na pevnině, a dokonce i ve srovnání s osmi librami za měsíc, které údajně nabízeli kapitáni obchodní flotily, postrádající pracovní síly.

Společný vítězný boj, tvrdá disciplína a vysoký stupeň kvalifikace (kromě místního šílence, bláznivého Willyho, a několik dalších beznadějných případů, každý muž či plavčík na palubě teď již dokázal zacházet s lanovím, plachtami i kormidlem) je stmelily do pozoruhodně jednolitého tělesa, dokonale obeznámeného s lodí a jejími vrtochy. Náramně se to ostatně hodilo, neboť jejich nový poručík nebyl žádný úžasný námořník a oni ho vysekali z mnoha vážných pochybení, zatímco se šalupa prodírala na západ, jak rychle jen dokázala, dvěma šokujícími vichřicemi, po ohromně rozbouřeném moři a bezvětřím dohánějícím k šílenství, kdy se Sophie převalovala na vlnách a točila se sem a tam, až dokonce i lodní kočka dostala mořskou nemoc. Prodírala se, jak nejrychleji dokázala, protože nejenže posádka měla měsíc na úvahy o návratu k nepřátelskému pobřeží, ale ani důstojníci se nemohli dočkat, kdy uslyší novinky z Londýna, až si v Námořním věstníku přečtou oficiální reakci na své úspěchy – a až bude Jack povýšen na kapitána řadové lodi a postupu se dočkají i oni.

Byla to plavba, která svědčila jak o dobré práci arzenálu na Maltě, tak o vynikajících vlastnostech posádky, neboť právě v těchto vodách šla při druhé vichřici ke dnu Utile, šalupa s šestnácti děly – otočila se bokem k větru ani ne dvacet mil jižně od nich a celá posádka zahynula. Ale počasí se poslední den umoudřilo, poslalo jim pěknou pravidelnou tramontanu, takže pluli s maximálně zkrácenými plachtami, vysoké pobřeží Menorky spatřili dopoledne, signalizovali svoje číslo krátce po obědě a mys Mola obepluli, ještě než slunce z poloviny zapadlo.

Jack už se naplno zotavil, ačkoliv byl kvůli domácímu vězení o něco méně opálený, dychtivě pozoroval větrnou oblačnost nad horou Toro, jež slibovala stálé severské počasí, a řekl: „Jakmile proplujeme úžinou, pane Dalzieli, spustíme čluny a začneme vozit na palubu sudy. Musíme začít s přepravou vody ještě dnes večer a znovu vyplujeme co nejdříve ráno. Nesmíme ztratit ani chvíli. Ale vidím, že jste už připravil kladkostroj – výborně!“ dodal a se zachechtáním se vrátil do kajuty.

To bylo poprvé, co o něčem takovém ubohý pan Dalziel slyšel. Němí námořníci, kteří znali Jackovy zvyky daleko lépe než on, rozkaz předvídali a ubohý muž jen zakroutil hlavou se vší duševní vyrovnaností, jakou dokázal vyvinout. Byl v obtížném postavení, protože ačkoliv byl bezúhonným, svědomitým důstojníkem, nesnesl nejmenší srovnání s Jamesem Dillonem. Zemřelý poručík se nesmazatelně zapsal do myslí posádky, kterou pomáhal utvářet. Stále více vzpomínali na jeho dynamickou autoritu, ohromné technické schopnosti a námořnický um.

Jack o něm přemýšlel, když Sophie plachtila dlouhým přístavem, kolem důvěrně známých potůčků a ostrůvků. Právě byli v jedné úrovni s karanténním ostrovem a on vzpomínal na to, o kolik méně hluku James Dillon dělal, když uslyšel z paluby zvolání „člun ahoj“ a ve velké dálce odpověď, jež znamenala, že se blíží nějaký kapitán. Nepostřehl jméno, ale o chvíli později zaklepal na dveře vyplašený Babbington a oznámil: „K boku přirazila bárka náčelníka, pane.“

Na palubě do sebe začali všichni narážet, jak se hrnuli jeden přes druhého, neboť Dalziel se snažil dělat tři věci najednou a ti, kteří se měli seřadit u boku lodi, měli divokou snahu vypadat co nejupraveněji. Jen málo kapitánů by vystřelilo zpoza ostrova tímhle způsobem, jen málo by jich obtěžovalo loď, která se právě chystala zakotvit, a většina z nich by jim dokonce i v nejnaléhavějším případě poskytla šanci, povolila by jim pár minut odkladu. Ne tak kapitán Harte, který přirazil k boku, jak mohl nejrychleji. Ozvaly se trylky píšťaly, zazněly příslušné rozkazy. Těch několik málo vhodně oblečených důstojníků stálo ztuha v pozoru, s obnaženými hlavami. Námořní pěšáci dali k poctě zbraň, přičemž jeden upustil mušketu.

„Vítejte na palubě, pane,“ zahlaholil Jack, který byl v současné době tak spokojen se zářícím světem, že jej potěšil dokonce i pohled na tuhle podrážděnou tvář, neboť byla důvěrně známá. „Mám dojem, že tohle je poprvé, co máme tu čest.“

Kapitán Harte nedbalým pohybem zasalutoval důstojnické palubě a s neskrývanou záští poulil oči na umouněné plavčíky, námořní pěšáky s nepořádně upraveným řemením, hromadu soudků na vodu a na malou, tlustou, pokornou fenku krémové barvy pana Dalziela, jež vyrazila na jediné volné prostranství a tady celá zahanbená, se svěšenými slechy a s omluvnými pohledy na všechny strany, udělala ohromnou loužičku.

„To máte palubu vždycky v takovémhle stavu, kapitáne Aubreyi?“ zavrčel Harte. „Na mou věru, tady to vypadá spíš jako v nějakém vetešnictví než jako na palubě královské lodi.“

„Ale kdepak, to ne, pane,“ odpověděl Jack stále ještě v dobrém rozmaru, protože admiralitní obálka z voskovaného plátna pod Hartovou paží mohla být jedině kapitánským patentem, adresovaným ctihodnému J. A. Aubreymu, doručená s pozoruhodnou rychlostí. „Bohužel jste zastihl Sophii zrovna při střídání směn. Mohu vás pozvat do kajuty, pane?“

Posádka se uspokojivě činila, jak se prodírali mezi ostatními plavidly a připravovali se zakotvit. Byla na svou šalupu zvyklá, stejně jako na své kotviště, což bylo jen dobře, neboť všichni až s nepřiměřenou pozorností naslouchali hlasům, vycházejícím z kajuty.

„Tak teď mu to starej pěkně nandává,“ zašeptal Thomas Jones s úšklebkem do ucha Williamu Witsoverovi. A podobně se šklebila skoro celá posádka, neboť ti, co byli na doslech, rychle pochopili, že jejich kapitán vybouchl. Měli ho moc rádi, byli by za ním šli kamkoliv, ale příjemně je rozveselila představa, jak se s tím bude muset vyrovnat, jak dostává co proto, jak mu Harte myje hlavu, jak ho zpražil.

„Když dám nějakej rozkaz, tak čekám, že bude do puntíku splněnej,“ poškleboval se s němou okázalostí Robert Jessup do ucha Williama Agga, pomocníka kormidelního poddůstojníka.

„Ticho tam,“ zakřičel navigátor, který neslyšel.

Ale teď začaly úšklebky vadnout, nejdříve na tvářích těch bystřejších mužů blízko větracího okénka, potom na tvářích těch, kteří byli v dosahu němě signalizujících očí, výmluvných gest a vážných grimas, a tak to pokračovalo. A když nejlepší kotva šplouchla do moře, neslo se po palubě šeptem: „Žádné křižování.“

Kapitán Harte vystoupil na palubu. Byl doprovozen do své bárky upjatou ceremonií, v atmosféře němé podezíravosti, velice zesílené kamenným výrazem na tváři kapitána Aubreye.

Kutr a bárka začaly okamžitě dovážet vodu. Jola dovezla na břeh hospodáře pro zásoby a poštu. Zásobovací čluny přivážely své obvyklé pochoutky a pan Watt spolu s většinou Sofijanů, kteří přežili svá zranění, přispěchal na nemocniční převozní pramici, aby zkontroloval, co ti blbci na Maltě provedli s jeho takeláží.

Jejich kolegové na nově příchozí pokřikovali: „Víte, co je nového?“

„Co, kámo?“

„Takže vy to nevíte?“

„Tak nám to řekni, kámo!“

„Nepoplujeme na žádnou další křižovačku, vo to de. – Už jsme si toho užili, povídal ten starej čurák zkurvenej, už prej jsme vypotřebovali svůj čas. – Spotřebovali jsme ho, když jsme pluli na Maltu. – Našich sedmatřicet dní! – Budeme eskortovat tu zatracenou suchozemskou sebranku do Gibraltaru, to budeme dělat. A prej pěkně vám děkujeme za to úsilí během toho křižování. – Cacafuego vláda nekoupila – prodala ji těm pitomejm Maurům za osmnáct pencí a libru hoven, tu nejrychlejší šebeku, jaká kdy vyplula. – Vrátili jsme se moc pozdě: ‚Nic mi neříkejte, pane/ povídá, ‚protože já tomu rozumím lepší!‘ – A ve Věstníku o nás nic není a ten starej prďola ani nepřinesl Zlatovláskovi jeho povýšení. – Povídaj, že to nebyla řadová loď a její kapitán že neměl patent – všechno jen samý pitomý lži. – Sakra, kdybych tak dostal do ruky ty jeho koule, tak já bych mu je…“ V tu chvíli byli přerušeni rezolutním signálem z rukou bocmanova pomocníka, tlumočeným koncem tlustého lana, ale dávali své vášnivé rozhořčení najevo způsobem, o němž se domnívali, že to je šepot, a kdyby se v tu chvíli kapitán Harte znovu objevil, tak by mohla vypuknout vzpoura, která by s ním mrštila až do přístavu. Byli rozzuření kvůli svému vítězství, byli rozzuření sami kvůli sobě a byli zuřiví kvůli Jackovi. A věděli s naprostou jistotou, že lamentování jejich důstojníků postrádá jakoukoliv přesvědčivost. Údery konci lan jim vadily asi tak jako mávnutí kapesníkem. A dokonce i nováček Dalziel byl šokován tím, jak se s nimi zacházelo, přinejmenším na základě šeptandy, odposlechnutých útržků rozhovorů, dedukcí, řečí v převozních pramicích a nepříznivých zpráv o krásné Cacafuego.

Ve skutečnosti s nimi naložili ještě hanebněji, než se dalo soudit podle šeptandy. Velitel Sophie a její ranhojič seděli v kajutě uprostřed hromady papírů, protože Stephen Maturin s jejich vyřizováním pomáhal, psal odpovědi a také některé svoje dopisy, a teď byly tři hodiny ráno. Sophie se jemně kolébala na kotvišti a její stěsnaná posádka celou noc prochrápala (jedna z mála radostí směny v přístavu). Jack vůbec nevystoupil na břeh – neměl ani v nejmenším v úmyslu jít na břeh. A teď to vypadalo, jako by je ticho, absence opravdového pohybu, dlouhé vysedávání s perem a inkoustem izolovalo v jejich osvětlené buňce od celého světa. Díky tomu také jejich rozhovor, který by v každou jinou dobu působil neslušně, vypadal naprosto obyčejně a přirozeně. „Znáte toho chlapa Martineze?“ zeptal se Jack tiše. „Toho chlapa, co pronajímá Hartovým část svého domu?“

„Slyšel jsem o něm,“ odpověděl Stephen. „Je to spekulant, takový ten rádoby bohatý člověk, pochybný společník.“

„No, tak ten získal kontrakt na doručování pošty – pěkná špinavost, to jsem si jistý – a koupil ty ubohé necky, tu Venturu, jako poštovní člun. Ta nikdy neudělala ani šest mil za hodinu od chvíle, co byla spuštěná na vodu, a my ji musíme eskortovat ke Skále. Jasné jako facka, řekl byste. Ano, ale máme převzít ten poštovní pytel, máme ho doručit na její palubu těsně předtím, než přirazí k molu, a potom se máme rovnou vrátit zpátky sem, aniž bysme přistáli a vůbec s někým v Gibraltaru promluvili. A já vám řeknu ještě něco. On vůbec nedoručil můj oficiální dopis po Superb, která vyplula do Středozemního moře dva dni po nás, ani po Phoebe, která plula rovnou domů. A já se s vámi vsadím, o co chcete, že je tady v tomhle špinavém pytli. A co víc, vím tak jistě, jako bych ho četl, že jeho doprovodný dopis bude plný těch jeho vymyšlených lží o veliteli Cacafuega a těch keců o tom, že neměla oficiální status. Ošklivé narážky a zdržovačky. Proto nebylo nic v Námořním věstníku. A proto taky žádné povýšení. V té admiralitní obálce byly jenom jeho vlastní rozkazy, pro případ, že bych trval na tom, aby mi je dal písemně.“

„Jistě, jeho motivy jsou jasné i dítěti. Doufá, že vás vyprovokuje k výbuchu. Doufá, že neposlechnete a zničíte si kariéru. Prosím vás, nenechte se zaslepit hněvem.“

„Buďte klidný, já ze sebe blbce neudělám,“ sykl Jack se zaťatými zuby. „Ale co se týče těch jeho provokací, tak to mě vytočil báječně. Pochybuji, že vůbec dokážu vybrnkat stupnici, ruce se mi třesou, jen na něj pomyslím,“ řekl a uchopil housle. A ještě než urazily oněch šedesát centimetrů z truhlice k jeho rameni, vyrojily se mu v hlavě čistě osobní myšlenky, nikoliv jedna po druhé, ale v celém chuchvalci. Tolik týdnů a měsíců, kdy mu pod rukama unikalo tak ceněné povýšení – přičemž ho již předběhli Douglas z Phoebe, Evans přeložený do Karibiku a ten člověk jménem Raitt, kterého ani neznal. Ti všichni se objevili v posledním čísle Námořního věstníku a teď byli před ním na tom nezměnitelném seznamu patentovaných kapitánů řadových lodí. Už navěky bude služebně mladší než oni. Tolik ztraceného času. A ty znepokojivé zvěsti o míru. A hluboké, stěží dokazatelné podezření, že by se celá věc mohla zvrtnout. Žádné povýšení. Prorocké varování lorda Keithe do písmene splněné. Přitiskl si housle pod bradu, sevřel ústa a zároveň sklonil hlavu. A sevření úst stačilo spustit záplavu emocí. Tvář mu zbrunátněla, začal ztěžka oddychovat, oči se rozšířily a kvůli extrémnímu smršťování zorniček se zakalily. Sevření úst ještě zesílilo a s ním stisk pravé ruky. Zornice se symetricky zužuji do průměru asi desetiny palce, poznamenal si Stephen na roh papíru. Ozvalo se hlasité, rozhodné prasknutí, melancholicky zmatené zakvílení strun a se směšným výrazem nevíry, úžasu a zoufalství zvedl Jack housle, celé vykloubené a se zlomeným krkem. „Ono to prasklo!“ zvolal. „Ono to prasklo.“ Složil obě části s nekonečnou pečlivostí k sobě a držel je pohromadě. „To bych nepřipustil za nic na světě,“ řekl potichu. „Mám tyhle housle od malička, od té doby, co jsem začal nosit kalhoty.“

Rozhořčení nad zacházením se Sophií se neomezovalo jenom na šalupu, ale bylo zde přirozeně nejsilnější. Jak posádka otáčela kotevním vrátkem, aby loď zvedla kotvu, zpívala novou píseň, píseň, která vůbec nebyla plodem cudné múzy páně Mowettovy.

Starý Harte, starý Harte s držkou jak z dubu, synátor je to suchého francouzského prdu, hej hou, dupni a jdi, dupni a jdi, dupni a jdi, hej hou, dupni a jdi.

Pištec, sedící se zkříženýma nohama na hlavici vrátku, vyndal píšťalu z úst a zazpíval tichý sólový part:

Povídá starý Harte svý milý: No né, co to mé oči vidí, statečný velitel Sophie, jak to přijde, že v tobě je?

Načež jej znovu přerušilo hluboké rytmické hulákání:

Starý Harte, starý Harte s držkou jak z dubu, synátor je to suchého francouzského prdu.

James Dillon by nikdy nic takového nestrpěl, ale pan Dalziel neměl vůbec ponětí o významu jediné narážky, a tak píseň pokračovala a pokračovala, až byl kotevní kabel, odporně zapáchající mahonským bahnem, stočen v kabelové komoře a Sophie napnula kosatky a přestavěla své přední košové ráhno. Doplula po bok Amelie, kterou neviděli od souboje s Cacafuegem, a v tu ránu zpozoroval pan Dalziel, že lanoví fregaty je plné mužů, kteří všichni zvedají klobouky a hledí na Sophii.

„Pane Babbingtone,“ řekl potichu pro případ, že by se spletl, protože něco takového viděl předtím jen jednou v životě, „řekněte kapitánovi, že se poroučím, a že mám dojem, že se Amelia chystá provolat nám slávu.“

Mžourající Jack přišel na palubu, právě když zaburácelo první volání, drtivá vlna ze vzdálenosti dvaceti metrů. Potom se ozvala píšťalka bocmana Amelie a další provolání slávy, načasované precizně stejně jako její boční salva, a potom třetí. Stál tam se svými důstojníky ztuhlý v pozoru, se smeknutými klobouky, a sotvaže nad přístavem odumřela ozvěna posledního zvolání, zakřičel: „Třikrát hurá Amelii!“ A Sofijané, ačkoliv uprostřed namáhavé práce, odpověděli jako hrdinové, zčervenalí pýchou a námahou, kterou potřebovali k provolání, neboť věděli, co se sluší a patří. Potom se z paluby Amelie, nyní již daleko vzadu, ozvalo: „Ještě jednou hurá!“ a tak to také poddůstojníci odpískali.

Byl to nádherný kompliment, noblesní rozloučení, a všem udělalo ohromnou radost, ale přesto nezabránilo Sofijanům, aby necítili palčivé rozhořčení – nezabránilo jim to ve výkřicích: „Vraťte nám našich sedmatřicet dní,“ z nichž se stal jakýsi slogan či heslo v podpalubí, a dokonce i na palubě, když se odvážili – nevěnovali se svým povinnostem tak, jak by měli, a v následujících dnech a týdnech byli víc než obyčejně protivní.

Krátká mezihra v Port Mahonu měla výjimečně špatný vliv na disciplínu. Jedním z výsledků jejich zlé přeměny v jednolité, vzpurné těleso bylo, že hierarchie (se všemi svými jemnostmi) na čas prakticky zmizela. Dalším důsledkem bylo to, že lodní profous připustil, aby zranění, vracející se do služby, přivlekli na loď zásoby španělské brandy, anýzovky a bezbarvé tekutiny, o níž tvrdili, že je to gin. Měli jich plné nejenom močové měchýře, ale i tlumoky. Ostudné množství lidí podlehlo jejich vlivu, mezi nimi i velitel příďové směny (paralytik) a oba pomocníci bocmana. Jack degradoval Morgana, povýšil němého černocha Alfreda Kinga, a splnil tak svoji hrozbu – němý pomocník bocmana bude určitě daleko hrozivější, daleko více odstrašující. Obzvláště pomocník s tak silnými pažemi.

„A, pane Dalzieli,“ řekl, „k palubnímu ochozu konečně připevníme pořádnou mříž. Z bičování u vrátku si vůbec nic nedělají a já tohle nekonečné ožralství zarazím, ať to stojí co to stojí.“

„Ano, pane,“ přikývl poručík a po kratičké pauze pravil: „Wilson a Plimpton se mi svěřili, že by byli hrozně neradi, kdyby je bičoval King.“

„Samozřejmě že budou hrozně neradi. Právě proto budou zbičováni. Byli opilí, je to tak?“

„Do němoty, pane. Říkali, že to byl jejich Den díkůvzdání.“

„Za co, pro Boha, měli co vzdávat díky? Cacafuego prodali Alžířanům!“

„Jsou z kolonií, pane, a zdá se, že v těch končinách je to nějaký tamní svátek. Ale jim nevadí ani tak to bičování, jako ten, kdo je bude bičovat.“

„Pchá!“ ušklíbl se Jack. „Já vám řeknu, koho ještě dám zbičovat, jestli tohle bude pokračovat. Bude to master té zatracené kocábky. Vystřelte mu pěkně před příď, pane Dalzieli, a ať kouká pořádně držet krok.“

Nešťastná kocábka prožívala od chvíle vyplutí z Port Mahonu mizerné časy. Na její palubě předpokládali, že Sophie popluje rovnou do Gibraltaru, bude se držet pěkně v dohledu pobřeží, z dohledu korzárů a určitě z dosahu pobřežních baterií. Avšak přestože Sophie nebyla žádný Létající Holanďan, navzdory všem svým vylepšením, dokázala nicméně uplout dvě míle za každou jednu míli poštovní kocábky, buď těsně přilehlá k větru, nebo s příznivým větrem v zádech, a své nadřazenosti využívala k tomu, že proplouvala kolem pobřeží a prosmejčila každou zátoku a záliv, přičemž poštovní loď zanechávala v nevelké vzdálenosti mezi sebou a mořem, a uváděla ji tak do stavu permanentní hrůzy.

Dosud toto pilné čmuchání nepřineslo žádný výsledek, pouze rychlou střeleckou výměnu s děly na pobřeží, neboť Jackovy přísné rozkazy striktně zakazovaly jakékoliv pronásledování a zaručovaly téměř najisto, že zůstanou bez kořisti. Ale to byla naprosto druhotná úvaha. Jack prahnul po boji a ve svém kritickém rozpoložení si uvědomoval, že by dal téměř cokoliv za přímočarý boj s nějakou lodí asi tak jeho velikosti.

Ponořen v tyto úvahy vystoupil na palubu. Vítr z moře celé odpoledne slábl a nyní skomíral v nepravidelných nárazech. Ačkoliv Sophie poryvy stále ještě zachycovala, poštovní loď už téměř postihlo naprosté bezvětří. Na pravoboku se od severu k jihu táhlo vysoké skalnaté pobřeží, zbarvené do hněda, vybíhající do malého mysu, na jehož vrcholku stála zřícenina nějakého maurského hradu, asi míli od nich vzdálená.

„Vidíte ten mys?“ zeptal se Stephen, který na něj upíral oči a v ruce přitom držel rozečtenou knihu, kde si příslušné místo založil palcem. „To je Cabo Roig, pobřežní ohraničení katalánského nářečí. Orihuela je trochu dál do vnitrozemí a tam také už žádnou katalánštinu neuslyšíte – mluví se tam mauricijsky a tím barbarským andaluským žargonem. Dokonce i v té vesnici za výběžkem mluví jako Maurové – tím strašlivým arabským brebentěním.“ Ačkoliv byl v jiných ohledech dokonale liberální, Stephen Maturin Maury nesnášel.

„Tam je nějaká vesnice, za tím mysem?“ zeptal se Jack a oči mu zasvítily.

„No, spíš vesnička, za chvíli ji uvidíte.“ Rozhostilo se ticho, v němž šalupa klouzala po klidné hladině a pobřeží se neznatelně posouvalo. „Strabon tady říká, že staří Irové považovali za čest být snězeni příbuznými – byla to prý forma pohřbu, při níž se duše udržela v rodině,“ řekl a zamával knihou.

„Pane Mowette, buďte tak laskav a přineste mi dalekohled. Omlouvám se vám, doktore, říkal jste něco o Strabonovi.“

„Mohl byste říci, že není nic než pouhý znovuzrozený Eratosthenes, či bych měl raději použít výraz nově vystrojený?“

„Ach, rozhodně, buďte od té lásky. Támhle na vrcholu toho útesu, pod hradem, uhání na koni nějaký chlapík, div si vaz nesrazí.“

„Jede do vesnice.“

„Taky že ano. Teď už ji vidím, tam za tou skálou. A vidím také něco jiného,“ dodal téměř pro sebe. Šalupa se nepřestávala posunovat a mělká zátoka stejně zvolna uhýbala, až odhalila bílé domky nakupené u pobřeží. Kousek od něj kotvily tři lodice, asi čtvrt míle jižně od vesnice. Dvě úzké veslice a jedna pinka, obchodní lodice nepříliš veliké, ale po okraj naložené zbožím.

Ještě než šalupa doplula na jejich úroveň, vypukl na břehu čilý shon, a každé oko na palubě, které se dostalo k dalekohledu, dokázalo rozeznat pobíhající postavičky spouštějící čluny a veslující horlivě k zakotveným plavidlům. A teď už bylo vidět pobíhat lidi i na palubách obchodních lodic a přes večerní hladinu se jasně neslo jejich rozčilené drmolení. Potom se ozvalo rytmické pokřikování, jak se dřeli s rumpály a zdvihali kotvy. Spustili plachty a vyrazili přímo k pobřeží.

Jack chvíli hleděl na břeh a v očích se mu zračily rychlé výpočty. Pokud by se moře nezvedlo, nebude nic snazšího než lodě odvléct - jak pro Španěly, tak pro něj. Aby bylo jasno, jeho rozkazy nepřipouštěly žádnou přepadovou výpravu. Avšak nepřítel byl životně závislý na příbřežním obchodu – cesty ve vnitrozemí byly mizerné – oslí karavany byly absurdní už z hlediska čirého objemu - neexistovaly žádné povozy hodné toho jména – lord Keith byl v tomhle bodě obzvláště důrazný. A bylo jeho úkolem zabírat, pálit, potápět a ničit. Sofijané zírali na Jacka. Věděli přesně, co se mu honí hlavou, ale měli také jasnou představu o tom, co stojí v jeho rozkazech – tohle nebyla žádná svobodná plavba, ale přesně vymezená konvojová služba. Zírali tak upřeně, až se písek v přesýpacích hodinách dosypal. Joseph Button, námořní pěšák ve službě, jehož úkolem bylo obracet přesýpací hodiny, odměřující čas po půlhodinách, jakmile se písek dosypal, a potom udeřit do zvonu, byl vyrušen ze svého studia tváře kapitána Aubreye štulci, štípanci a tlumenými výkřiky: „Joe, Joe, probuď se, Joe, ty tlustej zkurvysynu,“ a konečně hlasem pana Pullingse, který mu do ucha zasyčel: „Buttone, otočte ty hodiny!“

Poslední úder zvonu odezněl a Jack řekl: „Otočte ji, pane Pullingsi, buďte tak laskav.“

Po dokonale vykroužené křivce a za doprovodu důvěrně známých, téměř nepozorovaných signálů píšťaly a povelů „připravit k otočení – kormidlo na závětrnou stranu – chopte se otěží – přitáhněte hlavní plachtu!“ se Sophie otočila, nabrala vítr a vyrazila zpátky ke vzdálené poštovní lodi, stále se bez větru kolébající na rovné hladině fialového moře.

Jakmile proplula pár mílí kolem malého mysu, ztratila sama vítr a ležela zde se zplihlými plachtami, beztvará v soumraku a padající rose.

„Pane Dayi,“ nařídil Jack. „Buďte tak dobrý a připravte nějaké zápalné sudy – řekněme půl tuctu. Pane Dalzieli, pokud se nezvedne vítr, mohli bychom asi tak o půlnoci spustit čluny. Pane Maturine, pojďme si užít trochu zábavy.“

Jejich zábava spočívala v linkování hudebních osnov a v kopírování vypůjčeného duetu, plného čtvrtinových a osminových not. „Pro Boha,“ řekl Jack asi po hodině a zvedl zarudlé, uslzené oči. „Na tohle začínám být už trochu starý.“ Promnul si oči a na okamžik je zavřel. Pak změněným hlasem řekl: „Myslel jsem na Dillona celý den. Myslel jsem na něj skoro bez přestání. Neumíte si vůbec představit, jak mně chybí. Když jste mi říkal o tom klasikovi, okamžitě mi vytanul na mysli… protože to bylo něco o Irčanech, bezpochyby. A Dillon byl Ir. Ačkoliv by vás to nikdy nenapadlo – nikdy ho člověk neviděl opilého, skoro nikdy nevyzval nikoho na souboj, mluvil jako křesťan, byl to ten nejslušnější gentleman, jakého jsem kdy viděl – žádný chvastoun, nic takového. Ach, pro Krista, můj drahý příteli, můj drahý Maturine, omlouvám se vám. Proč tyhle zatracené věci říkám… Strašně toho lituji.“

„Ta, ta, ta,“ řekl Stephen, vzal si šňupec a mával rukou sem a tam. Jack zatáhl za šňůru zvonce a mezi různými lodními zvuky, v tomto bezvětří utlumenými, zaslechl rychlé cupitání svého stewarda. „Killicku,“ řekl mu, „přineste mi pár lahví té madeiry se žlutou pečetí a nějaké Lewisovy suchary. Nemohu jej přinutit, aby udělal pořádné kmínové koláčky,“ vysvětloval Stephenovi, „ale tyhle malé suchary jsou docela poživatelné a dávají vínu vyniknout. A co se týče tady toho vína,“ řekl a pozorně si prohlížel obsah sklenice, „to mi dal v Mahonu náš agent, bylo stáčeno ten rok, co bylo zatmění. Přináším je jako smírnou oběť za hříchy, vědom si svého poklesku. Na vaše zdraví, pane.“

„Na vaše, příteli. Je to nejpozoruhodnější klasické víno. Suché, avšak žírné. Prvotřídní.“

„Říkám tyhle zatracené věci,“ pokračoval Jack v hloubavém rozpoložení nad upíjeným vínem, „a sám jim pořádně nerozumím, i když vidím, jak se lidé kaboní jako sto čertů, přátelé na mě syčí pst, pst, a pak sám sobě povídám: ‚Zase jsi ulétl do návětří, Jacku.‘ Obvykle pochopím, co je nevhodné, když mám dost času, ale většinou už bývá příliš pozdě. Obávám se, že jsem tímhle způsobem dost často nadzvednul Dillona,“ – sklopil smutně zrak – „ale chápete, nejsem v tom sám. Nemyslete si, v nejmenším ho nechci pomlouvat – říkám to jenom jako příklad, že dokonce i člověk s tím nejvybranějším vychováním může občas udělat podobnou chybu, i když jsem si jist, že to tak nemyslel – ale Dillon mě jednou také velice zranil. Použil slovo zištnost, když jsme mluvili poněkud rozčileně o jímání kořisti. Jsem si jist, že to tak nemyslel, stejně jako já teď nemyslím vážně ty svoje nepřístojné výtky, ale zůstalo to ve mně navždycky trčet jako palčivý osten. To je jeden z důvodů, proč jsem tak šťasten…“

Ozvalo se zaklepání na dveře. „Omlouvám se, Vaše Milosti. Ale pomocník kuchaře má hysterický záchvat. Mladý pan Ricketts spolkl kuli z muškety a nemůžou mu ji vyndat. Udusí se kašlem, pane, kdybyste se mohl obtěžovat.“

„Omluvte mě,“ řekl Stephen, pečlivě postavil sklenici a přikryl ji velkým bavlněným červeným kapesníkem.

„Je všechno v pořádku? Podařilo se vám…?“ zeptal se Jack o pět minut později.

„Možná že se nám ve vědě lékařské nedaří všechno tak, jak bychom si přáli,“ odpověděl Stephen se značným uspokojením, „ale přinejmenším dokážeme podávat dávidla, která zabírají. Co jste to říkal, pane?“

„Zištnost, to bylo to slovo,“ pokračoval Jack. „Zištnost. A proto jsem tak šťasten, že dnes v noci podnikneme výpravu proti těm malým člunům. Protože i když mně moje rozkazy nedovolují odtáhnout je, tak tady musím čekat, než nás dožene ta poštovní loď, a nic mně nemůže zabránit, abych je nespálil. Neztratím žádný čas. A ani ta nejskrupulóznější povaha nemůže říct, že tohle není ten nejnezištnější podnik, jaký si jen umíte představit. Přišlo to příliš pozdě, samozřejmě – tyhle věci se vždycky stávají příliš pozdě – ale pro mě je to velké zadostiučinění. A jak by se to líbilo Jamesi Dillonovi! To je přesně podle jeho gusta! Vzpomínáte si na ty čluny v Palamosu? A v Palafrugellu?“

Měsíc zapadl. Hvězdami posetá obloha se otáčela kolem své osy a postavila Plejády přímo do nadhlavníku. Byla to obloha zimního slunovratu (ačkoliv stále teplá a klidná), pod níž se bok po boku shromáždily kapitánský člun, kutr a jola a uvnitř se usadil přepadový oddíl v modrých kabátcích s bílými páskami na rukávech. Byli vzdáleni pět mil od obětí, ale žádný hlas už se neozval jinak než šeptem – několik tlumených zasmání, zazvonění podávané zbraně – a když se opřeli do vesel, obalených pytlovinou, rozplynuli se ve tmě tak tiše, že za deset minut zmizeli zrak napínajícímu Stephenovi úplně z očí.

„Ještě je vidíte?“ zeptal se bocmana, ochromeného zraněním, který měl nyní šalupu na starost.

„Dokážu rozeznat jenom lampičku, se kterou se kapitán dívá na kompas,“ odvětil pan Watt. „Trochu napravo od kotevního výložníku.“

„Zkuste můj noční dalekohled, pane,“ nabídl mu Lucock, jediný kadet ponechaný na palubě.

„Už aby bylo po všem,“ povzdechl si Stephen.

„To bych si taky přál, pane,“ řekl bocman. „A přál bych si, abych byl s nimi. Pro nás, co jsme zůstali na palubě, je to daleko horší. Ti mládenci jsou všichni pospolu, v dobré náladě, a čas jim utíká jako někde na pouti. Ale my jsme nechaní tady, je nás, co by na prstech spočítal, nemůžeme dělat nic jiného než čekat a koukat na písek v přesýpacích hodinách. Než o nich zas uslyšíme, tak nám to bude připadat jako roky, pane, uvidíte.“

Hodiny, dny, týdny, roky, staletí. Jednou se jim nad hlavami ozval hrozivý rámus – plameňáci na své pouti k laguně Mar Menor, anebo možná až k blatům u Guadalquiviru. Ale většinu čekání naplňovala beztvará temnota, téměř jako popření času.

Záblesky z mušket a následující praskot střelby nepřišly z malého oblouku, na nějž Stephen soustředil pohled, ale z míst o hodně více doprava. Cožpak čluny zabloudily? Narazily na odpor? Díval se za nimi špatným směrem? „Pane Watte,“ ujišťoval se, „jsou na správném místě?“

„Jak by ne, pane,“ řekl bocman nevzrušeně. „A jestli tomu rozumím, tak je kapitán schválně vede jinudy.“

Praskání výstřelů pokračovalo a v přestávkách bylo slyšet slabé volání. Potom nalevo vyskočila temná rudá záře a po ní druhá a třetí. A najednou třetí s ohromnou intenzitou vzplála, ohnivý jazyk se vzepjal do výšky a ještě výš, byl to ten nejfantastičtější gejzír ohně – vzplál celý lodní náklad olivového oleje.

„Pro Boha Všemohoucího,“ mumlal bocman, omráčený úžasem.

„Amen,“ řekl někdo mezi mlčící, zírající posádkou.

Plameny rostly. V jejich světle se další ohně se svým dýmem zdály docela bledé. Mohli teď vidět celou zátoku, celou vesnici. Kutr a kapitánská lodice veslovaly pryč od pobřeží a jola mířila k nim. A za nimi rozeznávali v ostrém světle hnědé kopce s jejich stíny.

Nejdříve byl sloupec ohně dokonale rovný jako cypřiš. Ale za čtvrt hodiny se jeho vrcholek začal naklánět jižním směrem k pevnině, ke kopcům, a temný příkrov kouřového mračna, osvětleného zespodu, směřoval pryč. Světlo bylo snad ještě jasnější a Stephen si všiml racků, letících mezi Sophií a pevninou směrem k ohni. Oheň přiláká všechno živé, uvědomil si vzrušeně. Jak se asi budou chovat netopýři?

V tu chvíli se vrcholky stěžňů prudce naklonily a Sophie se zhoupla, z levoboku do ní začaly narážet vlny.

Pan Watt se probral z dlouhého vytržení, aby vydal nezbytné rozkazy, a když se vrátil zpátky k zábradlí, řekl: „Jestli to nepoleví, tak se pěkně nadřou.“

„Nemůžeme jim vyplout naproti a vytáhnout je?“ zeptal se Stephen.

„Ne s tímhle větrem, který se otočil o tři čárky, a kvůli těm úskalím pod vodou u břehu. Ne, pane.“

Nízko nad hladinou přeletělo další hejno racků. „Ty plameny přitahují všechny živé bytosti na míle daleko,“ poznamenal Stephen.

„Nic si z toho nedělejte, pane,“ řekl bocman. „Za hodinku za dvě bude světlo a potom si toho už vůbec nebudou všímat, ani v nejmenším.“

„Oheň osvětlil celou oblohu,“ konstatoval Stephen.

Oheň osvětlil také palubu Formidable pod velením kapitána Lalonda, krásně stavěnou francouzskou řadovou loď s osmdesáti děly, na jejímž záďovém stěžni vlála zástava kontradmirála Linoise. Byla asi sedm či osm mil od pobřeží na cestě z Toulonu do Cádizu a spolu s ní pluly v zákrytu další lodě eskadry, Indomptable pod velením kapitána Moncouse s osmdesáti děly, Desaix kapitána Christy-Pallièra (vynikajícího námořníka) se čtyřiasedmdesáti děly a Muiron, fregata s osmatřiceti děly, jež až donedávna patřila Benátské republice.

„Pojďme se podívat, co se to tam děje za neplechy,“ řekl admirál, malý, tmavý, čilý gentleman s kulatou hlavou oblečený v červených kalhotách ke kolenům, námořník každým coulem. O několik okamžiků později se objevila šňůra barevných luceren. Lodě přestavěly jedna po druhé plachty ve spořádaném tempu, jež by dělalo čest každému námořnictvu, neboť většinou pocházely z rochefortské eskadry a kromě toho, že jim veleli zdatní profesionálové, měly také posádky prvotřídních námořníků.

Zamířily k pobřeží pravobočním úsekem, čárku od větru, přivezly s sebou denní světlo, a když je na palubě Sophie poprvé spatřili, uvítali je s jásavým pokřikem. Čluny právě dorazily k šalupě po dlouhém a namáhavém veslování a francouzské válečné lodě nebyly spatřeny tak rychle, jak by bylo možné. Spatřeny nicméně byly, včas, a všichni muži okamžitě zapomněli na hlad, únavu, namožené svaly, na zimu a vlhko, neboť po šalupě se okamžitě rozšířila šeptanda: „To připlouvá naše kořist, pěkně jedna za druhou!“ Bohatství Karibiku, Nového Španělska a Peru, zlaté ingoty místo zátěže. Hned od okamžiku, kdy se posádka dozvěděla o Jackových soukromých zpravodajských informacích o španělském lodním provozu, nepřestávaly kolovat pověsti o galeoně, a teď došlo k jejich naplnění.

Nádherný oheň pořád planul na pozadí kopců, ačkoliv teď, když se celá východní obloha zjasnila, byl už bledší. Ale v radostném shonu a snaze dát všechno do pořádku, připravit všechno k pronásledování, si jej už nikdo více nevšímal – pokaždé, když mohl kdokoliv vzhlédnout od práce, vrhl dychtivý, radostný pohled přes tři či čtyři míle moře k Desaixi a k Formidable, která nyní byla již značný kus napřed.

Těžko říci, kdy přesně veškeré radostné potěšení vyprchalo. Kapitánův steward, který nesl Jackovi kávu na velitelskou palubu, pořád ještě počítal náklady spojené s otevřením hostince v ulici Hunstanton, když uslyšel: „Jsme ve strašlivě nevýhodné pozici, pane Dalzieli,“ a teprve teď si všiml, že Sophie nemíří předpokládaným směrem ke galeonám, ale pluje od nich tak rychle, jak jen dokáže, těsně přilehlá k větru a se všemi plachtami napnutými, včetně bonnetů a plachtových nástavků.

V tu dobu již byl vidět celý trup Desaixe – už dost dlouho – a stejně tak trup Formidable. Za vlajkovou lodí se ukazovaly brámové a košové plachty Indomptable a dále na moři, pár mil na její návětrnou stranu prořezávaly linii hladiny plachty fregaty. Byla to strašlivě nevýhodná pozice. Ale Sophie byla v návětří pronásledovatelů, vítr byl nárazový a snad by ji mohli považovat za obchodní brigu nevalné důležitosti – za něco, s čím se spěchající eskadra nebude zdržovat déle než hodinu. Nevynakládali nějaké opravdové úsilí, došel Jack k závěru a sklonil dalekohled. Zástup námořníků na příďové nástavbě Desaixu, nijak výjimečné množství napnutých plachet a nespočet těžko definovatelných drobností jej přesvědčily, že loď jej nepronásledovala s opravdovým nasazením všech sil. Ale přesto, jak nádherně plachtila! Její lehké, vysoké, prostorné, elegantně zaoblené francouzské boky a její krásně tvarované, pevně napnuté plachty ji nesly hladce po hladině. Plula stejně nádherně jako Victory. A byla dobře vedená. Plula po moři jako po narýsované přímce. Jack doufal, že se před její přídí prosmekne dříve, než ukojí svou zvědavost, co se týče ohňů na pobřeží, a že jí pak předvede takový tanec, že to nakonec vzdá – že její admirál nakonec dá signál k návratu.

„Palubo,“ zavolat Mowett v hlídkovém koši. „Fregata obsadila poštovní loď.“

Jack přikývl, přestal dalekohledem sledovat nešťastnou Venturu a vrátil se zpátky k vlajkové lodi a k Desaixi. Čekal: možná pět minut. Tohle byla životně rozhodující fáze. A teď na palubě Formidable skutečně propuklo signalizování, dotvrzené ještě výstřelem. Ale běda, nebyly to signály nařizující návrat. Desaix okamžitě přilehl k větru, nadále už zcela bez zájmu o pobřeží. Objevily se jeho královské plachty, roztažené a napnuté s tak bleskovou rychlostí, že překvapený Jack jenom tiše hvízdl. Také na stěžních Formidable se objevily další plachty. A teď se také se všemi plachtami napnutými rychle přibližovala Indomptable, plachtící pod náporem sílícího větru.

Bylo jasné, že poštovní loď zpravila nepřítele o tom, co je Sophie zač. Ale bylo také jasné, že vycházející slunce ztlumí vítr a možná jej docela spolyká. Jack pohledem zkontroloval plachty Sophie. Všechny byly samozřejmě na svém místě a v tuto chvíli byly všechny napnuté, navzdory nárazovému větru. Master byl na kormidelním stanovišti, Pram, kormidelní poddůstojník, stál u kormidla a dostával z lodi vše, čeho byla schopná, ta ubohá, stará, tlustá šalupa. A každý muž byl na svém stanovišti, připraven, mlčenlivý a pozorný. Nebylo třeba, aby cokoliv řekl, cokoliv udělal. Ale zrakem bloudil v potrhaných, zplihlých erárních plachtách a srdce se mu krutě svíralo nad tím, že plýtval časem – že nenapnul své vlastní nové, ačkoliv oficiálně neschválené košové plachty, vyrobené ze slušné plachtoviny.

„Pane Watte,“ řekl o čtvrt hodiny později s pohledem upřeným na skelně lesklé plochy bezvětří na obzoru, „připravte vesla.“

Pár minut poté Desaix vyvěsil svou zástavu a zahájil palbu z příďových děl. Dvojité zahřmění výstřelů jako by ochromilo vítr, takže vyduté křivky jeho plachet povadly, splaskly, na chvíli se opět vyboulily a znovu povolily. Sophie si vítr udržela ještě dalších deset minut, ale potom i jí došel dech. Ještě než k tomu došlo – daleko dříve – všechna pomocná vesla, jež jí na Maltě přidělili (běda, pouhá čtyři nedostatečně dlouhá vesla), byla vystrčena nad hladinu a loď se usilovně plazila kupředu. U každé žerdě bylo pět mužů a dlouhá vesla se nebezpečně ohýbala pod naléhavými, soustředěnými záběry, posunujícími loď přesně tím směrem, odkud by vanul vítr, pokud by ještě nějaký bylo znát. Byla to tvrdá, namáhavá dřina. A náhle si Stephen uvědomil, že téměř u každého vesla stojí jeden důstojník. Postavil se na jedno z mála volných míst a za čtyřicet minut neměl na dlaních žádnou kůži.

„Pane Dalzieli, ať se jde pravoboční směna nasnídat. Aha, tady jste, pane Rickettsi. Myslím, že bychom dneska mohli podávat dvojitou porci sýra – chvíli to potrvá, než bude něco horkého.“

„Jestli mohu něco poznamenat, pane,“ řekl bledý hospodář sarkasticky, „počítám, že brzy tady bude něco až nezdravě horkého.“

Pravoboční směna, řádně nakrmena, převzala dřinu u vesel a její kolegové se v jídelně pustili do sucharů, sýra, grogu a několika plátků šunky. Bylo to uspěchané, neklidné stolování, neboť venku se vlny zčeřily větrem, jenž se odchýlil o dvě čárky. Francouzské lodě jej zachytily první a byl to šokující pohled, jak je jejich vysoké, rozměrné plachty mrštily kupředu rychlostí jen o málo menší, než byla rychlost samotného větru. Sophie ztratila těžce vydobytý náskok ve dvaceti minutách. A než začaly její plachty zabírat, Desaix již přídí rozčísl vodu, příďová vlna jako vousiska byla viditelná i z velitelské paluby. Sophiiny plachty teď začaly zabírat, ale tohle hlemýždí tempo k ničemu nevedlo.

„Uklidit vesla,“ zavelel Jack. „Pane Dayi, hoďte děla přes palubu.“

„Aye, aye, pane,“ odpověděl rychle dělmistr, a když přesekával ukotvovací lana, byly jeho pohyby podivně pomalé, nepřirozené a vynucené jako u člověka, který kráčí po okraji útesu jen pouhou silou vůle.

Stephen vyšel znovu na palubu s pečlivě zafačovanýma rukama. Uviděl osádku mosazného čtyřliberního děla z pravoboku velitelské paluby, jak čeká se sochory a páčidly na zhoupnutí lodi. Ve tvářích měli společný výraz napjatého, téměř vystrašeného soustředění. Loď se zhoupla a oni jemně postrčili své blýskající se, pečlivě vyleštěné dělo přes zábradlí – jejich milované číslo čtrnáct šlo přes palubu. Šplíchnutí vody přesně splynulo s vodotryskem ani ne deset metrů vzdáleným, způsobeným kulí z příďového děla Desaíxe a další dělo šlo přes palubu již s menšími ohledy. Čtrnáct šplíchnutí, každé pod vahou půl tuny. Za nimi následovaly přes zábradlí těžké lafety, po nichž na každém boku zůstaly prázdnotou zející střílny, přesekaná ukotvovací lana a nezaklesnuté kladky – bezútěšný obraz zkázy a zmaru.

Pohlédl k přídi, potom k zádi a pochopil situaci. Stiskl rty a uchýlil se k záďovému zábradlí. Odlehčená Sophie zvyšovala rychlost minutu po minutě, a protože veškerá váha, jíž se zbavila, spočívala nad čárou ponoru, plula teď více vzpřímená – pevněji přilehnutá k větru.

První střela z paluby Desaixu šlehla brámovou plachtou, ale další dvě byly příliš krátké. Pořád ještě zbýval prostor pro manévrování – pro spousty manévrů. Jack si kromě jiného uvědomil, že Sophie se určitě dokáže otáčet přes příď asi tak dvakrát rychleji než ta loď se čtyřiasedmdesáti děly. „Pane Dalzieli,“ řekl, „otočíme se přes příď a potom zpátky. Pane Marshalle, dejte pozor, ať má dost místa.“ Byla by katastrofa, kdyby Sophie měla při druhé obrátce zvrátit stěhy. Tenhle nárazový větřík, to nebylo nic po její chuti – nikdy nevydala plný výkon, dokud pořádně neuháněla po hladině a neměla košovky zkrácené alespoň o jeden pás.

„Připravit…“ zahvízdala píšťala, šalupa se stočila proti větru, přiostřila, krásně se otočila a nabrala vítr z levoboku. Její napínací lana se našponovala jako struny harfy dříve, než se Desaix vůbec začal otáčet.

Nicméně obrat započal. Desaix zapracoval otěžemi, jeho ráhna se pomalu otáčela, pozvolna se zjevoval střílnami přerušovaný bok a Jack, když spatřil v dalekohledu první náznaky příprav k boční salvě, zavolal: „Měl byste jít radši dolů, doktore!“ Stephen šel, ale ne dále než do své kajuty, a odsud, vykloněný ze záďového okna, spatřil, jak se trup Desaixu zahalil kouřem od přídě až po záď, snad jen čtvrt minuty poté, co Sophie zahájila obrat na druhou stranu. Masivní boční salva, devět set dvacet osm liber železa, utonula v široké mořské prostoře na pravoboku Sophie a poněkud za ní, s výjimkou dvou šestatřicetiliberních koulí, které hrozivě zabzučely lanovím a zanechaly za sebou potrhané, kývající se zbytky. Na okamžik se zdálo, že Sophie obrat neustojí, že bezmocně odpadne, ztratí veškerý náskok a vystaví se dalšímu ničivému pozdravu, daleko přesněji zamířenému. Ale nádherný závan větru do plachet jí pootočil a opět směřovala přídí ve svém původním směru a získávala náskok před Desaixem, ještě než na jeho palubě upevnili ráhnové otěže – dříve, než vůbec dokončil svůj první manévr.

Šalupa získala náskok možná čtvrt míle. Ale tohle mně už nedovolí podruhé provést, uvědomil si Jack.

Desaix se teď znovu otáčel doprava a rychle svou ztrátu dotahoval. A po celou tu dobu neúnavně střílel z příďových děl, chrlil střely s pozoruhodnou přesností, zatímco vzdálenost se zmenšovala. Kule šalupu vždy těsně minuly, anebo zavadily o její plachty, nutily ji každých pár minut měnit směr a pokaždé tak poněkud ztrácet rychlost. Formidable plula na opačné straně, aby tak Sophii zabránila uklouznout tudy, a Indomptable se hnala na západ, těsně přivrácená k větru asi půl míle odsud, se stejným záměrem. Sophiini pronásledovatelé byli za její zádí vyrovnáni zhruba na stejné linii a rychle se k ní přibližovali, zatímco Sophie v náklonu křižovala jejich dráhu. Vlajková loď s osmdesáti děly se již natáčela, aby mohla vypálit boční salvu na docela příznivou vzdálenost, a hrozivý Desaix, který prováděl stále kratší obraty, pálil při každé otáčce. Bocman a jeho skupina se činili při spravování škod a v plachtách již zelo několik truchlivých děr. Ale dosud nebylo zničeno nic důležitého a také žádný muž nebyl zraněn.

„Pane Dalzieli,“ řekl Jack, „začněte vyhazovat přes palubu zásoby, buďte tak laskav.“

Kryty jícnů odlétly a skladové prostory se začaly vyprazdňovat – do moře šlo solené hovězí, soudky s vepřovým, tuna sucharů, hrášek, ovesné vločky, máslo, sýr, ocet. Střelný prach, dělové koule. Začali pumpovat přes palubu vodu. Kule ze čtyřiadvacetiliberního děla zasáhla Sophii nízko pod nadvodní částí zádě a pumpy začaly okamžitě chrlit do moře nejen sladkou, ale i slanou vodu.

„Podívejte se, jak si vede tesař, pane Rickettsi,“ nařídil Jack.

„Zásoby jsou přes palubu,“ hlásil poručík.

„Velmi dobře, pane Dalzieli. Teď se zbavte kotev a lodní kulatiny. Nechte tu jenom vrhací kotvu.“

„Pan Lamb říká, že v čerpadlové stoce je asi dva a půl stopy,“ hlásil udýchaný kadet. „Ale bezpečně utěsnil tu díru po zásahu.“ Jack přikývl a ohlédl se za francouzskou eskadrou. Teď už nebyla naděje, že by jí unikl plavbou těsně proti větru. Ale pokud by se od větru odvrátil, otočil se rychle a nečekaně, mohl by snad v protisměru projet jejich linií. A potom, s větrem jednu či dvě čárky za zádí, s pomocí mírných vln a díky lehkosti a čilosti Sophie by snad nakonec přece jenom mohl doplout živý do Gibraltaru – proč ne? Byla teď tak lehká – jako nějaká skořápka – že by jim po větru mohl ujet a s trochou štěstí, pokud se rychle otočí, by mohl získat náskok jednu míli, než by se řadové lodě za ním otočily opačným směrem. Bude ovšem muset přežít pár bočních salv, až popluje kolem nich… Ale byla to jediná naděje a všechno záviselo na překvapení.

„Pane Dalzieli,“ nařídil, „za dvě minuty obrátíme po větru, napneme závětrovky a projedeme mezi vlajkovou lodí a tou s těmi čtyřiasedmdesáti děly. Musíme to udělat šikovně, než se vzpamatují.“ Adresoval pokyn poručíkovi, ale okamžitě jej pochopila celá posádka. Hlídky ihned spěchaly na svá místa, připraveny vylétnout nahoru a obsloužit ráhnové nástavce. Celá paluba najednou ožila jakoby uštknuta. „Čekejte… čekejte,“ mumlal Jack a sledoval pozorně Desaix, otáčející se širokým obloukem na pravobok. Právě na tuhle loď si musí dávat pozor, byla ohromně pohotová, a on prahnul po tom, aby nejprve správně pochopil její manévr, než vydá příslušný povel. Na levoboku ležela Formidable, přeplněná bezpochyby lidmi, jak to u vlajkových lodí bývá obvyklé, a proto v naléhavých případech daleko méně pohotová. „Čekejte… čekejte,“ řekl znovu s očima upnutýma na Desaix. Ale její pravidelný pohyb ani na chvíli nezakolísal, a proto, když napočítal do dvaceti, zařval: „Teď!“

Kormidelní kolo se roztočilo, svižná Sophie se otočila jako korouhvička a prosmýkla se kolem Formidable. Vlajková loď okamžitě vystřelila, ale její dělostřelci nebyli tak dobří jako na palubě Desaix, a tak uspěchaná boční salva bičovala moře spíše v místě, kde šalupa byla před chvílí, než tam, kde byla teď. Výstřely Desaixu byly přesnější, ale zbržděné obavou, aby střely odražené od vodní hladiny nezasáhly loď s admirálem na palubě, takže je poškodilo jen asi půltuctu zásahů – zbytek střel nedolétl.

Sophie proplula nepřátelskou linií, aniž by byla nějak vážně potlučena – rozhodně nebyla ochromena, její závětrovky byly napnuty a rychle uháněla s větrem v plachtách z nejlepšího myslitelného směru. Překvapení bylo dokonalé a nyní se obě strany od sebe rychle vzdalovaly – na míli v prvních pěti minutách. Druhá boční salva Desaixe vystřelená na vzdálenost více než tisíc metrů byla poznamenána vztekem a zbrklostí. Tříštivý náraz na přídi zvěstoval naprosté zničení jilmového čerpadla, ale to bylo vše. Vlajková loď očividně svou druhou boční salvu odvolala a na chvíli se držela svého původního kursu, těsně přilehlá k větru, jako by Sophie vůbec neexistovala.

Možná že jsme to dokázali, řekl si Jack v duchu, opřel se o záďové zábradlí a díval se dozadu po kýlové brázdě Sophie. Srdce mu pořád tlouklo napětím z očekávání oněch bočních salv, ze strachu, co by mohly jeho Sophii způsobit. Ale teď měl tlukot docela jinou naléhavost. Možná že jsme to dokázali, řekl si znovu. Avšak slova se mu v mysli ještě ani nezformovala, když spatřil na admirálské lodi signalizaci a Desaix se znovu začal obracet po větru.

Loď se čtyřiasedmdesáti děly se otočila stejně mrštně jako nějaká fregata. Její ráhna se přetočila jako hodinky a bylo jasné, že všechno bylo odpočítáno a vykonáno s dokonalou pravidelností početnou a skvěle vycvičenou posádkou. Sophie měla také vynikající posádku, tak výkonnou ve službě a kvalifikovanou, jak jen si Jack mohl přát. Ale cokoliv by dokázala udělat, by loď nepřinutilo, aby s tímhle větrem plula rychleji než sedm uzlů, zatímco Desaix za čtvrt hodiny popluje rychlostí osm uzlů, aniž by musel napnout závětrovky. Nehodlal se s nimi obtěžovat. Když to uviděli – když minuty míjely a bylo jasné, že nemá nejmenší úmysl je napnout – tehdy Sofijanům odumřela v srdci naděje.

Jack pohlédl vzhůru na oblohu. Obloha shlížela dolů na něj, ohromná prostora beze smyslu, po níž plynula oblaka – vítr dnes odpoledne nepoleví a noc byla ještě hodiny a hodiny vzdálená.

Jak mnoho? Pohlédl na hodinky. Bylo čtvrt na jedenáct. „Pane Dalzieli,“ řekl, „jdu do své kajuty. Zavolejte mě, kdyby se vyskytlo cokoliv. Pane Richardsi, buďte tak laskav a řekněte doktoru Maturinovi, že bych s ním rád mluvil. A pane Watte, obstarejte mi pár sáhů měřicí šňůry a tři nebo čtyři ovíjecí trny.“

V kajutě zabalil do balíčku knihu kódů v okovaných deskách a několik tajných dokumentů, do pytle s poštou vložil mosazné ovíjecí trny, pevně zavázal hrdlo, nechal si přinést svůj nejlepší kabát a do náprsní kapsy vložil svou pověřovací listinu. Před duševním zrakem mu prolétla slova: Z tohoto důvodu, pokud vy nebo kdokoliv jiný budete jednat v rozporu s těmito Rozkazy, vězte, že tak činíte na vlastní Riziko, s palčivou jasností, a dovnitř vstoupil Stephen. „Tady jste, drahý příteli,“ uvítal jej Jack. „Podívejte, jestli se nestane něco naprosto nečekaného, tak v příští půl hodině budeme buďto zajati, nebo potopeni.“

Stephen řekl: „Přesně tak,“ a Jack pokračoval: „Takže jestli máte něco obzvláště cenného, asi by bylo moudré, abyste to svěřil mně.“

„To znamená, že okrádají své zajatce?“ zeptal se Stephen.

„Ano, někdy. Když byl zajat Leander, tak mě oškubali na kost a našemu felčarovi ukradli všechny instrumenty dřív, než mohl operovat naše zraněné.“

„Přinesu nástroje okamžitě.“

„A svůj váček s penězi.“

„Aha, moje peníze.“

Jack pospíšil na palubu a pohlédl dozadu. Nikdy by nevěřil, že loď se čtyřiasedmdesáti děly dokáže odplout tak daleko. „Hlídka!“ zakřičel. „Co vidíte?“

Sedm řadových lodí přímo před přídí? Polovinu středomořského loďstva? „Nic, pane,“ odpověděl námořník v koši zvolna, po velice úzkostlivém rozmýšlení.

„Pane Dalzieli, kdyby mě náhodou něco omráčilo, tak tohle půjde přes palubu až v poslední chvíli, je to jasné?“ řekl a poklepal na balíček a pytel.

Chování napjaté posádky bylo v tuto chvíli již daleko plynulejší. Muži byli tiší a pozorní. Přesýpací hodiny se obracely s minutovou přesností. Čtyři údery lodního zvonu odpolední směny odbily s podivnou precizností, ale bylo znát určitý pohyb, trpěný pohyb sem a tam palubními průlezy. Muži si oblékali své nejlepší oděvy (dvě i tři vesty přes sebe a navrch ještě vycházkový kabát), žádali své důstojníky, aby jim schovali peníze či nejpodivnější poklady, s chabou nadějí, že by mohly být zachráněny – Babbington tiskl v dlani vyřezávaný velrybí zub, Lucock „žílu“ sicilského býka. Dva chlapi už se dokázali opít – nebylo pochyb, že měli nějaké dokonale ukryté zásoby.

Proč nestřílí? pomyslel si Jack. Příďová děla Desaixe byla posledních dvacet minut němá, ačkoliv zhruba poslední míli plavby byla Sophie pohodlně na dostřel. Teď už byla dokonce na dostřel z mušket a bylo možné rozeznat jednotlivé postavy na nepřátelské palubě: námořníky, námořní pěšáky, důstojníky – jeden muž měl dřevěnou nohu. Jaké to nádherné, elegantní plachty, pomyslel si a v tu chvíli mu došla odpověď na danou otázku: Pro Boha, on nás hodlá rozcupovat kartáčovými střelami! Tak proto tak tiše zkracoval vzdálenost. Jack přešel na bok, naklonil se přes síť s hamaky, hodil balík s pytlem do moře a díval se, jak se potápějí.

Na bocích Desaixe nastal náhlý shon, reakce na nějaký rozkaz. Jack si stoupl ke kormidlu, převzal z rukou kormidelního poddůstojníka držadla a ohlédl se přes levé rameno. Cítil pod prsty reakce šalupy a viděl, jak se Desaix začíná odchylovat od kursu. Loď reagovala na pohyby kormidelního kola jako nějaký kutr a během tří úderů srdce se její bok natočil tak, že děla měla cíl před sebou. Jack se prudce opřel do kormidla. Boční salva zaburácela a pád Sophiiny hlavní brámové čnělky a předního košového ráhna přišly téměř zároveň – následovalo krupobití kladek, jednotlivých útržků lan, třísek, strašlivé vyzvánění kulí, zasahujících lodní zvon – a potom ticho. Většina kartáčových střel prolétla pár metrů před Sophiinou přídí. Kule, rozptýlené z kartáčů, zcela zničily její plachty a lanoví – rozsekaly je na kusy. Další boční salva by loď zničila nadobro.

„Skasejte plachty!“ zavolal Jack a pokračoval v otáčce, která přivedla Sophii ostře k větru. „Bondene, sundejte vlajku!“

Kajuta řadové válečné lodi a kajuta válečné šalupy se liší velikostí, ale mají společné tytéž nádherné křivky, tatáž dovnitř se naklánějící okna, a v případě Desaixe a Sophie také hodně podobnou uklidňující atmosféru. Jack vyhlížel ze záďového okna přes krásnou galerii na Zelený ostrov a mys Cabrita, zatímco kapitán Christy-Pallière hledal v deskách obrázek, který nakreslil v Bathu, když tam byl posledně jako vězeň na čestné slovo.

Rozkazy admirála Linoise mu přikazovaly připojit se v Cádizu k francouzsko-španělské flotile, a on by je okamžitě provedl, jakmile připlul k úžině, kdyby se nedozvěděl, že místo jedné či dvou řadových lodí a jedné fregaty má sir James Saumarez k ochraně spojeného loďstva ne méně než šest lodí se čtyřiasedmdesáti děly a jednu osmdesátidělovou loď. Změněná situace si žádala hlubší rozvahu, takže tu teď kotvil se svými plavidly v zátoce Algeciras, naproti Gibraltarské skále, pod ochranou děl velkých španělských baterií.

Jack si tohle všechno uvědomoval – ostatně bylo to zřejmé na první pohled – a zatímco si kapitán Pallière mumlal nad svými tisky a obrázky „tohle je Landsdownská terasa, další pohled – Clifton – tohle je lázeňský pramen –“, sledoval duševním zrakem posly, cválající mezi Algecirasem a Cádizem, neboť Španělé neměli žádný optický telegraf. Jeho tělesný zrak však byl stále upřen okenními tabulkami na mys Cabrita, nejzazší výspu zátoky. A v tuto chvíli spatřil brámové čnělky a plamenec nějaké lodi pohybující se za tímto výběžkem pevniny. Pozoroval ji nerušené asi dvě až tři vteřiny, než jeho srdce poskočilo, když v plamenci rozpoznal britskou zástavu ještě dříve, než jeho mysl stačila tento fakt zpracovat.

Vrhl kradmý pohled na kapitána Pallièra, který zvolal: „Tady to máme! Náměstí Laura. Číslo šestnáct, náměstí Laura. Tady vždycky bydlí mé sestřenky, když přijedou do Bathu. A tady, za těmi stromy – kdyby tam ty stromy nebyly, viděl byste je lépe – je okno mé ložnice!“

Vešel steward a začal prostírat stůl, neboť kapitán Pallière vlastnil nejenom anglické sestřenky a téměř perfektní znalost angličtiny, ale měl také solidní ponětí o tom, jak má vypadat pořádná snídaně mořského vlka. Na stůl putoval párek kachen, talíř ledvinek, grilovaná kambala zvící kola od vozu, jakož i obvyklá šunka, vejce, topinky, marmeláda a káva. Jack si s co největším zaujetím, jakého byl schopen, prohlížel akvarely a řekl: „Okno vaší ložnice? No to je úžasné!“

Snídaně s doktorem Ramisem byla naprosto odlišná záležitost – strohá, ne-li přímo asketická: miska kakaa bez mléka a kus chleba s nepatrným kousíčkem tuku. „Nepatrný kousíček tuku nám nemůže moc uškodit,“ řekl doktor Ramis, který byl kvůli svým játrům mučedníkem. Byl to strohý, vyzáblý, žalostný muž s nevábnou popelavě žlutou tváří a hlubokými fialovými kruhy pod očima. Nezdálo se, že by byl schopen nějakých příjemných emocí, nicméně se začervenal a zároveň samolibě uculil, když Stephen poté, co byl svěřen do jeho péče jako zajatec a host, vykřikl: „Snad ne ten slavný doktor Juan Ramis, autor knihy Specimen Animalium!“ Teď se právě vrátili z vizitace marodky lodi Desaix, poloprázdného místa, neboť vášní doktora Ramise bylo léčit játra také ostatních lidí, a to přísnou dietou a zákazem vína. Byl zde tucet obvyklých nemocí, dost případů neštovic, čtyři invalidé ze Sophie a francouzští zranění z posledního boje – tři muži pokousaní fenkou pana Dalziela, kteří se ji snažili pohladit – byli tu teď izolováni kvůli podezření ze vztekliny. Podle Stephenova názoru učinil jeho kolega chybnou diagnózu – skotský pes, který pokousal francouzského námořníka, nemusel být nutně a nezbytně vzteklý. Ačkoliv v tomto konkrétním případě mohl snad projevit podivuhodný nedostatek bystrého úsudku.

Nechal si však svůj názor pro sebe a nahlas řekl: „Přemýšlel jsem o emoci.“

„O emoci?“ řekl doktor Ramis.

„Ano,“ přisvědčil Stephen. „O emoci a o projevu emoce. Podívejte, v pátém dílu své knihy a částečně v šestém pojednáváte o emoci, jak ji projevuje například kočka, býk, pavouk – já jsem si také povšiml jedinečného, intermitentního lesku v očích lycosidy. Pozoroval jste někdy lesk v očích kudlanek?“

„Nikdy, drahý kolego, ačkoliv Busbequius se o něm zmiňuje,“ odpověděl doktor Ramis s velkou samolibostí.

„Ale mně se zdá, že emoce a její projev jsou jedno a totéž. Vezměme si tu vaši kočku. Předpokládejme teď, že jí oholíme ocas, takže nebude schopná, abych tak řekl perscopate, neboli se naježit. Předpokládejme, že jí na hřbet přivážeme prkno, takže nebude moct hřbet prohnout. Předpokládejme, že ji potom vystavíme nějakému nepříjemnému pohledu – například na rozpustilého psa. Takže ona teď nemůže dát své emoce plně najevo. Zajímalo by mě: pocítí je tedy v plném rozsahu? Ucítí je, to je jisté, protože jsme potlačili jenom ty nejvýraznější projevy, ale pocítí je v plném rozsahu? Nejsou oblouk hřbetu a ta štětka integrální částí a nejenom pouhým mocným zesílením – ačkoliv jsou i tím?“

Doktor Ramis naklonil hlavu ke straně, přimhouřil oči a řekl: „Jak by se to dalo změřit? To se nedá změřit. Je to teorie, velice hodnotná teorie, to jistě, ale můj drahý pane, kde máte měření? Nedá se to změřit. Věda, to je měření – neexistují znalosti bez měření.“

„Ale jistěže ano,“ zvolal Stephen vzrušeně. „Pojďme si změřit pulsy.“ Doktor Ramis vyndal hodinky, nádherné Bréguety s centrální vteřinovou ručičkou, a oba se jali vážně počítat. „Tak, drahý kolego, buďte tak laskav a představte si – představte si to co nejživěji – že jsem vzal vaše hodinky a bezohledně jsem jimi mrštil o zem. A já si zase budu představovat, že vy jste velice zlovolný člověk. Pojďte, budeme předstírat svá gesta, výrazy extrémní, divoké zuřivosti.“

Tvář doktora Ramise dostala tetanický výraz. Oči mu téměř zmizely, hlavu vystrčil dopředu a celý se chvěl. Stephen skousl rty, zamával pěstí a něco zadrmolil. Vstoupil sluha se džbánem horké vody (druhá miska kakaa se nepovolovala).

„A teď,“ řekl Stephen Maturin, „si znovu změřme pulsy.“

„Ten přivandrovalec z tý anglický šalupy je cvok,“ oznámil doktorův sloužící druhému kuchaři. „Cvok, vyšinutej a poznamenanej. A náš není o moc lepší.“

„Netvrdil bych, že je to nezvratný důkaz,“ řekl doktor Ramis, „ale je to báječně zajímavé. Musíme na zkoušku přidat ještě hrubá slova, kruté výčitky, pohrdavé úsměšky, ale bez jakýchkoliv fyzických pohybů, jež by měly na svědomí další zrychlení pulsu. Považujete to za důkaz per kontra pro svou teorii, jestli se nemýlím. Protiargument, obrácený vzhůru nohama, jak to říkáte anglicky. Velice zajímavé.“

„A není?“ řekl Stephen. „Moje mysl byla navedena na tento řetězec myšlenek výpravnou podívanou na naši kapitulaci a některými dalšími, jichž jsem byl svědkem. S vašimi daleko většími zkušenostmi z námořního života, pane, jste bezpochyby byl svědkem daleko většího množství těchto zajímavých událostí.“

„Domnívám se, že ano,“ přisvědčil doktor Ramis. „Například, já sám jsem měl tu čest být zajatcem ne méně než čtyřikrát. To je jeden z důvodů,“ dodal s úsměvem, „proč jsme tak šťastní, že vás tu máme. Nestává se to tak často, jak bychom si přáli. Dovolíte, abych vám nabídl další kousek chleba – půlku krajíčku s česnekem? Jenom malým stroužkem tohoto velkého antiflogistika?“

„Jste příliš laskav, drahý kolego. A určitě jste si všiml těch netečných tváří zajatých mužů? Tváří se tak pokaždé, je to tak?“

„Pravidelně. Tady máte Zena a všechny jeho následovníky.“

„A nezdá se vám, že toto potlačení, toto odmítnutí vnějších znaků, a jak jsem přesvědčen, posilovače, pokud už vůbec ne ingredience úzkosti – nezdá se vám, že tento stoický výraz nezájmu ve skutečnosti slouží k potlačení bolesti?“

„Může to tak docela dobře být, ano.“

„Já jsem přesvědčen, že to tak je. Na palubě byli lidé, které jsem znal dosti dobře, a jsem si skutečně jist, že bez této, jak bychom to mohli nazvat ceremonie redukce, by to zlomilo jejich…“

„Monsieur, monsieur, monsieur,“ křičel sluha doktora Ramise, „do zátoky se hrnou Angličané!“

Na záďové nástavbě našli kapitána Pallièra a jeho důstojníky, jak sledují manévry lodí Pompée, Venerable, Audacious a dále za nimi Caesara, Hannibala a Spencera, které pluly poháněny lehkým, nejistým západním větrem silnými, měnícími se proudy mezi Atlantickým oceánem a Středozemním mořem. Všechny byly vyzbrojeny čtyřiasedmdesáti děly, kromě Caesara, vlajkové lodi sira Jamese, jež nesla osmdesát děl. Jack stál poněkud opodál a na tváři měl netečný výraz. A u vzdálenějšího zábradlí stáli další důstojníci Sophie, kteří se všichni snažili o podobně slušný výraz.

„Myslíte si, že zaútočí?“ zeptal se kapitán Pallière a otočil se k Jackovi. „Anebo si myslíte, že zakotví u Gibraltaru?“

„Abych vám řekl pravdu, pane,“ odpověděl Jack s pohledem upřeným přes moře k tyčící se Skále, „jsem si zcela jist, že zaútočí. A promiňte mi, když vám řeknu, že když si spočítáte poměr sil, tak jsme všichni určitě dneska večer v Gibraltaru. Musím se přiznat, že z toho mám opravdovou radost, protože mi to umožní, abych vám trochu oplatil laskavý způsob, s jakým jste mě přijal.“

A skutečně se jednalo o velice laskavé zacházení, neboť od okamžiku, kdy si na velitelské palubě Desaixe vyměnili formální vojenské pozdravy a Jack předstoupil, aby odevzdal svůj kord, kapitán Pallière jej odmítl přijmout a poté, co se velice obdivně vyjádřil o počínání Sophie během boje, trval na tom, aby jej nosil i nadále.

„Tak tedy,“ řekl kapitán Pallière, „ať nám to alespoň nepokazí snídani.“

„Admirál nám signalizuje, pane,“ řekl nějaký poručík. „Zakormidlujte co nejblíže k bateriím.“

„Potvrďte a proveďte, Dumanoire,“ odpověděl kapitán. „Pojďme, pane, sklízet plody, dokud můžeme.“

Byla to statečná snaha a oba mluvili s báječným úsilím stále dokola a jenom zvýšili hlasy, když baterie na Zeleném ostrově a na pevnině začaly burácet a jejich hromové salvy zahltily zátoku. Ale Jack si všiml, že si právě namazal marmeládu na kabalu a odpovídá trochu roztržitě. S vysokým tříštivým tónem se záďová okna Desaixe rozlétla na kusy. Nejlepší police na víno kapitána Pallièra, stojící na čalouněné truhlici, prolétla přes celou kajutu, přičemž z ní vystříkla záplava šampaňského, madeiry a roztříštěného skla. Uprostřed spouště potom přistála dělová kule z HMS Pompée.

„Možná bychom měli jít raději na palubu,“ řekl kapitán Pallière

Byla to kuriózní situace. Vítr téměř zcela ustal. Pompée proklouzla kolem Desaixe, aby zakotvila v těsné blízkosti pravoboční přídě Formidable, a zuřivě střílela, zatímco francouzská vlajková loď se snažila vlečením po lanech připevněných na břehu vymanévrovat pryč zrádnými mělčinami. Venerable, jíž se nedostávalo větru, zakotvila asi půl míle od Formidable a Desaix neúnavně pálil po Angličanech z levobočních děl, zatímco Audacious, pokud Jack mohl dohlédnout mračny kouře, byla bok po boku Indomptable ve vzdálenosti asi tři sta nebo čtyři sta metrů. Posádky lodí Caesar, Hannibal a Spencer dělaly, co mohly, aby se prodraly kupředu bezvětřím s občasnými závany západo-severozápadního větru. Francouzské lodě neúnavně střílely a po celou dobu burácely v pozadí španělské baterie od Torre del Almirante na severu až po stanoviště na Zeleném ostrovu na jihu, zatímco velké španělské dělové čluny, v tomto bezvětří nedocenitelné vzhledem ke své pohyblivosti, dokonalé znalosti útesů pod hladinou a silných proměnlivých proudů, vyrazily kupředu, aby zakotveného nepřítele pokropily palbou.

Převalující se dým se vzdaloval od pevniny, byl unášen chvíli jedním, chvíli zase druhým směrem a často zakrýval Skálu na vzdáleném konci zátoky a tři lodě venku na moři. Ale konečně zafoukal stálejší vítr a nad dýmem se objevily královské a brámové plachty Caesara. Na lodi vlála vlajka admirála Saumareze a byl vyvěšen signál zakotvěte kvůli vzájemné podpoře. Jack viděl, jak proplula kolem Audacious a z těsné blízkosti vypálila boční salvu na Desaix. Oblak kolem ní zhoustl a všechno zakryl. Hustou temnotu proťal ohnivý blesk, nízko letící kule rozprášila skupinu námořních pěšáků na záďové palubě Desaixe a celá konstrukce mohutné lodi se otřásla pod silou toho úderu – přinejmenším polovina střel boční salvy zasáhla cíl.

Tohle není žádné místo pro zajatce, pomyslel si Jack, po zralé úvaze vrhl ke kapitánu Pallièrovi pohled na rozloučenou a pospíšil si na velitelskou palubu. Tady uviděl Babbingtona a mladého Rickettse, jak stojí riskantně na zábradlí, a zavolal dolů, vy dva. „Teď není čas na nějaké hrdinské kousky – moc vám to bude slušet, až vás rozšmelcuje na kusy nějaká naše vlastní řetězová střela“ – neboť právě teď letěly přes moře se skučením a vřeštěním řetězové střely. Odvedl je do podpalubí, do kabelové komory, a potom se prodral do důstojnické jídelny na záďové galerii – nebylo to nejbezpečnější místo na světě, ale v mezipalubí válečné lodi za boje bylo alespoň trochu místa pro diváka a on zoufale toužil po tom, aby mohl průběh bitvy pozorovat.

Hannibal zakotvil kousek před Caesarem poté, co proplul podél celé linie francouzských lodí, ležících příděmi k severu, a jeho děla soustavně ostřelovala Formidable a baterii v Santiagu. Formidable téměř přestala střílet, což se velice hodilo, neboť Pompée se z nějakého důvodu točila v proudu – patrně měla ustřelené jedno kotvící lano – a byla natočená přídí před boční salvou Formidable, takže sama mohla střílet jenom z pravobočních děl na pobřežní baterie a dělové čluny. Spencer byl pořád ještě daleko v zátoce, ale přesto útočilo pět řadových lodí na tři – všechno probíhalo báječně, navzdory španělskému dělostřelectvu. A nyní Jack spatřil mezerou v dýmu, roztrženou západo-severozápadním větrem, Hannibala, jak přesekl kotevní lano a s napnutými plachtami zamířil k Gibraltaru. Jakmile nabral dost větru, otočil těsně k pobřeží a proplul mezi francouzským admirálem a pevninou, postavil se před bok jeho přídě a zasypal jej palbou. Přesně jako u Abukiru, pomyslel si Jack, a v tu chvíli vjel Hannibal na břeh, narazil velice tvrdě, a vystavil tak celou pravou stranu těžkým dělům v Torre del Almirante. Mračno se znovu zacelilo, a když se konečně zvedlo, bylo vidět čluny ostatních anglických lodí veslující sem a tam a převážející kotvu. Hannibal zuřivě bušil do tří pobřežních baterií, do dělových člunů a děly z levoboční přídě a příďovými děly do Formidable. Jack si uvědomil, že svírá pěsti tak silně, že mu dalo hodně úsilí, aby je rozevřel. Situace nebyla zoufalá – nebyla vůbec zlá. Západní vítr docela odumřel a nyní ta správná bríza ze severovýchodu rozháněla těžká mračna dýmu z výstřelů. Caesar přesekl kotevní lano, proplul kolem Venerable a Audacious a přitom drtil dělostřelbou Indomptable, před přídí Desaixe, nejtěžší palbou, jakou bylo až dosud slyšet. Jack nedokázal vyluštit signál, jenž byl vyvěšen na stěžních, ale byl si jist, že je to povel přesekněte kotevní lana a natočte lodě po větru, zároveň se signálem napadněte nepřítele z bezprostřední blízkosti. Na lanoví francouzské admirálské lodi byl také vyvěšen signál – přesekněte kotevní lana a najeďte na pevninu – protože nyní, když vítr umožnil Britům připlout co nejblíže, bylo lepší riskovat poškození lodí než naprostou zkázu. Navíc, tento rozkaz se dal provést snáz než rozkaz sira Jamese, protože vítr nejenže pomáhal Francouzům i ve chvílích, kdy Britové strádali bezvětřím, ale Francouzi měli již svá vlečná lana venku a od pobřeží sem směřovaly tucty člunů.

Jack uslyšel nad hlavou rozkazy, dusot chodidel a zátoka zahalená kouřem a posetá plovoucími troskami se před jeho očima začala zvolna otáčet, jak Desaix obracel a zamířil přímo k pevnině. Při nárazu na skalisko před městem se prudce naklonil, náraz jej vychýlil z rovnováhy. Indomptable, které chyběl přední stěžeň, byla již na břehu Zeleného ostrova. Ze svého místa vůbec nedohlédl na francouzskou vlajkovou loď, ale ta teď bude jistě už také na břehu.

A přesto se bitva najednou nepříjemně zvrtla. Britské lodě nepřipluly, aby na mělčině uvízlá francouzská plavidla smetly, spálily je a zničily, natož aby je odtáhly. Neboť nejenže vítr zcela ustal, takže Caesar, Audacious a Venerable nemohly manévrovat, ale téměř všechny přeživší čluny eskadry měly plné ruce práce s odtažením Pompée k Gibraltaru. Španělské baterie už nějaký čas metaly do ruda rozpálené kule a teď začaly uvízlé francouzské lodě posílat své vynikající dělové osádky na břeh po stovkách. V několika málo minutách palba pobřežních děl ohromně vzrostla jak co do objemu, tak do přesnosti. A ubohý Spencer dokonce ani nedokázal doplout na místo, krutě trpěl palbou a bezmocně se potácel v zátoce. Venerable ztratila košovou čnělku záďového stěžně a zdálo se, že Caesar uprostřed trupu hoří. Jack to již dále nedokázal snášet. Vyběhl na palubu právě včas, aby uviděl, jak se z pobřeží zvedá vítr a eskadra napíná plachty, otáčí se doprava a směřuje východním kursem k Gibraltaru a zanechává stěžňů zbaveného a bezmocného Hannibala jeho osudu před ústím děl v Terre del Almirante. Lodní dělostřelectvo pořád střílelo, ale to nemohlo dlouho trvat. Poslední stěžeň se skácel a v tuto chvíli její zástava šla dolů.

„Rušné dopoledne, viďte, kapitáne Aubreyi,“ řekl kapitán Pallière, když jej zahlédl.

„Ano, pane,“ odpověděl Jack. „Doufám, že jsme neztratili příliš mnoho přátel.“ Velitelská paluba Desaixe byla ošklivě poničena a palubním odtokem pod ruinami schůdků na záďovou nástavbu se valila hluboká stružka krve. Sítě s hamaky byly rozervány na kusy. Před hlavním stěžněm ležela čtyři rozbitá děla a síťová ochrana proti třískám nad velitelskou palubou se prohýbala a trhala pod vahou skácené takeláže. Byla prasklá asi na třech nebo čtyřech místech a sebemenší pohyb moře by způsobil, že by se roztrhala na kusy.

„Daleko, daleko více, než bych si byl přál,“ povzdechl si kapitán Pallière. „Ale Formidable a Indomptable utrpěly nejvíce – oba jejich kapitáni jsou také mezi mrtvými. Co to dělají na palubě té zajaté lodi?“

Vlajka na palubě Hannibala šla opět nahoru. Byla to jeho vlastní zástava, nikoliv francouzská vlajka. Ale byla vyvěšená vzhůru nohama. „Předpokládám, že si zapomněli vzít trikolóru s sebou, když šli na palubu, aby loď obsadili,“ usoudil kapitán Pallière a otočil se, aby vydal rozkazy k vyproštění své lodi z útesu. O nějakou chvíli později se vrátil k rozbitému zábradlí a s pohledem upřeným na malou skupinu člunů ženoucích se o sto šest od Gibraltaru a od šalupy Calpe k Hannibalovi řekl Jackovi: „Nemyslíte si, že by se té lodi chtěli znovu zmocnit, nebo ano? O co jim, proboha, jde?“

Jack věděl naprosto přesně, o co jim jde. V Královském námořnictvu znamená obráceně vyvěšená zástava signál tísně. Lidé v Gibraltaru a na palubě Calpe, jakmile signál spatřili, usoudili, že Hannibal dává znamení, že je opět na hladině a začíná s odtahováním. Naplnili dostupné čluny všemi muži, kteří byli po ruce – nezaměstnanými námořníky a především vysoce kvalifikovanými lodními tesaři a zbrojíři z loděnic. „Ano,“ řekl s veškerou otevřenou upřímností jednoho blufujícího námořníka promlouvajícího k druhému. „Právě to si myslím. O to jim určitě jde. Ale jestli vystřelíte před příď toho prvního kutru, tak se otočí – určitě jim dojde, že je po všem.“

„Aha, to je ono,“ řekl kapitán Pallière. Osmnáctiliberní dělo se se zaskřípěním otočilo a zamířilo na nejbližší člun. „Ale jděte,“ řekl kapitán Pallière, položil ruku na zámek děla a usmál se na Jacka, „možná bude lepší vůbec nestřílet.“ Nařídil uvést dělo do původního stavu, a čluny jeden po druhém dopluly k Hannibalovi, kde čekající Francouzi poklidně odvedli jejich posádky jednu po druhé do podpalubí. „Nic si z toho nedělejte,“ řekl kapitán Pallière a poklepal mu po rameni. „Admirál signalizuje. Pojďte se mnou na břeh a pokusíme se pro vás a vaše lidi najít nějaké slušné ubytování, dokud znovu nedáme lodě do pořádku a nezvedneme kotvy.“

Příbytek určený pro důstojníky Sophie byl dům vysoko nad Algecirasem s ohromnou terasou přehlížející zátoku, s Gibraltarem nalevo, mysem Cabrita napravo a nezřetelnou africkou pevninou zvedající se přímo před nimi. Prvním člověkem, kterého Jack na terase uviděl, stojícím zde s rukama za zády a hledícím na svou vlastní stěžňů zbavenou loď, byl kapitán Ferris z Hannibalu. Jack se s ním plavil společně při dvou příležitostech a ani ne před rokem s ním poobědval, ale kapitán byl stěží k poznání – strašlivě zestárl a ztratil na objemu. A přestože teď celou bitvu znovu vybojovali, poukazovali na různé manévry, případy smůly a překažené záměry, mluvil pomalu s podivnou, nejistou váhavostí, jako by to, co se stalo, nebylo zcela reálné či jako by se to stalo někomu jinému.

„Takže vy jste byl na palubě Desaixe, Aubreyi,“ řekl po chvíli. „Dostal pořádný nářez?“

„Ne takový, aby ho to vyřadilo z boje, pane, pokud si vzpomínám. Pod vodoryskou neměl moc zásahů a žádný z jeho stěžňů nebyl doopravdy poničen. Jestli nemá trhliny v podpalubí, tak jej dají brzy do pořádku – má neuvěřitelně schopné důstojníky i mužstvo.“

„Kolik jich padlo, co myslíte?“

„Určitě hodně, to jsem si jist – ale tady je můj doktor, který o tom určitě ví víc než já. Můžu vám představit doktora Maturina? Tohle je kapitán Ferris. Můj Bože, Stephene!“ vykřikl a ucouvl. Byl vcelku zvyklý na krveprolití, ale nikdy neviděl nic podobného jako teď. Stephen vypadal, jako kdyby právě vyšel z jatek. Jeho rukávy, celá přední část kabátu až k ponožkám a ponožky samotné byly prosáklé skrz naskrz zasychající krví. Stejně tak jeho kalhoty ke kolenům, a kdekoliv mu vykukovalo prádlo, tak bylo také do ruda červené.

„Omlouvám se,“ řekl. „Měl jsem si vyměnit oblečení, ale zdá se, že moje truhlice je roztříštěná – úplně zničená.“

„Můžu vám nechat košili a nějaké kalhoty,“ řekl kapitán Ferris. „Máme asi tak stejnou velikost.“ Stephen se uklonil.

„Pomáhal jste francouzskému felčarovi?“ zeptal se Jack.

„Přesně tak.“

„Měli jste hodně práce?“ zeptal se kapitán Ferris.

„Asi stovka zabitých a stovka zraněných,“ odpověděl Stephen.

„My jsme měli pětasedmdesát a dvaapadesát,“ řekl kapitán Ferris.

„Vy patříte k Hannibalovi, pane?“ zeptal se Stephen.

„Patřil jsem, pane,“ povzdechl kapitán Ferris. „Kapituloval jsem,“ dodal udiveným tónem a ihned začal vzlykat a upíral na ně vytřeštěný pohled – nejdříve na jednoho, potom na druhého.

„Kapitáne Ferrisi,“ řekl Stephen, „prosím vás, řekněte mi, kolik pomocníků má váš felčar? A mají všichni nástroje? Podívám se na vaše zraněné v klášteře okamžitě, jak se trochu najím, a budu mít k dispozici dvě nebo tři soupravy.“

„Dva pomocníky, pane,“ povzdechl kapitán Ferris. „Co se týče jejich instrumentů, to vám asi neřeknu. Je to od vás laskavé, pane – velice křesťanské – donesu vám tu košili a kalhoty – musíte se cítit zatraceně nepohodlně.“ Vrátil se s balíčkem čistého oblečení zabaleného v županu, navrhl, aby doktor Maturin v županu operoval, tak jak to viděl po bitvě prvního června, když panoval obdobný nedostatek čistého oblečení. A v průběhu jejich podivného oběda připraveného ze zbytků jídla, přineseného vyděšenými, politováníhodnými služkami, se strážemi v rudožlutých uniformách u dveří, řekl: „Až prohlédnete moje nebohé námořníky, doktore Maturine – chci říct, jestli si potom ještě zachováte špetku shovívavosti, bylo by od vás velice lidumilné, kdybyste mi předepsal nějakou makovou nebo mandragorovou kúru. Jsem dneska nějak divně vyvedený z míry, to musím přiznat, a potřeboval bych, jak se to říká? Slátat se dohromady? A kromě toho, s největší pravděpodobností budeme za pár dní vyměněni, takže mě navrch čeká ještě válečný soud.“

„Ach, co se toho týče, pane,“ zvolal Jack a opřel se v křesle, „neměl byste podléhat žádným pochybnostem – nikdy tu nebyl jasnější případ…“

„Nebuďte si tím tak jistý, mladíku,“ přerušil jej kapitán Ferris. „Každý válečný soud je riskantní záležitost, ať už jste v právu nebo ne – spravedlnost s tím nemá co dělat. Jen si vzpomeňte na ubohého sira Vincenta z Weymouthu, vzpomeňte si na Bynga – byli zastřeleni pro chybný úsudek a kvůli tomu, že nebyli populární mezi luzou. A uvědomte si, jaká teď musí panovat nálada v Gibraltaru a doma – šest řadových lodí odražených třemi francouzskými a jedna zajatá – porážka, a zajatou lodí je Hannibal.“

Tak silná předtucha kapitána Ferrise připadala Jackovi jako nějaké zranění, výsledek uvíznutí na břehu pod palbou tří pobřežních baterií, řadové lodi a tuctu těžkých dělových člunů, výsledek hodiny trvající těžké dělostřelby, ztráty stěžňů a naprosté bezmoci. Podobně asi uvažoval i Stephen, neboť se zeptal: „O jakém soudu to mluvíte? Je to něco konkrétního, nebo pouze domnělého?“

„Je to konkrétní až až,“ řekl Jack.

„Ale on přece neudělal nic špatného? Nikdo přece nemůže tvrdit, že utekl, nebo že nebojoval tak statečně, jak to bylo možné.“

„Ale přišel o svou loď. Každý kapitán královské lodi, který o ni přijde, musí jít před vojenský soud.“

„Chápu. V tomhle případě to bude bezpochyby pouhá formalita.“

„V jeho případě, ano,“ odpověděl Jack. „Jeho předtucha je nepodložená – taková noční můra, jak já to chápu.“

Ale příštího dne, když sešel s panem Dalzielem k posádce, nespokojené s ubytováním v kostele, aby jí oznámil zprávu o vlajce parlamentáře, vyvěšené na Skále, už mu to nepřipadalo tak nerozumné – už vůbec ne jako chorobná fantazie. Řekl Sofijanům, že jak oni, tak posádka Hannibala budou vyměněni – měli by být v Gibraltaru na oběd – k obědu bude sušený hrášek a nasolená konina, ne už ta cizokrajná brynda – a přestože se usmíval a mával kloboukem na hlasité provolávání slávy, jímž námořníci novinky uvítali, na dně duše mu sídlil černý smutek.

Stíny ještě potemněly, když přejížděl zátoku v Caesarově bárce, ještě se prohloubily, když čekal v admirálově předpokoji, aby podal hlášení. Chvíli seděl, chvíli přecházel po místnosti sem a tam, mluvil s ostatními důstojníky, zatímco sekretář vpouštěl lidi s důležitým posláním. Byl překvapen, kolik obdržel gratulací k boji s Cacafuegem – bylo to už tak dlouho, že mu to teď připadalo téměř jako událost z nějakého jiného života. Ale gratulace (ačkoliv jak štědré, tak laskavé) zněly poněkud povrchně, neboť atmosféra v Gibraltaru byla plná záštiplného a všeobecného odsouzení, temné deprese, přísného zabrání do úmorné práce a neplodných tahanic, co se mělo udělat.

Když jej admirál konečně přijal, byl Jack překvapen jeho vzezřením. Sir James byl skoro stejně zestárlý a změněný jako kapitán Ferris. Admirál sledoval Jacka z pod těžkých víček podivnýma očima doslova bez výrazu, když podával své hlášení. Nepřerušil jej jediným slovem, nebyl tu jediný náznak pochvaly či výhrad a Jack byl z toho tak nesvůj, že kdyby v dlani nesvíral jako nějaký školák kartičku s napsanými hlavními body, byl by upadl do bezcílných vysvětlování a omluv. Admirál byl očividně hrozně unaven, ale jeho bystrá mysl vydělila podstatná fakta a on si je poznamenal na list papíru. „Co soudíte o stavu francouzských lodí, kapitáne Aubreyi?“ zeptal se.

„Desaix je teď zase na hladině a všestranně použitelný, stejně tak jako Indomptable. Nevím, jak jsou na tom Formidable a Hannibal, ale není sporu o tom, že mají trhliny v podpalubí. A v Algecirasu se šířily zvěsti, že admirál Linois poslal včera tři důstojníky do Cádizu a dalšího dnes časně zrána, aby poprosili tam kotvící Španěly a Francouze, aby jej připluli vyprostit.“

Admirál Saumarez se dotkl dlaní čela. Upřímně věřil, že lodě už nevyplují, a v tom smyslu formuloval své hlášení. „Dobrá, děkuji vám, kapitáne Aubreyi,“ řekl po chvíli a Jack povstal. „Vidím, že máte svůj kord,“ všiml si admirál.

„Ano, pane. Francouzský kapitán byl tak laskav, že mi jej vrátil.“

„To od něj bylo moc pěkné, i když jsem si jist, že jste si tu poklonu naprosto zasloužil. A nepochybuji o tom, že stejně to posoudí i válečný soud. Ale není zrovna vhodné, abyste jej do té doby nosil. Vyřídíme vaši záležitost co nejrychleji – ubohý Ferris bude muset plout domů, samozřejmě, ale s vámi to vyřídíme tady. Jste propuštěn jen na čestné slovo, nemýlím se?“

„Ano, pane, čekám na výměnu.“

„To je ale mrzutá komplikace. Vaše pomoc by se mi hodila – eskadra je v takovém stavu… No, přeji vám hezký den, kapitáne Aubreyi,“ řekl s náznakem úsměvu, či přinejmenším trochu vlídnějším výrazem. „Jak jistě víte, jste formálně zatčen, tak se, prosím vás, podle toho chovejte.“

Věděl to teoreticky samozřejmě naprosto přesně, ale skutečná slova účinkovala v jeho srdci jako políček, a tak kráčel po zalidněných, rušných ulicích Gibraltaru v naprosto sklíčené náladě. Když došel k domu, kde byl ubytován, odepnul si kord, neobratně jej zabalil a poslal s příslušným vysvětlením admirálovu sekretáři. Potom vyrazil na procházku s podivným pocitem nahoty a obavy, aby jej někdo neviděl.

Důstojníci Hannibalu a Sophie byli všichni propuštěni na čestné slovo. To znamená, dokud nebudou vyměněni za francouzské vězně shodných hodností, byli vázáni svou ctí nepodnikat nic proti Francii či Španělsku – byli pouhými vězni za snesitelnějších podmínek.

Dny, které následovaly, byly výjimečně zoufalé a osamělé – osamělé, ačkoliv si občas vyšel s kapitánem Ferrisem, někdy se svými kadety a občas s panem Dalzielem a jeho psem. Toto odtržení od života přístavu a eskadry bylo tak divné a nepřirozené právě proto, že v tuhle chvíli všichni schopní muži a řádka ostatních, kteří by vůbec neměli opouštět lůžko, pracovali zuřivě na opravě svých lodí. Tam dole byl rušný úl, mraveniště, a tady na výšinách, na řídkém trávníku a holé skále mezi maurskými hradbami a věží nad Opičí jeskyní, panovalo osamělé zpytování svědomí, pochybnosti, výčitky a úzkostlivé starosti. Pročetl všechna čísla Námořního věstníku a samozřejmě v nich nebylo nic ani o Sophiině triumfu, ani o jejím neštěstí. Jedno či dvě překroucená líčení v novinách a Časopisu gentlemanů, jež se o ní zmiňovala, vypadala ze všeho nejvíc jako překvapivý útok, to bylo vše. V Námořním věstníku byl oznámen celý tucet povýšení, ale žádné pro něj či pro Pullingse, a bylo nanejvýš pravděpodobné, že zpráva o zajetí Sophie dorazila do Londýna zhruba ve stejné době jako zpráva o zajetí Cacafuega. Jestli ne dřív. Protože dobrá zpráva (za předpokladu, že se ztratila – za předpokladu, že byla v pytli, který sám utopil v hlubině devadesáti sáhů u mysu Roig) mohla pocházet jedině z hlášení lorda Keitha, daleko ve Středozemním moři mezi Turky. Takže nebude žádné povýšení, ne dřív než po válečném soudu – však také nebylo zvykem, aby se povyšovali zajatci. A co když soud dopadne špatně? Jeho svědomí zdaleka nebylo čisté. Jestli měl Harte za lubem tohle, tak mu to ďábelsky vyšlo. A on, Jack, je známý zelenáč, do nebe volající hňup. Byla taková zášť vůbec možná? Taková mazanost u tak nanicovatého paroháče, u toho skřečka? Rád by to probral se Stephenem, protože Stephen byl chytrá hlavička a Jack poprvé v životě zapochyboval o své dokonalé chápavosti, přirozené inteligenci a pronikavosti úsudku. Admirál mu negratuloval. Mohlo to případně znamenat, že oficiální postoj byl…?

Žádné propuštění na čestné slovo nezabránilo Stephenovi v docházkách do námořního špitálu. Eskadra měla více než dvě stě zraněných a on tam trávil většinu svého času. „Prosím vás, procházejte se,“ řekl Jackovi. „Pro lásku Boží, procházejte se po schodech tam a zpátky – šplhejte přes Skálu z jednoho konce na druhý – a znovu ji přelezte s prázdným žaludkem. Jste totiž obézní, sádlo se na vás třese, sotva uděláte krok. Musíte vážit dobrých sto deset kilo.“

Fakt je ten, že se potím jako březí klisna, řekl si Jack pro sebe vsedě ve stínu bludného balvanu, uvolnil si šerpu kolem pasu a utíral si čelo. Ve snaze odvrátit myšlenky k něčemu jinému si sám pro sebe zazpíval baladu o bitvě u Abukiru:

Když jsme k nim přirazili bok po boku, jak lvi stateční a svobodní, když jsme srazili jejich stěžně a lanoví, jaký to pohled nádherný. Pak připlul Leander, ten koráb se čtyřiapadesáti děly statečný, a do trupu Franklinu se zakouslo jeho dělostřelby krupobití, Uštědřil mu tak strašlivý výprask, páni, a tak šeredně jej zřídil, že Francouz nahlas o milost volal a vlajku hned spustil, ten břídil.

Písnička byla okouzlující, ale ta nepřesnost jej rozčilovala. Ubohý starý Leander měl jen dvaapadesát děl, jak moc dobře věděl, protože palbu osmi z nich řídil. Raději spustil další populární námořnický popěvek:

Nedávno se strhla pěkná mela, na svátek našeho svatého Jakuba, pěkně buchy-buch, buchy-buch buchy-buch, buchy-buch burácela.

Opice na nepříliš vzdálené skále po něm hodila lejno, aniž by ji v nejmenším provokoval, a když se na protest napůl zvedl, zahrozila na něj scvrklou pěstí a zavřeštěla tak zuřivě, že si raději znovu sedl, naprosto skleslý na duchu.

„Pane, pane!“ křičel Babbington, šplhající se do svahu, brunátný od křiku a námahy. „Podívejte se na tu brigu! Pane, podívejte se za ten útes!“

Tou brigou byla Pasley, okamžitě ji poznal. Najatá briga Pasley, vynikající plachetník, a plula s přetíženými plachtami pod prudkým severozápadním větrem, schopným je všechny roztrhat.

„Podívejte se, pane,“ pokračoval Babbington, zhroutil se výjimečně nedisciplinovaným způsobem na trávník a podával mu malé mosazné kukátko. Zvětšovalo jen nepatrně, ale signální vlajky vyvěšené na hlavním stěžni Pasley byly okamžitě jasné – nepřítel na dohled.

„A támhle jsou, pane,“ říkal Babbington a ukazoval na košové plachty matně probleskující nad temnou křivkou pevniny na nejzazším výběžku úžiny.

„Poběžte,“ vykřikl Jack a začal se namáhavě šplhat do kopce. Lapal přitom po dechu, hekal, ale běžel, jak nejrychleji dokázal, k věži na nejvyšším vrcholku Skály. Byli tam nějací zedníci, pracující na stavení, důstojník posádkového dělostřelectva s nádherným ohromným teleskopem a pár dalších vojáků. Dělostřelec mu dalekohled velice uctivě nabídl. Jack si jej opřel o Babbingtonovo rámě, pečlivě zaostřil, sledoval scénu a prohlásil: „Je tam Superb. A Thames. Potom dvě španělské lodě o třech palubách – jsem si skoro jistý, že jedna z nich je Real Carlos. Každopádně je to vlajková loď viceadmirála. Dvě lodě o čtyřiasedmdesáti dělech. Ne, jenom jedna, ta druhá má patrně osmdesát děl.“

„Argonauta“ řekl jeden zedník.

„Další třípalubník. A tři fregaty, dvě francouzské.“

Seděli tam mlčky a pozorovali neochvějně a sebejistě plující procesí. Superb a Thames si na své cestě k úžině udržovaly postavení asi míli před kombinovanou eskadrou a ohromné, krásné španělské lodě první třídy se pohybovaly kupředu stejně neodvratně jako slunce. Zedníci odešli na oběd. Vítr se otočil a vál teď od západu. Stín věže se posunul o pětadvacet stupňů.

Když obepluly mys Cabrita, Superb a fregata zamířily přímo k Gibraltaru, zatímco Španělé nabrali kurs k Algecirasu. A teď se Jack ujistil, že jejich vlajková loď je opravdu Real Carlos se sto dvaceti děly na palubách, jedna z nejmocnějších existujících lodí. Druhý z třípalubníků měl stejně mocnou výzbroj a třetí nesl šestadevadesát děl. Byla to eskadra opravdu hrozivá – čtyři sta sedmdesát čtyři velkých děl, nepočítaje v to sto dalších děl na palubách fregat – a lodě byly překvapivě dobře ovládány. Zakotvily pod ochranou děl španělských baterií tak úhledně, jako by měl jejich přehlídku vykonat sám král.

„Haló, pane!“ zavolal Mowett. „Myslel jsem si, že budete tady. Přinesl jsem vám dort.“

„No né, díky, díky!“ zvolal Jack. „Teď zjišťuji, že mám hlad jako vlk.“ Okamžitě si kus ukrojil a pustil se do něj. Jak neobyčejně se válečné námořnictvo změnilo, pomyslel si, a ukrojil si další. Když on byl kapitánem, nikdy v životě by mu nepřišlo na mysl oslovit svého kapitána, a už vůbec ne přinést mu dort. A i kdyby ho to napadlo, tak by to za nic na světě neudělal.

„Můžu se posadit k vám na ten kámen, pane?“ zeptal se Mowett a posadil se. „Počítám, že připluli, aby odvlekli ty Francouze. Nemyslíte, že bychom je měli odvléct, pane?“

„Pompée nebude schopná vyplout na moře nejméně tři týdny,“ řekl Jack pochybovačně. „Caesar je šeredně zřízený a musí dostat všechny stěžně nové. Ale i kdyby byly všechny lodě připraveny předtím, než nepřítel vypluje, tak to dává jen pět řadových lodí proti deseti, nebo devíti, když vynecháme Hannibala – tři sta sedmdesát šest děl proti jejich sedmi stovkám, když počítáme obě jejich eskadry. A chybí nám také posádky. Bylo by to riskantní.“

„Ale vy byste se do nich pustil, že jo, pane?“ řekl Babbington a oba kadeti se rozpustile zasmáli.

Jack přemýšlivě potřásl hlavou a Mowett zarecitoval: „Jako když harpunáři na vlnách zaútočí na hyperborejských mořích na velrybu dřímající. Tyhle španělské lodě jsou ale obrovské. Námořníci z Caesara sepsali petici, aby mohli pracovat ve dne v noci pane. Kapitán Brenton říká, že mohou pracovat celý den, ale v noci jenom po směnách. Zapalují na molu ohně z jalovcového dříví, aby měli světlo.“

Právě v záři těchto jalovcových ohňů narazil Jack na kapitána Keatse ze Superb, na dva jeho poručíky a nějakého civilistu. Po prvním překvapení, pozdravech a představování jej kapitán Keats pozval k večeři na palubě – právě se vracejí na loď – jedná se samozřejmě jen o skromné jídlo, ale bude se podávat pravá hampshirská kapusta, již přivezla Astraea přímo z vlastní zahrady kapitána Keatse.

„Je to od vás moc laskavé, pane, určitě, jsem velice poctěn, ale musím se, bohužel, rozhodně omluvit. Měl jsem smůlu a ztratil jsem Sophii, takže předpokládám, že co nevidět budu před komisí, kde budete zasedat vy i ostatní kapitáni řadových lodí.“

„Ach,“ hlesl kapitán Keats, poněkud otřesen.

„Kapitán Aubrey má naprostou pravdu,“ řekl civilista okázalým tónem a v tu chvíli udýchaný posel vyřizoval, že kapitán Keats se má dostavit k admirálovi.

„Kdo byl ten odporný zkurvysyn v tom černém kabátě?“ zeptal se Jack, když po schodišti sestoupal jiný jeho přítel, Heneage Dundas z Calpe.

„Coke? No to je přece nový předseda soudu,“ řekl Dundas a zvláštně se přitom podíval. Nebo se mu to jenom zdálo? Mihotavá záře plamenů mohla dodat prazvláštní vzhled komukoliv. Zcela spontánně se mu v duchu vynořila slova desátého článku vojenských řádů: Jestliže by se kterýkoliv příslušník loďstva zbaběle vzdal, anebo prosil o milost, a pokud by byl z takového činu usvědčen výrokem vojenského soudu, bude odsouzen k smrti.

„Heneagi, pojď si se mnou vypít k Modrým krakorcům láhev portského,“ řekl Jack a přejel si rukou po tváři.

„Jacku,“ odpověděl Dundas, „přísahám, že tohle bych udělal ze všeho nejraději, ale slíbil jsem Brentonovi, že mu pomůžu. Právě teď k němu pospíchám – čeká tam na mě zbytek mé posádky.“ Odspěchal k jasněji osvětlenému místu na molu a Jack zmizel – do temných strmých uliček, mezi laciné bordely a zapáchající, mizerné kořalny.

Příštího dne, v závětří hradeb Karla V., s dalekohledem opřeným o kámen pozoroval s pocity tajného agenta Caesara (již to nebyla vlajková loď), jak je odstrojen až na kostru, aby na něm mohl být usazen nový hlavní stěžeň vysoký třicet metrů a více než metr v průřezu. Peň dosedl na místo tak rychle, že celý stěžeň byl hotov před polednem a ani stěžně ani palubu nebylo téměř možné zahlédnout pro množství lidí, pracujících na takeláži.

Den poté, pořád ještě hluboce zarmoucen z pocitu viny a nicnedělání na rozdíl od organizované horečné činnosti tam dole, především na palubě Caesara, zahlédl San Antonio, francouzskou loď o čtyřiasedmdesáti dělech, jež připlula se zpožděním z Cádizu a teď kotvila v Algecirasu mezi svými přáteli.

Dalšího dne probíhala na protějším břehu zátoky horečná činnost – mezi dvanácti loděmi kombinované flotily proplouvaly sem a tam čluny přivážející zásoby, na stěžně vlajkových lodí vylétaly signální vlajky a veškerá tato činnost probíhala také v Gibraltaru, dokonce s ještě větším elánem. Pro Pompée již neexistovala žádná naděje, ale Audacious byla téměř úplně hotová, zatímco Venerable, Spencer a samozřejmě Superb byly dokonale připravené k boji a Caesar byl tak blízko konečného stadia přestavby, že jeho vyplutí na moře se dalo reálně očekávat do čtyřiadvaceti hodin.

V noci přišly z východu první poryvy levanteru. To byl vítr, o který se modlili Španělé, vítr, který je zanese přímo do úžiny, jakmile proplují kolem mysu Cabrita, a bude je unášet až ke Cádizu. V poledne napnul první z třípalubníků přední košovou plachtu a začal manévrovat na přeplněné rejdě. Za ním následovaly ostatní. Na shromaždiště u mysu Cabrita lodě vyplouvaly v intervalech deseti minut až čtvrt hodiny. Caesar byl pořád vyvázaný u mola, do podpalubí putoval střelný prach a munice, zatímco důstojníci, mužstvo, civilisté a posádkoví vojáci pracovali s tichou, soustředěnou energií.

Konečně bylo celé kombinované loďstvo na cestě. K mysu se dokonce plazila i nouzovou takeláží vyspravená oběť, zajatý Hannibal, tažený francouzskou fregatou Indienne. A teď propukl na palubě Caesara vřeštivý kravál píšťal a houslí, neboť mužstvo se postavilo k držadlům kotevního vrátku a začalo navíjením kotevního lana odtahovat loď od mola. Caesar byl dokonale vystrojený a vybavený do války. Dav shromážděný na pobřeží, nahrnutý kolem baterií, hradeb a na svazích kopců hromově provolal slávu, a když jásot odumřel, bylo slyšet posádkovou kapelu hrát Jen zvesela mládenci, to pro slávu si plujeme tak hlasitě, jak jen to hudebníci svedli, zatímco námořní pěšáci na palubě Caesara odpověděli písní Britové ťali do živého. Uprostřed kakofonie zvuků bylo stále slyšet píšťalu; bylo to neobyčejně dojímavé.

Když Caesar proplouval před přídí Audacious, vyvěsil opět vlajku sira Jamese a okamžitě potom následoval signál opřete se do vesel a připravte se k bitvě. Byl to patrně nejkrásnější námořnický manévr, jaký Jack kdy viděl. Všechny lodě čekaly na tento signál, všechny čekaly připravené zdvihnout kotvy a v neuvěřitelně krátkém čase byly kotevní kabely skutečně navinuty a na stěžních a ráhnech vykvetly bílé pyramidy plachet. Eskadra zamířila do závětří Skály, pět řadových lodí, dvě fregaty, šalupa a briga, zformovala se do bitevní linie a zahájila obrat.

Jack se protlačil nekonečným davem a byl na půl cesty do nemocnice, kde hodlal přesvědčit Stephena, aby s ním vylezl na Skálu, když uviděl svého přítele běžet opuštěnými ulicemi.

„Už vyrazili od mola?“ křičel Stephen na velkou vzdálenost. „Už začala bitva?“ Ujištěn, že ano, řekl: „Nenechal bych si to ujít ani za sto liber. Ten zatracený pacient v oddělení B a to jeho nemožné fantazírování – nejvhodnější chvíle podřezat někomu chřtán, nezmeškat ani okamžik.“

„Není žádný spěch – nikdo se nedotkne děla ještě celé hodiny,“ ujistil jej Jack. „Ale mrzí mě, že jste neviděl Caesara odrážet. Byl to božský pohled. Pojďte, vylezeme spolu na kopec a budete mít nádherný výhled na obě eskadry. Zastavím se v domě a vyzvednu pár dalekohledů a plášť – večery už bývají chladné.“

„Výborně,“ souhlasil Stephen po chvilce váhání. „Můžu tam nechat vzkaz. A nacpeme si kapsy šunkou. Tak se zbavíme těch vašich naštvaných pohledů a odsekávaných odpovědí.“

„Támhle je máte,“ řekl Jack a znovu se zastavil, aby nabral dech. „Stále na levobočním úseku.“

„Vidím je odsud báječně,“ odvětil Stephen, rychle šplhající sto metrů před ním. „Prosím vás, nezastavujte se tak často. Pojďte přece.“

„Ach Bože, ach Bože,“ vzdychl Jack konečně, když se sesul pod svou oblíbenou skálu. „Vy ženete tak rychle. No tak tedy, támhle je máte.“

„Aye, aye, támhle je máme. To je nádherné divadlo, opravdu. Ale proč stojí s příděmi proti Africe? A proč mají napnuté jenom spodní plachty a ty košovky, když je tak slabý vítr? Támhleta dokonce svinuje svoji hlavní plachtu.“

„To je Superb, dělá to proto, aby se udržela na svém místě a nepředjela admirála, protože to je super loď, chápete, nejlepší v loďstvu. Postřehl jste tu slovní hříčku?“

„Ano.“

„Podle mě byla docela chytrá… vtipná.“

„Proč nenapnou plachty a neodvrátí se od větru?“

„No, čelní boj nepřichází v úvahu – za denního světla patrně vůbec k žádnému boji nedojde. V tuhle chvíli by bylo čiré šílenství jejich bitevní linii napadnout. Admirál chce, aby nepřítel vyplul ze zátoky a do úžiny, takže nedojde k žádnému točení se dokolečka. Bude mít dost prostoru, aby na ně vyrazil přímo. Jakmile připlují dostatečně na volné moře, tak si troufám říct, že se pokusí odříznout je odzadu, jestli ten vítr vydrží. A zdá se, že to je opravdový třídenní levanter. Podívejte se, támhle se Hannibal nedokáže dostat na návětrnou stranu. Vidíte to? Brzy bude na břehu. Ta fregata odvádí mizernou práci. Teď vlečou jeho příď. Krásně provedeno – tady to máme – chytá vítr – napíná kosatku – přesně tak. Už se vrací.“

Seděli a mlčky pozorovali scénu, kolem dokola slyšeli další skupiny, roztroušené po celém vrcholku Skály – poznámky o sílícím větru, o pravděpodobné strategii, přesné váze kovu vystřeleného boční salvou obou protivníků, o vysoké úrovni francouzské dělostřelby, o proudech, s nimiž se lze setkat u mysu Trafalgar.

S notnou dávkou křižování sem a tam vytvořila kombinová flotila, nyní sestávající z devíti řadových lodí a tří fregat, bitevní linii s dvěma velkými španělskými bitevníky první třídy v týlu, a nyní vyrazila se sílícím větrem v zádech západním směrem.

Chvíli předtím britská eskadra provedla na signál společný obrat a teď plula pravobočním kursem pod částečným oplachtěním. Jack držel dalekohled neochvějně namířený na vlajkovou loď a okamžitě, jak uviděl pohyb vlajkových zdviží, zamumlal: „Jdeme na to.“

Objevil se signál. Tlak plachet se téměř zdvojnásobil a za pár minut eskadra pádila jako o závod pryč, za Francouzi a Španěly, takže se mu její obraz každým okamžikem zmenšoval před očima.

„Ach, Bože, jak bych si přál, abych byl s nimi,“ řekl Jack s téměř zoufalým zasténáním. A o nějakých deset minut později: „Podívejte, támhle se dere kupředu Superb – admirál ji musel zavolat.“ Jako mávnutím kouzelného proutku se objevily brámové závětrovky Superb, jak na levoboku, tak na pravoboku. „Jak letí,“ řekl Jack, sklonil dalekohled a vyčistil jej – avšak nezřetelnost pohledu neměly na svědomí ani jeho slzy, ani špína na skle, nýbrž skomírání dne. Dole pod nimi již odumřel. Žlutohnědý pozdní večer naplnil město a všude kolem se rozžíhala světla. V tuhle chvíli bylo také vidět lucerny, šplhající se po Skále do vyšších poloh, odkud snad bude ještě možné bitvu pozorovat. A na protějším břehu začala blikat světla Algecirasu, nízko položená světelná křivka.

„Co byste řekl kousku té šunky?“ zeptal se Jack.

Stephen odpověděl, že ho napadlo, jak vhodná by to mohla být ochrana proti rostoucí vlhkosti. A když nějakou chvíli v temnotě pojídali, s kapesníky rozprostřenými na klínech, náhle poznamenal: „Řekli mi, že budu souzen za ztrátu Sophie.“

Jack nepomyslel na válečný soud od časného rána, kdy začalo být jasné, že kombinované loďstvo vypluje. Teď se mu připomenul s kromobyčejně nepříjemným šokem, při němž se mu úplně sevřel žaludek. Nicméně odpověděl pouze: „Kdo vám to řekl? Nejspíš ti fantazírující pacienti v nemocnici, počítám?“

„Ano.“

„Teoreticky mají pravdu, samozřejmě. Ta věc se oficiálně jmenuje soudní řízení s kapitánem, důstojníky a lodní posádkou. A formálně se během něj dotazují důstojníků, jestli nechtějí vznést vůči kapitánovi nějaké stížnosti, a kapitána, zdali nemá stížnosti vůči důstojníkům. Ale v tomhle případě jde samozřejmě jenom o moje chování. Vy se nemáte čeho obávat, to vás ujišťuji, na mou čest, máte mé slovo. Vůbec ničeho se nemusíte obávat.“

„Ach, já bych se okamžitě ke všemu přiznal,“ řekl Stephen. „Hned bych dodal, že jsem celou tu dobu seděl v prachárně s nezakrytým světlem, uvažoval o smrti krále, zničil jsem své lékařské zásoby, kouřil jsem tabák a vydělával podvodně na ukradené polévce. Co to je za nabubřelý nesmysl!“ srdečně se zasmál. „Překvapuje mě, že tak rozumný muž jako vy může téhle záležitosti vůbec přikládat nějaký význam.“

„Já si z toho přece vůbec nic nedělám,“ zvolal Jack. Jak dokážete lhát, zareagoval Stephen vášnivě, ale jenom v duchu. Po dlouhé odmlce Jack dodal: „Vy nepočítáte kapitány válečných lodí a admirály příliš vysoko mezi inteligentní bytosti, viďte? Slyšel jsem, že jste pronášel dosti tvrdé soudy o admirálech a velkých mužích obecně.“

„No ne, podívejte, s vašimi velkými muži a s vašimi admirály se dozajista děje něco neblahého, když zestárnou, a to dost často. Dokonce se to děje i vašim kapitánům řadových lodí. Je to nějaká atrofie, ochabnutí hlavy i srdce. Mám podezření, že to vzniká z…“

„Dobrá,“ přerušil jej Jack a položil příteli ruku na rameno, stěží viditelné ve světle hvězd. „Jak by se vám líbilo vložit svůj život, svou profesi a své dobré jméno do rukou tlupy vyšších důstojníků?“

„Ach,“ zvolal Stephen. Ale to, co chtěl říci, nikdy neuslyšeli, protože daleko na obzoru směrem k Tangeru vyšlehly tři záblesky, ne nepodobné opakovaným šípům blesku. Vyskočili na nohy a přiložili dlaně k uším, aby zaslechli vzdálené dunění. Ale vítr byl příliš silný, a tak si znovu sedli a zamířili k západu na moře dalekohledy. Daly se zřetelně rozeznat dva zdroje, asi dvacet až pětadvacet mil vzdálené, stěží vůbec oddělené – ne víc než na jeden stupeň. Potom třetí, potom čtvrtý a pátý a potom rostoucí rudá záře, jež se nehýbala.

„To hoří nějaká loď,“ zděšeně pronesl Jack a srdce mu tlouklo tak prudce, že stěží udržel zvětšující se rudou skvrnu v dalekohledu. „Doufám pro Boha, že to není žádná z našich. Doufám pro Boha, že zatopili prachárnu.“

Ohromný záblesk rozsvítil oblohu, oslnil je a zastínil hvězdy. A téměř po dvou minutách k nim dolétlo pochmurné, dlouhé dunění exploze, prodloužené vlastní ozvěnou, odraženou od afrického pobřeží.

„Co to bylo?“ zeptal se Stephen konečně.

„Loď vyletěla do povětří,“ řekl Jack. V duchu byl ponořen do vzpomínek na bitvu u Abukiru a na dlouhý okamžik, kdy do povětří vyletěla L’Orient, se mu vynořily s nečekanou intenzitou – stovky podrobností, o nichž by si myslel, že je zapomněl, některé z nich dost strašlivé. A pořád byl zaujat vzpomínáním, když temnotou otřásla druhá exploze, možná ještě větší než první.

Potom už nic. Ani nejvzdálenější světélko, ani jeden záblesk z děla. Vítr postupně sílil a vycházející měsíc zhasl menší hvězdy. Po chvíli začaly některé lucerny sestupovat dolů. Jiné zůstávaly a některé dokonce šplhaly ještě výše. Jack a Stephen zůstali na svém místě. Svítání je našlo pod jejich skálou. Jack neúnavně pročesával dalekohledem průliv – nyní nehybný a opuštěný – a Stephen Maturin tvrdě spal s úsměvem na tváři.

Nepadlo jediné slovo, neobjevil se jediný náznak proběhnuvší bitvy. Němé moře, němá obloha a znovu zrádně se proměňující vítr – vanoucí postupně ze všech světových stran. V půl osmé doprovodil Jack Maturina zpět do nemocnice, osvěžil se kávou a znovu vyšplhal na Skálu.

Během svých cest nahoru a dolů poznal důvěrně každou zákrutu stezky a skála, o niž se opíral, mu byla stejně důvěrně známá jako nějaký starý kabát. Když šplhal nahoru po čtvrtečním čaji, s večeří v plátěném pytlíku, spatřil Dalziela, Boughtona z Hannibalu a Marshalla, jak se spouštějí po strmém svahu tak rychle, že se nemohli ani zastavit. Zavolali na něj: „Calpe připlouvá, pane!“ a nepřestávali klopýtat z kopce. Malé psisko pobíhalo kolem nich tak divoce, že je málem srazilo dolů, a radostně štěkalo.

Heneage Dundas z rychlé šalupy Calpe byl sympatický mladý muž, kterého jeho přátelé milovali pro jeho nezáludnou povahu a obzvláště pro jeho zběhlost v matematice. Ale teď byl nejmilovanějším mužem v Gibraltaru. Jack se prodral davem, který jej obklopoval, s brutální silou a bezohledným využíváním své váhy a loktů. O pět minut později se prodral nazpátek a jako kluk pádil ulicemi města.

„Stephene,“ křičel, rozrazil dveře a s tváří rozzářenější než obvykle volal: „Vítězství! Pojďte to okamžitě zapít, zvítězili jsme! Kamaráde, pojďte si nechat vylíčit to slavné vítězství!“ křičel a strašlivě mu cloumal paží. „Takový skvostný boj!“

„Cože, co se stalo?“ ptal se Stephen, pomalu utíral skalpel a zakryl maurskou hyenu.

„Pojďte ven a já vám to povím u skleničky,“ naléhal Jack a táhl jej do ulic plných lidí. Všichni mluvili jeden přes druhého, smáli se, potřásali si rukama a poplácávali se po zádech. Zezdola od Nového mola se nesl jásot. „Pojďte. Já mám žízeň jako Achilles, ne, jako Andromaché. Je to Keats, kterému dneska patří veškerá sláva – Keats si odnesl zvony vítězství. Cha, cha, cha! To byl slavný verš, nebyl? Tady. Pedro! Podej nám pomocnou ruku! Pedro, šampaňské! Na vítězství! Na Keatse a Superb! Na admirála Saumareze! Pedro, další láhev. A ještě jednou na vítězství! Třikrát hurá! Hurá!“

„Neobyčejně byste si mě zavázal, kdybyste mi prostě jen řekl všechny novinky,“ přerušil jej Stephen. „Se všemi podrobnostmi.“

„Já všechny podrobnosti neznám,“ řekl Jack, „ale podstata je tahle. Ten šlechetný chlapík Keats – pamatujete si, jak jsme ho viděli, jak vyrazil dopředu? – zakormidloval za jejich zádě, za dvě španělské řadové lodě první třídy, těsně před půlnocí. Vyčíhal si příležitost, zvrátil kormidlo do návětří, vrazil mezi ně a zároveň vypálil obě boční salvy – čtyřiasedmdesát děl proti dvěma lodím první třídy! Napálil to přímo do nich, zanechal mezi nimi mračno dýmu husté jako hrachovka, a ty dvě lodě skrz něj vystřelily jedna na druhou! Takže Real Carlos a Hermenegildo se v tu chvíli zuřivě pustily jedna do druhé. Někdo, snad Superb nebo Hermenegildo, srazil přední stěžeň Real Carlose a právě jeho košovka, která padla přes děla, chytla. A po chvíli Real Carlos zasáhl Hermenegildo a také jej zapálil. To byly samozřejmě ty dva výbuchy, co jsme viděli. Ale zatímco hořely, tak Keats vyrazil proti San Antoniu, který se otočil proti větru a bojoval s neskutečnou kuráží. Ale za půl hodiny se stejně musel vzdát, chápete, protože Superb dokázala vypálit na jeho dvě boční salvy tři svoje a zbytek eskadry se hnal, co jim síly stačily, severo-severozápadně s vichřicí v zádech. Skoro dostali Formidable, ale ta to stihla jen tak tak do Cádizu. A my jsme skoro ztratili Venerable, přišla o stěžně a najela na břeh. Ale dostali ji na moře a teď se vrací s nouzovou takeláží a místo záďového stěžně má závětrovkové ráhno, cha, cha, cha! – Podívejte, támhle jdou Dalziel a Marshall. Ahoj! Dalzieli, ahoj! Marshall, ahoj! Ahoj, vy tam! Pojďte si s námi připít na vítězství!“

Na stěžeň Pompée vylétla vlajka, bouchlo dělo a kapitáni se dostavili k válečnému soudu.

Byla to pochmurná záležitost a navzdory nádhernému počasí, neustávajícímu jásotu na břehu a chichotání rozradostněného mužstva na palubě, každý kapitán válečné lodě potlačil svou veselost a vyšplhal na loď s tak slavnostním výrazem jako nějaký soudce. Zde byl uvítán s veškerou patřičnou ceremonií a odveden do velké kajuty prvního důstojníka.

Jack byl již na palubě, samozřejmě. Ale jeho případ nebyl první na jednání. V plentou oddělené levoboční části jídelny byl nějaký vojenský kurát, muž s vyděšeným pohledem, který přecházel sem a tam, občas vyrážel povzdechy a mnul si ruce. Bylo žalostné, jak pečlivě byl oblečen a jak byl až do krve oholen. Neboť pokud bylo všeobecné hlášení o jeho chování jen z poloviny pravdivé, tak neměl naději.

V okamžiku, kdy zazněl výstřel dalšího děla, velitel lodní policie kuráta odvedl. Nastala pauza, jedna z těch velkých časových prodlev, kdy se zdá, že čas vůbec neplyne, že stojí na místě či že se dokonce pohybuje nazpátek. Ostatní důstojníci rozmlouvali tlumenými hlasy – také oni byli oblečeni s nezvyklou pečlivostí, s tou přesnou uniformní dokonalostí, jakou dostatek kořistních peněz a nejlepší gibraltarští krejčí dokáží poskytnout. Byla to úcta k soudní stolici? Přetrvávající pocit viny, snaha ošálit osud? Mluvili potichu, nevzrušeně, a čas od času pohlédli na Jacka.

Všichni obdrželi oficiální vyrozumění předchozího dne a z nějakého důvodu je všichni přinesli s sebou, složené nebo srolované.

Po chvíli začali v koutě Babbington a Ricketts tajně měnit všechna slova, která dokázali, na sprosťárny a Marshall něco škrábal na zadní stranu svého vyrozumění, počítal slabiky na prstech a potichu si mumlal. Lucock zíral přímo před sebe do prázdna. Stephen napjatě pozoroval uspěchané, neuspokojené slídění lesklé, tmavě rudé krysí blechy na kostkované plachtovinové podlaze.

Dveře se otevřely. Jack, prudce vržen do přítomnosti, zdvihl svůj oprýmkovaný klobouk a vešel se skloněnou hlavou do velké kajuty, následován svými důstojníky. Zastavil se uprostřed místnosti, vrazil klobouk pod paži a uklonil se soudu, nejprve prezidentovi, potom kapitánům vpravo od něj, potom kapitánům vlevo. Prezident neznatelně kývl hlavou a vyzval kapitána Aubreye a jeho důstojníky, aby se posadili. Námořní pěšák přisunul Jackovo křeslo pár kroků před ostatní, a tak tu teď seděl, rukou se snažil chopit se jílce svého neexistujícího kordu, zatímco předseda soudu četl dokument, opravňující soud k zasedání.

To zabralo nějakou dobu a Stephen se nepřestával rozhlížet kolem dokola a zkoumat kajutu ze všech stran. Připomínala větší verzi luxusní kajuty Desaixe (byl tak rád, že Desaix je v bezpečí) a také byla svým jedinečným způsobem krásná a plná světla – tatáž rozloha vyřezávaných záďových oken, tytéž dovnitř skloněné stěny (vlastně to byly zužující se lodní boky) a tytéž masivní, na bílo natřené trámy nad hlavou v úžasně dlouhých, ladných křivkách klenoucí se z jedné strany na druhou. Byla to místnost, v níž obyčejná domácká geometrie neměla místo. Naproti dveřím, souběžně s okny, stál dlouhý stůl a mezi stolem a světlem seděli členové soudního dvora, prezident uprostřed, černě oděný předseda soudu u psacího stolu vepředu a na každé straně tři kapitáni řadových lodí. U malého stolku vlevo seděl písař a vlevo také byl provazem oddělený prostor pro přihlížející.

Atmosféra byla upjatá. Všechny hlavy nad modrozlatými uniformami na vzdálenější straně lesklého stolu byly smrtelně vážné. Poslední soud a rozsudek byly dostatečně šokující a bolestivé.

Právě tyhle hlavy, tyhle tváře, poutaly veškerou Jackovu pozornost. Jejich nositelé seděli zády k světlu, a tak bylo nesnadné je přesně rozpoznat. Ale většinou byli zachmuření a všichni byli uzavření do sebe. Keatse, Hooda, Brentona a Grenvilla znal.

Mrknul na něj Grenville jedním okem, anebo to bylo jen nedobrovolné škubnutí víčka? Samozřejmě že to bylo jenom škubnutí víčka. Jakýkoliv signál by byl naprosto nepatřičný. Prezident vypadal díky vítězství o dvacet let mladší, ale jeho tvář byla přesto nezúčastněná a za těžkými, pokleslými víčky se nedal rozlišit výraz jeho očí. Ostatní kapitány znal jenom podle jména. Jeden z těch po levé straně si něco kreslil – škrábal po papíře. Jackův pohled potemněl hněvem.

Předseda soudu jednotvárně zadrmolil: „Bývalá šalupa Jeho Veličenstva Sophie obdržela rozkazy vyplout směrem… a zatímco je tvrzeno, že ve směru na mys Roig na 40’ západní délky a 37°40’ jižní šířky…“ deklamoval uprostřed všeobecného nezájmu.

Ten člověk má rád svoje řemeslo, pomyslel si Stephen. Ale jaký má mizerný hlas! Skoro mu není rozumět. Drmolí, což je profesionální deformace právníků. Uvažoval o té nemoci z povolání, o zničujícím účinku přesvědčení soudců o vlastní neomylnosti, když si všiml, že Jackovo napětí povolilo. A jak formality pokračovaly, jeho uvolnění bylo stále zřetelnější. Díval se nasupeně, byl podivně a nebezpečně klidný. Lehký náklon hlavy a zarputilost, s níž natáhl nohy, byly v nápadném kontrastu s dokonalostí jeho uniformy a Stephen měl silnou předtuchu, že ve vzduchu visí katastrofa.

Předseda soudu teď dospěl k místu „… abychom vyšetřili chování Jacka Aubreye, velitele bývalé šalupy Jeho Veličenstva Sophie a jejích důstojníků a mužstva při ztrátě řečené šalupy, jež byla zajata třetího dne tohoto měsíce francouzskou eskadrou pod velením admirála Linoise“, a Jack naklonil hlavu ještě níže. Do jaké míry smí člověk manipulovat své přátele? pomyslel si Stephen, na kus papíru napsal Nic neudělá H. větší radost, než když právě teď vybuchnete zlostí, podal jej navigátorovi a ukázal na Jacka. Marshall poslal lístek dál, přes Dalziela. Jack si poznámku přečetl, otočil zamračenou tvář bez známky pochopení ke Stephenovi a zlostně škubl hlavou.

Téměř okamžitě poté si Charles Stirling, služebně nejstarší přítomný kapitán a prezident válečného soudu, odkašlal a řekl: „Kapitáne Aubreyi, buďte tak laskav a vyličte nám okolnosti ztráty šalupy Jeho Veličenstva Sophie.“

Jack povstal, ostře si změřil řadu soudců, nadechl se a hlasem daleko silnějším než obvykle, překotnými slovy, s podivnými odmlkami a nepřirozenou intonací – drsným urážlivým tónem, jako kdyby mluvil k nějakému nepřátelskému shromáždění - vykládal: „Asi v šest hodin ráno třetího, východně a na dohled od mysu Roig, jsme uviděli tři velké lodě očividně francouzské a jednu fregatu, které krátce nato začaly Sophii pronásledovat. Sophie byla mezi pobřežím a loděmi, které ji pronásledovaly, na jejich návětrné straně. Snažili jsme se držet se na návětrné straně nepřítele tak, že jsme napnuli všechny plachty a ještě jsme veslovali – protože vítr byl hrozně slabý – ale když jsme zjistili, že veškerá naše snaha udržet se ve větru je marná a že francouzské lodě se moc rychle přibližují, rozdělily se a s každým nárazem větru nás z různých stran dotahují, a že je prakticky nemožné uniknout proti větru, tak jsme asi v devět hodin vyhodili přes palubu děla a další věci. Když se nám naskytla příležitost, kdy nejbližší francouzská loď byla na našem zadoboku, odpadli jsme od větru a napnuli závětrovky. Ale francouzské lodě nás znovu dostihly, ačkoliv závětrovky ani nenapnuly. Když se nejbližší loď přiblížila na dostřel z muškety, nařídil jsem asi v jedenáct hodin sundat zástavu, protože vítr vál z východu a nepřítel nás zasáhl několika bočními salvami, které nám zničily hlavní brámovou čnělku a přední košovou plachtu a potrhaly spoustu lanoví.“

Potom, jako kdyby si uvědomil výjimečnou nejapnost svého proslovu, stiskl pevně rty a stál tam s pohledem upřeným přímo před sebe, zatímco písař chvatně škrábal perem, aby stačil zachytit jeho slova „a potrhaly spoustu lanoví“. Nyní nastala krátká pauza, během níž se prezident rozhlédl vlevo a vpravo, znovu si odkašlal a pak promluvil. Písař rychle nakreslil za slovem lanoví kudrlinku a ve stejném spěchu psal dál:

Otázka soudního dvora: Kapitáne Aubreyi, máte nějaký důvod stěžovat si na kteréhokoliv svého důstojníka či člena posádky? Odpověď: Ne. Všichni lidé na palubě vyvinuli maximální úsilí. Otázka soudního dvora: Důstojníci a mužstvo Sophie, má někdo z vás nějaký důvod stěžovat si na chování svého kapitána? Odpověď: Ne.

„Nechť všichni svědkové odejdou, kromě poručíka Alexandra Dalziela,“ řekl předseda soudu a obratem se kadeti, navigátor a Stephen opět ocitli v jídelně, usazení mlčky každý v opačném koutě, zatímco se v kajutě odrážela ozvěna vzdáleného nářku kuráta (který se pokusil o sebevraždu) a z opačné strany bylo slyšet nezřetelné úryvky pokračujícího přelíčení. Všichni byli hluboce zasaženi Jackovým pohnutím, rozrušením a vztekem. Viděli jej tak často a za takových okolností nevzrušeného, že jeho současné emoce s nimi hluboce otřásly a narušily jejich soudnost. Slyšeli teď opět jeho hlas, odměřený, divošský a daleko hlasitější než hlasy ostatních přítomných, jak říká: „Vypálil na nás nepřítel několik bočních salv a na jakou jsme od něj byli vzdálenost, když vypálil poslední?“ Odpověď pana Dalziela byla zadrmolená a skrze přepážku nesrozumitelná.

Tohle je naprosto iracionální strach, říkal si pro sebe Stephen a díval se na své vlhké, ulepené dlaně. Je to jen další příklad… protože určitě, pro lásku Boží, kdyby jej chtěli potopit, tak by se ho zeptali: „Jak to, že jste tady?“ Ale na druhou stranu, co já vím o námořnických záležitostech. Snažil se najít útěchu na tváři navigátora, ale žádnou tam nenašel.

„Doktor Maturin,“ otevřel dveře námořní pěšák.

Stephen vešel pomalu dovnitř a s patřičnou rozvážností složil přísahu, přičemž se snažil nasát atmosféru v soudní místnosti. Dal tak písaři čas udržet krok se svědectvím pana Dalziela. Skřípající pero psalo:

Otázka: Dotahovaly Sophii, aniž měly napnuté závětrovky?

Odpověď: Ano.

Otázka soudního dvora: Bylo zřejmé, že plují daleko rychleji než

vy?

Odpověď. Ano, daleko rychleji.

Doktor Maturin, felčar Sophie, předvolaný a vzatý do přísahy.

Otázka soudního dvora: Je prohlášení, učiněné vaším kapitánem,

týkající se ztráty Sophie, které jste vyslechl, přesné, pokud vy sám

můžete soudit?

Odpověď: Myslím, že ano.

Otázka soudního dvora: Jste dostatečným znalcem námořních záležitostí, abyste mohl posoudit, jestli bylo vynaloženo veškeré úsilí uniknout silám, jež Sophii pronásledovaly? Odpověď: O námořních záležitostech toho vím velice málo, ale připadalo mně, že všichni lidé na palubě vynakládají veškeré možné úsilí. Viděl jsem kapitána u kormidelního kola a důstojníky a lodní posádku u vesel

Otázka soudního dvora: Byl jste na palubě, když byla sejmuta zástava, a na jakou vzdálenost byl nepřítel v době, kdy se loď vzdala?

Odpověď: Byl jsem na palubě a loď Desaix byla od Sophie na dostřel z muškety a v tu chvíli po nás střílela.

O deset minut později byla soudní místnost prázdná. Opět v jídelní kajutě, a tentokrát žádné váhání o přednosti ve dveřích, neboť Jack a pan Dalziel už tu byli. Všichni tu byli a nikdo z nich nepromluvil ani slovo. Byl to snad útržek smíchu z vedlejší místnosti, anebo ten zvuk zazněl z důstojnické jídelny Caesara?

Dlouhá pauza. Dlouhá, předlouhá pauza. A potom námořní pěšák ve dveřích:

„Kdybyste se laskavě obtěžovali, pánové.“

Nahrnuli se dovnitř a navzdory tolika letům na moři se Jack zapomněl sehnout. Udeřil se o naddveřní překlad tak silně, že na trámu zůstal chomáč žlutých vlasů s trochou kůže, takže dovnitř vešel téměř oslepený, aby se ztuha postavil vedle svého křesla.

Písař, zapisující slovo Rozsudek, vylekaný úderem, zdvihl hlavu a pak ji opět sklonil, aby zapsal soudcova slova: „Během soudního přelíčení, shromážděného a konaného na palubě lodi Jeho Veličenstva Pompée v Zátoce Rosia… soudní stolice (poté, co byla vzata do přísahy) pokračovala v plnění rozkazu sira Jamese Saumareze, baroneta, kontradmirála Modré eskadry a… po vyslechnutí svědků případu a po zralém a důkladném zvážení všech okolností…“

Drmolící, bezvýrazný hlas pokračoval a jeho tón byl tak podobný zvonění v Jackově hlavě, že mu vůbec nerozuměl, stejně jako nedokázal rozeznat mužovu tvář závojem bolestivých slz, tekoucích mu z očí.

„… dvůr je toho názoru, že kapitán Aubrey, jeho důstojníci a lodní posádka vyvinuli veškeré možné úsilí, aby zabránili pádu královy šalupy do rukou nepřátel, a proto je s veškerou úctou zprošťuje obžaloby. Na základě toho vydávám zprošťující verdikt,“ řekl předseda soudu a Jack z toho nic neslyšel.

Nesrozumitelný hlas zmlkl a Jack viděl, jak se rozmazaná černá postava posadila. Zatřásl hlavou, v níž mu stále dunělo, stiskl čelisti a přinutil se soustředit znovu všechny smysly. Protože teď se právě postavil prezident poroty. Jackův zjasňující se pohled zachytil Keatsův úsměv, uviděl, jak kapitán Stirling uchopil ten důvěrně známý, poněkud zašlý kord, napřahuje jej jílcem směrem k němu, zatímco druhou rukou vyhlazuje kalamářem nějaký kus papíru. Prezident si v mrtvolném tichu znovu odkašlal a promluvil jasným hlasem mořského vlka, v němž se snoubila vážnost, formálnost a radostné potěšení: „Kapitáne Aubreyi, je pro mě ohromným potěšením, že vám mohu na rozkaz soudní stolice, jíž mám tu čest předsedat, vrátit váš kord, že vám mohu pogratulovat k jeho navrácení před tváří jak příznivců, tak nepřátel a vyjádřit naději, že nepotrvá dlouho a budete povolán, abyste jej znovu pozdvihl k úctyhodné obraně své vlasti.“

Patrick O’Brian

VELITEL ŠALUPY

Z anglického originálu Master and Commander,

vydaného nakladatelstvím HarperCollinsPublishers

v Londýně v roce 1994,

přeložil Leonid Křížek.

Obálka: Alois Křesala.

Ilustrace na straně 6: Zdirad J. K. Čech.

Technická redakce a úprava obálky: Tomáš Kropáček.

Odpovědná redaktorka: Ludmila Böhmová.

Vydalo nakladatelství TALPRESS, spol. s r. o.,

Příčná 8,110 00 Praha 1,

jako svou 284. publikaci.

Sazba: SF SOFT.

Lito obálky: Jams.

Tisk: S – tisk Vimperk.

První vydání, Praha 2000.

Scan, OCR, – Ferdis

korektúry - lesmen

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai