Výprava na Mauritius

Patrick O´Brian

(2005)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Dobrodružné

Aubrey (4). Po návratu z Východní Indie, obohacen kořistí, jež mu konečně dovolila splatit dluhy a oženit se žije kapitán Aubrey bez práce na pevnině, pobírá poloviční plat a tísní se s rodinou - milovanou Sophií, dvěmi dcerami a tchyní, o služebnictvu nemluvě - ve vlhkém, tmavém domku u rejdy zvané The Downs. Přijíždí však přítel Stephen, lodní lékař a příležitostný špión irského původu, a přiváží tajné rozkazy. Jack má vyplout jako komodor na palubě fregaty Boadicea k mysu Dobré naděje a k ostrovům Mauritius a La Reunion, aby je zabral pro britskou korunu, neboť ve válce s Francií je nutné chránit zdejší námořní trasy. Na rozdíl od řady jiných O\'Brianových příběhů, tento román vychází z reálného základu, z historie kampaně v Indickém oceánu v roce 1810. Líčení je stejně barvité a napínavé, jako romány předchozí, plné exotických vůní, hrdinných šarvátek, dobrého jídla a pití, jakož i společného muzicírování obou hrdinů ve chvílích oddechu. Autor je vynikajícím znalcem reálií válečného námořnictva počátku 19. století a dovede atmosféru plavby a námořních bojů vylíčit tak přesvědčivě, jako nikdo před ním.

Patrick O’Brian

VÝPRAVA

NA MAURITIUS

TALPRESS

Copyright © 1977 by Patrick O’Brian

Translation © 2005 by Leonid Křížek

Cover © 2005 by Milan Fibiger

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoliv způsobem reprodukovat bez souhlasu nakladatele.

ISBN 80-7197-247-9

MARIE RENAULTOVÁ

Marie Renaultová,

nevozte sovy do Atén

Plachty lodě s ráhnovým oplachtěním, vyvěšené za bezvětří, aby uschnuly:

1. Létavka, první, zcela vnější kosatka

2. Kosatka

3. Přední košová stěhovka

4. Přední stěhovka

5. Příďová plachta neboli kursovka

6. Přední košová plachta

7. Přední brámová plachta

8. Hlavní stěhová plachta

9. Hlavní košová stěhovka

10. Střední stěhovka

11. Hlavní brámová stěhovka

12. Hlavní plachta, neboli kursovka

13. Hlavní košová plachta

14. Hlavní brámová plachta

15. Bezanová stěhovka

16. Bezanová košová stěhovka

17. Bezanová brámová stěhovka

18. Bezanová plachta

19. Vratiplachta

20. Bezanová košovka

21. Bezanová brámovka

Ilustrace převzata ze Serres, Liber Nauticus. Laskavostí Vědeckého a technologického výzkumného střediska, Newyorská veřejná knihovna, Nadace Astor, Lenox a Tilden.

AUTOROVA POZNÁMKA

Občas by čtenář románu, obzvláště románu, jehož děj se odehrává v jiném století, rád věděl, zdali se popsané události odehrály i jinde než jenom v autorově mysli, či zdali jsou – stejně jako postavy – výplodem čiré fantazie.

Bezpochyby lze vznést řadu argumentů, obhajujících naprostou svobodu, co se týče historické přesnosti, ale v tomto případě podklady příběhu, málo známého tažení v Indickém oceánu, jsou skutečné. A co se týče zeměpisu, manévrů, lodí zajatých, spálených, potopených nebo zničených, bitev, triumfů a katastrof, spisovatel se držel dobových vylíčení, lodních deníků a depeší důstojníků, kteří v popsaných bitvách bojovali, jakož i dokumentů admirality. Kromě nezbytných smyšlenek na začátku a na úplném konci se autor nedopustil ničeho, co by pozměnilo historii, až na to, že vypustil několik matoucích, nedůležitých lodí, jejichž přítomnost tu či onde je zcela zanedbatelná. Také nepovažoval za vhodné „pozlacovat zlato“ tím, že by jakýmkoliv způsobem vylepšoval bojovou duchapřítomnost příslušníků královského válečného námořnictva v okamžicích nepřízně osudu.

P. O’B

KAPITOLA PRVNÍ

Kapitán Aubrey z britského královského válečného námořnictva bydlel v oné části hrabství Hampshire hustě obydlené námořními důstojníky, z nichž někteří dosáhli vlajkové hodnosti již za časů admirála Rodneyho, zatímco jiní stále ještě čekali na své první velení. Ti šťastnější obývali velké, pohodlné domy, shlížející na přístav Portsmouth, Spithead, St. Helens, ostrov Wight a na nepřetržité procesí řadových válečných lodí. A kapitán Aubrey mohl být mezi nimi, neboť jako velitel šalupy a mladý kapitán fregaty si vedl tak dobře, co se týče kořistného, že byl v námořnictvu znám jako Štístko Jack Aubrey. Ale touha po jakékoliv lodi, úpadek jeho agenta, Aubreyho podnikatelská neschopnost a nelítostné praktiky advokáta měly za následek, že musel vyjít z polovičního platu, a to bylo všechno. A kromě toho jeho chata stála na severním svahu rejdy Downs, nedaleko od Chilton Admiral, a strmý kopec zakrýval veškerý pohled na moře a většinu slunečního svitu.

Tato chata, ačkoliv mezi jasany působila malebně a dokonce romanticky, se v prvních dnech jeho manželství ideálně hodila pro dva zamilované, ale nebyla ani velká, ani pohodlná. Odjakživa měla nízké stropy, byla stísněná, tmavá a nepohodlná, ale od té doby, co k nájemníkům přibyla ještě dvě batolata, neteř, zkrachovalá tchyně, několik velkých kusů nábytku z usedlosti Mapes Court, původního domova paní Williamsové, a pár sloužících, bylo to tu jako v Černé díře v Kalkatě, až na to, že zatímco v Černé díře bylo sucho a zatuchlé dusno, v chatě Ashgrove to táhlo ze všech stran a vlhkost stoupající z podlahy se spojovala s vodou prosakující ze stropu a vytvářela ve většině místností louže. Všechny ty lidi živil kapitán Aubrey z devíti šilinků na den, vyplácených jednou za půl roku a často dlouho po toužebně očekávaném datu. A ačkoliv měl ve své tchyni pozoruhodnou ekonomku, veškeré to úsilí udržet se nad vodou vtisklo výraz trvalé ustaranosti do tváře, které příroda původně dala šťastný a spokojený vzhled. V tom výrazu se také občas objevovaly příznaky frustrace, neboť kapitán Aubrey, vědecky založený, rozený námořník, věnující se hydrografii a navigaci, se vášnivě snažil stanovit zeměpisnou délku na moři podle měsíců Jupitera, a ačkoliv zrcadla a čočky svého teleskopu si sestavil sám, byl by strašně rád, kdyby mohl čas od času utratit guineu či dvě za nějaké mosazné doplňky.

Kousek dál od chaty Ashgrove vedla lesem vonícím houbami hluboká cesta. Prudké podzimní deště změnily jílovkou půdu v bahnisko a tímto bahniskem, sedě bokem na koni s nohama skrčenýma před blátem tak, že se zdálo, jako by na hřbetě zvířete dřepěl jako opice, jel doktor Maturin, nejlepší přítel kapitána Aubreye, lékař na palubách mnoha lodí pod jeho velením. Byl to malý, nepopsatelně zvláštní, téměř chorobně vyhlížející člověk s bledýma očima a ještě bledší tváří korunovanou dlouhou parukou, jež svědčila o tom, že její nositel je doktor. Byl proti svému zvyku překvapivě dobře oblečen v kabátě skořicové barvy se stříbrnými knoflíky a v jelenicových kalhotách ke kolenům. Celkový dojem však kazila dlouhá černá šerpa, kterou měl třikrát omotanou kolem pasu a jež mu uprostřed anglického venkova dodávala krajně bizarního vzhledu. Na rozsoše sedla si vezl síť plnou nejrůznějších hub – byly tu hřiby všelijakých druhů, čirůvky dvoubarevné, lišky obecné, Jidášovy uši – a teď, když se mu před očima vylouply růžové hlavičky masáků, seskočil z koně, chytil se křoví a vyškrábal se po úvozu. Přitom se zpoza stromů zdvihl neobvykle velký, černobílý pták, namáhavě mávající v bezvětří ohromnými křídly. Maturin zajel rukou do záhybů šerpy, vytáhl malý dalekohled a namířil s ním pořádný kus před ptáka, který teď pronásledován párem vran přelétl údolí a zmizel za kopec, jenž odděloval chatu Ashgrove od moře. Maturin se za ptákem chvíli s velkým uspokojením díval a potom sklonil kukátko k samotné chatě. Ke svému překvapení spatřil, že malá, podomácku vyrobená observatoř byla posunuta o poměrně značný kus doprava, určitě o dobrých dvě stě metrů, k místu, kde hřeben spadal do hloubky patnácti metrů. A tam, tyče se vedle typické hvězdárenské kupole a převyšuje ji asi jako kapitán Gulliver převyšoval chrám v Lilliputu, stál kapitán Aubrey, opíral o kupoli obyčejný námořnický dalekohled a zíral upřeně na nějaký vzdálený objekt. Slunce jej celého osvětlovalo. Maturin jasně viděl v kukátku jeho ostře řezanou tvář a otřesen zaznamenal nejenom stopy ustaranosti, ale také známky stárnutí a celkově nešťastný výraz.

Stephen Maturin považoval Aubreye za silného, nezdolného, optimistického mladíka už tak dlouho, že tahle změna a pomalé, ustarané pohyby vzdálené postavy, když složila dalekohled a postavila se s rukou přitisknutou na staré zranění na zádech, jej neobyčejně zkrušily. Maturin schoval kukátko, sebral houby a hvízdl na koně, malého Araba, který přišel poslušně jako pes a oddaně mu hleděl do tváře, když doktor neohrabaně slézal ze stráně s kloboukem plným masáků.

O deset minut později stál u dveří observatoře. Vyplňovalo je zcela pozadí kapitána Aubreye. Musí mít dalekohled v tak vodorovné poloze, jak jen se dá sklopit, a shýbá se k němu tak, že je skoro přepůlený, pomyslel si doktor Maturin. Tenhle zadek ale nezhubnul ani o kilo, ručičku váhy by určitě vyhnal nejmíň na pětadevadesát kilo. Nahlas pronesl: „Hola, Jacku!“

„Stephene!“ vykřikl Jack, vyrazil pozadu s mrštností překvapivou u tak velkého muže, otočil se a uchopil přítele oběma rukama. Jeho růžová tvář zrudla potěšením a na Maturinově obličeji se také objevil náznak ruměnce. „Jsem tak strašně šťastný, že tě vidím, starej Stephene! Jak se máš? Kde jsi to byl? Kde jsi byl celou tu dobu?“ Ale vytanulo mu na mysli, že doktor Maturin je nejenom lékař, ale také zpravodajský agent – že jeho putování nezbytně musí být tajné – že jeho vzhled může mít docela klidně spojitost s nedávným španělským vyhlášením války Francii – a rychle dodal: „Určitě někde vyřizovat svoje záležitosti. Báječné, báječné! Zůstaneš u nás, samozřejmě. Už jsi viděl Sophii?“

„Ještě ne. Prošel jsem kolem dveří do kuchyně, zeptal jsem se té mladé ženy, jestli je kapitán doma, a když jsem zevnitř uslyšel ty kuchyňské zvuky – připomnělo mi to vraždění neviňátek – tak jsem tam jen nechal svoji obětinu a koně a šel jsem rovnou za tebou. Vidím, že jsi posunul observatoř.“

„Ano. Ale nic to vcelku nebylo. Celá ta vymyšlenost neváží ani sto padesát kilo. S Killickem jsme jenom odmontovali kupoli – je to měď z toho vraku Diomedy, kterou mi správa doků nechala – a potom jsme ji přihákli na pár kladkostrojů a do oběda jsme s tím byli hotovi.“

„Jak se má Killick?“ zeptal se Stephen. Killick byl dlouholetý Jackův sluha. Ti tři se společně plavili při plnění mnoha vojenských poslání a Stephen si Killicka vysoce cenil.

„Moc dobře, řekl bych. Collard z Ajaxu mi o něm donesl nějaké zprávy. Poslal dvojčatům špacírku vyrobenou ze žraločí páteře. Musel jsem to odmítnout, chápeš.“

Stephen přikývl a řekl: „Observatoř u domu moc nevyhovovala, co?“

„Ani ne,“ přikývl Jack váhavě. „Ale víš co, Stephene, jde o to, že odtud můžeš vidět Wight a Solent, špičku Gosportu a Spithead. Rychle, pojď se podívat – ještě se nepohnula.“

Stephen sklonil tvář k okuláru a zastínil jej rukama. A tam, převrácená na bledém, světélkujícím pozadí, visela rozmlžená třípalubová plachetnice, téměř zaplňující celé zorné pole. Když zaostřil, vyskočila mu zřetelně a jasně před okem. Brilantně jasně: její plachty od košovek až k těm nejnižším plandaly všechny zplihlé v bezvětří. Z kotevních průvlaků visely kotevní řetězy k člunům před přídí, které vezly vlečné kotvy, aby mohla být loď vyvázána u bójek. Zatímco se díval, Jack mu podával zasvěcený výklad – tohle je nové spekulum – tři měsíce broušení a leštění – dokončil jsem to s tou nejjemnější pomořanskou moučkou – pomoc paní Herschelové byla nedocenitelná – špatně jsem zbrousil okraje čočky, málem už jsem to vzdal, když mi ho pomohla opravit – obdivuhodná žena.

„No né, to není Victory,“ vykřikl Stephen, když se loď začala hýbat. „To je Caledonia. Dokážu rozeznat skotský znak. Jacku, jasně vidím skotský znak! Na tuhle vzdálenost! Ty jsi naprosto světový výrobce spekula, to tedy fakt jsi!“

Jack se potěšené zasmál. „No jo, vždyť je dneska taky na koukání ohromně čistý vzduch,“ řekl skromně. „Nezatetelí se ani u břehu. Moc bych si přál, aby to vydrželo až do večera. Ukážu ti takovouhle dvojhvězdu v Andromedě, ani ne vteřinu stupnice od sebe. Představ si to, Stephene. Ani ne vteřinu od sebe! S tím mým třípalcovým dalekohledem bych nikdy neviděl nic, co by nešlo přes dvě vteřiny. Nechtěl bys vidět dvojhvězdu vteřinu od sebe?“

„Jistě, to musí být úžasné. Ale co se mě týče, zrovna tak rád bych se díval na lodní provoz. Tolik života, tolik aktivity, a my Olympané nad tím vším. Netrávíš na tomhle místě celé hodiny?“

„Trávím, Stephene, to rozhodně ano. Ale prosím tě, nezmiňuj se o tom doma. Sophii nevadí, když zírám na hvězdy a třeba i hodně pozdě – a dneska tady musíme sedět až do tří do rána, jestli ti mám ukázat Jupitera –, ale zírat na Solent, no, to není astronomie. Ona nic neřekne, ale je z toho celá smutná, když si myslí, že hynu touhou po moři.“

„A hyneš touhou hodně, Jacku?“ zeptal se Stephen, ale než mohl kapitán Aubrey odpovědět, upoutal jejich pozornost povyk z chaty. Ozýval se odtud chraptivý, válečnický pokřik paní Williamsové a pronikavé, vzdorné odpovědi služebné, kterou peskovala. Občas nesl nehybný vzduch slova až na kopec s dokonalou jasností a oni slyšeli několikrát opakované zvolání: „Nějaký cizí pán mi je nechal v kuchyni,“ ale vášnivé hlasy se obvykle navzájem překrývaly a kromě toho je komolila ještě ozvěna přicházející z lesa na protějším svahu údolí, vřískání dětí a opakované bouchání dveří.

Jack pokrčil rameny, ale po kratší odmlce shlédl benevolentně na svého přítele a zkoumavě si ho prohlížel. „Ještě jsi mi opravdu neřekl, jak se máš, Stephene,“ oslovil ho. „Jak se fakticky máš?“

„Úžasně dobře, díky, Jacku. Ještě nedávno jsem pil minerální vody v Caldas de Bohi a ohromně mi to prospělo.“ Jack přikývl. Znal to místo, byla to vesnice v Pyrenejích, nedaleko od ovčí pastviny doktora Maturina vysoko v horách. Neboť Stephen, ačkoliv byl Irčan, měl v těch končinách majetek, který zdědil po své katalánské babičce. „A kromě toho, že jsem zase čilý jako srnec,“ pokračoval doktor Maturin, „jsem uskutečnil spoustu cenných výzkumů, co se týče kreténů z Bohi. Neboť Bohi je, můj milý, z velké části obýváno idioty.“

„To tedy Bohi není zdaleka jediné. Podívej se na admiralitu, a co uvidíš? Nějakého generála pěchoty ve funkci prvního lorda, to uvidíš. Věřil bys tomu, Stephene? A první věc, kterou tenhle příšerný červenokabátník udělá, je to, že sebere kapitánům jednu jejich osminu – snížil náš podíl na kořistném o jednu třetinu, což je absolutní a nepříčetné šílenství. A potom tu máš Whitehall, a kromě těch idiotů tam jich taky půl tuctu má tahle vesnice. Vřeští a nesmyslně se handrkují na tržišti. A abych byl naprosto upřímný, Stephene, občas si dělám strašlivé starosti o dvojčata. Vůbec mi nepřipadají chytrá a považoval bych za velkou laskavost, kdybys je mohl tajně vyšetřit. Ale počítám, že by ses nejraději podíval na zahradu, viď?“

„To bych ze všeho nejraději. A na včely.“

„No, co se týká včel, tak se mi zdá, že to v posledních pár týdnech odpískaly. Chci říct, moc jsem se k nim nepřibližoval od té doby, co jsem se snažil vzít si trochu jejich medu, ale nikde tady kolem jsem je neviděl. Musí to být víc než měsíc, co jsem dostal poslední žihadlo. Ale jestli se na ně chceš podívat, tak půjdeme horní cestou.“

Úly stály na vyrovnané řadě nabílo nalakovaných stoliček, ale nebyla tu vidět ani jedna včela. Stephen nakukoval do vstupních otvorů, spatřil zrádnou pavučinu, pokýval hlavou a konstatoval: „To je ten vražedný zavíječ voskový.“ Vypáčil z jedné stoličky proutěný úl, přidržel jej otočený a ukázal špinavé trosky pláství a odporné housenky, obtáčející zámotky.

„Zavíječ voskový!“ vykřikl Jack. „Dá se tu ještě něco udělat?“

„Nedá,“ odpověděl Stephen. „Nic, o čem bych věděl.“

„Tohle bych nedopustil za nic na světě. Tolik mi na nich záleželo. Ohromně jsme si jich se Sophií cenili, jako dárku od tebe.“

„Nic si z toho nedělej,“ utěšoval ho Stephen. „Přivezu vám nějaké jiné, nějakou odolnější sortu. Pojďme se podívat na zahradu.“

Na vlnách Indického oceánu kapitán Aubrey snil o domku s trochou půdy: o řadách tuřínů, mrkví, cibulí, zelí a fazolí. Teď se jeho sen stal skutečností. Ale v tom snu nebylo nic o muchničkách, larvách kovaříka, vodnicích, tiplicích, mšicích a běláscích. Nachystané a nakypřené řádky tu byly, bylo jich půl akru, vykopané rovně jako podle pravítka v chudé, mělké, vodou nasáklé půdě, a mezi nimi stálo několik zakrslých rostlin. „V tuhle roční dobu,“ promluvil Jack, „tady samozřejmě není nic k vidění. Ale mám v úmyslu navézt sem tuhle zimu tři až čtyři várky chlévské mrvy a to pak uvidíš zázračnou proměnu. Už jsem nějakou navezl na své brunšvické zelí, za Sophiinou růžovou zahradou. Tudy.“ Když se vyhýbali záhonu se skromnými brambory, ukázal přes živý plot a řekl: „To je kráva.“

„Myslel jsem si, že to musí být kráva. Bezpochyby kvůli mléku?“

„Přesně tak. Ohromné spousty mléka, másla, smetany, telecího. Teda, chci říct, že na to se právě teď těšíme. V tuhle chvíli se zdá, že je kompletně vysušená.“

„Ale nevypadá březí. Vlastně spíše naopak – hubená, strašlivě vychrtlá.“

„Nojó, fakt je ten, Stephene,“ zabručel Jack s pohledem upřeným na krávu, „fakt je ten, že odmítá býka. On je nadrženej dost, pro pána, to jo, ale ona si s ním nemá co říct. Načež on se dostane příšerně do ráže, bučí, trhá kopyty zem – no a my se musíme obejít bez mléka.“

„Z filozofického hlediska je její chování docela logické. Uvažuj o kontinuálních, únavných těhotenstvích jako o ceně za chvilkové a dalo by se říci nezaručené potěšení. Uvažuj o fyzickém nepohodlí plného vemene, o nezbytné námaze porodu nemluvě a o dalších s tím spojených rizicích. A to se nezmiňuji o tom nepříjemném pocitu, když se má dívat, jak se její ratolesti proměňují na telecí frikasé. To musí krávě připadat krajně nevhodné. Kdybych já byl samicí, ať už jakéhokoliv druhu, tak bych se přimlouval za upuštění od téhle všestranné péče. A kdybych byl v tomhle konkrétním případě jalovicí, určitě bych dal přednost tomu být kompletně vysušený. Nicméně musím přiznat, že z hlediska zájmu domácnosti na sebe celibát krávy bere naprosto odlišný aspekt. Tady ohled na všeobecné dobro volá po úrodném lůně.“

„Ano,“ souhlasil Jack. „To volá. Takže tohle je Sophiina zahrada. Bude plná růží, do příštího června. Nemyslíš, že vypadají trochu vytáhlé, Stephene? Nemyslíš, že bych je měl tuhle zimu pořádně ořezat?“

„O zahradničení já nevím skutečně vůbec nic,“ řekl Maturin. „Vůbec nic. Ale třeba jsou jen trochu, jak bych to řekl, rachitické?“

„Já nevím, čím to je,“ pokračoval Jack. „Mám dojem, že s pěstováním okrasných květin nemám moc štěstí. Tady tohle měl být levandulový keř, vidíš to? Kořeny pocházejí z Mapes. No ale, pojď se podívat na moje zelí. Na to jsem docela hrdý.“ Prošli brankou a dostali se k malému pozemku za domkem. Prostíralo se tu moře zeleně, za nímž majestátně dýmalo hnojiště. „Támhle,“ zvolal Jack, „viděl už jsi někdy něco takového?“

„To jsem neviděl,“ přiznal Stephen.

„Možná ti připadá, že jsou hlávky moc namačkané, ale já jsem uvažoval takhle: pro zavěšené hamaky necháváme šestatřicet centimetrů místa. No a když chlap sní hlávku zelí, tak část nemůže být větší než celek, takže jsem je nasázel podle těchhle počtů a funguje to báječně.“ Spokojeně se zachechtal. „Pamatuješ si toho starého Římana, který nedokázal přenést přes srdce, že by je měl odřezat?“

„To byl Dioklecián, myslím.“

„Přesně tak. Já mu tak rozumím. A přesto, kdykoliv se přinutím zlikvidovat jednu řádku, povzbuzuje mě k tomu jedno maličké potěšení. Všechny ženské pokaždé spustí ten pošetilý nářek nad housenkami. Pane, kdyby snědly jen desetinu toho, co my jsme snědli ve formě obilních molů a moučných červů v lodních sucharech, měsíc za měsícem, během blokády, tak by děkovaly nebesům, že si mohou pochutnat na poctivé zelené housence.“

Chvíli postáli v zamyšlení nad políčkem zelí a v tom tichu Stephen skutečně slyšel množství čelistí v pilné práci. Očima zabloudil ze záplavy zeleně k hnojišti. Na jeho vršku si všiml hřibů, lišek, čirůvek dvoubarevných a masáků, které před chvílí nasbíral. Prásknutí dveří nad nimi přerušilo jejich meditace. Po něm následoval dusot nohou uvnitř, otevřely se zadní dveře a v nich se objevila tělnatá, brunátná žena, věrná podoba paní Williamsové, až na šilhající levé oko, a když promluvila, na pronikavý velšský přízvuk.

„No ne, Bessie,“ zvolal Jack. „Kam se to chystáš? Co se děje?“

Žena se rozčilením tak zajíkala, že chvíli pohybovala rty, aniž by vydala jediný zvuk. Potom z ní najednou začala slova vyletovat jako šípy, doprovázena tak jedovatým pohledem, až se Stephen pokřižoval. „Uznání, jen trochu uznání, to je všechno, co chci. Dochází nám cukr a s čajem už jsme prakticky na dně. Uznání, chci jen trochu uznání.“ A s tím zmizela za rohem chaty.

Jack se díval za ní a potichu poznamenal: „To už je tenhle rok čtvrtá. Stephene, tohle je ta nejzatracenější záležitost. Já jsem zvládnul lodní posádku tří set výlupků jakoby nic, ale tuhle domácnost nedokážu naučit špetku disciplíny.“ Odmlčel se, ponořen v neradostné myšlenky, a potom dodal: „Ty víš moc dobře, že na moři nemám devítiocasou kočku moc v oblibě. Ale ať mě vezmou všichni čerti, teď chápu, že má svoje výhody.“ Další zamyšlená pauza, během níž dostala jeho tvář přísný, nesmiřitelný výraz velitele, který nařizuje vysázet tucet ran karabáčem. Potom se výraz obličeje změnil, teď vyjadřoval starostlivost, a on zvolal: „Propána, Stephene, co jsem to ale za mizerného hostitele. Vždyť musíš umírat hladem a žízní. Pojď dál, pojď dál, dáme si sklenici grogu. Tudy. Nebude ti vadit, že to vezmeme přes umývárnu nádobí? Žádné ceremonie, co? Sophie musí být někde vepředu.“

Zatímco mluvil, otevřelo se jim nad hlavami malé okénko a vynořila se Sophiina hlava. Utrápený výraz se jí ihned změnil v nefalšovaně potěšený a rozjasnil ho ten nejsladší úsměv. „Ach, Stephene,“ vykřikla. „To jsem šťastná, že té vidím. Pojď dál. Hned budu dole.“ Stephen smekl klobouk, uklonil se a políbil si ruku, ačkoliv z místa, kde stál, by klidně mohl dosáhnout na její.

„Pojď dál,“ vyzval ho Jack, „a dej si pozor, ať se hlavou nepraštíš o ten trám.“

Jedinou věcí v umývárně nádobí kromě ohromného měděného hrnce a zápachu vyvařovaných dětských oblečků byla jakási mladá žena na židli, se zástěrou přes hlavu, která se mlčky kolébala dopředu a dozadu. Stačily jim však jen tři kroky, aby ji minuli a octli se uvnitř úzké chodby a potom v salonu, útulném pokojíku s arkýřovým oknem, který vypadal o hodně prostornější díky určitým námořním vylepšením, jako byly truhly pod okny a kompaktní, mosazí okovaný lodní nábytek. Nicméně celkový dojem kazily neladící velké předměty, rozhodně nezamýšlené jako vybavení chaty, jako byla rákosová pohovka s vysokým opěradlem pro pět až šest lidí a vysoké stojací hodiny, jejichž stříška se nevešla pod strop a které tudíž stály zbaveny ozdoby v rohu a šířily kolem sebe sklíčenost. Jack měl sotva čas zeptat se doktora Maturina, zdali mu arkýřové okno nepřipomíná záďové okno brigy, na které se spolu poprvé plavili, když se na schodech ozvaly kroky a dovnitř vběhla Sophie. Políbila Stephena se sesterskou náklonností, držela jej oběma rukama a vyptávala se na jeho zdraví, štěstí, a jak se vůbec má celkově, s láskyplností, z níž se mu svíralo srdce. A po celou tu dobu mluvila nepřirozeně rychle – „je ohromena, potěšena – kde pořád byl? – měl se opravdu dobře? – neumí si představit, jakou má radost – už je tady dlouho? – proč ji Jack nezavolal? – přišla o čtvrt hodiny jeho společnosti – je si jistá, že si ho dvojčata budou pamatovat – budou tak rozrušená – a Cecilka také, samozřejmě – má hlad, že ano? – vezme si anýzový koláč – jak se celou tu dobu měl?“

„Mám se moc dobře, děkuju. A ty také, má drahá, ty jen kveteš, jen kveteš.“ To byla rozhodně pravda. Ukáznila většinu pramínků vlasů, které viděl vlát z okna, ale jeden se vymanil a jeho nekázeň jej okouzlila. Avšak navzdory veškerému uspokojení, s jakým si ji prohlížel, nemohl sám sobě nalhávat, že sklon k tělnatosti, před nímž ji kdysi varoval, byl ten tam a, že kdyby neměla ve tváři záblesk momentálního potěšení, byla by vypadala ustaraně a dokonce vyčerpaně, a její ruce, kdysi tak elegantní, byly nyní zhrublé a zarudlé.

Dovnitř vešla paní Williamsová. Stephen vstal, aby se uklonil, a zeptal se jí na zdraví její i její druhé dcery a aby zodpověděl její dotazy. Právě se chystal znovu se posadit, po snesitelně podrobném vylíčení šťastného uzdravení paní Williamsové, když vykřikla: „Ne na tu lavici, doktore Maturine, prosím vás. Ten rákos je choulostivý. Budete se cítit pohodlněji v křesle kapitána Aubreye.“

Žuchnuti a neutěšený vřískot shora odvolaly Sophii z místnosti a Jack se vydal okamžitě za ní. Paní Williamsová, která měla pocit, že co se týče Stephenova sezení, byla trochu příkrá, vylíčila mu na oplátku historii proutěné lavice od okamžiku její výroby za časů krále Williama III. Přivezla si ji z milované usedlosti Mapes, bezpochyby si ji odtud pamatuje, stávala v letním obývacím pokoji. Chtěla, aby chata kapitána Aubreye měla aspoň trochu atmosféry panského sídla, a v každém případě by nepřenesla přes srdce, kdyby musela zanechat tak cenný, tak historický kus nábytku svému nájemci, je to rozhodně vážený muž, ale spíše v obchodních kruzích, a tihle lidé by se určitě nerozpakovali si na tuhle pohovku sedat. Ty hodiny také pocházejí z Mapes, jsou to ty nejpřesnější hodiny v hrabství.

„Jsou to vskutku pěkné hodiny,“ přisvědčil Stephen. „Mají automatický regulátor, nemýlím se? Neměly by být udržovány v chodu?“

„Och, ne, pane,“ zděsila se paní Williamsová a obdařila jej soucitným pohledem. „Kdyby se uvedly do chodu, tak se ten stroj začne okamžitě opotřebovávat.“ Od téhle úvahy se dostala k opotřebení obecně a k nemožným cenám oprav s marginální úvahou o tom, jak je užitečné, že je kapitán A. v domě.

Hlas kapitána Aubreye, ačkoliv jeho intenzita byla vhodně zvolená k tomu, aby se za větrné smrště nesl z jednoho konce lodi na druhý, se už méně hodil k důvěrnému domáckému šepotu a v pauzách mezi záplavou slov paní Williamsové bylo slyšet jeho tlumené hromování (pravda, ne už tak dobromyslné jako kdysi) – trvá na tom, že se připraví pořádný kus šunky a v mžiku upeče námořnický koláč. Stephen obrátil pozornost k paní Williamsové, zaclonil si oči dlaní a pečlivé ji studoval. Připadalo mu, že její osudová smůla na ni měla pozoruhodně malý vliv. Pokud její neklidné, agresivní nutkání dominovat vůbec došlo změny, tak k horšímu. Vypadala dobře a tak šťastná, jak jen to její nátura dovolovala. Časté odvolávky na její dřívější vznešené postavení mohly být součástí mýtu, jemuž sama nevěřila, snem, z něhož se probudila do současné reality. Snad se narodila, aby hrála roli vynalézavého manažéra s příjmem dvou set liber ročně, takže přinejmenším splňovala skutečný důvod své existence. Byla to pozoruhodná ukázka statečnosti, anebo totální necitelnosti? Teď už se nějakou dobu obírala tématem služebnictva a sypala ze sebe otřepané postřehy s velkou přesvědčivostí a výřečností. Za jejího mládí bývalo služebnictvo dokonalé. Dneska je těžké takové najít, nemožné si je udržet, všichni jsou líní, falešní, nečestní a často přímo zlotřilí. „Zrovna dneska dopoledne, přímo tohle dopoledne,“ stěžovala si, „jsem chytila kuchařku, jak se prohrabává hromadou jedovatých hub. Dokážete si představit takovou nestydatost, doktore Maturine? Hrabat se v hromadě jedovatých hub a potom se dotýkat svýma špinavýma prstama jídla pro moje vnoučata? Tady je vidíte, ty Velšanky!“

„Vyslechla jste její vysvětlení, madame?“

„Jasně že ne. Lži, samé lži, chápete, v kuchyni. Vyhodila jsem ty houby z domu a pěkně od plic jsem jí řekla, co si o tom myslím. Uznání, no to určitě! Ať je ráda, že to neschytala!“

Po krátké odmlce Stephen řekl: „Dneska dopoledne jsem cestou viděl v tom půvabném zalesněném svahu orlovce říčního.“

„Opravdu, pane, skutečně? Inu, to mě podržte. V tom lesíku, co vidíme z okna. Na Hampshire je to docela dobrý les. Ale kdybyste znal naše okolí stejně dobře jako já, tak byste pochopil, že nic se nevyrovná lesům v Mapes. Táhnou se až do sousedního hrabství, pane, a jsou plné orlovců říčních. Pan Williams měl ve zvyku střílet jich celé tucty. Troufám si říct, že tenhle váš říční orlovec se sem zatoulal z Mapes.“

Stephen si už nějakou chvíli byl vědom jakéhosi posmrkávání za dveřmi. Teď se otevřely a dovnitř vtrhla malá holčička se žlutými vlásky a těžkou rýmou. Upřela na něj šelmovský pohled a potom schovala hlavu babičce do klína. K Stephenově úlevě veškeré naléhání paní Williamsové, aby vstala, potřásla tomu gentlemanovi rukou a dala mu pusu, vyznělo naprázdno. Holčička ani nezdvihla hlavu, zatímco ji babička jemně hladila po vlasech.

Paní Williamsová, pokud Stephenova paměť sahala, nikdy neprojevila nejmenší náznak něžnosti ke svým dcerám. Její tvář, hlas a způsoby nebyly uzpůsobeny k projevům laskavosti, ale teď najednou k jeho úžasu se celá ta statná žena rozzářila, když mu vysvětlovala, že tohle je malá Cecilka, dítě její prostřední dcery, která následovala manžela k jeho pluku a nemůže se o ni tudíž starat, o chudáčka malého.

„Poznal bych ji kdekoliv,“ prohlásil Stephen. „Pěkné dítě.“

Sophie se vrátila a dítě začalo okamžitě řvát: „Teto, teto, kuchařka mě zkusila otrávit prašivkama.“

Nějakou dobu nepřestávala v monotónním řvaní a Stephen se pokusil přehlušit ji. Oslovil Sophii: „Jsem hrozně nepozorný, musíš mně odpustit. Přijel jsem, abych vás všechny pozval na oběd, a ještě jsem to neudělal.“

„To jste moc hodný,“ řekla paní Williamsová okamžitě, „ale obávám se, že to je zhola nemožné, protože…“ zmateně se rozhlédla, jak hledala nějaký důvod, proč je to zhola nemožné, ale nakonec našla útočiště v uklidňování dítěte.

Stephen pokračoval: „Bydlím U Koruny v Petersfieldu a objednal jsem nejrůznější jídla.“

Sophie se zeptala, jak může být takový netvor. Bydlí u nich v chatě a tady bude také obědvat. Dveře se znovu otevřely a obě ženy se dychtivě obrátily k Jackovi. Jak se to obě vyjadřují, uvědomil si Stephen. Vůbec poprvé za celou dobu známosti si všiml prvního nepatrného důkazu příbuzenství mezi Sophií a její nemožnou matkou.

„Strýčku Aubreyi,“ vykřikla Cecilie, „kuchařka zkusila otrávit mě a dvojčata prašivkama.“

„To jsou věci,“ řekl Jack. „Stephene, budeš obědvat a spát u nás. Kuchyně je dneska celá vzhůru nohama, ale budeme mít kapitální námořnický koláč.“

„Jacku,“ odporoval Stephen, „zamluvil jsem oběd U Koruny. Ty chody budou na stole v určenou hodinu, a když tam nebudeme, tak přijdou naprosto vniveč.“

Tahle poznámka, jak si všiml, měla na ženy ohromující účinek. Ačkoliv pořád trvaly na tom, aby nikam nechodil, přesvědčivost a množství jejich argumentů postupně slábly. Stephen neříkal nic. Občas vyhlédl z okna, jindy zase pozoroval Sophii a její matku a jejich příbuzenský vztah mu byl čím dále tím zřejmější. V čem to spočívalo? Jistě ne v tónu hlasu, ani v žádném konkrétním rysu či pohybu. Snad to vyplývalo z určitého nikoliv dětského, ale spíše nedospělého výrazu, společného jim oběma, výrazu, který jeho francouzský kolega, fyziognomik a následovník Lavatera, nazýval „anglický vzhled“ a jejž připisovat frigiditě, dobře známé vlastnosti Angličanek, a tudíž neznalosti vroucích, zralých požitků fyzické lásky. Jestli má Dupuytren pravdu a jestli je tohle opravdu ten případ, uvažoval, potom Jack se svým náruživým temperamentem musí být krajně nespokojen. Příval slov neustával. Jak dobře to snáší, pomyslel si Stephen, když si vzpomněl na to, jak rázně se Jack dokázal vypořádat se žvaněním na ubytovací palubě. Oceňuji jeho snášenlivost. Ozvaly se kompromisní návrhy. Někdo by měl jít, někdo by měl zůstat. Nakonec, po velice dlouhé, typicky rodinné diskusi, která se často znovu vracela tam, kde začala, bylo odsouhlaseno, že Jack by měl jít, že Stephen by se měl vrátit příštího rána na snídani a že paní Williamsová se z nějakého důvodu spokojí s kouskem chleba a sýra.

„Nesmysl, paní,“ zvolal Jack, který konečně ztratil nervy. „Ve spižírně je ohromný kus šunky a suroviny na přípravu náramně chutného, obrovského námořnického koláče.“

„Ale přinejmenším teď budeš mít čas podívat se na dvojčata, Stephene, než odejdeš,“ řekla Sophie rychle. „Teď právě jsou docela snesitelná. Prosím tě, ukaž mu je, miláčku. Budu u vás za moment.“

Jack odvedl Stephena do patra, do malého podkrovního pokojíku, na jehož podlaze seděla dvě holohlavá batolata, převlečená do čistých šatečků. Měla bledé, oválné obličeje a uprostřed nich mělo každé z nich překvapivě dlouhý, špičatý nos, jejž by nezaujatý pozorovatel nazval tuřínem. Upřeně se na Stephena zadívala. Ještě nedosáhla toho věku, kdy by mohla navázat jakýkoliv společenský kontakt, a nebylo nejmenších pochyb, že jim připadá nezajímavý, nudný a dokonce odpudivý. Stočila pohled jinam a pustila jej ze zřetele, obě přesně ve stejném okamžiku. Připadala mu neskutečně stará, dokonce jako příslušníci nějakého jiného druhu. „Moc hezké děti,“ řekl Stephen. „Poznal bych je kdekoliv.“

„Já nedokážu rozeznat jedno od druhého,“ řekl Jack. „Neumíš si představit ten kravál, jaký dokážou spustit, když věci nejsou přesně podle jejich gusta. Ta vpravo je pravděpodobně Charlotta.“ Zíral na ně a ony mu pohled bez mrknutí vracely. „Co si o nich myslíš, Stephene?“ zeptal se a významně si poklepal na čelo.

Stephen se vžil do své profesionální role. Ještě v době studií v Rotundě pomohl na svět spoustě dětí, ale od té doby vykonával praxi výhradně mezi dospělými, obzvláště mezi dospělými plavícími se po moři, a jen málo kolegů s jeho odbornou kvalifikací by se pro tento úkol hodilo hůře. Zdvihl postupně obě děti, poslechl si jejich srdíčka a plíce, otevřel jim ústa a zíral dovnitř, ohnul jim údy a pohyboval jim před očima prstem. „Jak jsou staré?“ zeptal se.

„No, teď už musí být dost staré,“ zaváhal Jack. „Mám dojem, že jsou tady odjakživa. Sophie to bude vědět přesně.“

Vešla Sophie a ke svému potěšení si Stephen všiml, že obě stvořeníčka ztratila svůj věkovitý, starobylý vzhled. Smála se, vrtěla se a křečovitě se otřásala radostí – pouhé lidské larvy.

„Nemusíš o ně mít strach,“ řekl, když s Jackem kráčeli přes pole na večeři. „Povedou si docela dobře. Jednou z nich možná dokonce budou ideální bytosti. Ale prosím tě, nepropadej tomu nesmyslnému zvyku ostatních lidí, vyhazovat je do vzduchu. Mohlo by jim to způsobit velkou újmu, poplést jejich intelekt. A děvče, z kterého se stane žena, potřebuje daleko víc intelektu než muž. Je to tragická chyba, vyhazovat je ke stropu.“

„Pro živýho Boha!“ vykřikl Jack a zastavil se. „Tohle mi neříkej. Já jsem si myslel, že se jim to líbí, jak je vyhazuju. Tak se smály a krákaly a tak podobně, skoro jako lidi. Ale už to nikdy neudělám, ačkoliv jsou to jen holky, blbečkové moji mrňaví.“

„Je to divné, jak ti pořád leží na srdci jejich pohlaví. Jsou to tvoje vlastní děti, pro lásku Boží, tvoje krev. A přesto bych skoro řekl, a nejenom proto, že o nich mluvíš jako o blbečcích, což je urážlivý výraz, že jsi s nimi nespokojený, jen proto, že jsou to děvčata. Je to, samozřejmě, rána osudu pro ně – pravověrný Žid denně děkuje svému Stvořiteli, že se nenarodil jako žena, a my bychom mohli jeho vděčnost klidně sdílet – ale nedokážu za nic na světě pochopit, jak by to mohlo ovlivnit tebe, tvoji konkrétní osobu, jak to já chápu, potomstvo, nepřímou nesmrtelnost. A z toho hlediska je děvče, když nic jiného, větší zárukou než kluk.“

„Možná je to pošetilý předsudek,“ přiznal Jack. „Ale, abych byl upřímný, Stephene, já jsem toužil po klukovi. A mít ne jednu holku, ale hned dvě – no, já bych to Sophii za nic na světě nepřiznal, ale je to zklamání, ať už si to zdůvodňuju jakkoliv. Srdcem jsem byl připravený na kluka. V duchu už jsem si to všechno zesumíroval. Až by mu bylo sedm nebo osum, tak bych ho vzal na moře, vzal bych na palubu nějakého dobrého učitele, aby mu dal solidní základy matematiky, a možná i faráře, kvůli těm parádičkám, jako je latina a etika a tak podobně. Měl by umět francouzsky a španělsky jako ty, Stephene. A já bych ho mohl naučit hodně z námořnického řemesla. I kdybych celá léta nedokázat dostat žádnou loď, vím, s jakými admirály a kapitány bych ho poslal. Neměl by o přátele ve válečném námořnictvu nouzi, a kdyby to dřív nekoupil do hlavy, tak bych musel být svědkem toho, jak je v jedna – nebo dvaadvaceti držitelem kapitánského patentu (V originále „post captain“. Tato hodnost v britském válečném námořnictvu znamenala, že její nositel obdržel důstojnický patent a byl zapsán na admiralitní seznam kapitánů řadových lodí (dělily se do 6 tříd podle výzbroje od 20 do 100 a více děl). Byla to hodnost o stupeň vyšší než „master and commander“ (původní anglický titul 2. svazku této série, vydaného pod názvem Kapitán fregaty). To byl velitel válečné lodi menší než řadová bitevní loď, který ještě nebyl zanesen na seznamu kapitánů, tedy hodnost o stupínek nižší „post-captain“. Samotný titul master označoval navigačního důstojníka, zpravidla prvního lodního důstojníka, který se řadil hodnostně na roveň poručíkům (ti mohli velet jen neřadovým lodím s méně než 20 děly) a kromě navigačních povinností byl také odpovědný za zařazení lodě do bitevní linie. Post-captain postupoval na seznamu už víceméně automaticky, podle toho, jak umírali velitelé služebně starší, tzn. zařazení na seznam dříve než on. Těm byl také velitelsky podřízen a zároveň byl nadřazen kapitánům služebně mladším. Termín „post captain“ se oficiálně užíval až do roku 1824, kdy byl nahrazen hodností kapitán. Hodnost post-captain oficiálně příslušela jen kapitánovi „zapsanému na seznamu“, ale neoficiálně tak byli oslovováni i velitelé s hodností poručík či „master and commander“ (česky asi navigátor a velitel), pokud byli pověřeni velením nějaké lodi válečného námořnictva. V tom případě se jednalo spíše o kapitánskou funkci než hodnost. Překlad uvedených termínů, zvláště hodnosti „post captain“, není v češtině sjednocen a kolísá dle vkusu jednotlivých překladatelů. (Pozn. překl.)). Možná že bych se nakonec dožil i toho, že by se z něj stal admirál. A námořnické řemeslo je to jediné, co znám. K čemu to asi tak může být dobré pro hejno holek? Vždyť já jim dokonce nemůžu dát ani věno.“

„Podle zákona pravděpodobnosti další dítě bude skoro určitě kluk,“ ujišťoval jej Stephen. „A potom můžeš uskutečnit ten svůj dobročinný plán.“

„Žádné další dítě už rozhodně nebude. Vůbec žádné,“ odpověděl Jack. „Tys nebyl ženatý, Stephene – ale to ti nemůžu vysvětlovat – vůbec jsem se o tom neměl zmiňovat. Tohle jsou schůdky na silnici. Je odtud krásný výhled na hostinec U Koruny.“

Cestou po silnici kráčeli mlčky. Stephen přemýšlel o Sophiině slehnutí. Nebyl u porodu osobně, ale slyšel od kolegů, že byl neobyčejně obtížný a zdlouhavý – špatná poloha plodů – nicméně nedošlo k žádnému podstatnému poškození. Také si vybavoval Jackův život v ashgrovské chatě a stoje U Koruny zády ke krbu, v pěkném, zájezdním hostinci na hlavní silnici do Portsmouthu, pravil: „Kdybychom měli zevšeobecňovat, dalo by se o námořnících jako takových říct, že po mnoha letech nepřirozeného, klášterního života mají tendenci považovat pevninu za jakési námořnické nebe, za nekonečné prázdniny. Jenže jejich očekávání nelze vůbec splnit. Co každý obyčejný suchozemec považuje za běžný úděl, tu denní rutinu domácích těžkostí, starostí s dětmi, odpovědnosti, to obyčejný námořník zpravidla chápe jako zhroucení svých nadějí, jako zcela výjimečné strádání a ohrožení své svobody.“

„Sleduju, kam tě to snáší, starý brachu,“ usmál se Jack, „a na tom, co říkáš, je veliký kus pravdy. Ale ne každý obyčejný námořník musí žít s paní Williamsovou. Já si nestěžuju, všimni si. Není to vůbec špatná ženská. Snaží se v rámci svých schopností ze všech sil a dětem je opravdu oddaná. Problém je v tom, že já jsem měl tak nějak špatné představy o manželství. Měl jsem dojem, že je v tom víc přátelství a důvěry a otevřenosti, než jak je to doopravdy. Nechci ani v nejmenším Sophii kritizovat, chápeš…“

„To jistě ne.“

„… ale je to v podstatě věcí… Chyba je zcela na mé straně, jsem si jist. Když velíš na lodi, tak už máš plné zuby samoty a toho, že si musíš hrát na velkou osobnost a tak dále, takže si přeješ, aby už to vzalo konec. Ale v podstatě věcí je dáno, že to není možné.“ Odmlčel se.

Po chvíli Stephen promluvil: „Takže kdybys dostal rozkaz vyplout na moře, pane bratře, tak hádám, že by ses nerozzuřil, že bys neklel, že jsi vyrván z lůna domácího štěstí – mám na mysli štěstí vést první zajímavé krůčky svých dcer?“

„Posla téhle zprávy bych zulíbal,“ zabručel Jack.

„To je mi už hezkou chvíli jasné,“ řekl si Stephen pro sebe.

„Tak za prvé, dostával bych plný plat,“ pokračoval Jack, „a za druhé, byla by tu šance na kořistné, takže bych jim mohl dát věno.“ Při slově kořistné se v jeho jasných modrých očích objevil záblesk toho starého pirátského výrazu a on se v celé své výšce napřímil. „Fakt je ten, že určitou šanci na loď mám. Bombarduju admiralitu dopisy, samo sebou, a před pár dny jsem napsal Bromleyovi. V loděnici válečného námořnictva se vystrojuje fregata, stará Diane, zdvojená a zpevněná Snodgrassovými diagonálními obšívkami. Dotírám dokonce čas od času na Starého Jarvieho, ačkoliv on mě nemá moc v lásce. Člověče, vždyť já mám v ohni nejmíň tucet želízek – předpokládám, že tys na nic nenarazil, Stephene? Není žádná další Surprise s vyslancem do Indočíny na palubě?“ („Starý Jarvie“ byla přezdívka hraběte St. Vincenta (1735-1823), od roku 1800 prvního lorda admirality, kterého již známe z 2. dílu (Kapitán fregaty, Talpress 2002). Na lodi Surprise se oba hrdinové plavili ve stejnojmenném 3. díle. (Poz. překl.))

„Jak se můžeš tak hloupě ptát, Jacku? Pšt, neciv s tak otevřenou pusou, ale podívej se nenápadně ke schodům. Je tam úžasně krásná ženská.“

Jack se rozhlédl, a opravdu, stála tam ta nejúžasnější, nejkrásnější žena, mladá, svěží, ohromně temperamentní dáma v zeleném jezdeckém obleku. Byla si vědoma toho, že se na ni upírají všechny zraky, a pohybovala se s ještě větší graciézností, než jí příroda dopřála. Otočil se s námahou ke krbu. „Tvoje ženské jsou mi k ničemu,“ prohlásil. „Krásné nebo ošklivé.“

„Nikdy bych se nenadál, že něco takového řekneš,“ konstatoval Stephen. „Hodit všechny ženy do jednoho pytle naprosto bez rozdílu je stejně nefilozofické, jako…“

„Pánové,“ oznámil majitel hostince U Koruny, „váš oběd je na stole, pojďte laskavě do jídelny.“

Byl to dobrý oběd, ale dokonce ani marinovaná kančí hlava neuvedla duševní rovnováhu kapitána Aubreye do původního stavu, ani nevrátila jeho výrazu onen starý optimismus, s nímž, jak Stephen věděl, překonal jak nouzi, tak porážku, uvěznění a dokonce i ztrátu vlastní lodě.

Po prvním chodu, během nějž výhradně vzpomínali na dřívější plavby a posádky, mluvili o záležitostech paní Williamsové. Tato dáma, poté co jí zemřel obchodně nadaný manžel, měla smůlu při výběru druhého, gentlemana s podnikatelskou vizí investice, která musí bezpodmínečně vynést sedmnáct a půl procenta zisku. Tato investice pohltila jak její kapitál, tak její sídlo, ačkoliv dosud ještě pořád vlastnila dům, jehož nájem stačil na úroky z hypotéky. „Nemůžu jí nic zazlívat,“ říkal Jack. „Troufám si říct, že bych to samé udělal taky. Dokonce i deset procent by bylo ohromně lákavých. Jen kdyby nepřišla také o Sophiino věno. Nechtěla ho převést, dokud nebyly splatné Michaelmasovy dividendy, a ani by se nehodilo, abychom na ni dělali nějaký nátlak, takže to všechno šlo k čertu, protože to bylo všechno na její jméno. Samozřejmě mi jde o peníze, ale ještě víc mi jde o to, aby Sophie nebyla kvůli mně nešťastná. Má dojem, že je mi na obtíž, což je samozřejmě ohromná pitomost. Ale co na to můžu říct? Zrovna tak bych mohl hučet do kotevního krakorce.“

„Dovol, doliju ti ještě sklenici toho portského,“ řekl Stephen. „Je to nezkažené víno, ani překultivované, ani kalné, což je v téhle krajině vzácností. Řekni mi, kdo je ta slečna Herschelová, o které jsi mluvil tak pochvalně?“

„No vidíš, to je úplně jiný případ. Tady máš ženskou, která popírá všechno, co bys mohl říct o starých kraksnách,“ zvolal Jack. „Tady máš ženskou, s kterou můžeš mluvit jako s každou jinou rozumnou bytostí. Zeptej se jí na obvod kružnice, jejíž kosinus je nula, a okamžitě ti odpoví pí na druhou. Je to sestra věhlasného pana Herschela.“

„Toho astronoma?“

„Právě toho. Prokázal mi čest, že pronesl pár kritických poznámek, když jsem v Královské společnosti přednášel o refrakci, a při té příležitosti jsem se s ní seznámil. Už si přečetla mou přednášku o měsících Jupitera, komentovala ji víc než shovívavě a poradila mi rychlejší způsob, jak bych měl zpracovat heliocentrické zeměpisné délky. Navštěvuju ji pokaždé, když se dostaví na Newmanovu observatoř, což je poměrně často, a sedíme tam celou noc, pátráme po kometách anebo se bavíme o přístrojích. Se svým bratrem jich svého času musela vyrobit stovky. Rozumí teleskopům od A do Z a vysvětlila mi, jak vytvarovat spekulum a kde mám sehnat tu nejjemnější pomořanskou moučku. A nejedná se jenom o teorii. Viděl jsem ji, jak chodí v Newmanově stáji kolem stojanu dobré tři hodiny bez přestávky a dolešťuje šestipalcové zrcadlo – v tomhle stádiu by se toho nemělo nechat, chápeš –, a každých sto kroků si dává šňupeček z tabatěrky. Obdivuhodná žena, zamiluješ si ji, Stephene. A také zpívá – vezme tón přesně uprostřed, tak čistě jako Carlotta.“

„Jestli to je sestra pana Herschela, tak předpokládám, že je to dáma už v letech?“

„No ano, musí jí být šedesát nebo tak nějak. Nikdy by nenačerpala takové znalosti o dvojhvězdách, kdyby jí bylo míň. Nejmíň šedesát. Což ovšem stejně nic neznamená, protože kdykoliv se vrátím domů po noci se slečnou Herschelovou, tak máš vidět ty jízlivé pohledy a chladné přivítání.“

„Jelikož to má fyziologické následky, patří soužení a strasti manželského života bezpochyby do kompetence lékaře,“ řekl Stephen. „Ale nejsem s nimi obeznámen o nic více než se zahradničením či domácím hospodařením.“

Měl se s nimi seznámit blíže následujícího dopoledne, když se ubíral na snídani do chaty. Dostavil se až příliš brzo a první, co jej udeřilo do očí, byla dvojčata, která vřískala nadšením, jak kolem sebe rozhazovala kašičku, zatímco jejich babička, chráněná hrubým plátěným bryndáčkem a zástěrou, se statečně snažila krmit je lžící a malá Cecilie se hrabala v misce samostatně. Uskočil do náruče služebné, která nesla košík zapáchajícího šatstva, a jistě by to dopadlo ještě hůře, kdyby jej náhle se objevivší Sophie neodklidila do zahrady.

Po kratičkém povšechném rozhovoru, ze kterého vyplynulo, že Jack si oběda užil, přišel domů se zpěvem a teď osobně mele kávu, řekla: „Ach, Stephene, ani nevíš, jak bych si přála, abys mu pomohl k lodi. Je tady tak nešťastný. Tráví hodiny a hodiny na tom kopci, dívá se dalekohledem na moře, a mně to láme srdce. I kdyby to měla být jen kratičká plavba – blíží se zima a to vlhko jeho zranění vůbec nesvědčí – na jakékoliv lodi, třeba i transportní, na jaké je milý pan Pullings.“

„Moc rád bych ti vyhověl, drahá. Ale co je hlas lodního ranhojiče v radě mocných?“ řekl Stephen a vrhl na ni nenápadný, ale pronikavý pohled, aby zjistil, zdali jí manžel v rámci manželských důvěrností neprozradil něco o jeho dvojím životě. Její další slova a naprosto nevědomý výraz jej uspokojily.

Řekla: „Viděli jsme v novinách, že tě povolali, když byl vévoda Clarence nemocný, a tak jsem si myslela, že snad přímluva od tebe…“

„Miláčku, vévoda zná Jacka velice dobře, on má dobrou reputaci – mluvili jsme o jeho boji s Cacafuegem – ale ví také moc dobře, že kdyby Jacka doporučil na místo kapitána lodi, tak by mu prokázal medvědí službu. Jeho Výsost není u náčelníků admirality moc dobře zapsána.“

„Ale přece by nemohli odmítnout králova vlastního syna?“

„Má drahá, na admiralitě jsou příšerní lidé.“

Než mohla odpovědět, kostelní hodiny z Chilton Admiral odbily čas a při třetím úderu se ozval Jackův válečný pokřik: „Kafe je hotový,“ načež se objevila jeho statná postava pronášející cosi o tom, že v noci vítr změnil směr o dva dílce – najisto bude hustě pršet –, čímž bylo přerušeno jejich rokování.

Snídaně byla prostřena v salonu, kde je ovanula lahodná vůně kávy, topinek a kouře z hořícího dřeva. Na stole se skvěla šunka, obložená Jackovými vlastními ředkvičkami, každá z nich o velikosti malého jablíčka, a osamělé vejce. „Život na venkově má své ohromné výhody,“ řekl Jack. „Máš zeleninu zaručeně čerstvou. A tohle je naše vlastní vejce, Stephene! Posluž si. Tady u ruky máš Sophiino želé z planých jablek. Zatracený komín. Jakmile vítr fouká z kteréhokoliv směru od jihu až k západu, tak netáhne. Stephene, dovol, abych ti podal to vejce.“

Paní Williamsová přivedla dovnitř Cecilii v tak naškrobených šatičkách, že držela ruce skoro upažené jako nějaká loutka s nepovedenými klouby. Postavila se vedle Stephenovy židle, a zatímco ostatní vzrušeně hovořili o tom, proč nepřicházejí žádné zprávy z fary, kde se v posledních několika dnech očekávalo každou chvíli narození dítěte, řekla mu hlasitě a zřetelně, že kávu nikdy nemívají, leda na narozeniny a když se oslavuje nějaké vítězství, a že její strýček Aubrey obvykle pije malé pivo, zatímco její teta a babička pijí mléko. Jestli chce, tak mu namaže topinku máslem. Namazala mu máslem také značnou porci jeho kabátu, než ji paní Williamsová s nadšeným pokřikem odtáhla pryč, přičemž poznamenala, že za jejích časů děti tak vyspělé nebývaly. Cecilie, její matka, by v jejím věku topinku nikdy tak pěkně máslem nenamazala.

Jack svou pozornost zaměřil jinam. Natahoval uši, šálek v ruce ustrnulý ve vzduchu, a několikrát se podíval na hodinky. „Pošta!“ vykřikla paní Williamsová, když se ozvalo hromové dvojí zabouchání na dveře, a na Jackovi bylo vidět úsilí, s jakým se ovládal, aby nevyskočil ze židle. Objevil se sluha a prohlásil: „Dopis a kniha, pane, když budete tak laskav, a výplatné je jeden šilink.“

Jack zašmátral v kapse, zamračil se a zavolal přes stůl: „Máš jeden šilink, Stephene? Já nemám žádné drobné.“

Stephen také ponořil ruku do kapsy a vytáhl hrst plnou nejrůznějších mincí, anglických, francouzských a španělských. „Ten pán má tři zlaťáky,“ nahlásila Cecilie, „a spoustu stříbrňáků.“ Ale Stephen byl hluchý. Vylovil dvanáct pencí a podal je přes stůl se slovy: „Na mě se neohlížej, prosím tě.“

„No, jestli mě ostatní omluví…“ řekl Jack a zlomil pečeť. Paní Williamsová natahovala krk, aby se nenápadně vmanévrovala do lepšího postavení, ale než se mohla posunout do výhodnější pozice, její zvědavost byla ukojena. „Ach,“ zabručel Jack. „Je to jenom od toho chlápka Bromleyho. Vždycky jsem věděl, že je to mizera. A teď vím, že je ke všemu ještě nýmand. Nicméně máme tu Námořní kroniku. Ta vždycky stojí za přečtení. Miláčku, Stephen má prázdný šálek.“ Otočil noviny nejdříve na rubriku jmenování a povýšení. „Goate dostal konečně kapitánský patent. Z toho mám obrovskou radost.“ Následovaly úvahy o zásluhách a vadách kapitána Goatea a dalších známých, kteří rovněž dostali kapitánský patent. Potom, po dobře promyšlené odmlce, Jack řekl: „Víš, Stephene, naše ztráty za poslední rok nebyly tak těžké, jak jsem to počítal včera večer. Poslouchej: Jupiter s 50 děly zničený v zátoce Vigo; Leda, 38 děl, zničená nedaleko Milford Haven; Crescent, 36 děl, zničená u Jutska, Flora, 32 děl, zničená u Holandska; Meleager, 36 děl, zničená na útesu Barebush; Astraea, 32 děl, zničená u Anagada. Jenom pět fregat, vidíš. A co se týče větších řadových lodí, jedině Banterer s 22 děly zničená u St. Lawrence; Laurel, 22 děl, zajatá lodí Canonnière s 50 děly – vzpomínáš si na Canonnière, Stephene? Jednou jsem ti ji ukazoval, když jsme prozkoumávali Brest. Je to obstarožní loď, postavená někdy kolem roku 1710, ale s úžasně dobrými plavebními vlastnostmi. Pořád ještě dokáže s brámovými plachtami při plavbě ostře proti větru předhonit většinu našich těžkých fregat. Stephene, co se děje?“

Stephen zíral skrze štiplavý kouř na Cecilii, která znuděná rozhovorem otevřela svýma umaštěnýma rukama dvířka hodin, aby se dostala ke kyvadlu, což byla těžká trubice naplněná rtutí.

„Ach, nechte to ubohé zlatíčko být,“ řekla paní Williamsová a upírala přitom na svou vnučku pohled plný toho nejláskyplnějšího obdivu.

„Paní,“ pronesl Stephen se srdcem plným bolesti nad tím vynikajícím mechanismem, „to dítě si ublíží. Ta rtuť je velice choulostivě vybalancovaná. A kromě toho je to jed.“

„Cecilie,“ oslovil ji Jack. „Nech toho. Běž si hrát ven.“

Svár, slzy, výřečná obhajoba z úst paní Williamsové, načež Sophie odvedla neteř z místnosti. Paní Williamsovou to vůbec nepotěšilo, ale do ticha zazněl z kostela velice jasně zvuk umíráčku. Okamžitě to odvedlo její pozornost jinam a ona vykřikla: „To musí být za ubohou paní Thwaitesovou! Měla porodit minulý týden a včera večer poslali pro toho porodníka.“ Poslední slova pronesla s nepřátelským vrtěním hlavy, což měla být odveta za seznam zničených lodí a ztracených mužských životů a demonstrace ženských obětí.

Sophie se vrátila se zprávou, že k chatě se blíží nějaký jezdec. „Bezpochyby se zprávou o ubohé paní Thwaitesové,“ konstatovala paní Williamsová a znovu upřela na Jacka tvrdý pohled. Ale mýlila se. Byl to chlapec z hostince U Koruny s dopisem pro Jacka. Měl počkat na odpověď.

„Lady Clonfertová posílá kapitánu Aubreyovi a jeho choti uctivé pozdravy a byla by nanejvýš vděčná za možnost přeplavby do Kapského Města. Slibuje, že nebude zabírat žádné místo a také nebude činit žádné potíže. A troufá si tvrdit, že paní Aubreyová ji jako žena námořníka a tudíž spřízněná duše pochopí a podpoří tuto její pohříchu neformální a na poslední chvíli vyslovenou žádost. Navrhuje také, pokud to bude paní Aubreyové vyhovovat, zdali by jí neprokázala tu čest a nevyčkala jejího příjezdu dopoledne,“ četl kapitán Aubrey nahlas s výrazem ohromného úžasu. Dodal: „Samo sebou bych ji přeplavil k Mysu, kdykoliv bych se tam hodlal vypravit, cha, cha, cha!“

„Jacku,“ oslovil jej Stephen, „mohl bys na slovíčko?“

Vyšli do zahrady, kam se za nimi nesl naštvaný hlas paní Williamsové: „To je ale naprosto nevhodná žádost – ani jediný pozdrav pro mě – a je to hanebně napsané, ve slově tudíž se přece píše š – já nechápu, jak někdo může mít tu drzost cpát se cizím lidem do domu.“

Na konci prořídlé řádky mrkví Stephen řekl: „Musím se ti omluvit za to, že jsem se včera večer vyhnul tvé otázce. Ve skutečnosti jsem opravdu na něco narazil, jak jsi to nazval. Ale nejprve ti musím stručně říct něco o našem postavení v Indickém oceánu. Před pár měsíci čtyři nové francouzské fregaty vyklouzly z přístavu v Lamanšském průlivu s Martiniquem jako svým údajným cílem. V tom smyslu se nesly zvěsti na pobřeží a tento cíl byl udán v rozkazech, dodaných jednotlivým kapitánům. Ale tito kapitáni také bezpochyby vezli zapečetěné rozkazy, které měly být jistě otevřeny někde od mysu Finisterre. Na každý pád ty fregaty na Antilly nikdy nedopluly. Nebyly o nich vůbec žádné zprávy, dokud nedorazily k Mauritiu, kde naprosto zvrátily rovnováhu sil v těch vodách. Zprávy o jejich připlutí dorazily do Anglie zcela před nedávnem. Už zajaly dvě obchodní lodě Východoindické společnosti a je jasné, že se pokusí zajmout další. Vláda je nanejvýš znepokojena.“

„O tom vůbec nepochybuju,“ vykřikl Jack. Ostrovy Mauritius a La Réunion ležely přímo na trase obchodních plavidel z východu, a ačkoliv lodě Východoindické společnosti byly zpravidla dobře vyzbrojeny pro případné setkání s kapery a piráty, kterými byly tamní vody zamořeny, zatímco válečné námořnictvo se silami rozloženými až na pokraj únosnosti dokázalo tak akorát blokovat francouzská válečná plavidla, náhlý příjezd čtyř fregat by mohl mít katastrofální důsledky. Kromě toho, pro Francouze představovaly Port-Louis a Port South-East a St. Paul’s vynikající oceánské přístavy, chráněné před častými hurikány. Byly plné námořních skladů, zatímco nejbližší základnou britského válečného námořnictva bylo Kapské Město, více než dva tisíce mil na jih.

Stephen chvíli mlčel. „Znáš Boadiceu?“ zeptal se znenadání.

„Boadiceu (Skutečně existující fregata se 38 děly, postavená Adamsem z Bucklers Hard v roce 1797. Byla rozebrána až roku 1858. Jméno dostala po britské královně keltského kmene Icenů z východní Anglie. Ta vedla povstání proti Římanům, ale její vojsko bylo nakonec poraženo a královna se otrávila (roku 60 po Kr.). (Poz. překl.)) s osmatřiceti děly? Ano, samozřejmě. Velice dobře přiléhá k větru, i když je trochu pomalá. Pro základnu na Závětrných ostrovech se moc dobře hodí. Velí jí Charles Loveless.“

„No, takže poslouchej. Tahle loď, tahle fregata, má být odkloněna k mysu Dobré naděje. A kapitán Loveless, jak říkáš, ji tam měl dopravit, aby tvořila část eskadry sestavené z toho, co může admirál postrádat. Tenhle svaz má nejenom zaútočit na francouzské fregaty, ale také je má připravit o jejich základny. Krátce řečeno, obsadit La Réunion a Mauritius, dosadit tam guvernéra a přivlastnit si je jako kolonie, cenné nejenom kvůli nim samotným, ale také jako stanoviště na téhle nanejvýš zajímavé trase.“

„To je kapitální představa,“ konstatoval Jack. „Vždycky mně to připadalo absurdní, že tyhle ostrovy nepatří Anglii – nepřirozené.“ Mluvil tak trochu nazdařbůh, protože si všiml – pane, s jakou bedlivou pozorností – Stephenovy formulace „kapitán Loveless ji tam měl dopravit“. Že by to znamenalo titulární velení?

Stephen se zamračil. „Já mám tenhle svaz doprovázet, zároveň s navrhovaným guvernérem,“ pokračoval. „A mám takovou pozici, že můžu udílet jisté rady. To znamená, že jsem byl v některých záležitostech konzultován. Nezdá se mi, že by se kapitán Loveless hodil pro politickou stránku toho úkolu, jak duševně, tak fyzicky. Ale má u lidí v admiralitě silnou pozici. Nicméně jeho choroba se zhoršila a navzdory úsilí mých kolegů a mého je teď na břehu s diagnózou ‚nutkání na stolici‘ a nějakou dobu to tak zůstane. V Londýně jsem zařídil, aby padl návrh, že by se na toto uvolněné velitelské místo obdivuhodně hodil kapitán Aubrey…“ Jack mu stiskl loket s takovou silou, že Stephen zalapal po dechu, ale pokračoval: „… že je pravděpodobné, že nabídku přijme, navzdory své rodinné situaci, a to v co nejkratším čase, a že s ním budu mluvit osobně. Byla navržena nějaká další jména a vzneseny některé velice neopodstatněné námitky, co se týká služebního stáří a nutnosti udělit právo na vyvěšení nějakého typu vlajky, nějakého okázalého symbolu daného postavení, neboť je asi žádoucí, aby ta osoba či ta loď, o níž se jedná, byla takhle vyzdobena…“ Jack se značným úsilím spolkl slova „dvojplamenec, dvojplamenec komodora, pro smilování Boží!“ a Stephen pokračoval: „A pohříchu bylo nutné konzultovat nejrůznější lidi.“ Sehnul se, aby si utrhl stonek trávy, a strčil si jej do úst. Nějakou dobu vrtěl hlavou a vzdálený konec stébla znásoboval její pohyby a svědčil o zlosti, nesouhlasu či o tom nejrozhodnějším záporu. Jackova nálada, pozvednutá pouhou zmínkou o dvouplamenci, o tom nejsladším snu každého námořníka hned po admirálské vlajce samotné, klesla na bod mrazu – zpátky ke každodennímu živoření z polovičního platu. „Pohříchu, povídám,“ pokračoval Stephen, „neboť ačkoliv jsem prosadil svou, tak je jasné, že přinejmenším jeden z těch konzultovaných mluvil. Po městě se už rozšířily pověsti. Příjezd lady Clonfertové je toho jasným důkazem. Její manžel je na základně v Kapském Městě, je to kapitán lodi Otter. Pro pána, je to vždycky to samé – samé žvásty, žvásty, bla bla bla, jako stádo husí na obecním trávníku, jako klubko stařen…“ Jeho rozhořčení se projevovalo zahořklým, pronikavým tónem, a Jack si uvědomil, že uvádí příklady neopatrného žvanění, úniku zpravodajských informací k nepříteli rozšiřováním klepů. Ale Jack už měl hlavu plnou zářivého obrazu Boadicee, s její usmívající se příďovou figurou zakrývající svými mohutnými ňadry kvalitní příď, schopnou brázdit oceány. Snad je trochu pomalá a viděl ji také, když nedokázala provést obrat proti větru, ale pečlivé rozložení nákladu v úložném prostoru tak, aby se ulehčilo zádi, by mohlo znamenat ohromnou změnu k lepšímu, a což teprve svorky upínaček? Kapitán Loveless neměl o svorkách upínaček ani ponětí a o Bentinckových upínačkách už vůbec ne. Jack zjistil, že Stephen na něj upírá hněvivý pohled, sklonil hlavu, nasadil výraz nejhlubší pokory a pozorně naslouchal následujícím slovům: „Jako by Francouzi byli hluší, němí, slepí, nekompetentní! Z toho důvodu jsem ti musel proti své vůli přednést tenhle stručný souhrn. Za každých jiných okolností bych dal rozhodně přednost tomu, aby se zprávy k tobě dostaly příslušnými kanály, beze slůvka vysvětlení – tvoje prozatímní rozkazy leží v tuhle chvíli na stole náčelníka přístavu – protože to vyžaduje nejenom promluvit otevřeně o věcech, které neměly být vůbec vysloveny, ale také se mi z duše protiví role pohádkové kmotřičky, v tomhle případě navíc čistě náhodné pohádkové kmotřičky. Protože to může mít za následek očividné, byť klamné břemeno závazku, a tudíž poškození vzájemných vztahů.“

„Určitě ne našich, pane bratře,“ zvolal Jack, „ne našich. A taky ti nebudu děkovat, protože to nemáš rád. Ale pro pána, Stephene, ze mě se teď stal jiný člověk.“ A tak tomu také bylo. Vyšší, mladší, zrůžovělejší, s očima planoucíma elánem. Byla veta po shrbeném hřbetu a velký chlapecký úsměv nepřestával mařit Jackovu snahu o důstojné vzezření.

„Nebudeš o tom informovat ani Sophii, ani žádnou jinou osobu,“ upozornil ho Stephen s chladným, pronikavým pohledem.

„To nesmím ani začít hledat svou námořnickou truhlu?“

„Co jsi to za člověka, Jacku!“ zvolal Stephen s naprostým znechucením. „Samozřejmě že nesmíš, ne dřív, než se dostaví poslíček od náčelníka přístavu. Copak nechápeš zjevnou příčinu a následky? Byl bych si myslel, že je to jasné i tomu nejtupějšímu mozku.“

„Loď!“ vykřikl Jack a radostně poskakoval. V očích měl slzy a Stephenovi bylo jasné, že mu každou chvíli začne potřásat rukama. Nesnášel jakékoliv projevy slabosti a osobně pokládal Angličany za příliš náchylné k pláči a citovým výlevům.

Stiskl rty, nasadil nevlídný výraz a složil ruce za zády. Nahlas pronesl: „Jasné i tomu nejtupějšímu mozku. Já se objevím – ty dostaneš loď. Co si z toho Sophie asi odvodí? Kde je moje reputace?“

„Jak dlouho myslíš, že to poslíčkovi náčelníka přístavu bude trvat, Stephene?“ zeptal se Jack a odměnil přítelova příkrá slova tím nejlaskavějším úsměvem.

„Doufejme, že předběhne lady Clonfertovou aspoň o pár minut, už jen proto, aby dokázal, že se náhodné klepy nemusí nezbytně pokaždé šířit rychleji než oficiální rozkazy. Nechápu, jak bychom tuhle válku mohli vůbec vyhrát. Ve Whitehallu vědí naprosto přesně, že úspěch tohohle podniku na Mauritiu je životně důležitý, ale přesto musel nějaký idiot žvanit. Ani nedokážu vyjádřit, jakou hrůzu mám z té jejich lehkovážnosti. My opevníme Kapské Město a vyžvaníme jim to. Oni okamžitě opevní Ile de France neboli Mauritius. A tak to jde pořád dokola, pořád dokola. Pan Congreve vynalezne vojenskou raketu, což představuje ohromné možnosti – my o tom okamžitě informujeme celý svět, jako slepice, která snesla vejce, a tak hodíme za hlavu veškerý moment překvapení. Ctihodný pan Snodgrass vynalezne způsob, jak učinit staré lodě v krátkém čase a s malými náklady opět schopné plavby. Bez jediného okamžiku zaváhání uveřejníme jeho metodu ve všech novinách, včetně nákresů, jen aby nějaká maličkost neunikla pozornosti našich nepřátel.“

Jack se tvářil tak vážně, jak jen dokázal, a potřásal hlavou. Ale netrvalo dlouho, obrátil ke Stephenovi zase štěstím zářící tvář a zeptal se: „Nemáš strach, že tohle by mohla být jedna z těch obvyklých nerozhodných lumpáren? Dostaneš rozkaz okamžitě vyplout na moře, potom rozkaz zruší, ty trčíš na břehu měsíc, celá tvoje posádka je mezitím převelena jinam a nakonec tě pošlou na Balt a v letní výstroji k tomu?“

„Nemám. I kdybychom nebrali v potaz důležitost operace, ve výboru a na ministerstvu je mnoho členů, kteří mají uložené peníze ve Východoindické společnosti: zruinuj společnost, a zruinuješ je všechny. Ne, ne. Jsem si jistý, že v tomhle případě půjde všechno ohromně rychle.“

Jack se potěšené rozesmál a potom si uvědomil, že se musí vrátit do domu – poslíček z Koruny čekal na odpověď. „Budu muset tu nešťastnou ženskou vzít na palubu,“ dodal. „Nemůžeš odmítnout manželku kolegy důstojníka, manželku člověka, kterého znáš, ale propánaboha, kdybych se tak z toho jen mohl vyvléct. Pojď, vrátíme se.“

„To bych ti neradil,“ řekl Stephen. „Sophie by tě okamžitě prokoukla. Jsi čitelný jako nějaká nevěstinka. Zůstaň tady, dokud nepřesvědčím Sophii, aby lady Clonfertové napsala společnou odpověď. Nesmíš se ukázat, dokud nedostaneš ty svoje rozkazy.“

„Asi si zajdu do observatoře,“ řekl Jack.

Tam ho také Stephen o pár minut později našel, s dalekohledem zaměřeným na silnici do Portsmouthu. „Sophie napsala odpověď,“ oznámil mu, „a všechny ženské v domě teď drhnou salon a vyměňují krajkové záclony. Můžu ti říct, že mě vypoklonkovaly dost nešetrně.“

Začal se snášet předpovězený déšť a kapky rázně bubnovaly na měděnou kupoli observatoře. Bylo tam místo tak akorát pro ně dva, a tak se tam chvíli krčili. Pod zurčícím přívalem čiré radosti přepadla Jacka touha zeptat se Stephena, zdali nějakým způsobem zařídil, aby měl kapitán Loveless nutkání na stolici. Ale přestože znal Stephena důvěrně už řadu let, něco v jeho osobnosti mu bránilo, aby tuto otázku položil.

Prozatím trochu vystřízlivěl a v duchu se zaobíral úvahami o Indickém oceánu, o plachtění po nádherné modré hladině s vanoucím jihovýchodním pasátem, o riskantní navigaci mezi korálovými útesy obklopujícími La Réunion a Mauritius a o rozhodnutí vyslat jedinou fregatu, aby vykompenzovala palebnou sílu fregat čtyř, tak typickým pro admiralitu. Uvažoval o obrovských problémech, jaké bude představovat už jenom samotné udržení blokády, navíc během měsíců, kdy zuří hurikány, o vylodění na oněch ostrovech nemluvě – vždyť tam bylo tak málo přístavů (a všechny opevněné), obklopovaly je rozlehlé útesy a na nehostinné pobřeží doráželo nepřetržité silné vlnobití. A to vůbec netušil, jak to bude s pitnou vodou a jak početné vojenské síly se mu asi postaví na odpor. Tedy v případě, že na místo určení vůbec dopluje. Kradmo natáhl ruku, aby se dotkl kousku dřeva, a zeptal se: „Tahle hypotetická eskadra, Stephene, máš nějakou představu, jakou bude mít sílu a s čím se asi tak bude muset vypořádat?“

„Kéž by, kamaráde,“ odpověděl Stephen. „Najisto byla řeč o Néréide a Siriu a také padlo jméno Otter a pravděpodobně nějaké další šalupy. Ale kromě toho je všechno ostatní ve hvězdách. Plavidla, která měl admirál Bertie k dispozici v době, kdy dostal poslední depeše, což bylo před třemi měsíci, mohou být klidně někdy u pobřeží Javy, až se bude eskadra skutečně formovat. Taky ti nemůžu říct, co asi měl k dispozici Decaen na Mauritiu předtím, než tam dorazily ty posily, kromě Canonnière a pravděpodobně Sémillante – mají tak ohromný akční rádius. Ale zato ti můžu říct aspoň jména jejich nových fregat. Jsou to Vénus, Manche, Bellona a Caroline.“

„Vénus, Manche, Bellona, Caroline,“ opakoval si Jack zamračeně. „V životě jsem neslyšel ani o jedné z nich.“

„Ne. Jak říkám, jsou zbrusu nové. Každá je vyzbrojená čtyřiceti děly. Čtyřiadvacetiliberky, přinejmenším v případě Bellony a Manche. Ale nejspíš i v případě těch ostatních.“

„No ne, skutečně?“ podivil se Jack s okem stále na dalekohledu. Růžové obláčky v jeho hlavě teď začaly dostávat podivné křiklavé okraje. Tohle přece byly nejnovější fregaty francouzského válečného námořnictva, s velice těžkou výzbrojí, jaké jim britské loděnice mohly jen závidět. Buonaparte měl ve svém držení všechny pevnosti Evropy, měl k dispozici vynikající dalmatské duby, vynikající kulatinu ze severu, nejlepší jutu z Rigy, a ačkoliv ten člověk sám byl jen obyčejný pěšák, jeho stavitelé lodí spouštěli na vodu ta nejlepší plavidla, kterým veleli velice schopní důstojníci. Čtyřicet děl každé. Néréide jich měla šestatřicet, ale byly to jen dvanáctiliberky. Boadicea a Sirius se svými osmnáctiliberkami by se snad mohly s Francouzi měřit, obzvláště pokud jsou francouzské posádky stejně nové jako jejich lodě. Ale pořád tu bylo stošedesát děl proti sto deseti, a to nemluvě o váze železa, kterou dokáže boční salva vychrlit. Všechno bude záležet na tom, jakou práci odvedou obsluhy těch děl. S dalšími silami v Kapském Městě se sotva dalo počítat. Vlajková loď, starobylá Raisonable se 64 děly, nemohla být považována za bojovou jednotku o nic více než starožitná francouzská Canonnière.

Nedokázal si jen tak z ničehonic vzpomenout na menší plavidla na základně kromě Otteru, což byla pěkná šalupa s osmnácti děly. Ale v každém případě, pokud by došlo k všeobecné bitvě, musely by její břemeno nést fregaty. Néréide znal, byla to elitní fregata ze základny na Antilách a v osobě Corbetta měla bojovného kapitána. Pyma znal na základě jeho reputace, ale Clonfert velící Otteru byl jediný kapitán, s nímž se kdy plavil… V zorném úhlu jeho dalekohledu se pohyboval jakýsi cílevědomý námořní pěšák sedící na koni. „Požehnaná figura,“ zamumlal Jack, sledující jej dalekohledem za kupkou sena. „Ten tu bude do dvaceti minut. Musím mu dát guineu.“ Rázem na sebe vzaly Indický oceán a výprava na Mauritius novou, nekonečně konkrétnější podobu. Charakterové rysy admirála Berieho, kapitána Pyma, kapitána Corbetta a dokonce i lorda Clonferta nabyly ohromného, praktického významu. A zrovna tak okamžité problémy, které s sebou nové velitelské postavení neslo. Ačkoliv jeho důvěrný vztah ke Stephenu Maturinovi byl takové povahy, že si nemohl dovolit klást otázky, jež by mohly být posuzovány jako impertinentní, byl tak vzácného druhu, že jej mohl požádat o peníze bez nejmenšího zaváhání. „Máš nějaké peníze, Stephene?“ zeptal se, když námořní pěšák zmizel za stromy. „Kéž bys nějaké měl! Musím si od tebe půjčit jednu guineu pro toho mariňáka a kromě toho ještě daleko víc, jestli přináší zprávu, kterou tak toužebně očekávám. Moje polovina platu nedojde dřív než koncem přespříštího měsíce, my žijeme na úvěr.“

„Myslíš peníze?“ zeptal se Stephen, který se v duchu zabýval lemury. Na Madagaskaru lemuři byli. Cožpak by nemohli být i na La Réunionu? Lemuři ukrytí mezi lesy a horami vnitrozemí? „Peníze? No jistě, peněz mám habaděj.“ Zašmátral v kapsách. „Otázka jenom je, kde?“ Zašmátral znovu, zabušil se do prsou a vyndal odtud pár zamaštěných dvoulibrových úpisů na jednu venkovskou banku. „To není ono,“ zamumlal a znovu prohledával kapsy. „Ale byl jsem si jist… nejsou v mém druhém kabátě? – nebo jsem je možná nechal v Londýně? – ty stárneš, Maturine – ach, ty pse, tady jsou!“ vykřikl triumfálně při opětovném pátrání v první kapse a vytáhl úhledný balíček, zalepený páskou. „Tumáš. Spletl jsem si je s pouzdrem na skalpel. Takhle je zalepila paní Broadová z hostince U Vinné révy, našla je v obálce z Anglické banky, kterou jsem měl u sebe – na kterou jsem zapomněl. Je to ten nejvynalézavější způsob, jak nosit peníze, je to vymyšlené na zmatení kapsářů. Doufám, že ti to bude stačit.“

„Kolik toho je?“ zeptal se Jack.

„Počítám, že tak šedesát nebo sedmdesát liber.“

„Ale, Stephene, ta vrchní bankovka je padesátka a ta další taky. Vždyť tys je vůbec nepočítal.“

„No, nevadí, nevadí,“ zavrčel Stephen nedůtklivě. „Chtěl jsem říct sto šedesát. Určitě jsem řekl sto šedesát, akorát že jsi nedával pozor.“

Oba ztuhli a nastražili uši. Skrze šumění deště k nim dolehl Sophiin hlas, volající: „Jacku! Jacku!“ přecházející až do pištění, jak se hnala k observatoři, bez dechu a celá promočená. „Je tu nějaký námořní pěšák od náčelníka přístavu,“ vyrážela mezi lapáním po dechu, „a nechce dát depeši nikomu jinému, pouze do tvých vlastních rukou. Ach, Jacku, mohla by to být loď?“

A loď to také byla. Kapitán Aubrey se žádal a rozkazovalo se mu, aby se dostavil na palubu lodě Jeho Veličenstva Boadicea, převzal velení řečené lodě, jímž jej pověřuje přiložený rozkaz. Má se zastavit v Plymouthu, přijmout tam na palubu váženého pána R. T. Farquhara z kanceláře vládního zmocněnce a tam si také vyzvednout veškeré další rozkazy, které by mu mohly být doručeny na toto místo. Tyto státnické, poněkud nepřátelské dokumenty (jako obvykle byl kapitán Aubrey varován, že jakékoliv selhání je na jeho vlastní nebezpečí) doplnil admirál přátelskou poznámkou, že jej příští den, ještě než se odebere na palubu, zve na oběd.

Teď, když už bylo možné jednat otevřeně a legitimně, propukla činnost v chatě Ashgrove s takovou energií, že domácnost byla zakrátko obrácena vzhůru nohama. Paní Williamsová se zkraje tvrdošíjně držela svého schématu, že musí vyměnit záclony v salonu, a tropila povyk, že se to prostě udělat musí – co by si lady Clonfertová pomyslela? – a protestovala proti tomu, aby se na ni vykonával nátlak. Avšak její síla nebyla nic ve srovnání se sílou nově jmenovaného kapitána fregaty, hořícího touhou nastoupit na svou loď ještě před večerním výstřelem děla, takže se za pár minut připojila ke své dceři a k smrti vyděšené služebné a společně kartáčovaly uniformy, ve spěchu látaly punčochy a žehlily nákrčníky, zatímco Jack v podkroví vláčel svou námořnickou truhlu a řval dolů, kde je jeho paznehtový olej a kdo se hrabal v jeho pistolích? a pobízel je, aby „přiložily ruku k dílu“, aby „daly trochu života do toho umírání“, aby „tam v podpalubí neztrácely ani minutu“ a aby „našly skřínku se sextantem“.

Návštěva lady Clonfertové, kterou paní Williamsová považovala ještě před necelou hodinou za prvořadou událost, proběhla uprostřed téhle vřavy téměř bez povšimnutí. Celý ten rozruch byl ještě umocněn řevem zanedbávaných dětí, jenž dostoupil svého vrcholu v okamžiku, kdy kočí lady Clonfertové zabušil na dveře. Uběhly plné dvě minuty vysilujícího bouchání, než byly dveře otevřeny a lady mohla vejít do holého salonu, kde na jednom konci pohovky ležely staré záclony a na druhém nové.

Ubohá lady to neměla vůbec lehké. Oblékla se s nevšední péčí do šatů vybraných tak, aby neurazily paní Aubreyovou jako příliš módní, ale zároveň byly natolik slušivé, aby udělaly dojem na kapitána Aubreye. Kromě toho si připravila nevyumělkovanou řeč o ženách námořníků, Clonfertové vážnosti a obdivu ke starému kolegovi a o svém dokonalém obeznámení se s životem na palubě válečné lodě, prošpikovanou nenápadnými narážkami na její známost s generálem Mulgravem, prvním lordem admirality, a s paní Bertieovou, manželkou admirála v Kapském Městě. Přednesla řeč Stephenovi, zaklíněná v tmavém koutě u hodin, kam zatékalo, s několika okouzlujícími postranními poznámkami určenými Sophii, a musela ji opakovat, když se objevil Jack, vlekoucí za sebou pavučiny z podkroví a nesoucí svou truhlu. Je obtížné přednést nevyumělkovanou řeč dvakrát v rychlém sledu za sebou, ale vydala ze sebe to nejlepší, neboť celou duší prahla po tom, aby unikla anglické zimě, a představa, že opět uvidí manžela, ji naplňovala příjemným vzrušením. Byla tak zmatená, že se jí prudce dmula ňadra, krásnou tvář jí zalil ruměnec a Stephen ve svém rohu došel k závěru, že si navzdory značným překážkám vede znamenitě – že přinejmenším Jack nezůstal jejími nesnázemi nepohnut.

Nicméně také s lítostí zaznamenal určitou topornost v Sophiině postoji, její vynucený zdvořilý úsměv, a neušla mu jedovatost její odpovědi, když lady Clonfertové navrhla, že by se také mohla přidat k látání kapitánových punčoch a být tak během plavby užitečná. Chladnou upjatost paní Williamsové, její opakované nesouhlasné odfrkávání a předstíranou zaneprázdněnost pokládal od začátku za hotovou věc. Ale přestože již dlouho věděl, že žárlivost je součástí Sophiiny povahy – snad jedinou součástí, kterou by si přál změnit – zarmoutilo ho, jakým způsobem to Sophie lady Clonfertové dala najevo. Jack zachytil tyto signály stejně rychle jako jeho přítel – Stephen si všiml jeho pohledu plného úzkosti – a svou srdečnost vůči lady Clonfertové, ostatně nikterak přehnanou, rozumně ještě umenšil. Nicméně přesto zopakoval to, co řekl hned na začátku – že bude šťastný, jestli bude moct dovézt paní hraběnku do Kapského Města. Co předcházelo ten pohled, proč byl tak úzkostný? Doktor Maturin se pohroužil do úvah o stavu manželském. Byla to monogamie, vybočení z cesty? A do jaké míry se během doby a na tomto místě rozmohly? Jak stroze byla vyžadovaná? Z tohoto proudu myšlenek jej vytrhl Jackův silný hlas, konstatující, že paní hraběnka si je určitě vědoma jednotvárnosti plavby Lamanšským průlivem, že jí naléhavě doporučuje, aby se přemístila do Plymouthu, a žádá ji, aby s sebou vzala opravdu jen ta nejnutnější zavazadla, a ujistil ji, že znovu musí trvat na té nejúzkostlivější přesnosti, bez ohledu na to, s jak malým předstihem ji vyrozumí o odplutí. Kdyby šlo jenom o něj, ochotně by zmeškal odliv, jen aby mohl být užitečný, ale ve službě králi nemůže ztratit ani minutu.

Všichni teď povstali. Jack doprovodil lady Clonfertovou s deštníkem k jejímu kočáru, pevně za ní zavřel dveře a vrátil se do domu s tváří vyjadřující všezahrnující dobrou vůli, jako kdyby paní hraběnka byla sprovozena ze světa nadobro.

Paní Williamsová pronášela urážlivé výroky o šále lady Clonfertové, o její pleti a chování s takovou výřečností, až to Stephena naplnilo obdivem, ale Jackovo prohlášení, že chce mít všechny svršky sbalené do pár hodin, že Stephen by si ho nekonečně zavázal, kdyby se okamžitě rozjel rovnou do Gosportu, aby v Newmanově dvoukolce přivezl Johna Parleye, aby sbalil teleskop, a že je rozhodnutý nastoupit na loď ještě před večerním výstřelem z děla a dostat Boadiceu na moře za odlivu, ji umlčelo. Nicméně na její dceru to takový účinek nemělo. Okamžitě vychrlila spoustu důvodů, proč Jack rozhodně nesmí odjet ještě dnes večer. Stav, v jakém je jeho prádlo, bude válečnému námořnictvu jenom pro ostudu; bylo by šokézní a urážlivé, kdyby nepovečeřel s tím milým, laskavým admirálem Wellsem, absolutně nezdvořilé, pokud už by vůbec nešlo o porušení subordinace. A Jack byl vždycky takovým přísným zastáncem disciplíny! Kromě toho lije. Stephenovi bylo jasné, že Sophie byla nejen zděšená představou, že ztratí Jacka tak brzy, ale že také lituje své nedávné nelaskavosti – hašteřivost bylo příliš silné slovo –, neboť se okamžitě pustila do vychvalování jejich návštěvnice. Lady Clonfertová je ta nejelegantnější, nejvychovanější dáma s pozoruhodně krásnýma očima. Její přání připojit se k manželovi je v každém ohledu chvályhodné a pochopitelné. Její přítomnost na palubě určitě potěší pány důstojníky a vlastně celou lodní posádku.

Sophie se potom vrátila k důvodům, proč Jack nesmí odjet tak náhle. Zítra dopoledne to bude v každém případě daleko, daleko vhodnější. Stejně nebudou s jeho šatstvem dřív hotovy. Navzdory její pohotové vtipnosti, logické argumenty jí začaly brzy docházet a Stephen, který si uvědomoval, že každou chvíli může přejít k nelogickým argumentům anebo dokonce propukne v slzy či se obrátí s prosbou o pomoc na něj, nenápadně z místnosti vyklouzl. Zašel do kůlny, pohovořil krátce se svým koněm, a když se vrátil zpět, našel Jacka u dveří, jak se dívá na oblaka hnaná větrem, se Sophií po boku, která ve svém rozrušení a obavách vypadala obzvláště nádherně. „Barometr stoupá,“ pronesl Jack zamyšleně, „ale vítr pořád fouká od jihu… a když si uvědomíš, kde kotví, přímo v přístavu, není šance ji vyvést ven za tohoto přílivu. Ne, moje milá, asi máš pravdu. Možná bych měl jít na palubu až zítra. Ale zítra, miláčku,“ řekl a láskyplně na ni shlédl, „zítra hned za svítání ti manžela vezme živel, který je mu souzený.“

KAPITOLA DRUHÁ

Obklopen mokrým živlem, vždy nestálým, často zrádným, ale v tuhle chvíli jak teplým, tak klidným, diktoval kapitán Aubrey svému šťastnému písaři oficiální dopis:

Boadicea, na moři

Sire,

mám tu čest oznámit vám, že za svítání sedmnáctého tohoto měsíce, s ostrůvky Dry Salvages vzdálenými dvě mořské míle na JJV, loď Jeho Veličenstva pod mým velením měla to štěstí, že narazila na francouzskou válečnou loď, doprovázenou kořistí. Jakmile se k ní Boadicea přiblížila, loď odpadla od větru a opustila svou kořist, což byla kabotážní plachetnice s košovou čnělkou sraženou na palubu. Na palubě této lodi bylo vynaloženo veškeré úsilí, abychom se mohli pustit do boje s nepřítelem, který se pokusil odlákat nás na úskalí Dry Salvages. Ale protože v důsledku ztráty bezanové košové čnělky nedokázal provést obrat proti větru, narazil na útes. Krátce poté, když přestal vát vítr a nastalo naprosté bezvětří a skály chránily francouzskou loď před děly Boadicee, obsadili jsme její palubu a odvlekli ji čluny. Ukázalo se, že je to Hébé, původně fregata Jeho Veličenstva Hyaena s osmadvaceti děly, ale nyní vyzbrojená dvaadvaceti čtyřiadvacetiliberními karonádami a dvěma dlouhými devítiliberkami, s posádkou 214 mužů pod velením mons. Bretonniera, lieutenant de vaisseau (Francouzsky, doslova poručík velké lodě. (Pozn. překl.)), neboť její kapitán byl zabit v boji s ukořistěnou lodí. Před třiceti osmi dny vyplula z Bordeaux, křižovala moře a zajala anglická plavidla jmenovaná v poznámce.

Můj první důstojník, pan Lemuel Akers, starý a zasloužilý námořník, velel člunům Boadicee a vedl útok tím nejstatečnějším způsobem. Zároveň si poručík Seymour a pan Johnson, pomocník navigačního důstojníka, počínali velice energicky. Musím s radostí konstatovat, že chování posádky Boadicee mi dalo velké zadostiučinění a nemusím želet větších ztrát, než dvou lehce zraněných mužů.

Kabotážní plachetnice byla zajištěna bez prodlení. Je to Intrepid Fox z Bristolu, velitelem je A. Snape, loď plula z pobřeží Guineje naložená sloními kly, zlatým prachem, kořením, usní a kožešinami. Vzhledem k hodnotě jejího nákladu jsem považoval za vhodné poslat ji do Gibraltaru v doprovodu Hyaeny pod velením poručíka Akerse.

Mám tu čest být…, atd.

Kapitán Aubrey sledoval svého písaře, jak mává perem, s velkou shovívavostí. Dopis byl ve své podstatě pravdivý, ale stejně jako většina oficiálních dopisů obsahoval určité množství lží. Jack nepovažoval Lemuela Akerse za zasloužilého důstojníka a poručíkova statečnost se ve skutečnosti omezila jenom na to, že hulákal na Hébé ze záďové lavice šalupy, na niž byl upoután vzhledem ke své dřevěné noze, přičemž výkon řady členů posádky Boadicee vzbudil v jejich novém kapitánovi nevoli a kabotážní plachetnice nebyla zajištěna bez prodlení.

„Nezapomeňte na konci stránky uvést raněné, pane Hille,“ řekl. „James Arklow, řadový námořník, a William Bates, námořní pěšák. A teď laskavě oznamte panu Akersovi, že pro něj budu mít pár soukromých dopisů, které vezme do Gibraltaru.“

Když ve velké kajutě osaměl, vyhlédl ze záďového okna na klidné, přeplněné, sluncem zalité moře, na jehož hladině kotvily ukořistěné lodě, mezi nimiž se proplétaly jednotlivé čluny, prohlížel si lanoví Hébé, či spíše Hyaeny, plné mužů dokončujících poslední opravy, a upínačky jejího nového bezanového stěžně, které už byly opatřeny příčkami. V osobě Johna Fellowese měl prvotřídního bocmana. Potom se natáhl pro kus papíru a začal psát:

„Miláčku – posílám ti ve spěchu pár řádek, aby ti sdělily mou velkou lásku a oznámily, že všechno je v pořádku. Měli jsme úžasně úspěšnou plavbu až na 35°30’ severní šířky, s nadvakrát refovanou košovou plachtou na zadoboční vítr, což je pro Boadiceu vzhledem k jejímu současnému vytrimování nejlepší poloha pro plachtění – celou cestu od okamžiku, kdy nám mys Rame Head zmizel za obzorem, přes celý Biskaj až téměř k Madeiře. Vpluli jsme do Plymouthu na vrcholku přílivu v pondělí večer – byla černočerná noc, bouřka s hromobitím a plískanicí a vál ostrý vítr – a jakmile jsme stanici na útesu Stoke Point oznámili svůj kód, pan Farquhar na nás čekal připravený se zavazadly v kanceláři vládního zmocněnce. Poslal jsem pro lady Clonfertovou do hostince a vzkázal jsem jí, aby byla na nábřeží dvacet minut po celé hodině, ale kvůli nějaké chybě se neobjevila, a tak jsem musel vyplout na moře bez ní.

Tak tedy, v krátkosti řečeno, tenhle báječný vítr nás hnal přes Biskajský záliv, kde Boadicea dokázala, že je suchá, užitečná loď, a jednu chvíli jsem si myslel, že bychom k Ostrovu mohli doplout za týden a něco. Ale potom se směr větru změnil, vál od jihovýchodu a my jsme museli udělat odbočku až k Tenerife. Proklínal jsem svou smůlu. A ráno při čtyřech úderech zvonu, kdy jsem byl náhodou na palubě, abych se ujistil, že nás navigátor, nevzdělaný starý chlap, nepožene na útesy Dry Salvages, jako nás málem nahnal na útes Penlee Point, jsem najednou uviděl přímo na naší návětrné straně, právě když se rozednívalo, že tam kotví nějaký Francouz se svou kořistí. Prakticky neměl šanci, protože jeho kořist, dobře vyzbrojená guinejská loď, jej pořádně zmydlila, než ji zajal. Lanoví francouzské lodi bylo na cimpr campr, posádka nasazovala novou přední košovku a mnoho lidí bylo na palubě guinejské lodi a dávali ji do pořádku. Kromě toho Francouz nebyl ani z polovičky tak velký jako my. A protože jsme měli výhodnou polohu s větrem v zádech, mohli jsme vybočit z kursu a vystřelit z příďových děl. Ne že by to té lodi způsobilo moc škody, až na to, že to znervóznilo její posádku. Avšak dělali, co bylo v jejich silách, kropili nás ze záďového děla a snažili se nás odlákat do průlivu Dog-Leg, kde je hloubka jenom čtyři sáhy. Ale já jsem v tom průlivu měřil hloubku, ještě když jsem byl kadet na Circe, a protože máme ponor třiadvacet stop, tak jsem je tam samozřejmě nepronásledoval, ačkoliv vlnobití nestálo za řeč. Kdyby tudy proplula, tak bychom ji asi ztratili, neboť Boadicea je maličko líná (ale tohle, moje milá, nikde neopakuj). Ale srazili jsme jim bezanovou košovou čnělku – při obratu v průlivu nedokázala obrat proti větru – najela na útes, a protože nefoukal žádný vítr, nemohla se ze skály urvat. Takže jsme spustili čluny a obsadili ji bez větších potíží, ačkoliv musím s politováním říct, že její velící důstojník byl zraněn – Stephen ho látá právě v tuhle chvíli, chudáka.

Nebylo to nic slavného, miláčku, nebyl v tom ani náznak nebezpečí. Ale kouzelné na tom je, že se o ní dá tak akorát mluvit jako o fregatě. Původně to byla naše stará Hyaena, mrcha s osmadvaceti děly, stejně obstarožní jako archa Noemova, kterou Francouzi zajali, když jsem byl ještě kluk. Měla samozřejmě děl přes míru, a tak její výzbroj zredukovali tak, že v jejich klasifikaci to byla korveta, s čtyřiadvacetiliberními karonádami a párem dlouhých devítiliberek – nejdřív jsem ji skoro nepoznal, tak se změnila. Ale pro nás je to pořád fregata a bude samozřejmě zakoupena do stavu válečného loďstva (mimochodem, má znamenité plavební vlastnosti, zvláště ve větru, a my jsme ji bez nejmenšího poškození odtáhli do větru, jestli jsme poškrábali tak sáh nebo dva její měděné obšívky). A potom je tady to kořistné na osobu a především ta guinejská loď. Pro nás to není kořist, protože je to anglická loď, ale zachránili jsme ji a představuje určité množství hotových peněz, což nebude nevítané, když uvážíme, v jaké stavu máme měděné nádobí. Naneštěstí se na tom podílí i admirál. Ačkoliv já mám rozkazy od admirality, ten mazaný starý pes k tomu připsal nějaké svoje pitomosti, aby si pojistil, že jedna osmina mého podílu připadne jemu, ať už ukořistím cokoliv. A udělal to tím nejdrzejším způsobem, po večeři, kdy se na celé kolo přátelsky smál, cha, cha. Obávám se, že všichni admirálové jsou v tomhle na jedno brdo, a troufám si říct, že to samé můžeme čekat i v Kapském Městě.“

Sotva dopsal poslední dvě slova, vytanulo mu na mysli Stephenovo varování, aby zachoval utajení. Pečlivě je změnil na „v místě našeho určení“ a potom se vrátil ke guinejské lodi. „Normálně by byla přecpaná černochy na cestě do Antil, což by její cenu hodně zvedlo, ale možná že je dobře, že tam žádní nebyli. Stephen se vždycky tak rozzuří, jakmile padne zmínka o otroctví, takže mám zato, že bych je stejně musel vysadit na břeh, abych zabránil tomu, že ho pověsí pro vzpouru. Zrovna posledně, když mě důstojníci pozvali na večeři, tak se Akers, první důstojník, dostal na to téma a Stephen se do něj pustil tak zle, že jsem musel zasáhnout. Pan Farquhar zastává stejný názor jako Stephen a já jsem si jist, že mají pravdu – ta podívaná je opravdu šeredná – ale občas si nemohu pomoct a přemýšlím o tom, že by párek poslušných, statných mladých černochů, kteří by plnili své povinnosti a nemohli by dát měsíční výpověď, přišel v chatě Ashgrove náramně vhod. Když už jsem se zmínil o chatě, napsal jsem Ommaneyovi, aby ti okamžitě poslal veškerou zálohu, kterou dostane za podíl z Hyaeny. Prosím tě, okamžitě si za ty peníze kup kožešinový plášť a štólu proti tomu pekelnému průvanu a…“ následoval výčet doplňků do domácnosti, které měly být opatřeny: měděné nádobí, samozřejmě; přestavba komínu v salónu; poslat Goadbye opravit střechu; koupit tu čerstvě březí jerseyskou krávu po poradě s panem Hickem. „Miláčku, čas letí,“ pokračoval v psaní. „Na palubu Hyaeny už vytahují čluny a kabotážní plachetnice zvedá kotvu. Možná že se zastavíme u Sv. Heleny, ale jinak nebudu mít volno dřív, než dorazíme do svého přístavu. Bůh ti žehnej a opatruj tě, miláčku, a taky děti.“ Vzdychl si, usmál se a už chtěl dopis zapečetit, když vstoupil Stephen, nasupený a se ztrhanými rysy.

„Stephene,“ řekl mu, „právě jsem napsal Sophii. Nechceš jí něco vzkázat?“

„Srdečné pozdravy, samozřejmě. A poručení paní Williamsové.“

„Pro pána!“ zvolal Jack a rychle dopisoval poslední řádky, „díky, žes mi to připomněl. Vysvětlil jsem, jak to bylo s lady Clonfertovou,“ poznamenal, když dopis skládal.

„V tom případě doufám, žes byl stručný,“ odpověděl Stephen. „Podrobné líčení okolností může celou konstrukci nadobro zničit. Čím delší historka, tím méně uvěřitelná.“

„Jenom jsem tvrdil, že se nedostavila včas, a pokračoval jsem dál.“

„Takže jsi nenapsal nic o třetí hodině ranní, o tom podvodu v hostinci, o přehlédnutých signálech, o veslování, jako bychom ujížděli před soudným dnem, a o tom, žes tu dámu pustil k vodě?“ zeptal se Stephen a vyrazil nepříjemný, krákoravý zvuk, což byl jeho způsob smíchu.

„Ty jsi fakt řehtačka, jen co je pravda,“ poznamenal Jack. „Ale řekni mi, jak je na tom tvůj pacient?“

„Inu, ztratil spoustu krve, to se nedá popřít. Ale na druhou stranu, málokdy jsem viděl člověka, který by takové spousty krve měl v sobě. S pomocí Boží se z toho dostane. Má u sebe kuchaře zemřelého kapitána, je to proslulý umělec a přeje si, zdali by si ho nemohl ponechat na palubě, jestli s tím bude šlechetný vítěz souhlasit.“

„To je kapitální, kapitální! Proslulý umělec v lodní kuchyni nasadí korunu té skvělé ranní robotě. Nebyla to skvělá ranní robota, Stephene?“

„No,“ utrousil Stephen. „Přeju ti z celého srdce radost ze zajetí těch lodí, ale jestli pod slovem ‚skvělá‘ rozumíme elegantní úspornost prostředků, tak to ti gratulovat nemůžu. Veškerá ta kanonáda z velkých děl s tak žalostným výsledkem, jako je uražená bezanová čnělka takové mrňavé lodičky, navíc zaklíněné mezi skalami – jako kdyby se předčasně blížil Armagedon. A to ostudné manévrování sem a tam, než se vůbec odvážili k té guinejské lodi, navzdory naléhavým prosbám jejího kapitána. A to všechno trvalo tak nekonečně dlouho, ačkoli vkročit na ty skály bylo zakázané s odůvodněním, že nesmíme ztratit ani minutu! Ani minutu, to mě teda podrž! A přitom jich marnotratně prohýříme čtyřicet sedm. Čtyřicet sedm minut nedocenitelného pozorování, které už nebude možné nikdy zopakovat.“

„Stephene, já vím něco, co ty nevíš…“ začal Jack, ale přerušil ho poslíček: Jestli kapitán dovolí, pan Akers je připraven vstoupit na palubu.

Na palubě Jack zjistil, že začala vát jihozápadní bríza, úplně jako na rozkaz, dokonalá bríza, která bude unášet Hyaenu a jejího svěřence do Gibraltaru. Předal dopisy prvnímu důstojníkovi, znovu mu kladl na srdce nejvyšší bdělost a doprovodil ho k lodnímu zábradlí. Pak se Akers ještě nějakou chvíli zdržel, aby vyjádřil svou ohromnou vděčnost za toto velení (a navrácená Hyaena pro něj skutečně znamenala povýšení) a aby ujistil kapitána Aubreye, že kdyby jediný zajatec vystrčil hlavu z palubního jícnu, ustřelí mu ji vlastnoručně kartáčovou střelou, ale konečně se měl k odchodu. Jack, naklánějící se přes zábradlí, viděl čluny Boadicee, jak jej spolu s členy jeho posádky odvážejí pryč. Někteří vyšplhali na válečnou loď, aby obsluhovali její plachty a hlídali zajatce, jiní se odebrali na palubu Intrepid Fox, aby posílili její nemocnou a prořídlou posádku. V obou případech se jednalo o pozoruhodné množství mužů.

Jen málo kapitánů bez možnosti uchýlit se k násilnému verbování, bez náhradní lodě či jiného zdroje pracovních sil by se dokázalo usmívat při pohledu na tak ohromné množství námořníků, odcházejících na jiná plavidla, které už s největší pravděpodobností nikdy v životě neuvidí, ale Jack zářil jako vycházející sluníčko. Kapitán Loveless měl vynikající konexe a Boadicea velice hojnou posádku. Vcelku dobrou, průměrnou posádku jen s nepatrným podílem suchozemců a s uspokojivým množstvím pracantů, kteří si zasloužili svou hodnost námořníků první třídy. Nicméně tu byl také značný počet nemehel, kteří neměli cenu ani snězené menáže a jen zbytečně zabírali místo, přičemž poslední odvedenci představovali povinnou kvótu z Bedfordshiru a byla to podivná směsice ztracenců, drobných zlodějíčků a vagabundů, z nichž ani jeden nikdy nepřičichl k moři. Angličtí zajatci z paluby Hébé, správní námořníci posbíraní z větší části z britských lodí, společně s párem prvotřídních řemeslníků násilím zverbovaných z Intrepid Fox víc než nahradili jejich ztrátu. Takže nyní Jack s opravdovým uspokojením sledoval osm homosexuálů, tři notorické zloděje, čtyři pomatence a hrstku nenapravitelných ulejváků a samozvaných právníků, jak mu z očí mizí nadobro. Moc rád se také zbavil jednoho hulváta kadeta, který mladším kolegům dělal ze života peklo. Ale ze všeho nejvíc byl nekonečně šťastný, že se naposledy vidí se svým prvním důstojníkem. Pan Akers byl hrubý, zešedivělý, zachmuřený muž s jednou nohou. Bolestivé zranění z něj často činilo hrubiánského, zle naloženého patrona. A nesouhlasil s Jackem v mnoha ohledech, včetně názoru na bičování. Co však bylo ještě závažnější, bez ohledu na úctu zasluhující zranění, Akers vůbec nebyl námořník. Když Jack poprvé vstoupil na palubu fregaty, zjistil, že kotevní lana jsou dvakrát omotaná kolem pacholat a zašmodrchaná, kterýžto pohled jej nadobro znechutil. Ztratili hodinu a dvacet minut jejich rozmotáváním, zatímco po celou tu dobu v přístavu vlál signál, vyzývající Boadiceu k vyplutí na moře, v pravidelných intervalech zdůrazňovaný výstřelem z děla. A tento dojem uspěchané, zlovolné neschopnosti sílil ze dne na den.

A najednou taková změna: zajal dvě báječné lodě a zároveň se zbavil mužů, jejichž přítomnost by do značné míry bránila tomu, aby se z fregaty stal plně výkonný nástroj k ohrožování nepřítele, natož šťastná loď, a udělal to způsobem, který byl plně ve prospěch pana Akerse. Právě v tom spočívalo kouzlo. Nyní velel posádce, jejíž celkové námořnické umění už teď bylo vcelku uspokojivé, navzdory zbývajícím padesáti nebo šedesáti nevycvičeným chlapům, jejíž dělostřelecké umění, i když na nejnižší možné úrovni, jak už tomu bývá pod velením důstojníků, jejichž jediná představa boje je zaklesnout se navzájem ráhny, kdy žádná střela nemůže minout, bude jistě možné zlepšit. „Ohromná způsobilost, panečku, ohromná způsobilost,“ mumlal si. A potom jeho úsměv kulminoval ve vnitřním sebeuspokojení, pochechtával se při vzpomínce na to, že pro jednou jeho nevalná vynalézavost předčila vynalézavost Stephena Maturina. Neboť to, co on věděl, zatímco Stephen ne, byl fakt, že těch čtyřicet sedm minut činilo přesně ten rozdíl mezi zachráněním a nezachráněním. Rozdíl mezi právem Boadicee na jednu osminu hodnoty guinejské lodi a pouhým děkovným dopisem od jejích vlastníků. Intrepid Fox byla zajata v úterý čtyřicet šest minut po desáté, a kdyby byl přijal kapitulaci francouzského držitele kořisti o chviličku dříve, než uplynulo čtyřiadvacet hodin od jejího zadržení, nedošlo by podle námořního práva k zachránění guinejské lodě ani náhodou. A co se týče toho, že by Stephen mohl strávit šestačtyřicet minut na skalách Dry Salvages pátráním po problematických broucích, Jack ho na odlehlé oceánské skály vysadil už dříve a musel ho odtud dostat násilím dlouhé hodiny po dohodnutém čase. Ale bude mu to schopný vynahradit – na odvrácené straně od Kapského Města je korálových útesů habaděj.

„Fregata nám signalizuje, s dovolením, pane,“ ozval se kadet signalista. „Žádám o povolení opustit svaz.“

„Signalizujte proveďte,“ odpověděl Jack. „A dodejte šťastný návrat.“

Hyaena ukázkově rozvinula košové plachty, pevně je napnula a nabrala rychlost, následována ve vzdálenosti jednoho kabele v závětří guinejskou lodí. Jack je chvíli sledoval, jak nabírají kurs k Gibraltaru, a potom vydal rozkazy, které Boadiceu odkloní k rovníku, těsně přitočit k sílící bríze, a odebral se do své velké kajuty. Přepážky, které byly odstraněné, když se fregata připravovala k boji, byly už zase na místě a dvě masivní osmnáctiliberní děla už byla opět uklizena, jedno na přídi a druhé na zádi. Ale pravoboční dělo bylo pořád ještě teplé a ve vzduchu se vznášel pach střelného prachu a doutnáků, což je ta nejvíce vzrušující vůně, ať už na pevnině či na moři. Ten krásný pokoj byl celý jeho, překypující prostorem a zářící křivkou záďových oken, navzdory tomu, že měl na palubě význačného pasažéra, neboť ačkoliv se pan Farquhar měl stát guvernérem, jeho postavení bylo dosud nanejvýš teoretické, protože záviselo na porážce mocné francouzské eskadry a na dobytí ostrovů, jimž měl vládnout. Takže se pro přítomnou chvíli spokojil s místností, která za jiných okolností sloužila jako kapitánova jídelna. Jack vrhl poslední zamilovaný pohled na ukořistěné lodě a zavolal: „Pošlete pro pana Seymoura, pana Trollopa a pana Johnsona.“

Seymour, druhý důstojník, a Trollope, třetí důstojník, následováni Johnsonem, pomocníkem navigátora, si pospíšili dovnitř, kde se potěšeně ale trochu úzkostlivě rozhlédli. Věděli moc dobře, že Boadicea, ačkoliv byla úspěšná, se v boji neproslavila, obzvláště ne během odtahování Hyaeny z jejího neškodného posedu na skalách a vlečení průlivem na otevřené moře, a zdaleka si tudíž nebyli jistí, co má jejich kapitán na srdci. Seymour a Johnson mohli být téměř bratři, byli oba malí, růžoví a buclatí s kulatými hlavami a s mladistvými, upřímnými tvářemi, na nichž výraz uctivé vážnosti byl daleko méně obvyklý než dobrá nálada. Muže tohoto typu viděl Jack během své kariéry už stokrát a byl moc rád, že je má na palubě. Viděl už také jiné Trollopy. Trollop byl velký muž, černovlasý, s tmavou, zachmuřenou tváří s odhodlaným výrazem a pevnou čelistí. Pod špatným velitelem by z něj mohl být nezvladatelný poručík, anebo se mohl stát sám čertovským kapitánem, pokud vůbec dostane kapitánský patent, ale v tuhle chvíli byl mladý, jeho povaha se teprve utvářela. Všichni byli mladí, ačkoliv Johnson se už možná blížil třicítce – na své postavení tedy poměrně starý.

Jack věděl velice dobře, co se jim honí hlavami. Jako poručík byl často volán na kobereček, aby snášel výtky za chyby jiných. Co však nevěděl, byl fakt, že uctivé výrazy na tvářích těchto schopných, podnikavých, ostřílených mladíků byly nejenom výrazem jejich respektu k jeho hodnosti, ale také vyjadřovaly jistý úžas nad pověstí, jaké se ve válečném námořnictvu těšil. Se svou brigou Sophií o čtrnácti dělech zajal španělskou fregatu Cacafuego (Španělská šebeková fregata, na níž Aubrey odvážně zaútočil v prvním dílu této ságy, nazvaném Velitel šalupy (Talpress 2000). Autor se inspiroval akcí Thomase Cochrana, který takto zaútočil se svou šalupou Speedy na španělskou fregatu El Gamo a zajal ji. (Pozn. překl.)), vyzbrojenou dvaatřiceti děly. Byl jedním z mála kapitánů fregat, který vůbec kdy zaútočil na francouzskou řadovou loď (se čtyřiasedmdesáti děly). Jako zastupující velitel fregaty Lively přinutil španělské lodě Claru a Famu o stejné výzbroji, aby se mu vzdaly během pozoruhodného souboje fregat nedaleko Cadizu. A co se týče přepadání lodí v přístavech a všestranného sužování nepřítele, vyrovnal se mu ze služebně stejně starých kapitánů jen málokdo. Jack to nevěděl či ani netušil částečně proto, že si stále připadal jako jejich vrstevník, a částečně proto, že upřímně považoval své obzvláště výjimečné bojové akce za výsledek štěstí. Prostě byl náhodou v pravou chvíli na pravém místě a v jeho situaci by každý námořní důstojník udělal to samé. Nebyla to falešná skromnost. Znal tucty důstojníků, dobrých důstojníků, vynikajících námořníků, jejichž odvaha byla mimo veškeré pochybnosti, kteří sloužili za válek bez jediné šance vyznamenat se. Byli to muži sloužící při doprovodu konvojů, na transportních lodích či dokonce na řadových lodích, jež nepřetržitě prováděly blokádu Brestu a Toulonu, kteří velice často čelili nebezpečí, ale spíše pocházejícímu od rozbouřeného moře než od nepřítele, a kteří proto zůstávali nepovšimnuti, často nepovyšováni a vždycky chudí. Kdyby byli na pravém místě v pravý čas, vedli by si stejně jako on, nebo ještě lépe. Byla to jen otázka štěstí.

„No tak, pánové,“ začal. „Tohle je docela příjemný začátek plavby. Ale přišli jsme o pana Akerse. Pane Seymoure, budete tak laskav a zaujmete jeho místo.“

„Děkuji vám, pane,“ řekl Seymour.

„A pane Johnsone, vy jste udělal poručické zkoušky, jestli se nepletu?“

„Ach, ano, pane. První srpnovou středu v roce 1802,“ odpověděl Johnson, přičemž nejprve zrudnul a potom povážlivě zblednul. Zkoušky udělal, ale tak jako v případě mnoha kadetů bez špetky vlivu vytoužená velitelská funkce nikdy nepřišla. Po celá ta léta byl pomocníkem navigačního důstojníka, služebně nejstarším kadetem, nic víc, a naděje na povýšení slábla s každými narozeninami. Teď už byla téměř ztracená a zdálo se, že svou kariéru ukončí v nejlepším případě jako navigační důstojník, pouhý důstojnický zástupce, dokud nebude vyvržen na břeh, a vlastní velení nikdy nedostane. A na palubě Boadicee byli kadeti s šancemi daleko většími, než byly jeho. Kapitán Loveless vezl kmotřence jednoho admirála a synovce jiného, a dědice člena bohoslužebního řádu ze Salisbury, zatímco Johnsonův otec byl pouhý penzionovaný poručík.

„Takže,“ pronesl Jack, „já vás jmenuju titulárním poručíkem a doufejme, že admirál v Kapském Městě jmenování potvrdí.“

Johnson, nyní opět celý rudý, začal ze sebe sypat díky a Jack rychle pokračoval: „Protože před vámi nechci skrývat, pánové, že Kapské Město je naším cílem. A co patrně nevíte – jakmile ho obeplujeme, čekají na nás na druhé straně čtyři francouzské fregaty, každá o čtyřiceti dělech. Takže dnešní malá šarvátka přišla svým způsobem velice vhod. Uspokojila nekvalifikované členy posádky – zasvětila je, takříkajíc – a ukončila lupičské výpady Hébé. Posledních pár týdnů si ďábelsky zahrávala s naším námořním obchodem. Takže si myslím, že bychom si na to mohli vypít skleničku vína. Probyne!“ zavolal. Probyn byl jeho steward. „Vytáhněte láhev madeiry a potom skočte na příď a dohlédněte na to, aby ten kuchař francouzského kapitána byl pohodlně uložen. Chovejte se k němu civilizovaně. Tak tedy na Hyaenu, bývalou Hébé. A na bezpečné přistání.“ Pili s vážnými tvářemi, neboť si byli jistí, že tohle není zdaleka to poslední, co má kapitán na srdci. „Svým způsobem to bylo docela dobré,“ pokračoval, „ale nepředpokládám, že by to kdokoliv z vás nazval pěkné.“

„Zdaleka to nebylo ve vašem minorském stylu, pane,“ řekl Trollope.

Jack vrhl na poručíka ostrý pohled. Cožpak se spolu někdy plavili na jedné lodi? Nedokázal si jeho tvář vybavit.

„Byl jsem kadetem na Amelii, pane, když jste přivezl Cacafuego na Minorku, do Mahonu. Panečku, jak jsme Sophii provolávali slávu!“

„Fakt jste tam byl?“ podivil se poněkud do rozpaků uvedený Jack. „No, jsem rád, že jsme na Cacafuego nenarazili dneska, a už vůbec nerad bych potkal jednoho z těch Frantíků, co jsou za mysem Dobré naděje, protože ačkoliv mi posádka Boadicee připadá celkově jako ochotná, slušná parta – nevšiml jsem si žádného náznaku bázlivosti – její dělostřelecké umění je naprosto žalostné. A co se týče vlečení, nikdy, v celém svém životě jsem neviděl tolik lidských stvoření tak neschopných zacházet s veslem. V tom rudém kutru nebyl jediný chlap kromě starého Adamse a toho námořníka pěšáka, který by měl ponětí o vlečení lodě. Ale hlavní starost mi dělá střelba. Žalostné, žalostné… Jedna boční salva za druhou na vzdálenost pět set metrů a dokonce menší. A kam všechny ty výstřely šly? Rozhodně ne na palubu francouzské lodi, pánové. Jediná střela, která zasáhla, byla z příďového stíhacího děla a z toho mířil maník ze spižírny, který neměl na palubě vůbec co dělat. No a teď si představte, že bychom padli na francouzskou fregatu s dobře vycvičenou posádkou, která by nás prošpikovala ze svých čtyřiadvacetiliberek ze vzdálenosti dobré míle. Protože jejich dělostřelba je ďábelsky přesná, jak určitě moc dobře víte.“ Ve vážném tichu, jež se rozhostilo, jim dolil sklenice a pokračoval: „Díky Bohu, že k tomuhle došlo tak brzo. Nemohlo to dopadnout lépe. Nováčci už mají za sebou mořskou nemoc, jsou sami se sebou spokojeni, chudáci naivní troubové. A každý řadový námořník je bohatší o roční plat, a to všechno jsme získali v jednom slunečném dopoledni. Musíme je přinutit, aby pochopili, že když je budeme učit jejich povinnosti, tak jim pomáháme získat ještě víc. Teď budou ochotně poslouchat. Nebudou potřeba žádné ratanové hole, ani rány lanovým obuškem. Až doplujeme do Kapského Města, pánové, tak očekávám, že každý chlap i plavčík na lodním seznamu bude přinejmenším schopen veslovat, napínat a refovat plachty, nabíjet, mířit a střílet z mušket i z děla. A jestli se nenaučí nic víc než tohle a bude poslouchat rozkazy, no tak budeme na dobré cestě, abychom se mohli na opačné straně mysu Dobré naděje srazit s jakoukoliv francouzskou fregatou, která tam bude.“

Když poručici odešli, Jack chvíli uvažoval. Vůbec nepochyboval, že jsou s ním zcela zajedno. Patřili k tomu druhu mužů, které znal a měl rád. Ale stejně měli před sebou ještě spoustu práce. S jejich pomocí by mohl přeměnit Boadiceu na tu nejsmrtonosnější plovoucí baterii ohromné palebné síly. Ale pořád ještě zbývalo dovést loď na místo boje, dovést ji tam tak rychle, jak jen živly dovolí. Poslal pro navigátora a bocmana a těm oznámil, že není spokojený s plavebními vlastnostmi fregaty, ani co se týče její rychlosti, ani způsobu, jakým přiostřuje k větru.

Následovala vysoce technická porada, během níž narazil na pevný odpor Buchana, navigátora, postaršího muže zatvrzele lpícího na svých praktikách, který nechtěl připustit, že jakékoliv přeložení nákladu, jakýkoliv pokus o to, aby loď byla předotížná, by měl žádoucí efekt. Pomalá vždycky byla a pomalá vždycky bude; vždycky rozděloval náklad v podpalubí přesně stejným způsobem, od té doby, co je na palubě. Naproti tomu bocman, na svou důležitou funkci poměrně mladý muž, námořník každým coulem, vychovaný na uhelných lodích plavících se v Severním moři, byl stejně žádostivý jako jeho kapitán, aby z Boadicee dostali to nejlepší, i kdyby to mělo znamenat zkusit něco nového. Procítěně hovořil o výborných účincích dobře usazených svorek upínaček. Bezvýhradně souhlasil s plánem naklonit přední stěžeň. Jack v něm hned našel zalíbení.

Přinejmenším část rozmrzelosti páně Buchanovy pramenila z hladu. Důstojníci obědvali v jednu hodinu a ta už dávno uplynula. A ačkoliv dnešní oběd by byl tak jako tak průměrný, jeho absence naladila navigátora jednoznačně mrzoutsky. Bocman se naobědval v poledne společně s tesařem a dělmistrem a Buchan, který z něj cítil jak jídlo, tak grog, nenáviděl jeho usměvavou tvář a ještě víc nepřetržitý proud jeho řeči.

Jack byl do určité míry také vyznavačem dobrého jídla, a tak když je propustil, odebral se do horní kajuty. Našel tu Stephena a pana Farquhara, jak pojídají moučník. „Neruším?“ zeptal se.

„Vůbec ne,“ zazněla společná odpověď a udělali mu místo mezi knihami, dokumenty, mapami, prohlášeními a letáky, které se snažili znovu spořádat po násilném zrušení a opětovném vybudování jejich přístřešku. „Doufám, že už je vám dobře, sire?“ zeptal se pana Farquhara, který v Biskajském zálivu trpěl více než jiní mořskou nemocí a od té doby vstával ze svého lůžka kvůli poradám s doktorem Maturinem. Ti dva byli stále ponoření do papírů, mluvili cizím jazykem na zlost svým sloužícím, dvěma plavčíkům vyčleněným k tomu, aby se o ně starali, kteří by rádi ukojili svou přirozenou zvědavost – zvědavost ještě umocněnou dotazy jejich kamarádů z posádky, kteří by hrozně rádi věděli, co se chystá. Farquhar zhubl asi o šest a půl kila a jeho hubená, inteligentní tvář s orlím nosem stále ještě měla zelenkavý nádech, ale odpověděl, že se nikdy v životě necítil lépe, že ohromný hluk bitvy a více než jupiterovské hromobití lodních děl dokončilo účinek – se zdvořilou úklonou ke Stephenovi – nadpřirozených léčitelských schopností doktora Maturina, takže se zase cítí jako mladík. Má mladickou chuť k jídlu, neukojitelnou potřebu být u stolu. „Ale,“ pokračoval, „ze všeho nejdříve mi musíte dovolit, abych vám pogratuloval co nejsrdečněji k vašemu skvělému vítězství. Takové okamžité rozhodnutí, takový cílevědomý boj a tak šťastné rozuzlení!“

„Jste příliš laskavý, sire, až příliš laskavý. Ale co se týče toho šťastného rozuzlení, o kterém se tak pochvalně zmiňujete, má jeden aspekt, z kterého bychom mohli mít radost my všichni. Máme na palubě kuchaře toho francouzského kapitána, a já jsem přišel“ – obrátil se ke Stephenovi – „zeptat se, zdali si myslíte, že bychom ho mohli přesvědčit…?“

„Já už jsem za ním zašel,“ řekl Stephen. „Jedno podsvinče, patřící do velkého vrhu přeživších selat, se stalo jednou z mála obětí boje na palubě Hébé, a jestli tomu dobře rozumím, tak má poskytnout první důkaz jeho schopností. Už jsem dohlédl na to, aby sem byly přeneseny pokrývky a víno monsieura Bretonnièra. Myslel jsem si, že můžu také nařídit, aby spolu s tím přenesli také zásoby jeho zesnulého kapitána – paštiku z husích jater ve džbánech, lanýže v husím sádle, husí kousky v husím sádle, rozmanitou škálu uzených klobás, bayonnskou šunku, nakládané ančovičky a spolu se zbytkem vína jedenadvacet tuctů Margaux ročníku 88 s dlouhým korkem, zároveň s téměř stejným množstvím Château Lafite. Samozřejmě nemohu říct, jak všechno to víno spořádáme, ale byla by věčná škoda nechat tak ušlechtilé víno vrátit do Evropy, přičemž v těchto podmínkách z něj za další rok už bude jen přízrak.“ Nicméně klaret se dalšího roku vůbec nedožil a ani to nádherné archivní víno se nezkazilo. Stálým užíváním a za pomoci Bretonnièra a dalších hostů z důstojnické jídelny je Jack se Stephenem, jak dny míjely, vypili téměř do poslední kapky. A dnů bylo na mou duši požehnaně, neboť příznivé větry, které vály v době jejich vyplutí, je opustily dávno předtím, než dosáhli rovníku, a občas se kolébali na olejnatém, vzdouvajícím se moři a rovníkový proud je zvolna snášel k Americe, zatímco příďová figura Boadicee se usmívala postupně na všechny světové strany a stěžně fregaty se nakláněly málem až k mořské hladině. Deset dní bez konce, kdy se fregata převalovala na vlnách se zplihlými plachtami na nehybné hladině, sama o sobě čistá, ale obklopená špínou ze tří stovek mužů – z admirála Browna, jak tomu říkali staří mazáci – a nyní také prázdnými soudky od hovězího, slupkami a dalšími odpadky v takové míře, že Jack se musel nechat v jole odvézt čtvrt míle, aby si mohl dopřát ranní koupel, přičemž zároveň přiměl posádku vléci svou loď, aby se mu jednak naskytl pohled na přijatelnější okolí a za druhé aby své muže vycvičil v umění zacházení s vesly, takže zabil dvě mouchy jednou ranou, či dokonce tři, protože na palubě Boadicee bylo zvykem spustit do čisté, vlažné vody plachtu, upevnit na její rohy bóje, a tak vytvořit mělký bazén, v němž se mohli ti, kteří neuměli plavat – a těch byla většina – cákat a veselit se a snad se i naučit, jak přitom zůstat chvíli na hladině.

Ale samotný rovník překročili ve velkém stylu, s napnutými všemi závětrovkami a s více než obvyklými rozpustilostmi, neboť když skasali plachty, aby mohl na palubu přijít Neptun, doprovázený příšerně obscénní Amfitrítou s pytláckým pytlem, zjistili, že neméně než sto dvacet tři duší musí být před překročením rovníku namydleno žluklým tukem (dehet byl zakázán, neboť ho byl nedostatek) a oholeno kusem obruče ze sudu, než budou vymáchány ve vodě.

Ještě dále na jih, s Canopem a Achernarem vysoko nad hlavou, ukazoval Jack pozorným kadetům nová souhvězdí Mouchy, Páva, Chameleóna a mnoha dalších, která všechna zářila ve vlahém, průzračném vzduchu.

Panovalo podivné, nepředvídatelné počasí, neboť dokonce i poté, co Boadicea narazila na 4 stupni jižní šířky na pasáty, ukázalo se, že jsou apatické a nárazové. Bylo jasné, že tohle nebude žádná rychlá přeplavba, ale ačkoliv Jack na palubě často hvízdal, aby přivolal vítr, nějaký silnější vítr, délka plavby mu velké starosti nedělala. Jeho loď byla řádně vybavená, několik bouří s deštěm ji zásobilo pitnou vodou a posádka byla v pozoruhodně dobrém zdravotním stavu. Jak se týdny měnily v měsíce, napadlo ho, že tohle je šťastné období, vyjmuté z času, prostírající se mezi domácími starostmi na jedné straně a těmi, které na něj určitě budou čekat v Indickém oceánu, kde začne jeho opravdová práce. A kromě toho, ačkoliv toužil po tom, aby „opravdové věci“ už začaly, věděl, že žádná síla na světě běh věcí neurychlí. Spolu s Fellowesem udělali, co bylo v jejich silách, aby zvýšili rychlost plavby fregaty a dosáhli dobrých výsledků. Ale nemohli poroučet větru. A tak s čistým svědomím a tím fatalismem, který si námořníci musí osvojit, aby nepodlehli frustraci, využil příležitosti, aby se kvality Boadicee přiblížily jeho představě elitní fregaty, bitevního nástroje ovládaného výhradně prvotřídními námořníky, muži srostlými s válečnou lodí, z nichž každý bude kvalifikovaným mířičem, nabíječem děla a s palubní sekerou či tesákem v ruce ďáblem.

Nepostřehnutelně začala ta část posádky Boadicee tvořená suchozemci připomínat námořníky, jak se neměnná rutina válečného námořnictva stávala jejich jediným skutečným způsobem života, života, v němž je přirozené a nevyhnutelné, že bocmanova píšťalka odpíská konec všech aktivit na lodi pro všechny chlapy dříve, než na konci prostřední hlídky zazní osm úderů zvonu, a že spáči by měli vstát ze svých hamaků, účastnit se nástupu a potom začít drhnout paluby s prvními paprsky ranního slunce. Že jsou všichni členové posádky svoláni bocmanovou píšťalkou k obědu při osmi úderech zvonu dopolední hlídky, že oběd bude sestávat ze sýra a vařených knedlíků v pondělí, dvou liber soleného hovězího v úterý, sušeného hrášku a knedlíků ve středu, jedné libry nasoleného vepřového ve čtvrtek, sušeného hrášku a sýra v pátek, dvou liber soleného hovězího v sobotu a libry soleného vepřového a nějakých dobrot, jako třeba rozinkového nákypu v neděli, pokaždé doplněných denní librou sucharů; že při zaznění jednoho úderu zvonu má po obědě následovat pinta grogu, že po večeři (s další pintou grogu) by se všichni chlapi měli odebrat na signál bubnem na svá bojová stanoviště, a konečně že na signál píšťalky by dole měly být zavěšeny hamaky, aby se hlídka v podpalubí mohla čtyři hodiny vyspat, než bude znovu o půlnoci probuzena pro další směnu na palubě. Tato rutina a nepřetržité čilé hemžení na lodi spolu s pohledem na Atlantský oceán, prostírající se od obzoru k obzoru, na nic jiného než nekonečné moře a oblohu, je odřízly od pevniny tak dokonale, že jim to připadalo jako jiný svět, kde neexistuje nic neodkladného, a oni přijali za své hodnoty moře.

Začali také připomínat námořníky vzhledem, neboť hodinu a čtyřicet minut poté, co Boadicea překročila obratník Raka, pomocník tesaře zatloukl do paluby dva mosazné hřebíky, přesně dvanáct yardů od sebe. Každý muž obdržel dvanáct yardů hrubého plátna, jehly a nitě, zároveň s pletenou rohoží a bylo jim nařízeno, aby si vyrobili kazajky do teplého podnebí, kalhoty a klobouky se širokou krempou. Za pomoci svých obratnějších kolegů to provedli s takovým účinkem, že během příštího nedělního rozdílení suchozemci oblečení ve směsici rozervaných šatů a jiných hadrů z lodní výprodeje – starých kožených kalhotách pod kolena, zamaštěných vestách a pomačkaných kloboucích – zmizeli, a jejich kapitán kráčel podél vyrovnaných řad mužů svým způsobem stejně čistých a bílých, jako byli příslušníci námořní pěchoty, vyrovnaní na ubytovací palubě, čistí a rudí ve svých uniformách.

Pořád tu ještě bylo pár troubů, příslušníků záďové hlídky, kteří nebyli dobří k ničemu jinému než k tahání za přidělené lano. V každé hlídce jich byl zhruba tak tucet takových, jejichž hlavy se nedokázaly vyrovnat s ohromnými příděly grogu a kteří byli nepřetržitě trestáni za opilství, a tak tu zůstávalo pár zatvrzelých případů, ale vcelku byl kapitán s posádkou spokojen. Byla to docela slušná parta mužů. Byl spokojen také se svými důstojníky, s výjimkou Buchana a lodního hospodáře, ohromně vysokého člověka se žlutou tváří, vbočenými koleny a ohromnými, rozpláclými chodidly, jehož účetní knihy Jack velice bedlivě zkoumal. Všichni tři poručici mu asistovali s obdivuhodným zápalem a starší kadeti stáli opravdu za to.

Zdaleka nezanedbatelným přínosem zázračně šťastného střetnutí u Dry Salvages byla skutečnost, že Boadicea získala ohromné množství munice. Předpisy povolovaly Jackovi pouze stovku sférických střel pro každou jeho dlouhou osmnáctiliberku a musel je žárlivě schraňovat, protože si vůbec nemohl být jist, jestli v Kapském Městě vyfasuje nějaké další. Byla to zpropadená situace, neboť věděl, že jestli nevycvičí osádky děl při ostrých střelbách, tak nebudou vědět, jak si počínat, až nastane příslušný okamžik, a pokud je vytrénuje, tak se může stát, že ve stejný kritický okamžik by také nemuseli mít s čím střílet – ale od toho požehnaného dne už nebyl každodenní výcvik posádky Boadicee tou obvyklou pantomimou. Samozřejmě, osádky rachotily se svými osmnáctiliberkami sem a tam a nacvičovaly všechny úkony nutné během střelby, od odvázání děla až po jeho zajištění před výstřelem. Ale protože se čtyřiadvacetilibrové kule z Hébé hodily do karonád na palubě Boadicee a její devítilibrové kule do dvou stíhacích děl, bylo každý večer slyšet jejich divoké burácení. Každý muž si zvykl na smrtelně nebezpečné odskočení děla v důsledku zpětného rázu, na záblesky a hluk výstřelů, a chápal se lafetových provazců, nabijáku či vytěráků s automatickou rychlostí, zahalen hustým, rozvířeným dýmem střelného prachu. A ve slavnostní dny, jako když pozdravovali překročení obratníku Kozoroha dvojnásobnou boční salvou, bylo potěšením sledovat jejich náladu. Zničili vor z prázdných soudků od hovězího na vzdálenost dobrých pět set yardů a vysunuli děla znovu ze střílen za šíleného jásotu, aby roztříštili rozptýlené zbytky během necelých dvou minut. Nebyla to žádná smrtelná kadence střelby, jakou si Jack tak cenil, nejednalo se dokonce ani o tři boční salvy v pěti minutách, které považovali za normální ti kapitáni, kteří si zakládali na dělostřeleckém umění svých posádek, bylo to daleko pomalejší než tři salvy ve dvou minutách, které Jack dociloval během svých dřívějších velitelských operací – ale byla to přesná a o hodně rychlejší střelba, než dokázaly posádky některých lodí, které znal.

Tento „oddechový čas“, tento šťastný interval s jednoznačným a přijatelným úkolem ke splnění, plavba vlahým mořem s větry, které ačkoliv byly často malátné, zřídkakdy byly jednoznačně nepříznivé, plavba na jih na palubě pohodlné lodi s vynikajícím kuchařem, plnými sklady a dobrou posádkou, měl rozhodně své báječné stránky.

Zklamáním pro něj byl teleskop. Ne že by s ním nedokázal vidět Jupitera. Planeta zářila v okuláru jako okroužkovaný zlatý hrášek. Ale vzhledem k pohybům lodi jej nedokázal udržet v ohnisku dostatečně dlouho či pevně, aby mohl zaznamenat místní čas oběžných drah jeho měsíců a tak zjistit svou zeměpisnou šířku. Vinu nenesla ani teorie (v žádném případě nová), ani teleskop. Bylo to důmyslně vyvážené kolíbkové lůžko, zavěšené na stěhu hlavní brámové čnělky, kterou navrhl, aby vykompenzoval klopení a klonění lodi, které nefungovalo podle jeho představ, navzdory všem změnám. A noc co noc se tam kýval za stálého nadávání a klení, obklopen kadety vyzbrojenými čistými vytěráky, jejichž úkolem bylo jemně jej podle příkazů tlačit sem a tam, aby vybalancování bylo co nejlepší.

Co se týkalo těchto mladých gentlemanů, připravoval jim náročný program, trval na vysokém stupni pohotovosti a činorodosti. Ale kromě těchto seancí s teleskopem, které z celého srdce nenáviděli, a kromě lekcí navigace byli se svým kapitánem naprosto spokojeni, jakož i s báječnými snídaněmi a obědy, na které je často zvával, ačkoliv čas od času je ve své kajutě mlátil s úděsnou silou na holý zadek, obvykle za takové zločiny jako krádež potravin z důstojnické jídelny či opakované špacírování s rukama v kapsách. Osobně je pokládal za podmanivou partu mládenců, přestože si libovali v dlouhém vyspávání v hamacích, s oblibou se oddávali lenošení a trpěli nenažraností. A v jednom z nich, v panu Richardsonovi, přezdívaném Poďobaný Ríša, objevil matematika nevšedního talentu. Jack je vyučoval navigaci osobně, neboť kantor Boadicee nedokázal udržet ve svých hodinách disciplínu. Jack brzy přišel na to, že se musí mít kromobyčejně na pozoru a mít všechny smysly nastražené, aby jej jeho žák nepředčil při stanovování přesnějších dílců kompasu či ve výpočtech ze sférické trigonometrie, o hvězdách nemluvě.

A pak tu byl pan Farquhar. Jack si jej vážil jako inteligentního, schopného, laskavého muže s pozoruhodným talentem ke konverzaci, jako vynikajícího společníka po dobu večeře, ačkoliv vůbec nepil víno, či dokonce po dobu celého týdne. Ale pan Farquhar byl vzděláním právník a pravděpodobně proto přemíru jeho konverzace zabíralo vyptávání, takže Jack měl občas pocit, že je u svého vlastního stolu vyslýchán. Kromě toho pan Farquhar často používal latinské výrazy, což Jacka uvádělo do rozpaků, a citoval autory, které Jack nikdy nečetl. Stephen vždycky dělal to samé (je ovšem fakt, že by bylo obtížné odvolávat se na kteréhokoliv autora, kterého by Jack důvěrně znal, s výjimkou těch, kteří psali o honech na lišku, námořní taktice anebo astronomii), ale u Stephena to bylo něco naprosto odlišného. Jack ho miloval a neměl nejmenší námitky proti tomu, připsat mu veškerou učenost na světě a přitom být v duchu přesvědčen, že ve všech praktických záležitostech kromě medicíny a chirurgie nesmí být Stephen nikdy ponechán o samotě. Pan Farquhar však naproti tomu vyzařoval přesvědčení, že hluboká znalost práva a veřejných záležitostí obsahuje veškeré užitečné snažení lidstva.

Nicméně páně Farquharova podstatně lepší znalost politiky a jeho ještě daleko více na nervy jdoucí nadřazenost ve hře v šachy by byly ničím, kdyby měl alespoň trochu hudební sluch. Neměl však vůbec žádný. Právě jejich láska k hudbě svedla Jacka Aubreye a Stephena dohromady na prvním místě. Jeden hrál na housle a ten druhý na cello, nikdo z nich brilantně, ale oba natolik dobře, aby měli hluboké potěšení ze svého nočního koncertování po večerce. Hrávali během každé plavby, kterou prožili společně, a nikdy je nevyrušilo nic kromě nezbytných úkolů vyplývajících ze služby, extrémně bouřlivého počasí, anebo nepřítele. Avšak nyní s ním sdílel velkou kajutu pan Farquhar a ten byl k Haydnovi stejně hluchý jako k Mozartovi. Jak sám poznamenal, nedbal o ně, ani co by se za nehet vešlo, Handela nevyjímaje. Šustění knižních stránek, když hráli, způsob, jakým vyklepával z krabičky šňupací prášek a smrkal, to vše jim kazilo potěšení ze hry. Tak jako tak cítil Jack, vychovaný v tradici námořnické pohostinnosti, povinnost učinit všechno, aby se jeho host cítil pohodlně, a to až do té míry, že vyměnil housle za whist, o který vůbec nestál, a zvával jako čtvrtého do hry velitele námořní pěchoty, o kterého také nijak zvlášť nestál.

Jejich host však s nimi příliš času netrávil, neboť během častého bezvětří Jack obvykle brával jolu a vesloval dál na moře, aby si zaplaval, aby zdálky zkoumal vytrimování fregaty a aby si mohl se Stephenem promluvit v soukromí. „Nemůžeš ho nemít rád,“ řekl, zatímco klouzal po vlně směrem k plovoucímu trsu vodních rostlin, o němž se Stephen domníval, že by se v něm mohla skrývat jižní varianta mořského koníka či palegického kraba příbuzného s těmi, jež objevili pod rovníkem, „ale nebudu zas až tak moc litovat, až ho vysadíme na břeh.“

„Já ho nemám rád až až, zvláště když mi zablokuje krále a věž tím sivým ukrytým koněm,“ prohlásil Stephen. „Jinak ho většinou považuju za dobrého společníka vyznačujícího se zvídavou, pátravou, bystrou inteligencí. Je fakt, že nemá špetku hudebního sluchu, ale nechybí mu určitý smysl pro poezii. Má zajímavou teorii o mystické roli králů, založenou na vlastním studiu práva pozemkové držby za feudalismu.“

Jackův zájem o práva pozemkové držby za feudalismu byl tak nepatrný, že pokračoval rovnou dál: „Troufám si říct, že já už velím příliš dlouho. Když jsem byl poručík a tlačil jsem se s ostatními, handrkoval jsem se s lidmi daleko víc a šli mi daleko víc na nervy než Farquhar. Tak na Agamemnonu byl ranhojič, který hrával každý večer na flétnu Dámu se zelenými rukávy (Greensleeves, sentimentální balada z roku 1580 o nestálosti ženské lásky. (Pozn. překl.)) a každý večer se zlomil přesně ve stejném místě. Harry Turnbull, nejstarší z nás – zabili ho v bitvě u Abukiru – vždycky začal blednout, jak se k tomu místu blížil víc a víc. To bylo na Antilách a nálada byla pěkně výbušná, ale nikdo neřekl ani popel, kromě Clonferta. Zní to jako nic, Zelené rukávy, ale byl to moc pěkný příklad vzájemných kompromisů, bez kterých to nejde, když jste všichni společně namačkaní na malém prostoru během dlouhé plavby. Protože jakmile se začneš s lidma hádat, tak je konec všemu pohodlí, jak víš velmi dobře, Stephene. Kéž bych pro tohle neztratil smysl, čím jsem starší a čím větší mám výhody kvůli vyšší hodnosti – luxus samoty.“

„Takže ty jsi znal lorda Clonferta, jestli tomu dobře rozumím? Jaký to byl člověk, pověz mi?“

„My jsme se znali jen povrchně,“ odpověděl Jack vyhýbavě. „Nastoupil na loď těsně předtím, než jsme dostali rozkaz plout domů, a potom přestoupil na Mars.“

„Předpokládám, že to byl schopný, temperamentní muž?“

„No,“ řekl Jack a upíral přes Stephenovu hlavu zrak na Boadiceu, jež skýtala na opuštěném moři půvabný pohled. „Důstojnická jídelna na Agamemnonu byla natřískaná, byli jsme vlajková loď. Takže jsem ho stěží znal. Ale od té doby si získal dost značnou reputaci.“

Stephen si odfrkl. Byl si dokonale vědom Jackovy neochoty říct cokoliv negativního o bývalém kolegovi námořníkovi, a ačkoliv tuhle zásadu teoreticky ctil, v praxi mu šla tak trochu na nervy.

Jackova známost s lordem Clonfertem byla ve skutečnosti kratičká, ale zanechala své stopy. Dostali rozkaz odrazit s čluny, aby zajali, spálili či zničili kaperskou loď kotvící daleko po proudu širokého, mělkého potoka, mimo dostřel děl Agamemnona, u ústí řeky lemovaného manglovníky, jehož bójemi neoznačené kanály uprostřed bahnitého pobřeží představovaly mnoho zajímavých navigačních problémů, znásobených tím, že čluny musely postupovat proti palbě z kaperské lodě a některých děl postavených na pobřeží.

Clonfertovy čluny pluly severním kanálem, Jackovy jižním. Ve chvíli, kdy bylo nutné provést konečný temperamentní výpad přes otevřené prostranství řeky, na němž kaper kotvil, byly Clonfertovy čluny seskupeny za kosou pevniny, o něco blíže k lodi než čluny pod Jackovým velením. Jack se vynořil z úzkého kanálu, zamával kloboukem, vyrazil válečný pokřik a povzbuzoval své muže, aby se „teď roztáhli pěkně do rojnice a kormidlovali přímo k upínačkovým lávkám na pravoboku nepřítele“ hustým dýmem, přesvědčen, že Clonfertova skupina obsadí loď z druhé strany. Uslyšel korespondující válečný pokřik, ale byl to pokřik spíše diváků než účastníků. Osazenstvo Clonfertových člunů nemělo v úmyslu se pohnout. Jack si to uvědomil na posledních padesáti yardech, ale už vydal rozkaz a bylo příliš pozdě cokoliv měnit. Nezbývalo než hnát se kupředu. Posádka kaperské lodi bojovala statečně. Zabila několik Jackových lidí, mezi nimi kadeta, k němuž Jack velice přilnul, a zranila mnoho dalších. Několik dlouhých minut nebylo jasné, kdo koho zažene přes palubu – byl to krutý, rozhořčený boj, brutální vraždění z bezprostřední blízkosti ve slábnoucím světle zapadajícího slunce – a potom francouzský kapitán hodil své prázdné pistole Jackovi na hlavu, přeskočil zábradlí a plaval pryč, následován většinou svých zbývajících mužů. Nesměřoval však do bezpečí pobřeží, ale ke druhé baterii děl, kterou tam umístil. A tu obrátil přímo na loď, aby smetl její palubu kartáčovou střelbou na nejkratší možnou vzdálenost. Ačkoliv Jack utržil bolestivou tržnou ránu na hlavě, neztratil duchapřítomnost, a než zazněla první salva, nechal přeřezat kotevní lana, napnout přední košovou plachtu, již naplnila z pevniny se zvedající bríza, takže když kanonáda spustila, byli už pěkný kus pryč. Díky štěstí, které ho v těch dnech nikdy neopouštělo, vyvedl loď jediným kanálem, kde nemohla najet na dno, a vánek ji vystrkal na moře, ačkoliv ne dříve, než kartáčová střela stihla zranit dalšího muže, přeseknout výtah dolní bezanové plachty a škrábnout jej přes žebra. Byla to rána jako od rozpáleného pohrabáče a srazila jej přímo do louže krve. Pobrali ostatní čluny a vrátili se na Agamemnon, přičemž Clonfert se znovu ujal velení.

Jack byl stěží natolik při smyslech, aby se dostal přes zábradlí. Strašně se trápil pro toho zabitého kluka. Mysl měl zatemněnou bolestí a horečkou, která v tom podnebí rychle následovala. A Clonfertovo přičinlivé vysvětlování – „byl přímo proti blátivému břehu – byl přišpendlen palbou pobřežní baterie – pohnout se by byla sebevražda – právě se chystal přistát, aby ji mohl obsadit přes záď, když Aubrey provedl svůj odvážný výpad“ – mu připadalo nezajímavé a nedůležité. Později, když už byl znovu schopen služby, mu připadalo trochu divné, že oficiální hlášení opomenulo jeho jméno a připisovalo Clonfertovi takové zásluhy, i když Clonfert měl v tu dobu vyšší hodnost než on. A kromě toho, hodně korzárů, kteří neuměli plavat, se ukrylo v podpalubí a museli být přemoženi poté, co se Clonfert ujal velení. Ale v tu dobu už Clonfert přestoupil na Mars a Jack, plující na palubě Agamemnonu domů, brzy na incident zapomněl a uchovával si pouze vnitřní přesvědčení, že Clonfert byl buďto překvapivě popletený a otupělý, anebo trochu bázlivý. Žádný jiný z důstojníků ve společné jídelně neprojevil názor – jejich mlčení bylo signifikantní – a ve zmatku následujících let by si na Clonferta stěží vzpomenul, kdyby nebylo rozruchu, který občas způsobil v novinách, jako když byl odsouzen k náhradě škody, která vznikla paní Jenningsové, nebo v případě, kdy byl postaven před válečný soud, protože udeřil na palubě HMS Ramillies jiného důstojníka, anebo když se o něm o něco příznivěji psalo v Gazette. Válečný soud měl za následek, že byl propuštěn ze služby, a ačkoliv byl na základě vládního nařízení znovu zařazen do námořnictva, nevyhnutelně ztratil hodnostní zařazení. Na druhou stranu, během nucené přestávky sloužil v tureckém námořnictvu a zkušenosti mu přišly náramně vhod, když se opět jako králův důstojník připojil k siru Sydney Smithovi. A s tímto poněkud výstředním gentlemanem byl u Acre, když Smith přinutil Buonaparta k ústupu, a v dalších obdivuhodných bojích, většinou na pobřeží. A Smith jej vysoce oceňoval ve svých veřejných hlášeních. Clonfert a admirál spolu vycházeli bezesporu výborně – bylo je možné oba spařit v Londýně, jak se procházejí v orientálních róbách – a také díky admirálovi byl Clonfert povýšen na komandéra, což byla jeho současná hodnost. Jack si dobře uvědomoval, že novináři z Gazette mohli snadno potlačit pravdu a překrucovat události, ale věděl, že si nejspíš nemohli vymyslet taková vítězství, jako bylo zničení turecké eskadry či zatlučení děl v Abydosu. A při čtení takových zpráv se mu zdálo, že se v otázce nedostatku Clonfertovy odvahy možná mýlil. Vzpomínka však zůstávala. Bez ohledu na to, že Clonfert byl člověk, který Jackovi k srdci nepřirostl, byl to stoupenec Smithe. A Smith, jakkoliv temperamentní, byl marnivý, okázalý člověk, který ve Středozemním moři způsobil Nelsonovi mnoho nesnází. Jackův obdiv a úcta k Nelsonovi byly takového druhu, že jeho oponenti nemohli počítat kapitána Aubreye ke svým přátelům. V zamyšlení se obíral admirály, jejich rivalitou, negativním vlivem těchto sporů, problémy vysokých velitelských funkcí a nezbytného osamění, jaké to přinášelo.

„Tedy řeknu ti, pane bratře, ty jsi se ale zamyslel!“ vyrušil ho Stephen. „Ten můj trs trávy určitě projedeme, jestli budeš veslovat tímhle neuváženým tempem. Můžeš mi říct, co ti tane na mysli? Obavy z Francouzů, bezpochyby?“

„To určitě,“ odpověděl Jack a složil vesla do člunu. „Mám z nich srdce v kalhotech. Ale ze všeho nejvíc mě zajímá, teď když se blížíme ke Kapskému Městu, jaká je pravděpodobnost flotilního plamence a co všechno s tím bude spojené.“

„Já ti nerozumím – trochu doleva, buď tak laskav, mám dojem, že vidím v tom trsu hlavonožce. Už je pryč, ten zloděj. Vesluj zvolna, kamaráde, a já shodím síťku. Já ti nerozumím. Určitě sis toho musel všimnout.“ Kývl směrem k Boadicei, z vrcholku jejíhož stěžně visel dlouhý plamenec, který prozrazoval, že je ve válečné službě.

„Já ale myslím flotilní plamenec.“ Stephen se tvářil připitoměle. „Flotilní plamenec, Stephene, který ukazuje, že jsi komodor. A s ním je spojené nejvyšší velení. Poprvé jsi to, čemu se říká vlajková hodnost – admirál. A máš admirálskou velitelskou odpovědnost.“

„A co z toho, můj milý? Podle toho, co já vím, ty jsi vždycky dával najevo velitelskou odpovědnost velice účinně. Pochybuju, že já bych to svedl lépe. Řekneš přivázat! A loď je přivázaná. Co víc si můžeš, pro všechno na světě, přát?“ Stephen mluvil trochu duchem nepřítomen, neboť veškerou svou pozornost zaměřil na hlavonožce, ačkoliv skutečně mumlal něco o komodorech – pamatoval se na ně dokonale – vůdčí loď loďstva Východoindické společnosti, která jim tak prozřetelně přišla na pomoc po jejich srážce s monsieurem de Linois, se nazývala komodor.

„Propána, copak to nechápeš!“ vykřikl Jack, který se celou myslí upínal na tuto otázku velení. „To všechno vždycky bylo o velení jedné lodi. Jsi k tomu vycvičen – bereš to jako něco přirozeného. Ale vyšší velení je něco, k čemu se dostaneš zčista jasna, bez zkušeností. Máš pod sebou kapitány, a manipulování s kapitány eskadry, z nichž jeden každý je na své ubytovací palubě Bůh Otec, se náramně liší od manipulování s lodní posádkou, kterou máš před očima. Zřídkakdy si je můžeš vybrat a zřídkakdy se jich můžeš zbavit. A jestli je neřídíš správně, tak potom eskadra nepodává správný výkon a ty sis to pěkně nadrobil! Správné porozumění je důležitější, než ti dokážu vůbec říct. Nelson to dokázal tak snadno, jako když řekneš švec… společenství bratrů, chápeš…“ Hlas se mu vytratil, a jak tak sledoval Stephena, prohrabávajícího trs rostlin, uvažoval o případech, kdy admirálové či komodorové postrádali tuto Nelsonovu charakteristickou vlastnost – o zahořklé zášti, nerozhodných akcích, ztracených skvělých příležitostech kvůli nedostatečné podpoře, o striktním plnění bitevních nařízení, válečných soudech a hlavně o nepříteli brázdícím moře bez odporu. „Corbett má dost spolehlivou pověst, stejně tak jako Pym,“ říkal si téměř jen pro sebe, a potom nahlas: „Ale když teď o tom přemýšlím, Stephene, měl bys něco vědět o Clonfertovi. Je to tvůj krajan, troufám si říct v Irsku význačný chlapík.“

„Jistě, je to irský titul,“ řekl Stephen, „ale Clonfert je stejně tak Angličan, jako jsi ty. Jeho rodové jméno je Scroggs. Vlastní pár arů bažiny a to, čemu říkají hrad, nedaleko Jenkinsvillu na tom bezútěšném severu – znám to tam dobře, roste tam anthea foetidissima – a statek jižně od Curragh of Kildare, je to půda, která propadla Desmondovi. Ale pochybuju, že tam kdy v životě vkročil. Jeden skotský agent mu dohlíží na to, aby z nájemníků vyrazil jakous takous rentu.“

„Ale on je přece pair, ne snad? Svým způsobem významná osobnost?“

„Má ty svatá prostoto, Jacku. Irský pair nemusí vůbec být významná osobnost. Nechci pronášet žádné nezdvořilé úvahy o tvé vlasti – mnoho mých nejlepších přátel jsou Angličané – ale musíš si uvědomit, že za posledních sto a více let bylo praxí anglického ministerstva odměňovat méně snesitelné přívržence irskými tituly. A takový druhořadý, výpomocný, lokajský politik, který dostane nějakou korunku a je uklizen do země, kde je cizincem, je politováníhodnou figurou, tak to je. Je to blýskavý šunt, napodobenina skutečné hodnoty. Mrzelo by mě, kdyby irští aristokraté, alespoň většina z nich, byli Irové. Kromě některých námořních lordů, které se ministerstvo neodvažuje ponechat v Dolní sněmovně, se jedná z valné většiny o nepoctivou sebranku, která nemá v Irsku co pohledávat a v Anglii ji pálí půda pod nohama. Nemluvím o vašich Fitzgeraldech či Butlerech, chápej, a už vůbec ne o těch několika málo původních rodinách, které přežily, ale o tom, co je obecně nazýváno irský pair. Tak například Clonfertův dědeček byl pouhým… Jacku, co se děje?“

„Sundávám si košili.“

„Ty chceš plavat hned po obědě, a ještě po tak opulentním obědě? To bych ti neradil. Jsi dost korpulentní. Po tolika týdnech a měsících Poirierova vaření jsi odporně otylý, plný tuku. A teď jsme, můj milý, došli k bodu, kdy je mojí svatou povinností varovat tě před obžerstvím, nezvládnutelnou žravostí… je to zvířecká neřest, vedoucí k Evině hříchu… k bulimii… obědy zabily více mužů, než kolik jich Avicenna vyléčil…“ žvanil dál, zatímco si Jack sundával kalhoty. „Takže ty si tu lázeň neodepřeš?“ řekl s pohledem upřeným na svého nahého společníka. „Můžu ti aspoň prohlédnout záda?“ Přejel prsty po matně modré jizvě a zeptal se: „Cítíš tohle v posledních dnech?“

„Jenom trochu, dneska ráno,“ odpověděl Jack. „Ale jinak, od doby, kdy jsme opustili Lamanšský průliv až do včerejška ani píchnutí. Plavání,“ řekl a s těmi slovy sklouzl přes okraj člunu a ponořil se hluboko do čisté, modré vody, zatímco jeho dlouhé žluté vlasy vlály za ním, „je na to ta nejlepší medicína,“ pokračoval, když se vynořil nad hladinu a prudce oddychoval. „Pane Bože, je to tak osvěžující, i když je voda teplá jako kafe. Pojď, Stephene, vykoupej se, dokud to jde. Protože zítra doplujeme do studeného proudu, směřujícího na sever, do zelených vod a do oblasti západních větrů, to ti povídám. Budeš mít svoje buřňáky lední, buřňáky kapské a možná i albatrosy, ale s plaváním bude veta až do Kapského Města.“

KAPITOLA TŘETÍ

Od chvíle, kdy Boadicea zakotvila, všichni námořníci byli ve stavu horečnaté činnosti při provádění posledních kosmetických vylepšení její krásy. Teď už s tím byli skoro hotovi a fregata kotvila v zátoce False Bay, kde svěží bríza otáčela jejími závětrovkami a odnášela s sebou zápach čerstvé barvy. Jediné lešení, které pořád ještě zakrývalo úzkostlivě čistou černobílou šachovnici jejího nového nátěru (podle nelsonovského vzoru), neslo tesařovy pomocníky, kteří nanášeli s úzkostlivou péčí karmínovou barvu na rty, líce a ňadra skvostné, i když bezvýrazné britské královny.

Jack, oblečený už do své nejlepší uniformy, stál u pravobočního zábradlí ubytovací paluby s panem Farquharem po boku. O něco dále vepředu rozfoukával dělmistr doutnák u mosazného devítiliberního děla. Všechna ostatní děla byla připevněna lany ke střílnám, dokonale vyrovnaná jako gardisté na přehlídce, se zádržnými lany vyčištěnými dýmkařskou hlínou. Seymour byl svědomitý první důstojník a na palubu bylo radost pohledět – dřevo se matně lesklo, spáry byly nově vyplněny ebonitově černým dehtem, zdvíhací lana pečlivě stočená do soustředných kruhů, tvořících sérii přesných spirál, kterou by se žádný člen posádky neodvážil narušit. Těch několik málo kusů mosazi, jež kapitán dovolil nablýskat, zářilo ve slunci, od přídě na záď nebylo vidět jediné smítko prachu, kurníky a přeživší prase byli strčeni do nákladového prostoru v podpalubí spolu s kozou, kterou bylo v panujícím tichu slyšet, jak zlostně tluče o klec a dožaduje se svého dlouho zpožděného tabáku. Panovalo hrobové ticho, neboť všichni členové posádky stáli vyrovnáni na palubě ve svých nedělních kazajkách a mlčky upírali dychtivé zraky na pobřeží, kde už bylo vidět korzující lidi – procházeli se na suché zemi, mezi stromy! – a většina z nich byla zřetelně černých. Jedinými zvuky, kromě mečení kozy, byly hlas navigátora, který z příďové nástavby dával pokyny kormidelníkovi, rituální odpovědi kormidelníka, skandování hloubkoměřiče u upínaček: „hloubka patnáct sáhů; hloubka patnáct sáhů; hloubka patnáct sáhů a půl; hloubka šestnáct sáhů; šestnáct a půl“ a konverzační hlas kapitána, který svému hostu ukazoval různé objekty.

„Té ploché skále říkáme Archa Noemova a v dáli za ní je Tulení ostrov – doktorovi se tam bude líbit. A za Archou, kde vidíte bílou vodu, je Římská skála, proplujeme mezi nimi. Teď už by se před námi každou chvíli měla otevřít Šimonova zátoka. Pane Richardsone, buďte tak laskav a zjistěte, jestli je doktor už hotov – jestli přijde na palubu – určitě by ho mrzelo, kdyby o to přišel. Ano, tady to máme,“ pokračoval s teleskopem u oka, když se před nimi rozprostřel pohled na celý vnitřní přístav. „Raisonable, vidíte. Ten dvoupalubník. A támhle Sirius. A vedle něj kotví Néréide, moc pěkné kotviště. Pak nějaká briga, kterou vůbec nepoznávám. Pane Seymoure, co to je podle vás za brigu s tou košovou čnělkou na palubě?“ V ten okamžik se objevil Stephen, mžikající v prudkém slunci, utírající si zakrvácené ruce do vlněné noční čepičky a vyhlížející velice zaneřáděně. „Ach, tady jsi, doktore,“ zvolal Jack. „Už jsi došil toho chudáka mladého Francise? Jak se mu vede? Počítám, že skvěle?“ Francis, až do dnešního dne nejoblíbenější košová hlídka na lodi, si troufnul pozlatit čočku hlavní brámové čnělky Boadicee, neudržel se a předvedl nejokázalejší pád z oněch zlatých výšin, díky naklonění fregaty minul palubu (a jistou smrt), ale škrtnul o příklop dělové střílny číslo dvanáct s takovou silou, jako kdyby si chtěl nadobro zničit hrudní koš a především rozmazat zasychající nátěr, ten kurevskej vidlák.

„Měl by to zvládnout,“ řekl Stephen. „Tihle mládenci jsou z oceli a obzvláště houževnaté kůže. Takže tohle je Afrika.“ Lačně se zadíval na pobřeží, známé loviště hrabáče kapského, luskouna krátkoocasého, žirafy a výskyt nespočetných druhů ptactva, prohánějícího se mezi florou zcela výjimečné rozmanitosti, na prvním místě pštrosa. „A támhle to,“ ukázal ke vzdálenému mysu, „je nepochybně ten všeobecně obávaný Mys bouří osobně?“

„Ne tak přesně,“ odpověděl Jack. „Mys je víc vzadu. Mrzí mě, že jsi ho neviděl. Propluli jsme dost těsně kolem něj, když jsi měl plné ruce práce. Ale předtím jsi viděl Tabulovou horu, ne? Poslal jsem ti vzkaz.“

„Ano, ano. Cítil jsem se ti kromobyčejně zavázán, navzdory té nekřesťanské hodině. Dala by se také srovnat se štítem Benbulben.“

„Zvláštní, že ano? A teď tady máme na levoboku přídě – ne, na levobočním traverzu – Šimonovu zátoku, skvělé kotviště. A tady je Raisonable, s vyvěšenou vlajkou admirála.“

„Mohla by to být řadová válečná loď?“ zeptal se Farquhar. „To je velice impozantní plavidlo.“

„Pochybuju, že by loď se čtyřiašedesáti děly zařadil vůbec někdo dneska do bitevní linie,“ řekl Jack. „Každopádně, Raisonable byla postavena před padesáti lety, a kdyby vystřelila plnou boční salvu, mohla by se rozpadnout na kusy. Ale jsem rád, že vypadá impozantně. A tady máme Sirius, to je ve skutečnosti daleko mocnější loď, ačkoliv má jenom jednu řadu děl. Třicet šest osmnáctiliberek, váha kovu její boční salvy je zhruba stejná jako naše. A teď další fregata, vidíte? Néréide, třicet šest děl, ale jenom dvanáctiliberky. A ta další je ta podivná malá válečná briga.“

„Prosím vás, pane, proč nejsou na moři?“ zeptal se Farquhar. „Jestli tomu dobře rozumím, tyhle lodě a ta malá, zvaná Otter, jsou téměř všechno, co máme na ochranu obchodních lodí Východoindické společnosti. Ptám se jen z čiré zvědavosti.“

„No,“ odpověděl Jack, „tady teď končí sezona hurikánů. A během sezony hurikánů by mohly stěží provádět blokádu Mauritia. Jsou tu pravděpodobně kvůli generálním opravám a doplnění zásob – dalších dva tisíce mil na sever nenajdou vůbec nic… Pane Johnsone, myslím, že byste mohl zkrátit plachty.“

Bedlivě se díval dalekohledem. Boadicea signalizovala vlajkami svůj kód a on sledoval, zdali od břehu odrazí člun službu konajícího lodivoda. A tady byl, právě odrážel od mola. Ačkoliv fregata teď měla napnutou jenom přední a hlavní košovou plachtu, pořád klouzala kupředu poháněna mírným jihovýchodním příbojem a zvedajícím se přílivem a pobřeží se k nim rychle blížilo. Jakmile bude na úrovni náměstí s domem admirality, zahájí pozdravnou střelbu. A zatímco čekal na tento okamžik, měl podivný pocit, že s prvním výstřelem Anglie a celá jeho plavba na jih zmizí nenávratně v minulosti.

„Pokračujte, pane Webbere,“ řekl, a jak promluvil, devítiliberní dělo vykřiklo výraz své úcty s vyplazeným jazykem ohně a v oblaku kouře.

„Jednička pal!“ zavelel dělmistr a od hory se přihnala ozvěna. „Dvojka pal. Trojka pal…“ Při výstřelu sedmnáctého děla se velká zátoka otřásala křížícími se ozvěnami, a než odezněly, objevil se na boku Raisonable obláček kouře, následovaný o sekundu později hlubokým třeskem. Loď vypálila z devíti děl, což byl pozdrav příslušející kapitánovi, a po devátém výstřelu kadet-signalista Boadicee, mladý Weatherall, vypísknul: „Vlajkový signál, pane.“ Potom mu hlas přeskočil do rezavého basu, jak pokračoval. „Kapitán se odebere na palubu vlajkové lodi.“

„Potvrďte,“ nařídil Jack. „Spusťte kapitánskou veslici. Kde je můj kormidelník? Vzkažte pro mého kormidelníka.“

„Lituji, pane,“ zakoktal červenající se Johnson. „Moon je opilý.“

„Čert aby ho vzal,“ zaklel Jack. „Cromptone, skočte do člunu. Pane Hille, jsou tohle moje lejstra? Do jednoho?“ Přitiskl si k hrudi balíček zapečetěných, plátnem zabalených dokumentů, slezl po boku lodi, chytil se člunu, jakmile jej zdvihla vzdouvající se vlna, a nařídil: „Odrazit!“

Uplynulo už mnoho, mnoho let od chvíle, kdy tu byl naposledy, jako kadet a starý mazák, s lodí Resolution, ale pamatoval si všechno naprosto přesně. Teď stálo ve vesnici u paty zátoky o něco víc domů civilistů, ale všechno ostatní bylo úplně stejné – pravidelné nárazy příboje, hory, čluny válečných lodí křižujících zátoku sem a tam, špitál, kasárna, arzenál. On sám mohl být vytáhlým klukem, vracejícím se na Resolution poté, co za skalami chytal mořany. Byl naplněn příjemným vzrušením, nespočetnými vzpomínkami, ale zároveň určitou obavou, kterou nedovedl definovat.

„Člun ahoj!“ zaznělo z paluby Raisonable.

„Boadicea,“ odpověděl zastupující kormidelník dunivým hlasem. Potom tišeji dodal: „Přestat veslovat a vztyčit vesla.“ Kapitánská veslice se zlehka dotkla vysokého boku vlajkové lodi, plavčíci ve službě na palubním ochozu sešplhali dolů s rudými provazovmi zábradlími k žebříku, bocman začal pískat příslušný signál a Jack byl uvítán na palubě. Když si sundával dvourohý klobouk, uvědomil si šokován, že ta vysoká, sehnutá, bělovlasá postava, která mu odpovídá na pozdrav, je admirál Bertie, kterého naposledy viděl v Port of Spain jako pružného, živoucího, chlapeckého kapitána Renownu. A jistá část jeho horečně pracující mysli mu řekla, aniž by mozek přestal zpracovávat ostatní podněty: Možná ani ty nejsi už nejmladší, Jacku Aubreyi.

„Tak konečně jste tady, Aubreyi,“ oslovil jej admirál a potřásl mu rukou. „Moc rád vás zase vidím. Znáte kapitána Eliota?“

„Ano, pane. Plavili jsme se spolu na Leanderu v devadesátém osmém. Jak se máte, pane?“

Dřív než mohl Eliot odpovědět nějak jinak než jenom rozšířením přátelského úsměvu, který měl na tváři od okamžiku, kdy se Jack objevil, admirál pokračoval: „Předpokládám, že ty listiny jsou pro mě? Pojďte dál, podíváme se na ně v kajutě.“ Nádhera, bohatství, koberce, portrét paní Bertiové, kypré ženy s blahobytným výrazem. „Takže,“ řekl admirál, zatímco se soukal z kabátu, „máte tedy za sebou únavnou plavbu. Ale měl jste cestou nějaké štěstí? Jestli se dobře pamatuju, tak ve Středomoří vám říkávali Štístko Jack. Čert aby vzal tyhle pečeti.“

„Skoro jsme nezahlédli jedinou plachtu, sire. Ale u Dry Salvages jsme se dostali do malé šarvátky a dobyl jsem nazpět tu starou Hyaenu.“

„Opravdu? Opravdu jste ji znovu zajal? Z toho mám tedy obrovskou radost…“ Dokumenty byly konečně vyproštěny, a jak jimi admirál listoval, konstatoval: „Tohle jsem čekal. Musíme s nimi okamžitě zajet ke guvernérovi. Ale vy máte na palubě nějakého politika, jestli tomu správně rozumím? Nějakého pana Farquhara? Musí s námi také jet. Pošlu pro něj vlastní bárku, jako projev úcty. S těmihle politickými hlavouny člověk nemůže být nikdy dost opatrný. Měl jste si také vzít nějakou lehčí uniformu. Do Kapského Města je to dvacet mil jízdy na koni. Guvernérovi nebudou vadit lehké plátěné kalhoty a sako bez šosů.“ Vydal příslušné rozkazy a poslal pro láhev vína. „Tohle je pravý Diamant, ročník osmnáct set jedna, Aubreyi,“ řekl, když se znovu posadil. „Pro vás mladé je až příliš dobrý, ale když už jste zajal Hyaenu… sloužil jsem na ní jako kadet.“ Zahleděl se unavenýma modrýma očima čtyřicet pět let do minulosti a konstatoval: „To bylo ještě před zavedením karonád.“ Znovu se vrátil do přítomnosti, napil se vína a řekl: „Doufám, že štěstí vám vydrží i nadále, Aubreyi. Budete ho na téhle základně potřebovat. No, a my taky, když nás čeká to plahočení přes tu zatracenou horu, ta vyčerpávající jízda v tomhle pekelném prachu – ten prach je všude, ať prší nebo svítí slunce. Ani celá armáda metařů by si s tím neporadila. Kéž bychom tam nemuseli jezdit! Kdyby nebylo toho politického aspektu, tak bych vám dal rozkaz vyplout na moře okamžitě potom, co byste naložil pitnou vodu. Situace je daleko horší než kdykoliv předtím, od té doby, co jste vyplul z Anglie – daleko horší než v době, kdy byly tyhle rozkazy napsány. Francouzi se zmocnili dvou dalších lodí Východoindické společnosti, na naší straně Desetistupňového průlivu – Europy a Streathamu. Byly to lodě vracející se domů, jejich celková hodnota, to je úplný majlant.“

„Pro pána, sire, opravdu je to tak zlé?“ zvolal Jack.

„Ano, to je,“ přitakal admirál. „A bude to ještě horší, jestliže to nezarazíme, a to ještě navíc co nejrychleji. Právě tohle musíme udělat. Je to uskutečnitelné a musí se to udělat. Ach ano, je to uskutečnitelné, pokud se vynaloží určité množství iniciativy… A možná bych měl dodat, že to bude chtít taky kapku štěstí, i když bych to nerad zakřiknul.“ Zaklepal na dřevo, chvilku uvažoval a potom řekl: „Poslouchejte, Aubreyi, než ten váš pan Farquhar přijde na palubu – než se začneme zamotávat do politických spekulací – chtěl bych vám situaci vyložit tak jasně, jak jen to dokážu. Na Mauritiu a na Réunionu jsou umístěny čtyři francouzské fregaty, návdavkem k těm silám, co tam měli už minulý rok. Mohou využívat Port-Louis nebo Port South-East na Mauritiu a Saint Paul na Réunionu a vyplouvat až k Nikobarům a ještě dále – prakticky po celém Indickém oceánu. Nemůžete je tam pochytat – nemůžeme všechna obchodní plavidla z východu doprovázet válečnými loděmi – tolik lodí nemáme. A nelze provádět blokádu Francouzů do nekonečna. Takže ty lodě musíte buďto jednu po druhé zničit v domovských vodách, anebo jim nakonec sebrat základny. Teď, když o tom mluvíme, dobyli jsme a obsadili Rodriguez s částí šestapadesátého pluku a s nějakými bombajskými sepoji, na prvním místě jako váš přístav a na druhém jako základnu pro posily, které by měly včas dorazit z Indie. V současné době je na ostrově jen asi čtyři sta mužů, ale doufáme, že příští rok dorazí další – je to jen otázka přepravy. Znáte Rodriguez?“

„Ano, sire. Nicméně nikdy jsem tam ještě nezakotvil.“ Rodriguez – vzdálený, dosti neúrodný kousíček pevniny, osamocený v oceánu, tři sta padesát mil východně od Mauritia. Spatřil ho z košové čnělky své milované lodi Surprise.

„Takže, když nic jiného, máte aspoň své teritorium. Co se týče lodí, máte samozřejmě Boadiceu. Dále je tu Siríus, s Pymem jako dobrým, spolehlivým kapitánem, přesným jako hodinky. Néréide – má jenom dvanáctiliberní děla a je trochu obstarožní, ale Corbett ji udržuje ve velmi dobrém pořádku, ačkoliv mu do plného stavu posádky chybí dost lidí. Otter je rychlá, užitečná šalupa s osmnácti děly a ve velice dobrém stavu. Velí jí lord Clonfert. Každou chvíli už musí být tady. A můžu vám nechat Raisonable, s výjimkou hurikánových měsíců, protože na prudké nárazy větru není stavěná. Není už to, co bývala, když jsem byl kluk, ale před pár týdny jsme ji vytáhli na břeh a opravili. Je docela rychlá. Přinejmenším se může postavit Canonnière, která je dokonce ještě starší. A vypadá dost působivě. Možná bych vám časem mohl přidat ještě Magicienne ze Sumatry a Victora, další šalupu. Ale dokonce i bez nich předpokládám, že zatímco Raisonable bude představovat protiváhu Canonnière, tak tři fregaty s vycvičenými posádkami a jednu mohutně vyzbrojenou šalupu nebude v boji se čtyřmi Francouzi radno brát na lehkou váhu.“

„To určitě ne, sire,“ řekl Jack. Admirál mluvil tak, jako by Jackův flotilní plamenec byl hotovou věcí.

„Nicméně nikdo nebude předstírat, že to je snadný úkol. Francouzské lodě jsou Vénus, Manche, Caroline – právě ona zajala ty dvě lodi Východoindické společnosti – a Bellona, všechny to jsou nové fregaty se čtyřiceti děly. Co se týče zbytku, mají Canonnière, jak už jsem řekl, pořád s padesáti děly na palubě, naší brigu Grappler, několik zpravodajských lodí a pár menších kocábek. A varuju vás, Aubreyi, jestli svůj flotilní plamenec vyvěsíte, nemůžu nechat pod vaším velením dalšího kapitána. Když za těchto okolností přesídlíte na Raisonable, Eliot vás může vystřídat na palubě Boadicee, ale já vám dalšího kapitána dát nemůžu.“ Jack přikývl. Však s tím také prakticky nepočítal. Na vzdálených základnách nebylo kapitánů s důstojnickým patentem nazbyt. A navíc, kdyby měl komodor mít pod sebou ještě jednoho kapitána, tak by tenhle komodor měl nárok na třetinu admirálova podílu z kořistného.

„Mohu se vás zeptat, sire, zdali máme nějaké zpravodajské informace o jejich pozemních silách?“ řekl.

„Ano, ale nejsou tak přesné, jak bych si přál. Na Mauritiu má generál Decean větší část dvou řadových pluků a jeho domobrana může mít až deset tisíc či více příslušníků. Naše informace z Réunionu jsou ještě skoupější, ale zdá se, že generál Desbrusleys má zhruba stejné síly. Ujišťuji vás, že to bude tvrdý oříšek k rozlousknutí. Ale rozlousknout ho musíme, a čím dříve, tím lépe. Musíte na ně udeřit tvrdě a rychle se všemi svými koncentrovanými silami, zatímco jejich budou rozptýlené. Jedním slovem, musíte vyrazit a zvítězit. Vláda bude pořádně vyvedená z míry, až zprávy o zcizení Europe a Streathamu dojdou do Anglie, takže tohle je přesně ta situace, kdy musíte okamžitě dosáhnout nějakého příznivého výsledku. Nezmiňuji se samozřejmě o státním zájmu, ale z čistě osobního názoru na věc vám říkám, že tu je šance na povýšení do rytířského stavu, možná dokonce i na získání titulu baroneta, když budete mít úspěch. A jestli ne, no tak potom to znamená, že dosednete na mělčinu a skončíte s polovičním platem do konce svého života.“

Dovnitř vrazil nějaký kadet: „Kapitán se poroučí, sire,“ oznamoval, „a jestli si přejete přijmout toho gentlemana v bárce se všemi poctami?“

„Jistě,“ potvrdil admirál. „Jako kdyby to byl vlajkový důstojník.“ Během pauzy, která následovala, zíral nepřítomně na portrét své ženy. „Nechtěl byste být baronetem, Aubreyi? Jsem si jist, že já bych chtěl. Paní Bertiová upřímně touží vytřít své sestře zrak.“

Neoficiální část Simon’s Townu, ačkoliv nebyla větší než vesnička, měla stánky s alkoholem, vinárny a zábavní místa v takové míře, že by jí mohlo závidět i leckteré město průměrné velikosti. Do jednoho z těchto podniků vešel za soumraku Stephen Maturin s kyticí orchidejí. Byl unavený, žíznivý a pokrytý od hlavy k patám africkým prachem. Ale byl šťastný, neboť strávil první polovinu dne na pobřeží šplháním na horu pokrytou vegetací jemu z větší části neznámou a obývanou pozoruhodnými ptáky, z nichž některé poznal podle jejich publikovaných popisů. Viděl také tři čtvrtiny samice hyeny skvrnité a našel posléze zbývající kus, včetně její melancholické tváře, odnesený o kus dál v průběhu aktu požírání jeho starým přítelem supem vousatým – byla to příjemná kombinace přítomného a minulého, dvou značně vzdálených světů.

Objednal si víno a vodu, smíchal vše v poměru odpovídajícím jeho žízni, dal orchideje do džbánu s vodou a pil, dokud se konečně nezačal zase potit. Kromě hostinského a tří pěkných malajských dívek u baru byly v tlumeně osvícené místnosti už jenom dva další lidé, ohromný důstojník v uniformě, kterou nedokázal určit, velký, zasmušilý člověk s mohutným černým knírem, ne nepodobný melancholickému medvědu, a jeho menší, nenápadný společník, který se pohodlně rozvaloval jen v košili a s kalhotami u kolen rozepnutými. Smutný důstojník mluvil plynnou, ačkoliv podivnou angličtinou zbavenou členů. Drsný, pronikavý přízvuk menšího muže jasně prozrazoval, že je z Ulsteru. Hovořili o svátosti oltářní, ale Stephen nedokázal pochytit podstatu jejich rozmluvy, dokud oba dva nepropukli ve skandování: „Žádný papež, žádný papež, žádný papež“ – smutný důstojník tím nejhlubším basem, jaký kdy Stephen slyšel. U baru malajské dívky zdvořile přitakávaly „Žádný papež“, a jako by to byl nějaký signál, přinesly svíčky a rozestavily je kolem místnosti. Světlo dopadlo na Stephenovy orchideje a na obsah jeho kapesníku, čtrnáct podivuhodných brouků, nasbíraných pro přítele sira Josepha Blaina, bývalého náčelníka zpravodajské služby válečného námořnictva. Studoval jednoho krasce, když si uvědomil stín po svém boku – mírně se vedle něj kolébal melancholický medvěd. „Golovnin, eskadrový poručík, velitel šalupy Jeho Imperátorského Veličenstva Diana,“ promluvil a srazil podpatky.

Stephen vstal, uklonil se a řekl: „Maturin, doktor na lodi Boadicea britského Veličenstva. Prosím, posaďte se.“

„Vy máte duši,“ konstatoval Golovnin a kývl hlavou k orchidejím. „Já také mám duši. Kde vy je našel, květiny?“

„V horách,“ odpověděl Stephen.

Golovnin povzdychl, vyndal z kapsy malou okurku a začal ji jíst. Na Stephenovu nabídku vína neodpověděl, ale po chvíli řekl: „Jak se jmenují, květiny?“

„Disa grandiflora,“ řekl Stephen a rozhostilo se dlouhé ticho. Přerušil je Ulsteřan, kterého unavilo pít o samotě. Přinesl si k nim láhev a postavil ji na Stephenův stůl bez sebemenších průtahů.

„Já jsem McAdam, z Otteru,“ poznamenal a posadil se. „Viděl jsem vás dneska ráno v nemocnici.“ Teď, ve světle svíček, jej Stephen poznal, ne z dnešního rána, ale z doby před mnoha lety: William McAdam, lékař duševně chorých se značnou reputací v Belfastu, který opustil Irsko poté, co zkrachoval jeho soukromý ústav pro choromyslné. Stephen ho slyšel přednášet a četl jeho knihu o hysterii s velkým oceněním. „Ten dlouho nevydrží,“ poznamenal McAdam na adresu Golovnina, který teď plakal do orchidejí.

Ani ty, kolego, pomyslel si Stephen při pohledu na McAdamovu sinalou tvář a krhavé oči.

„Dáte si se mnou kapku?“

„Díky, pane,“ odpověděl Stephen. „Myslím, že zůstanu u svého střiku. Můžete mi říct, co to máte v té láhvi?“

„Ach, to je brandy, kterou pálí tady někde. Drsná břečka, piju to jenom z experimentálních důvodů, ne že by mi to chutnalo. On,“ ukázal nejistým prstem na Golovnina, „pije z nostalgie, protože se to nejvíc blíží jeho rodné vodce. Dodávám mu odvahu.“

„Zmínil jste se o experimentování…“ připomněl mu Stephen.

„Ano. Strobenius a ostatní tvrdí, že člověk zpitý do němoty pálenkou z obilnin padá dozadu. Člověk opilý brandy padá dopředu. Jestli je to pravda, tak to něco vypovídá o motorických centrech, jestli chápete ten výraz. Tenhle gentleman tady je můj pokusný králík. Ovšem je obdivuhodné, kolik toho snese. Tohle je naše třetí láhev a on se mnou držel celou tu dobu krok.“

„Klaním se vaší oddanosti vědě, pane.“

„Já na vědu zvysoka prdím,“ prohlásil McAdam. „Umění, toť vše. Medicína je buď umění, nebo nic. Medicína mozku, myslím. Protože co to je ta vaše medicína těla, kromě klystýru, rtuti a chininu, co to jsou ty vaše vražedné chirurgické triky? Možná, při troše štěstí, potlačí symptomy. Nic víc. Na druhou stranu, kde je fons et origo(Zdroj a původ (latinsky). (Pozn. překl.)) devíti desetin vaší neřestné tělesné schránky? V mozku, tam to je,“ řekl a poklepával si na čelo. „A co léčí mysl, ducha? Umění – nic jiného. Umění je všechno. To je moje království.“

Stephena napadlo, že McAdam je pravděpodobně dosti mizerný provozovatel tohoto či kteréhokoliv jiného umění. Kromě toho to byl člověk, jehož duševní muka byla jasně vepsána do jeho tváře. Ale během rozmluvy o vzájemné spojitosti mysli a těla, o zajímavých případech z vlastní praxe – falešných těhotenstvích, nevysvětlitelných uzdraveních, o jejich experimentech na lodích, o nepřímé úměře mezi zácpou a odvahou, o prokázaných účincích placeba – jeho mínění o McAdamovi vzrostlo. Dokonce mezi nimi začala klíčit vzájemná úcta a McAdamův arogantní, didaktický tón začal být lidštější. Vyprávěl Stephenovi o svých pacientech na palubě Otteru – většina členů posádky byla sensu stricto, mentálně narušených, a byl tu jeden případ, který by McAdam popsal a pojmenoval, kdyby nebylo lékařského tajemství, fascinující a obzvláště těžko rozpoznatelný řetězec symptomů – když tu náhle bez varování Golovnin spadl ze židle, s orchidejemi v pěsti. Ležel na zemi bez hnutí, stále v poloze sedícího, ale upadl na bok, což byl zcela neprůkazný výsledek. Při zvuku jeho pádu se objevil ve dveřích hostinský a zapískal. Dovnitř vešli dva obrovští námořníci a za mumlání „Pojďte, Vasiliji Michajloviči, pojďte, tatíčku,“ odnesli svého kapitána do tmy.

„Ale mým květinám neublížil,“ řekl Stephen a uhlazoval okvětní plátky. „Vlastně jsou skoro netknuté. Bezpochyby jste si povšiml podivuhodného spirálovitého záhybu semeníku, tak typického pro celý řád? Ačkoliv vaše království nejspíš botaniku vůbec nezahrnuje.“

„Nezahrnuje,“ přikývl McAdam. „Ačkoliv zkroucené vaječníky do něho docela zapadají. A zkroucená varlata také – mluvím obrazně, abyste mi rozuměl. Jsem vtipálek. Ne. Jediným předmětem bádání o lidstvu je člověk. A jestli mi dovolíte postřeh, doktore Maturine, tohle vaše zvědavé šťourání v sexuálních orgánech rostlin mi připadá…“

Jako co to doktoru McAdamovi připadalo, to už se doktor Maturin nikdy nedozvěděl, protože také u McAdama už příliv dostoupil vrcholu. Vstal s očima zavřenýma a skácel se Stephenovi přímo do náručí. Padal, jak si Stephen všiml, dopředu.

Hostinský přinesl jeden z trakařů, které měl na verandě, a s pomocí jednoho černocha dovezl Stephen McAdama k molu. Cestou minuli několik rozjařených námořníků na vycházce. Postupně pozdravil každou takovou partu a vyptával se, jestli někdo z nich není z Otteru. Ale žádný muž nehodlal opustit ochranný příkrov tmy a obětovat zbytek krátké dovolenky na břehu. Stephen dostával na svou otázku jen nejapné odpovědi – Otter odplul k Rio Grande – Otter odpadl od větru na Temži – Otter rozebrali na palivo už minulou středu – dokud nepotkal skupinu námořníků z Néréide. Povědomý hlas vykřikl: „To je doktor!“ a najednou po jeho boku stála mohutná postava Bondena, který byl během minulé plavby kormidelníkem Jacka Aubreye.

„Bonden, pane. Vzpomínáte si na mě?“

„Samozřejmě že si vzpomínám, Bondene,“ řekl Stephen a potřásl mu rukou. „A jsem moc rád, že vás znovu vidím. Jak se máte?“

„Docela fajn, díky, pane. A doufám, že vám se taky daří fajn? Tak už odprejskni, šmudlo,“ – k černochovi – „já se o ten trakař postarám.“

„Otázkou je, Bondene,“ uvažoval Stephen, zatímco dával černochovi dva stuivery a jeden penny, „otázkou je, jak dopravím tohle břemeno na jeho loď, za předpokladu, že ta loď je vůbec tady, o čemž existují jisté pochybnosti? Je to ranhojič z Otteru, Bondene, učený muž, i když poněkud originál. A v tuhle chvíli ukrytý za maskou opilství.“

„Otter, pane? Ta loď připlula s přílivem, ani ne před deseti minutama. Nedělejte si s tím starosti, hned seženu našeho člunaře a odvezu ho.“ Odspěchal a za okamžik se u schůdků objevila jolla z Néréide a Bonden do ní odnesl bezvládné tělo. Navzdory šeru si Stephen všiml, že Bonden se pohybuje poněkud ztuha, a tahle špatná pohyblivost vynikla ještě více, když odrazil a vesloval přes přístav ke vzdálené šalupě.

„Vy jste celý ztuhlý, Barrete Bondene,“ oslovil jej Stephen. „Kdyby to byl někdo jiný, tak bych řekl, že to je najisto následkem bičování, ale to zaručeně není váš případ. Doufám, že to není nějaké zranění, nebo revmatismus z toho vlhka?“

Bonden se zasmál, ale nebylo v tom moc veselí, a odpověděl: „No tak dobrá, pane, byly to čtyři tucty u palubního ochozu a dvě rány navíc pro štěstí. Mosaz zámku děla číslo sedm se dostatečně neblyštěla.“

„Vy mě ohromujete, Bondene, ohromujete mě,“ hlesl Stephen a skutečně byl v šoku. Bonden, pokud věděl, nikdy bičován nebyl. A dokonce i na lodích, kde se bičovalo, znamenalo padesát ran surový trest, který se ukládal jen za ty nejvážnější přečiny. „A taky zarmucujete. Zaveslujte k Boadicee a já vám dám nějakou hojivou mast.“

„Teď už je to v pořádku, pane, moc vám děkuju. Byl jsem na palubě dnes odpoledne, ale ne kvůli masti. Najdete tam dopis, který jsem napsal, leží ve vaší kajutě.“

„A čeho se týká, povězte?“

„Inu, pane,“ odpověděl Bonden a opřel se do vesel. Ale teď už byli na levoboku Otteru a v odpověď na dotaz Bonden zavolal: „Váš doktor jde na palubu. Hoďte sem lano.“ Posádka Otteru na to byla dokonale uvyklá. Na boku se objevil kladkostroj s napínacím lanem, Bonden jej upevnil McAdamovi pod ramena a doktor jim zmizel nad hlavami.

„Inu, pane,“ opakoval Bonden, vesluje pomalu k Boadicee, „takhle to je. Když jsme s Killickem byli na základně na Závětrných ostrovech a dozvěděli jsme se, že kapitán je zase na moři, tak jsme se samozřejmě chtěli k němu připojit. A na ostatních lodích byla spousta lidí, kteří o to stáli také – co s ním dřív sloužili na Sophii, na Surprise, dokonce i na Polychrestu – Bolton, ten nemotornej dlouhán, co ho kapitán vytáhnul z moře. Pane, kdyby tak měl zbrusu novou loď, tak by neměl vůbec problémy najít posádku, ne jako některý…“ Odkašláním potlačil sprostý výraz a pokračoval. „Tak či onak, podali jsme si žádost a kapitán Dundas, hrozně laskavý gentleman a kapitánův kamarád, jak moc dobře víte, pane, nás propustil a přidělil na Néréide kapitánu Corbettovi, který měl vyplout ke Kapskému Městu. A bylo od něj moc laskavé, že řekl, že ho mrzí, že nás ztrácí, a dal Killickovi hrnec džemu z guavy pro kapitána. Ale Néréide má málo posádky. A proč asi? Protože chlapi zdrhají, kdekoliv k tomu mají příležitost. Byl tam nějakej Joe Lucas, z naší směny, ten uplaval tři míle, s pomocí vaků, u St. Kitts, kde jsou žraloci a vůbec. Přivlekli ho nazpátek, zbičovali a on uplaval zase, záda jako krvavý biftek. A dneska, kdy na vycházce bylo jen dvanáct chlapů z celý posádky, dva z nich už jsou v horách, navzdory všem těm divokým zvířatům, to vím najisto, a nechali na lodi svou výplatu za osmatřicet měsíců a podíl z kořisti. Takže, vidíte, my máme strach, Killick a já a ostatní, že kapitán Corbett nás na Boadiceu nepustí. A tak jsme napsali ten dopis vám, pane. Protože není pravděpodobné, že bychom se připletli kapitánovi do cesty, teď když má být každou chvíli povýšený na komodora, jak se povídá, takže musí mít plný ruce práce, tak jsme si řekli, že byste za nás mohl ztratit slovo, jen tak příležitostně, až se naskytne vhodná chvíle.“

„Ale jistěže se přimluvím. Ale klidně jste ten dopis mohli adresovat kapitánu Aubreyovi osobně, moc dobře na vás vždycky vzpomíná – často o vás mluví jako o svém opravdovém kormidelníkovi a moc lituje vaší nepřítomnosti.“

„Opravdu, takhle o mně mluví?“ zakuckal se Bonden radostí. „Ale i tak, bylo by to od vás hrozně laskavý, kdybyste za nás ztratil slovo. Bude to tak o moc vhodnější, od vás. A my se jen třeseme, abysme z Néréide vypadli.“

„Takže to není šťastná loď, jestli to dobře chápu?“

„Ne, pane, to není.“ Znovu se opřel do vesel, podíval se na Stephena trochu ze strany a dodal: „Je to loď, po které se válejí koule, taková je to loď.“

Stephen neznal o zacházení s plachetními loděmi vůbec nic, teoreticky ani prakticky. Ale přesto moc dobře věděl, že když posádka začne pod rouškou tmy koulet po palubě dělové koule, tak že je něco velice v nepořádku, protože dalším stádiem je vzpoura. Věděl také, že na palubě každé normální lodi by bylo nemyslitelné, aby tak výjimečně spolehlivý, střídmý člověk, jako je Bonden, byl bičován.

„Já si nestěžuju, abyste mi rozuměl,“ pokračoval Bonden. „Ani nechci nikoho odsuzovat. Je tam pár opravdových syčáků, na Néréide, jak v mužstvu, tak jinde. A když věci dospějí do určitého vrcholu, tak na takový lodi devítiocasá kočka řádí jak mezi vinnými, tak nevinnými. Já snesu padesát ran stejně jako kdokoliv jiný, ale můžu vám říct, že to bylo poprvé, co jsem se s kočkou seznámil – pane, já byl bit jako žito, když jsem byl malej kluk na Thundereru, ale to bylo jenom napomenutí od profouse, jak říkáme. Jeho holí. Ne. Co chci říct, že na prvním místě já a Killick a ostatní chceme zpátky ke svýmu kapitánovi. A za druhý, chceme pryč, než se semelou opravdu špatný věci. A tím tempem, jak to teď jde, bych nedal moc za život kapitána Corbetta, ani za život některých jeho důstojníků, až se strhne bitva, anebo bude stačit jenom černá, bezměsíčná noc. A my s tím nechceme mít nic společnýho.“

„To je zlé, Bondene, moc zlé,“ pokyvoval Stephen hlavou a pak už nepromluvil, dokud nepřirazili k boku Boadicee, kdy se rozloučil: „Dobrou noc a díky, že jste mě dovezl domů.“

Vzal si do postele Leguatův cestopis s fascinujícím popisem amerického drozda z rodu Myadestes, a Sparmanna. A ke konci prostřední hlídky uslyšel, jak Jack vyšel na palubu. Ale potkali se teprve na sklonku dopoledne, neboť Stephena zavolali na marodku, aby si poradil s jedním alkoholickým kómatem, kterému najednou začala téct z uší krev. A když se potkali, tak mu bylo jasné, že jak jeho nestřídmá noc, tak nestřídmé dopoledne (na marodce to čpělo jak v lihovaru) zdaleka nekončí. Kapitán Aubrey měl napuchlý, žlutý obličej svědčící o tom, že toho vypil až příliš mnoho – takové kvantum, že dokonce ani dvacet mil zpáteční jízdy na koni mu nepomohlo. „Dvacet mil, víc než dvacet mil, na hřbetě zatracený hajtry, která mě třikrát shodila a zničila moje nejlepší plátěné kalhoty,“ stěžoval si. Jeho steward rozbil čajovou konvici. Jeho francouzský kuchař odešel na břeh s Bretonnièrem, aby se připojil k ostatním válečným zajatcům, takže už nikdy nebude mít k snídani briošky. Ale nekonečně horší než chybící káva byl pro Jacka fakt, že admirál mu slíbil poslat rozkazy, a ještě tady nebyly. Konce nemající, nerozhodná porada s guvernérem, panem Farquharem a dvěma vyššími důstojníky, jejichž tupost byla výjimečná i pro pozemní vojsko. Potom stejně nekonečná večeře s vojáky, rozhodnutými svého hosta opít. A celou tu dobu až doteď žádné rozkazy. V době, kdy Jack sesedal z té klisny stížené vozhřivkou, admirál už dávno ležel v posteli. Admirálův pobočník nic o žádných rozkazech nevěděl, ať už psaných či jenom rozvažovaných.

A tak tady teď trčí, jak řekl Stephenovi v kajutě, aniž by věděl, kde vlastně je. O jeho flotilním plamenci nepadlo po celou dobu ani slovo. Takže ho tu nechali trčet ve vzduchu. Expedice se pravděpodobně vůbec neuskuteční. A jestli ano, po měsících zdržení, pravděpodobně nemá vůbec být jejím velitelem – admirálův sekretář se na něj díval takovým kradmým, vyhýbavým způsobem, tak nějak zle, ten nespolehlivý poskok, navzdory tomu, že je to farář. V jeho původních, zapečetěných rozkazech nebyla ani zmínka o vyšším velení, a ačkoliv admirál rozhodně mluvil tak, jako by to byla hotová věc, jmenování bezpochyby záviselo na jeho uvážení. Admirál možná změnil názor, možná že ho svými názory ovlivnil výbor. A kromě toho ještě předtím tu bylo to hrozivé konstatování, „Jestli svůj flotilní plamenec vyvěsíte“.

„Pojďme na palubu,“ řekl. „Jako bych měl hlavu plnou rozpáleného písku. A Stephene, mohl bych tě poprosit, zapřísahám tě, nekuř v kajutě ty strašlivé věci. Smrdí to tam pak jak v putyce, jako včera v jídelně těch oficírů.“

Vyšli na ubytovací palubu právě včas, aby si všimli zvláštní figury, která se ve člunu blížila k boku lodi. Byl to jakýsi mladík oblečený v křiklavém kabátě a stejně křiklavém kloboučku. Vylezl po pravoboku, kudy na loď vstupují důstojníci, a jak se blížil k panu Seymourovi, zasalutoval. První důstojník zaváhal, ale ne tak Jack. „Vyhoďte toho chlapa z lodi!“ zařval. Potom tišším hlasem, s rukou přitisknutou k čelu, pokračoval: „Co tím, sakra, sleduje, promenádovat se po palubě královy lodi nepatřičně oblečený, jako nějaký kašpar?“ Mladík slezl zpátky do člunu a posádka klaunů oblečených víceméně podobným způsobem s ním odveslovala pryč.

Jackův steward se obezřetně přikradl k nim a mumlal něco o „konvici z důstojnické jídelny“. Stephen řekl: „Myslím, že chce říct, že káva je hotová.“

A také byla. A při jejím pití se vrátila vlídnost, za pomoci čerstvé smetany, slaniny, vajec, vepřových drůbků, posledních pravých francouzských krátkých opečených bagetek a Sophiiny pomerančové marmelády.

„Mrzí mě, že jsem před chvílí tak nedůtklivě proklínal ten tvůj doutník,“ řekl Jack, když konečně odsunul židli a rozepnul si vestu. „Prosím tě, kuř, Stephene. Víš, že mám rád tu vůni.“

„Jo,“ souhlasil Stephen. Rozlomil doutník na tři díly, jeden díl nadrobil, navlhčil několika kapkami kávy, zabalil tabák do papíru, zapálil jej a rozkošnicky vtáhl dým. „Poslouchej teď chvíli, můžeš?“ promluvil. „Bonden, Killick a pár dalších z posádky Néréide by se chtěli vrátit k tobě. Říká se, že v přírodě najdeš všechny záliby. Takže se dá předpokládat, že mají rádi brutální, náladové, tyranské zneužívání moci.“

„No ne!“ vykřikl Jack. „Tos mě tedy potěšil! Bude to jako za starých časů. Málokdy jsem něčeho tak litoval, jako když jsem se s nima musel rozloučit. Ale nechá je Corbett jít? Má zatraceně málo chlapů a bude záležet jenom na jeho dobré vůli, chápeš. Nařídit by mu to mohl jedině vlajkový důstojník. Pro pána, člověk jako Bonden má cenu zlata.“

„Corbett si tu jeho cenu ovšem nejspíš neuvědomuje. Nechal mu vysázet padesát ran bičem.“

„Bičovat Bondena?“ vykřikl Jack a zbrunátněl. „Bičovat mojeho kormidelníka? Pro Boha, já…“

Nervózní mladý kadet přinesl zprávu, že byl spatřen pobočník vrchního velitele, jak odráží od břehu, a kapitán Otteru od své šalupy, a že pan Seymour si myslí, že kapitán Aubrey by to rád věděl.

„Díky, pane Lee,“ řekl Jack a vyšel na palubu. Lord a lady Clonfertovi mu dávno, dávno sešli z mysli, ale bleskem se vrátili, když spatřil kapitánskou lodici Otteru, kde u vesel seděli ti samí klauni jako před snídaní a blížili se k Boadicei. Byli zhruba stejně daleko jako bárka z Raisonable, ale admirálův pobočník zastavil u vlajkové lodi, aby na sebe s nějakým přítelem na záďové nástavbě pokřikovali nějaké očividně velice zábavné poznámky, takže než skončili, byla lodice Otteru u boku Boadicee.

Clonferta přivítal na palubě zvuk píšťal. Byl to drobný, překvapivě hezký, mladistvě vypadající muž v parádní uniformě s hvězdou na prsou kabátu, s neobvyklým výrazem očekávání a nejistoty ve tváři. Začervenal se, když mu Jack potřásl rukou se slovy: „Moc rád vás zase vidím, Clonferte. Ale moc bych si přál, abych pro vás měl lepší zprávy. Pojďte do mé kajuty.“ Jakmile byli uvnitř, pokračoval: „Je mi to moc líto, ale kvůli nešťastnému nedorozumění, co se týče času, jsem musel z Plymouthu odplout bez lady Clonfertové.“

„Ach,“ řekl Clonfert a jeho proměnlivá tvář dostala zahořklý výraz. „Bál jsem se, že to tak dopadne. Už dřív jsem se chtěl zeptat, ale zdá se, že vzkaz, který jsem poslal po jednom ze svých důstojníků, nebyl vyřízen.“

„Důstojník?“ zvolal Jack. „Neměl jsem ponětí – důstojník, v takovém postroji?“

„Mrzí mě, že se nesetkává s vaším souhlasem, pane,“ řekl Clonfert upjatě. „Ale mám ve zvyku oblékat posádku své lodice do svých vlastních barev – v námořnictvu to není nic neobvyklého, domnívám se – a kadeti pod mým velením mají stejný smysl pro humor jako já. Uznávám ovšem, že je to neobvyklé.“

„No, může to způsobovat nedorozumění. Ale teď jsme si to vyjasnili a já jsem vám sdělil tu zatraceně nepříjemnou zprávu. Hrozně mě to mrzí, ale jsem si jist, že lady Clonfertová dorazí na palubě nejbližší obchodní lodě Východoindické společnosti. Bude cestovat v daleko větším pohodlí a měla by tu být do konce příštího týdne, nebo tak nějak, protože naše plavba byla hrozně pomalá. Povečeříte se mnou? Máme selátko a vzpomínám si, že na Agamemnonu jste měl selata rád.“

Clonfert se znovu začervenal, když padlo jméno lodi. Střelil po Jackovi nesmírně podezřívavým pohledem a potom s afektovaným výrazem prohlásil, že se musí omluvit – ke své nekonečné lítosti bude muset dodržet dříve domluvenou schůzku – ale ještě než odejde, musí vyjádřit kapitánu Aubreyovi uznání za zcela nevšední zdvořilost, s jakou byl ochoten odvézt lady Clonfertovou do Kapského Města. Prohlásil, že je pénétré, pénétré (Pohnut, překonán (francouzsky). (Pozn. překl.)).

Přednesl to tak dokonale, že přiměl Jacka, který v tom ohledu neměl svědomí zdaleka čisté, aby se cítil jako nějaký podomek. A kdyby neodkráčel z kajuty tanečním krokem, dal by se jeho výkon označit za naprosto perfektní.

Admirálův pobočník byl už na palubě, vesele se bavil se Seymourem, když Jack doprovázel svého návštěvníka k boku lodi. A Jackův pátravý zrak odhalil, že rozjařený mladý muž není nositelem nedůležitého, nic nerozhodujícího, čas získávajícího ústního rozkazu, kterého se tak obával – kterého se tak racionálně obával od včerejší porady – ale důležité složky, převázané páskou, úřední rudou páskou.

Jakmile byl znovu v kajutě, složku převzal, ale nejdříve musel vyslechnout vzkaz, který pobočník vyřizoval. „Admirál mě požádal, pane, abych vám vyřídil, že se ihned po schůzi necítil dobře, takže vám nemohl dát vaše rozkazy tak, jak zamýšlel, ale že je nadiktoval z lůžka okamžitě, jak jen to bylo možné. Vlastně je diktoval mně, neboť sekretář nebyl po ruce.“

„Takže vy víte, co je v nich, troufám si říct?“

„Ano, pane. A smím být první, kdo vám pogratuluje k vašemu velitelskému plamenci, pane?“

„Děkuju vám, pane Forstere,“ řekl Jack a v srdci mu vzplálo slunce, které rozehřálo celou jeho bytost. „Moc vám děkuju, opravdu. Doufám, že admirálova indispozice mu nezpůsobila žádné bolesti nebo potíže? Vyřiďte mu, že mu přeju, aby se zase co nejdříve naplno uzdravil, a vůbec všechno nejlepší.“ Pobočník vyjádřil domněnku, že admirál pravděpodobně snědl něco špatného. On osobně mu doporučil jednu dávku reveně lékařské a Jack mu naslouchal s výrazem neochvějné, starostlivé pozornosti. Tvářil se přitom přiměřeně slavnostně, ale v duchu se koupal v pocitu štěstí, štěstí o to konkrétnějším, skutečném a hmatatelném, když pobočník dovyprávěl historku o tom, jak jednou také něco špatného snědl, a Jack mohl přeříznout pásku a spatřil, že rozkazy jsou adresovány komodorovi Aubreyovi. Avšak tohle čiré štěstí bylo umocněno pocitem nové odpovědnosti, tvrdým, střízlivým odhodláním vejít v přímý kontakt se „skutečným problémem“, zjistit přesně, co všechno obnáší, zjistit, do jaké míry může projevovat vlastní iniciativu, zvážit dostupné síly a začít situaci řešit okamžitě.

Rozkazy byly jasné, stručné, přesné a naléhavé. Admirál očividně dokázal prosadit svou. Komodoru Aubreymu se nařizovalo a byl žádán přesunout se na palubu lodi Raisonable, vztyčit svůj plamenec, vzít lodě a plavidla vyjmenovaná v poznámce pod jeho jmenováním a vyplout s nimi na moře bez meškání. Měl vyhledávat a ničit francouzská plavidla operující jižně od 10° jižní šířky a západně od 70° východní délky a ve spolupráci s důstojníkem velícím pozemním silám na Rodriguezu (které měly být posíleny v příslušném kritickém okamžiku) měl ukončit francouzskou državu ostrovů Ile Bourbonu, jinak též Ile de la Réunion, jinak též Ile Buonaparte a Mauritius, jinak též Ile de France a zároveň zneškodnit francouzské lodě a plavidla v okolních mořích. Měl jednat v souladu se všeobecnými pokyny obsaženými v rozpisech A a B a v politických záležitostech anebo v záležitostech týkajících se kontaktu s civilním obyvatelstvem se měl obracet na radu k váženému panu Williamovi Farquharovi, designovanému guvernérovi J. V., a v nepřítomnosti pana Farquhara na doktora Stephena Maturina.

Rozpisy, společně s nejrůznějšími komentáři, mapami, hydrografickými poznámkami a odhady francouzských sil, většinou získanými od amerických obchodních plavidel, která tudy proplouvala, byly v samostatném balíčku. Mezi nimi byla také listina nesoucí adresu Poručík Johnson, královské válečné námořnictvo, Boadicea. „Co je tohle?“ zeptal se Jack.

„Admirál potvrdil vaše prozatímní povýšení pana Johnsona,“ vysvětloval pobočník. „Tohle je jeho důstojnický patent.“ Jack přikývl a zalila ho nová vlna radosti, která na chvíli přehlušila tíhu nových povinností. Pobočník pokračoval: „Mám vám také vyřídit, pane, admirálovo přání, abyste si počínal dle vlastní úvahy, co se Raisonable týče, a přenesl svou velitelskou vlajku na její palubu, až uznáte za vhodné. Ví až moc dobře, v jakém je stavu. Žádá vás, abyste poslal do Kapského Města následovníky a služebníky podle tohoto seznamu, a doufá, že budete souhlasit s následujícími jmenováními. Moc lituje, že mu čas a stávající indispozice nedovolily sdělit vám osobně některé důvěrné poznatky o vašich kapitánech, jak to je obvyklé, a prosí vás, abyste mu prominul tyhle ve spěchu načrtnuté poznámky.“ Podal mu čtvrtku papíru, přehnutou a zapečetěnou, a řekl: „Doufám, pane, že je to všechno, kromě vzkazu od pana Shepherda: říká, že protože budete jako komodor potřebovat nějakého sekretáře, tak si dovoluje doporučit svého bratrance pana Petera. Pan Peter byl na téhle základně několik měsíců a je naprosto au courant (V obraze (francouzsky). (Pozn. překl.)). V tuhle chvíli je v Simon’s Townu – přijel se mnou – kdybyste se s ním chtěl seznámit.“

„Moc rád pana Petera uvidím,“ řekl Jack, který si velice dobře uvědomoval, jak jsou tyhle zdvořilůstky důležité, jak je důležité udržovat v celé eskadře dobré vzájemné vztahy.

Slušnost vyžadovala, aby Jack nabídl pobočníkovi admirála občerstvení. Slušnost vyžadovala, aby pobočník vypil svůj díl láhve do deseti minut, aby mohl zanechat nového komodora nespočetným povinnostem, které ho očekávaly. Ale ačkoliv ten mladý muž dělal, co bylo v jeho silách, žádné období Jackova života mu nikdy neubíhalo tak pomalu.

Když pan Forster konečně odešel, Jack si nechal zavolat Johnsona a řekl: „Blahopřeji vám k vašemu povýšení, pane Johnsone. Tady je patent. Admirál potvrdil vaši titulární hodnost a já jsem přesvědčený, že si povýšení zasloužíte.“ Předal mu vzácný dokument, pro Johnsona možná daleko cennější, než byl velitelský plamenec pro Jacka – rozhodně s sebou přinášející méně odpovědnosti –, a jednak aby zarazil záplavu díků a za druhé aby získal pár minut, řekl: „Prosím vás, buďte tak laskav a pošlete mi co nejdřív bocmana.“ Bocmanovi řekl: „Pane Fellowesi, předpokládám, že nemáme v truhlici s vlajkami flotilní plamenec? Jestli ne, tak vám budu zavázaný, když jeden okamžitě necháte vztyčit.“

„Aye, aye, sire,“ řekl bocman, snažící se potlačit úsměv, „flotilní plamenec, jak poroučíte.“ Ze zbožnosti a ze strachu, aby nepokoušel osud domýšlivostí, nenařídil Jack nikdy, aby se flotilní plamenec vyrobil, i když pokušení bylo obrovské – toužil po tom, potěšit se s ním v soukromí – ale čekal, až bude jmenování jisté. Na druhou stranu posádka Boadicee o tom problému přemýšlela, ještě když byli hodně na sever od rovníku. Námořníci slídili po všech koutech a sešívali roztodivné kusy látek. Nepochybovali o tom, že tenhle předmět bude zapotřebí, a tak flotilní plamenec odpočíval v truhle s vlajkami již od doby, kdy byli od mysu Dobré naděje vzdáleni ještě čtyři tisíce mil.

Bocman spěchal na příď. Jack rozlomil admirálovu pečeť a četl: „Kapitán Pym ze Siria je naprosto spolehlivý, svědomitý důstojník, ale nepříliš iniciativní. Kapitán Corbett z Néréide, ačkoliv udržuje skvělou disciplínu a jako velitel v boji projevuje vynikající vlastnosti, má politováníhodný sklon k vznětlivosti. Jeho vztahy s kapitánem lordem Clonfertem z Otteru jsou napjaté a ti dva by neměli být posíláni na společné mise, pokud se tomu bude možné vyhnout. Lord Clonfert se v nedávné době vyznamenal v několika menších střetnutích, skvěle vybojovaných. A stejně jako kapitán Corbett je znamenitě obeznámen s vodami kolem La Réunionu a Mauritia.“ Důvěrné poznámky prozradily Jackovi patrně víc o samotném admirálovi než o jeho kapitánech, ale ještě si tenhle postřeh ani pořádně nezformuloval, když dovnitř vrazil Fellowes, nesoucí v náručí nádherný plamenec. Jack se na něj zadíval s předstíranou lhostejností, která by stěží oklamala jeho dcerky, natož bocmana. „Díky, pane Fellowesi,“ řekl. „Prosím vás, dejte ho tady na truhlu a potom vyřiďte doktorovi moje poručení, a jestli by sem mohl na chvilku zaskočit.“

Navlékal si kalhoty pod kolena od své nejlepší parádní uniformy, když Stephen vstoupil. „Myslím, že bys rád viděl něco nového,“ řekl Jack a dodal nikoliv bez pocitu pýchy: „Ex Africa surgit semper aliquid novo – nebo novi?“ (Z Afriky se vždycky zvedá něco nového (správný je druhý tvar – novi). Latinsky, z knihy Plinia staršího Historia Naturalis 5. (Pozn. překl.))

„Na co narážíš?“ zeptal se Stephen a rozhlížel se po kajutě.

„Copak nevidíš nic, nad čím bys oněměl úžasem, symbol živoucího komodora, s největší pravděpodobností toho nejšťastnějšího člověka na matičce Zemi?“

„Tuhle dekorativní látku? Aha, tohle. Měl jsem dojem, že jsi mluvil o něčem novém. Tuhle látku jsem vídal denně v bocmanově kajutě, jak měl ty střevní potíže, už dávno. Měl jsem za to, že to je odznak jeho úřadu, či zástava nějakého bocmanského cechu.“ Potom, cítě nejasně, že nesplnil tak docela očekávání svého přítele, dodal: „Ale je to ohromně pěkná vlajka, na mou čest. A tak pěkně sešitá. Troufám si říct, že bys ji měl hned vyvěsit. Jistě nám všem bude dělat ohromnou čest, pěkná věcička.“

Jestli se na palubě fregaty stěží něco utajilo, ještě méně se toho utajilo v celé eskadře. Nikomu neunikl příjezd admirálova pobočníka a jak dlouho zůstal na palubě Boadicee, ani to, že s ním opustilo palubu procesí admirálových služebníků a následovníků, ani to, že kapitán Aubrey přestoupil z lodi na loď. Když se tedy na špici stěžně Raisonable zatřepotal plamenec s dvěma cípy, připomínajícími vlaštovčí ocas, netrvalo posádce jediné přítomné lodi či plavidla ani vteřinu, než začala pálit třináct dělových ran na počest člověka, jehož dvojplamenec symbolizoval. Pozdravné salvy splývaly jedna s druhou, jejich ozvěna naplňovala zátoku temným duněním a kolem Jacka se táhl oblak kouře. Jack stál na záďové nástavbě, a ačkoliv se na plamenec přímo nedíval, cítil jeho přítomnost, ach, tak intenzivně! Jakmile jeho hromová odpověď odezněla, vrátil se k poručíkovi-signalistovi a řekl: „Všichni kapitáni, pane Swiney.“

Přijal je v admirálově velké kajutě. Raisonable nebyla Hibernia ani Victory, ale tohle byla pořád ještě impozantní místnost, plná mihotavého, odraženého světla, a jak ji postupně zaplňovali velitelé ve svých modrých, bílých a zlatých uniformách, vypadala ještě impozantněji. Pym ze Siria přišel první, byl to velký muž, stejně vysoký jako Jack, ale tlustší. Jeho blahopřání bylo stejně upřímné a bezvýhradné jako jeho pěkná, přátelská, otevřená tvář a Jack k němu pocítil okamžité sympatie. Následoval Corbett, malý, snědý muž s kulatou hlavou, jehož navyklý výraz cílevědomé, zlostné autority poněkud změkl pod dojmem úcty a potěšení, jaké odpovídaly této příležitosti. Vybojoval několik obdivuhodných bitev v Antilách a navzdory případu s Bondenem na něj Jack hleděl s vážností a také s nadějeplným očekáváním. Corbettova přání všeho dobrého byla téměř stejně srdečná jako Pymova, ačkoliv se v nich možná ozýval nepatrný náznak dopalu nad tím, že jeho zásluhy a místní znalosti byly přehlédnuty. Ale v každém případě byla jeho přání daleko srdečnější než Clonfertovo formální „dovolte mi vyjádřit moje blahopřání, sire“.

„Takže, pánové,“ začal komodor Aubrey, když byla tato fáze u konce, „s radostí vám mohu oznámit, že tato eskadra vypluje na moře bez meškání. Byl bych vám proto zavázán, kdybyste mě informovali o tom, v jakém stupni pohotovosti je každá loď a v jakém stavu se nachází. Nechci podrobné prohlášení, chápete – na to bude čas později – ale všeobecnou představu. Lorde Clonferte?“

„Šalupa, jíž mám čest velet, je vždycky připravená vyplout na moře,“ odpověděl Clonfert. Nebylo to nic jiného než pusté chvástání. Žádná loď nebyla nikdy okamžitě připravená vyplout na moře, ledaže by nepotřebovala zásoby vody, potravin, střelného prachu a munice. A Otter se právě vrátila z plavby. Všichni to věděli, Clonfert si to uvědomil stejně dobře jako ostatní, jakmile vypustil ta slova z pusy. Aniž by však dovolil, aby trapná pauza trvala déle než okamžik, Jack rovnou pokračoval s ostatními. Od Pyma a Corbetta dostal daleko racionálnější informace, z nichž vyplývalo, že Sirius, ačkoliv trup byl celkem vzato v dobrém stavu, by potřeboval položit na bok a opravit, a že má velké potíže s nádržemi na vodu, módními výrobky ze železa, které kapitánovi hodili na krk v Plymouthu a které nepředstavitelně prosakovaly. „Jestli něco nenávidím víc než cokoliv jiného,“ řekl kapitán Pym a rozhlížel se kolem stolu, „tak jsou to inovace.“ Sirius převrátil celé podpalubí, aby bylo možné se k nádržím dostat, takže dokonce i při nejlepší vůli a při práci ve dne v noci bude loď stěží schopná vyplout dřív než v neděli. Néréide, ačkoliv zjevně schopná vyplout okamžitě, jakmile doplní pitnou vodu, byla opravdu v daleko horším stavu. Byla to stará loď, jak komodor věděl, a podle tesaře kapitána Corbetta by se spodní žebrové články daly nabírat lopatou. Kromě toho potřebovala také vyměnit plátování přídě a zádě, když už ne celého trupu, ale co bylo horší, měla šokující podstav. Kapitánu Corbettovi chybělo do plného stavu posádky třiašedesát lidí – šokující počet.

Jack souhlasil, že to je bez debat opravdu šokující počet. „Ale doufejme, že další k domovu směřující loď Východoindické společnosti, která tu spustí kotvy, vyřeší tenhle problém a dodá nám třiašedesát prvotřídních námořníků a ještě nějaké navíc.“

„Zapomínáte, pane, že od té doby, co se neshodli s vládou o řízení téhle kolonie, lodě společnosti už v Kapském Městě nekotví.“

„Svatá pravda,“ řekl Jack a nenápadně se podíval na Clonferta. Snažil se napravit svůj poklesek prohlášením, že během odpoledne navštíví všechny jejich lodě a do té doby že chce mít připravené prohlášení o jejich stavu. Potom navrhl, že by nyní mohli diskusi zaměřit na nějaký klaret, který cestou sem sebral jednomu Francouzi. Objevila se poslední láhev Lafitu spolu s jakýmsi moučníkem z kuchyně Boadicee.

„Kapitální víno,“ prohlásil Pym.

„Jaksepatří poctivé,“ dodal Corbett. „Takže vy jste narazil na Francouze, pane?“

„Ano,“ přitakal Jack a vyprávěl jim o Hébé. Nebyla to žádná bitva, ale veselé vyprávění o dělové kanonádě, o navrácení Hyaeny na seznam lodí královského námořnictva a o záchraně ukořistěných lodí, jež uvolnilo formální atmosféru. Klaret rozvázal jazyky a vyvolal vzpomínky na podobné bitky starých kolegů, ozval se smích. Jack nikdy nesloužil ani s Pymem, ani s Corbettem, ale měli ve válečném námořnictvu mnoho společných známých. Když jich probrali asi půl tuctu, Jack se zeptal: „Znáte samozřejmě Heneaga Dundase z Antil, kapitáne Corbette?“ v domnění, že mu to osvěží paměť.

„Ach, ano, sire,“ řekl Corbett, ale nic víc.

Tohle nedopadne dobře, řekl si Jack v duchu. A nahlas: „Lorde Clonferte, láhev stojí před vámi.“

Celou tu dobu Clonfert seděl mlčky. Paprsek světla, dopadající na jeho hvězdu, vytvářel souhvězdí drobounkých duhových teček, tančících ve výšce. Teď, když se naklonil pro láhev, všechny slétly dolů. Nalil si sklenici, předal láhev dál, a pohnut patrně nějakým nutkáním vylepšit svůj nevalný vztah s Corbettem a snad také získat nějakého spojence na tomto setkání, kde se nemohl cítit jinak než v nevýhodě, promluvil: „Kapitáne Corbette, připijme si.“

„Já si nikdy s žádným člověkem nepřipíjím, můj lorde,“ odpověděl Corbett.

„Kapitáne Corbette,“ pronesl Jack rychle, „žasnul jsem, když jsem se dozvěděl o té ruské brize kotvící vedle Néréide, a ještě víc jsem žasnul, když mi admirál řekl, že její kapitán sloužil pod vámi.“

„Ano, sire, byl na Seahorse, když jsem mu velel, sloužil tam jako dobrovolník, aby se naučil naše metody. A pochytil je velmi dobře, to musím přiznat. Jeho lidé se stěží vyrovnají našim řadovým námořníkům, ale troufám si říct, že časem z nich vyrazí nějaké to námořní umění. Mají tam u nich dobré ponětí o disciplíně. Myslím, že tisíc ran bičem není žádnou výjimkou.“

Hovor se stočil na nešťastnou Dianu – na její vyplutí z Baltu na objevitelskou cestu v době míru mezi Anglií a Ruskem – na její zcela neočekávané připlutí do Simon’s Townu, kde se posádka dozvěděla, že byla vyhlášena válka – na její podivný statut – její podivnou konstrukci – a na podivné chování jejích lidí na břehu.

Zaznělo osm úderů lodního zvonu. Všichni povstali. Jack Corbetta na okamžik zdržel a řekl: „Než na to zapomenu, kapitáne Corbette, můj kormidelník a pár dalších mužů jsou na palubě Néréide. Tady jsem poznamenal jejich jména. Byl bych vám zavázán, kdybyste mi je poslal.“

„Jistě, sire,“ řekl Corbett. „Samozřejmě… Ale, prosím vás, nebudete to považovat za nejmenší projev neúcty, když se opovážím opakovat, že mám strašlivý podstav?“

„To je mi jasné,“ řekl Jack. „Ale já vás nechci oloupit, vůbec ne. Můžete si vzít odpovídající počet z Boadicee a myslím, že vám dokonce můžeme přidat nějaké lidi navíc. Naverbovali jsme nějaké dobré námořníky ze zajatců na Hébé.“

„To bych vám byl ohromně vděčný, pane,“ rozzářil se Corbett okamžitě. „A pošlu vám ty lidi hned, jak vstoupím na loď.“

Takže když komodor vyrazil na obhlídku eskadry, bylo to už s jeho vlastním kormidelníkem u kormidla kapitánské lodice. „Je to jak za starých časů, Bondene,“ řekl mu, když se blížili k Siriovi.

„Ano, sire, až na to, že je to lepší,“ zamumlal Bonden. A potom, v odpověď na dotaz z fregaty, zařval „plamenec“ hlasem tak mohutným, že by vzbudil mrtvého.

Sirius to však neohromilo, protože od okamžiku, kdy se kapitán Pym vrátil, byla celá posádka zburcovaná – oběd byl v rychlosti ukončen, grog spolykán – aby lodi dodala zcela falešný, klamný vzhled, jehož účelem bylo předstírat něco, co neexistovalo. Námořníci se pustili do roboty ochotně, neboť byli na svou loď pyšní, a ačkoliv nebyl čas na nějakou okázalou přemalbu, Sirius, jaký komodor spatřil, se tak lišil od své každodenní podoby, jak jen to bylo v silách koncentrovaného úsilí dvě stě osmdesáti sedmi mužů a několika žen (pár jich tu bylo v souladu s předpisy, pár ne tak docela). Vzhledem k tomu, že byla kvůli problému s vodními nádržemi zcela vykuchaná, nedokázali ji přeměnit ve větší verzi královské jachty, jak by si přáli. Ale kromě pyramid nepojmenovatelných předmětů na palubě, decentně zahalených ochrannými plachtami a plachtovinou, vypadala loď docela reprezentativně a Jack byl spokojen s tím, co vidí. Samozřejmě tomu nevěřil a nikdo to od něj ani neočekával. Celá ta věc, od umytého uhlí v lodní kuchyni až po načerněné dělové koule ve stojanech, byla rituální maska. Nicméně měla určitou spojitost se skutečností a výsledkem byl přesvědčivý dojem pěkné, solidní lodi v poměrně dobrém stavu, s kompetentními důstojníky a slušnou posádkou, většinou složenou z námořníků z válečných lodí – byla ve stavu válečného námořnictva už více než tři roky. Kapitán Pym vystavil ve své kajutě nádhernou přehlídku lahví a pochoutek, a když Jack zapíjel sladký bochánek, jehož měrná hmotnost poněkud převyšovala hmotnost platiny, napadlo jej, že hmotnost je s největší pravděpodobností dobrým symbolem celé lodi – solidní, souměrná, poněkud staromódní, spolehlivá – ačkoliv pravděpodobně neschopná obrátit Indický oceán v plameny.

Další byla Néréide. Nepotřebovala zburcovat celou posádku, aby dosáhla celkového účinku, o jaký se snažil Sirius, ale z němých, unavených a nasupených tváří její posádky a z úzkostlivých, ztrhaných, ztrápených výrazů jejích důstojníků bylo jasné, že jeden každý muž na palubě tvrdě dřel, aby zlato pro tuhle příležitost ještě více vyzlatil. Jack měl rád lodě v dobrém stavu a samozřejmě zářící čistotou, ale už jen naprosto perfektní lesk mosazných součástek, kterých bylo na palubě Néréide přehršel, jej skličoval. Pokračoval v inspekci, aby tak odměnil ty, kteří tak tvrdě dřeli, aniž to bylo nutné, ale vykonával svou obhlídku v tichu – atmosféra na palubě fregaty byla napjatá a bez špetky uspokojení. Jeho hlavní zájem však byl upnut k podpalubí, týkal se spodních žeber trupu. A zde v nejhlubších prostorách lodi s kapitánem, jeho nervózním prvním důstojníkem a nervózním tesařem zjistil, že Corbett vůbec nepřeháněl. Žebra lodi byla opravdu ve špatném stavu. Avšak když je zkusmo nabodával bodcem, uvědomil si, že lodní inspektor ze Simon’s Townu měl možná pravdu, když tvrdil, že by mohla vydržet ještě další dvě nebo tři sezony, zatímco hnilobný rozklad na horní palubě, pokud se Jack nemýlí ve svém odhadu, se šíří daleko rychleji. Když právě v těchto vodách ještě sloužil jako mladý námořník, byl pro nesprávné chování a „vyhledávání sexuálních rozkoší“ degradován z hodnosti kadeta a zařazen mezi mužstvo. Naprosto proti své vůli byl po šest měsíců prostým námořníkem. Úzkostlivá čistota té lodi nebyla nic ve srovnání s Néréide, ale její kapitán byl tyran a první důstojník překypoval energií a on na vlastní kůži poznal, kolik úsilí to stojí, aby loď vypadala alespoň z poloviny takhle. A těch šest měsíců, ze začátku tak zoufalých, a vlastně po většinu toho času, mu dalo něco, čím se mohlo pochlubit jen málo důstojníků. Měl důvěrnou znalost života na moři z pohledu prostého námořníka a dokázal jej naplno pochopit. Rozuměl jazyku mužstva, ať už mluvenému, nebo nevyslovenému. A způsob, jakým si vysvětlil pohledy, které zachytil, než sešel do podpalubí, napjaté, utajené postranní pohledy, stěží postřehnutelná pokývnutí a další signály, naprostá absence čehokoliv, co by připomínalo veselou mysl, jej naplnil těžkou sklíčeností.

Corbett se ovšem dokázal skvěle ohánět čísly. Předal mu své detailní prohlášení o stavu Néréide, pečlivě srolované v černém papíru a převázané rudou stužkou, společně s madeirou a pečivem. „Máte znamenitou zásobu prachu a munice, jak vidím,“ poznamenal Jack, když přelétl zrakem sloupce čísel.

„Ano, sire,“ odpověděl Corbett. „Nevěřím na to, mrhat s nimi v oceánu. Kromě toho v důsledku zpětného rázu po skutečném výstřelu rozrývají děla palubu.“

„To rozrývají a paluba Néréide je na pohled úžasná, to musím přiznat. Ale nemyslíte si, že by se vyplatilo, kdyby vaši muži byli vycvičeni ve střelbě z děl? Kdyby dokázali přesně zasahovat na větší vzdálenost?“

„No, sire, podle mých zkušeností v tom není žádný velký rozdíl. Já jsem vždycky útočil ráhno na ráhno, kdy nemohli minou, ani kdyby se o to snažili. Ale vám přeci nemusím o boji zblízka nic říkat, sire, rozhodně ne po vašem střetnutí s Cacafuegem, cha, cha!“

„Ale přesto, leccos se dá říct i ve prospěch jiných způsobů uvažování – něco na tom je, srazit nepříteli stěžně na vzdálenost jedné míle a potom mu přirazit před příď,“ konstatoval Jack mírně.

„Jsem si jist, že máte pravdu, sire,“ odpověděl Corbett, v nejmenším nepřesvědčen.

Pokud Néréide působila dojmem královské jachty, jak jen to válečná loď mohla dokázat, potom Otter byl na první pohled skutečnou jachtou. Jack nikdy v životě neviděl takovou záplavu pozlacených rostlinných ornamentů a zřídkakdy viděl všechny upínačky a stěhy obtočené rumělkovými šňůrami a závěsná lana kladek potažená rudou kůží. Na druhý pohled toho bylo až příliš, hraničilo to s pompézností, stejně jako dokonalá přehlídka krejčovského umění na Clonfertově ubytovací palubě – dokonce i kadeti měli dvourohé klobouky zdobené krajkou, kalhoty ke kolenům a vysoké jezdecké boty se zlatými třásněmi – byly to spíše kostýmy než uniformy. Jak tam tak stál a rozhlížel se, Jack si naráz překvapeně uvědomil, že Clonfertovi důstojníci působí poněkud vulgárním dojmem. Nemohli samozřejmě za svoje obyčejné tváře, ale jejich postoj, chvíli poněkud toporný, jaký zaujímají krejčovské figuríny, jindy zase příliš lenošivý a ležérní, to už bylo něco jiného. Zrovna tak jejich nevychované, neskrývané civění a naslouchání tomu, co jejich kapitán Jackovi sděloval. Naproti tomu nebylo potřeba nijak pronikavého důvtipu, aby člověk pochopil, že atmosféra na palubě Otteru se od atmosféry panující na Néréide liší, jak jen možno. Poddůstojníci a mužstvo byli spokojená, veselá cháska a bylo jasné, že svého kapitána mají rádi. Zároveň poddůstojníci z povolání, bocman, dělmistr, tesař (ony základní pilíře) působili dojmem solidních, cenných, zkušených mužů. Paluba Otteru, takeláž a pouťová výzdoba Jacka překvapily. Ale daleko víc jej překvapila kapitánská kajuta. Celkem nevelký prostor byl zvětšen zrcadly v pozlacených rámech. Zrcadla odrážela pozoruhodné množství polštářů navršených na turecké sofa a pohádky Tisíce a jedné noci přišly člověku ještě více na mysl při pohledu na šamšíry, zavěšené na perském koberci na dřevěné přepážce, pozlacenou lampu z mešity, houpající se na palubním nosníku, a vodní dýmku. Mezi tím vším dvě dvanáctiliberní děla vyhlížela prachobyčejně, brutálně a jaksi ne ve své kůži.

Došlo na rituál s pohoštěním, které přinesl černoušek v turbanu, a Jack a Clonfert byli ponecháni o samotě. Okamžitě se rozhostily jisté vzájemné rozpaky. Čím byl starší, tím víc si Jack uvědomoval cenu ticha v situacích, kdy nevěděl co říct. Clonfert, ačkoliv byl navzdory svému mladistvému zjevu o něco starší, si cenu ticha neuvědomoval, a tak mluvil – tyhle tretky pocházejí ze syrského tažení, kterého se účastnil se sirem Sydneyem – ta lampa je dárek od Dgezzara Paši – ten šamšír napravo od maronitského patriarchy – už si tak zvykl na východní způsob života, že se neobejde bez sofa. Neposadí se komodor? Komodor neměl ani v nejmenším v úmyslu složit se pár centimetrů nad palubu – kam by dal nohy? – a odpověděl, že musí co nejdřív dohlédnout na čluny z Boadicee, hned jak se objeví mezi arzenálem a fregatou, neboť budou přivážet střelný prach a munici, což, jak doufá, budou při plnění nastávajícího úkolu ty nejpřesvědčivější argumenty. Tak pak snad komodor určitě ochutná trochu tohohle jihoafrického vína a tyhle fíky z Aleppa? Clonfert měl za to, že tvoří zajímavou kombinaci. Anebo možná trochu jiker z tuňáka?

„Jsem vám nekonečně zavázán, Clonferte,“ řekl Jack, „a nepochybuju o tom, že vaše víno je úžasně dobré, ale faktem zůstává, že na Siriu mi dali pořádnou porci kapitálního portského a na Néréide ohromné množství kapitální madeiry. Takže v tuhle chvíli bych uvítal ze všeho nejraději šálek kávy, jestli je to možné.“

Nebylo to možné. Clonfert je pokořen, zahanben, deprimován, ale on kávu nepije, ani žádný z jeho důstojníků. Navíc byl skutečně pokořen, zahanben a deprimován, neboť hned zkraje se musel omluvit, že nemá připraveno hlášení o stavu plavidla, a tahle čerstvá rána, tahle sociální rána, jej srazila přímo na kolena. Jack nestál o to, aby v eskadře přibývalo další zlé krve k té, která tu už byla rozlita, a také čistě z důvodů prosté lidskosti nechtěl zanechat Clonferta ve stavu velkého morálního ponížení, za jaké Clonfert příhodu rozhodně považoval. A tak popošel k pěknému narvalímu klu, který byl opřen v rohu, a laskavým tónem pronesl: „Tohle je neobyčejně pěkný kel.“

„Krásný předmět, viďte? Ale se vší úctou, sire, mám za to, že roh je vhodnější termín. Pochází z jednorožce. Dal mi jej sir Sydney. Zastřelil toho tvora osobně, když ho rozpoznal ve stádu antilop. Ta štvanice mu prý dala zabrat, i když mu svého oře půjčil osobně Hassan Bej – dvacet pět mil pouští, kudy nevedou žádné cesty. Turci a Arabové byli naprosto ohromeni. Řekl mi, že mu říkali, že nikdy neviděli nic podobného jeho jezdeckému umění, ani způsobu, jakým jednorožce zastřelil v plném trysku. Byli celí užaslí.“

„O tom vůbec nepochybuju,“ řekl Jack. Otáčel jím v rukách a dodal s úsměvem: „Takže se můžu chlubit, že jsem držel opravdový roh z jednorožce?“

„Na to vezměte jed, sire. Osobně jsem jej tomu tvorovi odřízl z hlavy.“

Jak se ten chudák sám usvědčuje ze lži, pomyslel si Jack na zpáteční cestě k Raisonable. Míval narvalí kel ve své kajutě celé měsíce, vezl jej ze severu pro Stephena Maturina a byl dokonale obeznámen se značnou hmotností klu, tak naprosto se lišící od váhy rohu. Nicméně Clonfert si nejspíš myslel, že první část historky je pravdivá. Admirál Smith byl pozoruhodně marnivý a vychloubačný muž, naprosto schopný vykládat tuhle bláznivou historku. Zároveň ovšem byl admirál Smith tím nejschopnějším a nejiniciativnějším důstojníkem. Kromě jiných brilantních akcí porazil Buonaparta u Acru. Jen málo mužů mělo takové oprávnění k vychloubání. Možná že Clonfert měl tu samou zvláštní povahu? Jack si to přál zplna srdce – Clonfert se mohl vychloubat se všemi jednorožci na světě, co se Jacka týkalo, a klidně i se všemi lvy k tomu, pokud dokáže dosahovat podobných výsledků jako admirál Smith.

Jeho skrovný majetek už dorazil z paluby Boadicee. Steward jej uspořádal podle svého vlastního vkusu a Jack se s rezignovaným povzdechem svalil do starého windsorského křesla s opěradly a těžký kabát parádní uniformy odhodil na truhlu. Killick nesnášel povalující se kusy šatstva. Ale s tím se Killick bude muset smířit.

Ale Killick, který začal zalévat vroucí vodou čerstvě namletou kávu okamžitě, jakmile bárka patřící Raisonable odrazila od Otteru, byl nový člověk. Kdysi nevrlý, hašteřivý, nespokojený mistr němých a občas hlasitých drzostí byl nyní téměř úslužný. Přinesl kávu, sledoval Jacka, jak horký nápoj usrkává, pohledem téměř souhlasným, pověsil kabát, aniž by pronesl jediný jízlivý komentář, žádné řečnické „Kdepak asi vezmeme peníze na nákup nových epolet, když jsou všechny zlaté dracouny otřepané následkem toho, že kabát lhostejně pohodíme?“, ale pokračoval v rozhovoru, přerušeném Jackovým odchodem. „Říkal jste, pane, že nemají vůbec žádné zuby?“

„Ani náznak, Killicku. Ani náznak, než jsem odplul.“

„No, tak to jsem moc rád“ – a vyndal kapesník, v jehož záhybech ukrýval dvě masivní hračky z leštěného korálu – „protože tohle jim pomůže se prořezat, jak se říká.“

„Díky, Killicku. Srdečné díky. Nádherné kousky, na mou věru. Půjdou domů první lodí.“

„Ehm, pane,“ pokračoval Killick, s pohledem upřeným ze záďového okna, „vzpomínáte si na ten zatracený starý měděný kotel a jak jsme profukovali jeho kouřový kanál, až jsme byli zmazaní jako kominíci?“

„Ten mizerný starý měděný kotel, to bude minulost, až se vrátíme do domu,“ řekl Jack. „Hébé se o to postará. A také v salonu potáhne krb patřičným způsobem, jestli Goadby rozumí svému řemeslu.“

„A což teprve to zelí!“ pokračoval Killick v záchvatu nostalgie. „Když jsem je naposledy viděl, mělo každé jen čtyři listy.“

„Jacku, Jacku!“ vběhl dovnitř s křikem Stephen. „Jak jsem byl trestuhodně laxní! Tys byl povýšen, jak se dozvídám. Jsi velký člověk – jsi opravdický admirál! Ze srdce ti blahopřeju, kamaráde. Ten mladík v černých šatech mi říká, že jsi ten největší člověk na téhle základně, po vrchním veliteli.“

„Ale no tak, já jsem komodor, jak většina lidí nezaujatě připouští,“ řekl Jack. „Ale já jsem to zdůrazňoval už dřív, jestli si vzpomínáš. Mluvil jsem o svém plamenci.“

„Tos mluvil, můj milý. Ale já jsem nejspíš naplno nedocenil jeho skutečný význam. Měl jsem mlhavé ponětí, že slovo komodor a určitě ta zvláštní vlaječka jsou spojeny s lodí a ne s osobou – jsem si téměř jist, že komodor jsme nazývali nejdůležitější loď ve východoindickém loďstvu, které velel vynikající pan Muffit. Mohl bys mi prosím tě vysvětlit tuhle svoji novou a báječnou hodnost?“

„Stephene, když ti to vysvětlím, budeš dávat pozor?“

„Ano, pane.“

„Já jsem ti toho říkal o válečném námořnictvu spoustu už dřív, ale tys nikdy neposlouchal. Zrovna včera jsem tě slyšel, jak dáváš panu Farquharovi velice podivný výklad o rozdílu mezi polopalubou a ubytovací palubou, a dodneška nevěřím, že znáš rozdíl mezi…“ V tomhle bodě byl přerušen černě oděným panem Peterem se stohem papírů, poslíčkem od generála z Kapského Města a Seymourem, s nímž pečlivě vypracoval seznam lidí, kteří měli být převeleni na Néréide buďto v důsledku svých zločinů, anebo vzhledem k naléhavějším potřebám té fregaty, a konečně sekretářem vrchního velitele, který si přál vědět, zdali se Jackovi bratranec Peter hodí, a také vyřizoval pozdravy od admirála Bertieho, kterému se nyní daří už daleko lépe. Aniž by komodora jakkoliv poháněl, admirál by byl bez sebe radostí, kdyby se dozvěděl, že už vyplul na moře.

„No tak, Stephene,“ pokračoval Jack konečně ve výkladu, „tuhleta záležitost s komodorem. Tak za prvé, nebyl jsem vůbec povýšen – není to hodnost, ale funkce, a J. Aubrey se nepohnul ze svého místa na seznamu kapitánů ani o setinu palce. Zastávám tuhle funkci za daných okolností, a až ty okolnosti pominou, jestli mě sleduješ, tak ze mě bude zase kapitán. Ale dokud trvají, tak jsem, aby se tak řeklo, titulární, dočasný, neplacený kontradmirál a velím eskadře.“

„To ti musí dělat velkou radost,“ řekl Stephen. „Vím, že jsi se často v podřízené pozici rozčiloval.“

„To dělá, to slovo zní jako polnice… Stephene, neřekl bych to nikomu jinému než tobě, ale teprve když jsi odpovědný za takovýhle podnik, za podnik, kdy závisíš na druhých, tak teprve potom pochopíš, co velitelská funkce znamená.“

„Těmi ostatními myslíš ostatní velitele, jestli tomu dobře rozumím? Jistě, oni jsou esenciálním faktorem, pro který musíš mít naprosté pochopení. Prosím tě, otevři jim svou mysl bez zábran.“ Jack a Stephen se spolu plavili na mnoha lodích, ale o vztazích s důstojníky se nikdy nebavili. Stephen Maturin jako lodní lékař s nimi sdílel důstojnickou jídelnu, a ačkoliv byl kapitánův přítel, patřil k nižším důstojníkům. Tahle otázka nepřišla nikdy na přetřes. Nyní se situace změnila. Nyní byl Stephen Jackovým politickým kolegou a poradcem. A také nebyl žádným způsobem podřízen ostatním velícím důstojníkům. „Začněme s admirálem. A Jacku, protože musíme spolupracovat otevřeně, musíme také otevřeně mluvit. Znám tvé ohledy a vážím si jich, ale věř mi, pane bratře, tohle není chvíle pro ohledy. Řekni mi, očekáváš od pana Bertieho plnou, neomezenou podporu?“

„Je to veselá stará kopa,“ řekl Jack. „A byl ke mně tak laskav a vstřícný, jak jen si mohu přát. Okamžitě potvrdil titulární hodnost, kterou jsem propůjčil Johnsonovi – to od něj bylo ohromně laskavé. Pokud půjde všechno dobře, tak nepochybuju o tom, že nás bude všestranně podporovat. Když nic jiného, tak je to naprosto v jeho zájmu. Ale jeho reputace v námořnictvu – no, na Jamaice mu říkali sir Giles Prohnaný (Postava ve hře anglického dramatika Philipa Massingera (1853-1639) Nový způsob jak splácet staré dluhy. (Pozn. překl.)), podle té divadelní postavy, víš? A chudáka Jamese rozhodně přechytračil prohnaně. Je to dobrý důstojník, chápej, ačkoliv nevidí skrze zeď o nic líp než kterýkoliv jiný člověk.“ Chvíli uvažoval, než dodal: „Ale jestli udělám nějakou chybu, nedivil bych se, kdyby mě sesadil. A to samé v případě, že bych mu stál v cestě k nějakému dalšímu povýšení. Ačkoliv jak si věci stojí, nemyslím, že by k něčemu takovému mohlo dojít.“

„Máš vysoké mínění o jeho hlavě, ne o jeho srdci.“

„Tak daleko bych nešel. Máme samozřejmě rozdílné názory na to, co znamená dobrý pořádek na lodi… ne, já ti řeknu jednu věc, která mi dělá starosti, co se týče jeho představy o tom, co je správné. Tuhleta ruská briga. Pohoršuje nás všechny. Admirál by si přál, aby táhla k čertu, ale nevezme si na triko zodpovědnost za to, že by ji nechal odplout. Ani si nevezme na zodpovědnost, že by nechal její posádku zatknout – kromě jiného by museli dostávat najíst a to všechno by musel zaplatit z vlastní kapsy, kdyby mu to vláda neschválila. Takže co udělal? Přinutil jejího kapitána, aby mu dal čestné slovo, že neunikne, a nechává ho tam kotvit, připraveného vyrazit na moře. Snaží se Golovnina vyhladovět tím, že nepovoluje jeho lidem žádné příděly potravin. Golovnin nemá žádné peníze a obchodníci odmítají přijímat směnky splatné v Petrohradě. Bertie jasně doufá, že Golovnin poruší své slovo a za nějaké temné noci, až bude vát severozápadní vítr, zmizí. Slovo, které dal cizinci, pro něj nic neznamená, smál se admirál. Vyslovil podiv nad tím, že Golovnin neodplul už před šesti měsíci – strašně rád by se ho zbavil. Bral to natolik za hotovou věc – neváhal vyslovit to nahlas – ačkoliv tak prohnaným způsobem, že se nekompromitoval – až mi z toho srdce usedalo.“

Stephen poznamenal: „Všiml jsem si, že někteří staří muži ztrácejí svůj smysl pro čest a s lehkým srdcem se přiznávají k nejpodivnějším skutkům. Co tě ještě trápí v tuhle chvíli? Corbett, že je to tak? Tohle je ten případ, kdy pedantská část jeho já převážila tu chlapskou.“

„Jó, on je typický otrokář. Nechci nijak snižovat jeho odvahu, chápej. Projevuje ji při každé příležitosti. Ale podle mých měřítek je jeho loď fakticky v hrozným stavu. A je také stará a děla jsou jenom dvanáctiliberní. Ale vzhledem k těm nevýhodným šancím se bez ní prostě neobejdu.“

„Jaký máš názor na kapitána Siria?“

„Pyma?“ Jackova tvář se rozjasnila. „Bože, jak bych si přál, abych měl ještě tři takové Pymy a tři takové lodi, jako je Sirius! Možná že to není žádný fenomén, ale je to ten typ chlapa, co mám rád – dej mi tři Pymy a máš tu přesně to bratrstvo, co máme zapotřebí. Mně by vůbec nebylo proti mysli spolupracovat se třemi Pymy. Anebo se třemi Elioty, když na to přijde. Ačkoliv ten s námi dlouho nebude, o to je to větší škoda. Hodlá odejít z námořnictva, jak jen se mu naskytne příležitost. Jak se věci mají, budu se muset do určité míry přizpůsobit Corbettovi a také Clonfertovi. Protože bez toho by v eskadře nezavládlo porozumění, to bychom rovnou mohli zůstat v přístavu. Jak se mi to podaří s Clonfertem, to tedy vůbec nevím. Nesmím mu zkřížit cestu před přídí, pokud se tomu budu moct vyhnout, ale vzhledem k té zatracené záležitosti s tou jeho ženou tam už napůl jsem – odmítl moje pozvání, což je v námořnictvu něco téměř neslýchaného, ať už měl předem něco dojednaného nebo neměl. A kromě toho, nic předem dojednaného neměl. Tohle je divný případ, Stephene. Když jsme o něm mluvili před nějakým časem, nechtěl jsem říct, že mám pochybnosti o jeho mravních zásadách – je to hrozná věc, říct to o kterémkoliv člověkovi. Ale pochybnosti jsem měl a nebyl jsem jediný. Ale možná že jsem nebyl tak uvážlivý, jak jsem si myslel, protože i když pořád vypadá jako rádoby elegantní divný chlápek v rádoby elegantní lodi, tak přeci jenom se proslavil ve Středozemním moři, s admirálem Smithem.“

„Právě tam dostal tu svou hvězdu, předpokládám? Je to řád, který jsem nikdy neviděl.“

„Ano, Turci jich rozdali docela slušné množství, ale jsou považovány za poněkud absurdní a jen málo důstojníků požádalo o povolení je nosit. Jenom Smith a Clonfert, mám ten dojem. A provedl také několik pozoruhodných nájezdů a únosů nepřátelských lodí v těch vodách. Zná je dobře a má domorodého lodivoda. Otter má malý ponor, dokonce menší než Néréide, takže se může ukrýt mezi útesy. A podle admirála Bertie může prý soutěžit dokonce i se samotným Cochranem (Lord Thomas Cochrane (1775-1860) britský admirál, který se proslavil mnoha vynikajícími činy v bojích proti Španělům a Francouzům. (Pozn. překl.)), co se týče sužování nepřítele.“

„Ano. Slyšel jsem o jeho počinech a o schopnosti jeho lodi dostat se blízko k pobřeží. Kdybych se s ním měl čas od času plavit, neměl bych vůbec obavy nechat se vysadit na břehu a zase nalodit. Ale když už mluvíš o těch nevýhodných šancích – jaké to jsou v tuhle chvíli?“

„Prostě se to týká lodí a děl. Už jenom vzhledem k nutnosti bojovat s nimi na moři jsou dost proti nám. Navíc si uvědom tu skutečnost, že budeme více než dva tisíce mil od své základny, zatímco oni jsou ve svých domovských vodách, se zásobami po ruce, takže bys klidně mohl říct, že mají šanci pět ku třem. Kdybychom byli v Lamanšském průlivu anebo ve Středozemním moři, tak bych to bral za celkem vyrovnané šance, protože v těch oblastech jsme na moři skoro pořád a oni ne. Ale jejich těžké fregaty jsou teď na moři už skoro celý rok, což je spousta času na vycvičení posádek, pokud mají schopné důstojníky. A ve své většině francouzští důstojníci představují velice schopný sbor. Ale tohle všechno visí víceméně ve vzduchu – v té rovnici je příliš mnoho neznámých. Tak například nevím vůbec nic o jejich kapitánech a právě na nich všechno závisí. Jakmile je jednou zahlédnu na moři, budu schopen odhadnout šance daleko lépe.“

„Myslíš, jakmile se s nimi jednou utkáš?“

„Ne. Jakmile je uvidím, dokonce i s trupem lodi ještě pod obzorem.“

„Dokážeš opravdu odhadnout jejich schopnosti na tak velkou vzdálenost?“

„Samo sebou,“ odpověděl Jack poněkud podrážděně. „Co jsi to za člověka, Stephene? Každý námořník toho dokáže říct spoustu o jiném námořníkovi podle toho, jak ten napíná kosatku či provádí obrat, anebo jak rychle rozvine závětrovky, tak jako ty toho dokážeš říct spoustu o nějakém doktorovi podle způsobu, jakým odsekne nohu.“

„Vždycky jen to sekání nohou! Mám za to, že pro vás lidi se celé ušlechtilé umění vědy lékařské smrsklo jen na usekávání nohou. Včera jsem se seznámil s jedním člověkem – a byl tak zdvořilý, že mě dneska navštívil úplně střízlivý – který tě brzo přivede k lepšímu způsobu uvažování. Je to doktor z Otteru. Pravděpodobně budu tuhle známost pěstovat tak jako tak, protože Otter je, jak bys řekl, příbřežní chmaták. Ale teď nelituju toho, že jsem se s ním seznámil. Je to, anebo byl, člověk skvělých vlastností. Ale abychom se vrátili k těm šancím. Odhadl jsi je na pět ku třem pro Francouze?“

„Něco na ten způsob. Když připočítáš děla a posádky a tonáž, je to ještě daleko horší. Ale samozřejmě nemůžu vážně mluvit o pravděpodobnosti, dokud je neuvidím. Ale ačkoliv jsem poslal stovku lidí z Boadicee, aby pomohli na palubě Siria, a ačkoliv Pym dělá, co je v jeho silách, aby loď připravil k odplutí, naše vlastní loď musí naložit zásoby na šest měsíců a hrozně rád bych ji také kvůli opravám vytáhl na břeh, je to poslední šance vyčistit spodek na Bůh ví jak dlouho – nevidím možnost, že bychom vypluli dřív než se sobotním odlivem. Chlapi budou muset tvrdě makat a já budu muset popohánět arzenál tak, že mě všichni budou proklínat, ale nedá se nic dělat. S tím by nic nesvedl ani archanděl Gabriel. Takže co říkáš na trochu muziky, Stephene? Mohli bychom zkusit nějaké variace na Táhněte k čertu, protivné starosti?“

KAPITOLA ŠTVRTÁ

Eskadra, směřující na severovýchod se silným pasátem na traverzu, skýtala ušlechtilý obraz. Linie dokonale seřazených lodí pokrývala moře v délce půl míle – a jakého moře! Indický oceán se skvěl ve své nejlepší podobě, nepříliš hluboký safírový odstín přecházel v modř, která dodávala obnošeným plachtám eskadry zářivě bílou barvu. Sirius, Néréide, Raisonable, Boadicea, Otter a na závětrné straně rychlý ozbrojený škuner Východoindické společnosti Wasp. Za škunerem, tak dokonale umístěná, že ohraničovala jeho trojhranné hlavní plachty, se tyčila jediná hradba mraků na obloze, mračna s plochou základnou, visící nad horami ostrova La Réunion, jenž sám se skrýval pod obzorem.

Mys Dobré naděje se svými nevyzpytatelnými bouřemi ležel dva tisíce mil za zádí, jihozápadním směrem, vzdálen osmnáct dní pohodové plavby. Posádky se nyní už dávno vzpamatovaly z extrémní námahy, jakou musely vynaložit na uvedení svých lodí do plavby schopného stavu o tři odlivy dříve, než se to zdálo být v lidských silách. Ale jakmile byly na moři, čekala je nová dřina. Neboť tahle dokonalá linie, kdy každá loď udržovala zákryt za vlajkovou lodí ve vzdálenosti přesně jednoho kabele, mohla být udržována jedině za cenu nepřetržité starostlivosti a pozornosti. Sirius se svým vadným dnem neustále skasával a napínal brámové plachty. Néréide nepřetržitě zápasila se svou tendencí odpadat do závětří a Jack stojící na záďové palubní nástavbě Raisonable viděl, že jeho drahá, ale poněkud pomalá Boadicea má také co dělat – Eliot neustále pokusničil s jejími královskými plachtami – zatímco jedině vlajková loď, navzdory svému věku rychlá, a Otter byly v pohodě. A kromě toho, všechny posádky kromě Boadicee obtěžovala, štvala a šikanovala komodorova vášeň pro dělostřelbu.

Začal s výcvikem okamžitě, jakmile jim za obzorem zmizel mys Agulhas, a ačkoliv se námořníci v žádném případě nesmířili s nácvikem, už si na jeho způsoby zvykli. Byli si naprosto jisti, co má komodor v tuhle dobu odpolední hlídky za lubem, když spatřili, jak Raisonable signalizuje Waspu a potom přikazuje eskadře, aby udělala společně obrat přes záď. Po celé linii se začal rozléhat vřískot bocmanských píšťalek, námořníci napjatě čekali na povel k vyražení (neboť soupeření mezi posádkami bylo velmi vážné, protože hrozba veřejné potupy byla značná) a v tu chvíli Raisonable odpadla od větru. Svůj obrat zahájily i další lodě a celá linie se pomalu otáčela, tak vyrovnaně, jak jen to bylo možné, a vytvářela odbočením na levobok, s větrem odchýleným o jednu čárku, novou linii v obráceném pořadí, s šalupou Otter v čele. Lodě neměly napnuto příliš mnoho plachet a tohle byl jednoduchý manévr. Ale i tak byl proveden skvěle, jejich námořní umění nemělo mnoho chybiček, uvědomil si Jack, když se díval přes lodní zábradlí na stěžně Néréide, všechny v zákrytu, zakrývající stěžně Siria, lodě, která plula za ní. Zatím už z paluby škuneru shodili terče a ten rozvinul plachty s pozoruhodnou hbitostí, ve snaze dostat se z dostřelu lodních děl co možná nejrychleji.

Dychtivost posádky škuneru byla pochopitelná, protože námořníci na palubě Otteru zahájili bryskně intenzivní palbu ještě předtím, než jejich děla mohla být opravdu zaměřena, a jejich divoká střelba měla za následek, že kule dopadaly mezi terče a škuner. Druhá boční salva už byla přesnější a mohla cíle zasáhnout, kdyby Otter počkal na vrcholek vlny. Jeho třetí salva připomínala první, kromě toho, že jedna kule skutečně přeskočila jeden cíl. Čtvrtou salvu už posádka nestihla. Jack s hodinkami v ruce oznamoval časy kadetovi s matematickým nadáním, kterého si s sebou vzal z Boadicee, když promluvila děla Boadicee. Její rány šly o něco výše, ale smetly hypotetickou palubu. Druhá boční salva udeřila nepřátelskou loď přesně uprostřed a za bouřlivého jásotu zničily třetí a čtvrtá salva plovoucí trosky. „Jedna minuta pětapadesát sekund,“ napsal Poďobaný Ríša na svou tabulku a přidal dva vykřičníky na znamení obdivu. „Jakmile budou zaměřená, pane Whittingtone!“ zakřičel Jack. Mlčky se rozumělo, že Raisonable se nebude soupeření účastnit. Vzhledem ke svému úctyhodnému věku nemohla najednou vypálit celou boční salvu, jež by otřásla její konstrukcí, tak jako mladší lodě. Ale každé třetí dělo z její dolní paluby, nabité poloviční dávkou prachu, a několik lehčích kusů předvedlo pomalou, nepravidelnou palbu, která by jisté škody nadělala. Daleko větší škody než plná boční, ale téměř komicky nemotorná salva Néréide. Dokázala vystřelit jenom dvě boční salvy a ty šly tak vysoko, že cíl zasáhla pouze jediná střela – vypálená s největší pravděpodobností jedním ze záďových dělmistrů, které jim Jack s obzvláštní neochotou půjčil. Potom následoval Sirius se dvěma mohutnými bočními salvami, načež pět jeho záďových děl vystřelilo na roztříštěné terče pohybující se už za jeho zádí. Byla to pomalá palba, ale na tuhle nevelkou vzdálenost docela přesná.

Jack neměl čas ani prachu nazbyt na nějakou další palbu. Jakmile byla děla znovu upevněna na svých místech, signalizoval Změňte jeden po druhém kurs a zavolal na škuner na své závětrné straně. Od okamžiku, kdy v Simon’s Townu zvedli kotvy, pozoroval plavbu lodí pod svým velením s bedlivou pozorností, ale nikdy nehleděl dalekohledem tak upřeně na žádnou z nich, jako nyní na Wasp, zatímco škuner jako o závod plul ostře proti větru, až mu bílá pěna stříkala vysoko k závětrnému zábradlí. Byla to krásná loď, nádherně ovládaná a plula k větru ostřeji, než by pokládal za možné. Avšak jeho úzkostný, unavený výraz nepolevil, když otočila a zařadila se za záď Raisonable. Její kapitán vzhlížel k povýšené záďové nástavbě s tázavým výrazem ve tváři.

Jack nepřítomně kývl ke škuneru, nařídil poručíkovi signalistovi přivolat kapitána Siria, vystoupil na záď s hlásnou troubou a zavolal na Boadiceu, že si přeje, aby její titulární kapitán přišel na palubu. Komodor je potom všechny poněkud formálně přijal ve své přední kajutě, kde pan Peter předal Eliotovi psané rozkazy, aby pokračoval v plavbě k Mauritiu společně se Siriem, tam se držel v bezpečné vzdálenosti od břehu u Port-Louis, hlavního města a nejdůležitějšího přístavu na severozápadě ostrova, a spojil se se zbytkem eskadry na tomto stanovišti. Mezitím mají za úkol sledovat nepřátelské pohyby a získat všechny dostupné informace. K rozkazům Jack přidal jasnou direktivu nepouštět se do žádného boje, ledaže by okolnosti výrazně převažovaly v jejich prospěch, a přidal také určité rady, týkající se připlutí k Sable Point po setmění a vyslání člunů, které by měly zavítat do přístavu na prahu svítání, aby tak mohly odplout proti mořské bríze. Potom, pln starostlivosti o osud Boadicee pokračoval ve svých radách Eliotovi, aby nerozvinoval příliš mnoho plachet, aby nenapínal královské plachty – ráhno zlomené v těchhle zeměpisných šířkách by znamenalo strašlivou ztrátu – musí se lodi přizpůsobit, ne ji hnát kupředu – když si uvědomil, že káže jako kvočna, více než je záhodno. Potlačil závěrečné doporučení ohledně kotevního krakorce Boadicee, doprovodil je k zábradlí, sledoval, jak se svými loděmi zamířili na sever, a sešel znovu do podpalubí, přímo do velké záďové kajuty, kde u stolu seděl Stephen a šifroval dopisy na překvapivě tenkém papíře.

„Ohromná výhoda těchhle lodí velikých jako archa,“ konstatoval Stephen, „je v tom, že člověk si může promluvit v soukromí. Admirál, těšící se luxusu jídelny, ložnice, předpokoje, přední kajuty a navíc téhle nádhery s balkónem, se může oddávat orgiím po libosti. Komodor může svobodně promluvit o tom, co má na mysli. Na mysli, která, jak se obávám, je tísněna melancholickými myšlenkami?“

„Ano. Je to tady prostorné, že jo?“ přikývl Jack a vyšel na záďovou galerii, odkud mohl vidět Wasp, jak stoupá a klesá o tři metry na dlouhé, hladké vlně a refuje čas od času svou přední košovku, aby zmírnila rychlost a udržela krok s dvoupalubníkem. Když se vrátil, řekl: „Stephene, já tak nenávidím ten tvůj odporný plán.“

„Já to dobře vím, kamaráde,“ odpověděl Stephen. „Pravidelně mi to připomínáš. A já ti pokaždé odpovídám, že za prvé právě ty kontakty a informace, které hledám, mají zásadní důležitost. A za druhé, že riziko je zanedbatelné. Ujdu sto kroků po pobřeží jasně vyznačeném palmami. Vejdu do druhého domu, který uvidím – do domu, jehož přesný nákres mám u sebe – navážu kontakt nedozírné ceny, dostanu svoje informace, doručím tenhle svazek dokumentů, jehož extrémní štíhlost můžeš sám posoudit“ – přidržel mu je před očima – „vrátím se zpátky do člunu a tudíž na tuhle tvou neobyčejně rychlou plachetní mašinu, abych se k tobě s tvým požehnáním připojil ke snídani. Slibuju ti, Jacku, že se nebudu zdržovat, ačkoliv La Réunion je pro člověka filozoficky založeného druhým Ofírem.“

Jack rázoval po kajutě sem a tam. Všechno, co Stephen říkal, bylo naprosto racionální. Ale přesto, jen před pár lety ho Jack odvezl z Port Mahonu více mrtvého než živého, z Port Mahonu na Minorce, kde jej zatkli při plnění tajného poslání, vyšetřovali barbarskými metodami inkvizice a téměř zahubili.

„Minorka, to bylo něco naprosto jiného,“ protestoval Stephen. „Tenkrát mě odhalili a zajali doma. Tady taková možnost neexistuje.“

„Nejde jenom o tohle,“ bručel Jack a zastavil se před mapou pobřeží La Réunionu. „Jenom se podívej na tyhle proklaté útesy. Nezapomínej na příboj. Pořád ti opakuju, Stephene, že tyhle pobřežní vody jsou pekelně nebezpečné – všude jsou útesy, polovina z nich není zanesená na mapách, a příboj je přímo strašlivý. Já vím, o čem mluvím. Byl jsem tam jako kluk. Tam skoro není pláž, na které by se dalo bezpečně přistát, dokonce i když je vlnobití poměrně mírné. Abych tě dostal do Petite Anse, musím proplout mezerou mezi útesy, která není ani kabel široká, dokonce i na vrcholu přílivu, a to za měsíčního světla. A co když to tenhle chlap z Východoindické nenajde? Není to lodivod pro tyhle vody, přiznal to otevřeně.“

„Alternativa je plout na Otteru. Clonfert tyhle břehy zná dobře. A je to rozený lodivod. A protože stejně budu muset dříve nebo později pobývat nějakou dobu na Otteru, tak se moc rád seznámím s kapitánem. Hodně věcí bude záležet na tom, jak spolu budeme vycházet.“

„No jistěže to pobřeží zná,“ řekl Jack, „ale to také znamená, že pobřeží zná jeho. Jenom na téhle východní straně byl tucetkrát. Otter je snadno rozpoznatelná loď a stačí, když ji uvidí nějaký rybář anebo nějaká hlídka bude z útesů pozorovat, jak spouští kotvy, tak v tu ránu jsou zburcovaní všichni vojáci a příslušníci domobrany na ostrově a budou střílet po všem, co se pohne. Ne, jestli se to má provést, tak potom se pro to nejlíp hodí právě škuner. Jeho kapitán je spolehlivý mládenec a dobrý námořník. Není to žádný okázalý panák a Wasp není žádná tretka. Kromě toho je tu otázka času.“

„Jistě. Taky pojedu raději na škuneru. Jestli tomu dobře rozumím, tak nás opustí u Rodriguezu, odkud popluje do Bombaje. Takže moje inkognito bude utajeno o něco déle.“

„No jo,“ pronesl Jack naprosto neochotným tónem. „Ale já ti povídám, Stephene, dám mu naprosto nekompromisní rozkazy, aby se okamžitě vrátil, jestli neuvidí příslušné signály anebo zpozoruje sebemenší pohyb na pobřeží. A Stephene, musím ti také říct tohle: jestli se ten plán zhatí, tak nemohu provést výsadek, aby tě z ostrova dostal.“

„Bylo by bláznovstvím o něco takového se pokoušet,“ konstatoval Stephen nevzrušeně. A po krátké odmlce: „Upřímně, Jacku, nebude to nezdvořilé, když ti připomenu, že čas na nikoho nečeká? A to také platí pro příliv, jak mi říkali.“

„Tak přinejmenším,“ zvolal Jack, „s tebou můžu poslat aspoň Bondena a namontovat mu do člunu jednu karonádu!“

„To by od tebe bylo laskavé. A mohl bych navrhnout použít jako posádku člunu ty černochy? To by bylo ďábelsky mazané, za účelem pobavení nepřítele. Protože musíme předpokládat, že ten tvor vidí i ve tmě.“

„Zařídím to hned teď,“ souhlasil Jack a zanechal Stephena u jeho šifrování.

Chvíli před čtyřmi údery zvonu odpolední hlídky spustili doktora Maturina jako nějaký balík na zvedající se palubu Waspu, kde se ho chopil Bonden, odvázal z něj pět sáhů pevného lana, které ho znehybňovalo (nikdo neměl sebemenší iluze o jeho schopnostech sebezáchovy na moři) a odvedl jej na záď. Přitom mu zašeptal: „Nezapomeňte si sundat klobouk, pane.“

Byl to kulatý klobouk francouzské výroby a Stephen jej na ubytovací palubě sundal před kapitánem škuneru s určitou afektovaností. Potom se otočil, aby s ním zamával Jackovi, ale zjistil, že zírá přes široký pás moře na lhostejnou příďovou figuru Raisonable. Škuner už překřížil plavební dráhu dvoupalubníku a nyní letěl jako pták k oblakům, vznášejícím se nad La Réunionem.

„Kdybyste sešel tímhle směrem, pane,“ oslovil jej kapitán Waspu, „myslím, že už je pro nás připravený oběd.“

Ve stejnou chvíli se na záďovou nástavbu Raisonable, odkud se Jack díval za škunerem, vyšplhal Killick a prohlásil s nádechem své bývalé jízlivosti, že „pánové už přešlapují na polopalubě nejmíň deset minut a Jeho Ctihodnost má na sobě pořád jenom spodky“. Jack si okamžitě uvědomil, že zapomněl na pozvané důstojníky, že je nevhodně oblečen – jakmile byli jednou znovu severně od obratníku Jednorožce, převlékal se opět do volných a pohodlných kalhot z plachtoviny – a že hrozí nebezpečí, že by se mohl dopustit nedochvilnosti. Vystřelil dolů, naházel na sebe uniformu a vrazil do velké kajuty, právě když odbíjelo pět úderů zvonu. Zde přivítal své hosty, námořníky v jejich nejlepších modrých uniformách, vojáky v šarlatových a všechny brunátné horkem, protože měli kompletní parádní uniformy na sobě už nejméně půl hodiny. Odvedl je k jídelnímu stolu, kam střešní okénko vpouštělo paprsky žhavého slunka, takže zbrunátněli ještě víc. Na začátku plavby a často v jejím průběhu měly tyhle slavnostní chvíle, teoreticky shromáždění sobě rovných za účelem společenského styku, ale ve skutečnosti téměř povinná sešlost mužů, patřících k rozličným vrstvám tuhé a nikdy nezapomínané hierarchie, tendenci k těžkopádnosti. Jack si to naprosto jasně uvědomoval a přinutil se, aby společné zábavě vtiskl ráz určité spontánnosti. Snažil se ze všech sil a v jednu chvíli, kdy si uvědomoval, jak kapitán námořní pěchoty trpí ve svém plastrónu a je na pokraji mozkové mrtvice, uvažoval dokonce o tom, že jim nabídne, aby si sundali svá těžká saka. Ale to by nikdy neprošlo – ta myšlenka byla sama o sobě nepřijatelná – neboť ačkoliv se přirozeně těšil z toho, když se jeho hosté spontánně bavili, nesměl si jejich přátelství kupovat nějakými nepatřičnými ústupky. Museli se bavit v rámci omezení námořních konvencí a tato omezení samozřejmě nepřipouštěla, aby se kajuta proměnila v nějaký vykřičený dům. Omezil se jen na to, že nařídil, aby byla znovu upevněna ochranná plachta proti slunci, odstraněná za účelem Stephenova transportu vzduchem, a aby paluba byla polévána vodou.

Ačkoliv na to neměl náladu, namáhavě se snažil udržovat zábavu. Avšak předstíraná žoviálnost je zřídkakdy nakažlivá, a tak tu prkenně seděli, rozpaření, škrobení a úslužní. Konvence vyžadovala, že rozhovor nemůže začít nikdo jiný než Jack Aubrey, a protože si na nového komodora ještě neudělali názor, slepě ji dodržovali. Právě mu došla témata ke konverzaci, a tak se nezmohl na nic jiného, než že je nutil do jídla a pití. On sám dokázal stolování jenom předstírat – žaludek měl naprosto sevřený – ale když stíněným světlíkem začal proudit toužebně očekávaný chladnější vzduch, přinášený stálým jihovýchodním pasátem, začala láhev kolovat rychleji. Dokonce ještě předtím, než na stůl přišlo portské, měl už každý muž lesklý, strnulý a upřený pohled a snahu sedět co možná nejvzpřímeněji. Všichni si dávali na své chování ještě větší pozor, zatímco karafa kolovala kolem dokola – byl to docela tísnivý pohled, jak si Jack musel v duchu přiznat.

Oběd v dolní trojúhelníkové kajutě Waspu, to bylo něco naprosto jiného. Protože jeho nastávající noční činnost vyžadovala co možná nejjasnější mysl, Stephen požádal o slabou studenou kávu. Kapitán Fortescue nepil víno za žádných okolností, takže láhev, kterou postavil před svého hosta, stála nedotčená mezi citrónovou šťávou a vysokou mosaznou konvicí, přičemž oba dva spolykali ohromné množství karí, tak vulkanického, že zastínilo i tropické slunce. Oba dva hned na začátku odhalili vášnivý zájem toho druhého o ptactvo. A nyní, po zdrženlivém, ačkoliv velice podrobném popisu buřňáčků, které znal, pan Fortescue konstatoval, že nic se nevyrovná životu námořníka, pokud člověk touží poznat svět.

„Pane, pane!“ zvolal Stephen a mával kachnou po bombajsku, „jak můžete něco takového říct? Každá loď, na které jsem se plavil, by se mohla nazývat Tantalos. Zavezli mě do vzdálených krajin, kde žijí rajky, pštrosi, posvátní ibisové. Vysadili mě v nejrůznějších smradlavých a v podstatě identických přístavech a potom, téměř bez výjimky, mě hnali zase jinam. Bohatství Indií na dosah a já jsem hnán pryč do nějakého dalšího smradlavého přístavu tisíc mil vzdáleného, kde se vyskytují přesně ty samé věci. Objektivně musím přiznat, že plynoucí oceán může skýtat zázraky, které víc než kompenzují nudu uvěznění na lodi, onen židovský rituál života na palubě – spatřil jsem albatrosa! – ale to jsou prchavé zážitky. Nevíme vůbec nic o hospodaření zvířat, o zajímavých obdobích jejich lásky, o tom, jak vychovávají mláďata, o jejich domácích úkolech a starostech. Ale přesto je to všechno na dosah, dosažitelné díky ohromnému vypětí ducha a s vynaložením veřejných prostředků – a zároveň odhozeno. Ne, neumím si představit pro přírodovědce více frustrující život než život námořníka, jehož údělem je přeplout svět, aniž by jej spatřil. Ale vy jste, pane, byl možná šťastnější?“

Pan Fortescue, ačkoliv ochotně připouštěl oprávněnost postřehů doktora Maturina obecně, byl rozhodně daleko šťastnější, obzvláště co se týče velkého albatrosa, Diomedea exulans, o němž se doktor tak procítěně zmínil. Byl vyvržen na břeh ostrova Tristan de Cunha, kde žil s albatrosy a mezi nimi, tisíce a tisíce albatrosů, nemluvě o tučňácích, rybácích obecných, chaluhách, buřňácích, domorodých chřástalech a dosud nepopsaných pěnkavách. Proseděl s albatrosy přímo jejich líhnutí, vážil, měřit a jedl jejich vejce. Byl svědkem jejich zásnubních obřadů, a protože ztroskotal s kouskem tužky a Kompletním praktickým navigátorem, na jehož prázdné stránky mohl zapisovat poznámky a měření, mohl vše navzdory svým ubohým schopnostem nakreslit.

„Opravdu jste dokázal své poznámky ilustrovat?“ zvolal Stephen s rozzářenýma očima. „Tak moc a moc bych si přál, abych vás dokázal přimět podělit se o ně v nějaké nepříliš vzdálené budoucnosti!“

Shodou okolností, řekl pan Fortescue a sáhl pro knihu, má je právě po ruce, doktorovi Maturinovi zcela k dispozici. A má dokonce dojem, že v truhle, na které sedí, by mohly být nějaké vzorky – vejce, kůže a kosti.

Za setmění se pořád ještě bavili o albatrosech, když se na pozadí posledních paprsků zapadajícího slunce objevily černé obrysy rozeklaných hor ostrova La Réunion a Jack s pachutí mosazi v ústech a třeštící hlavou začal rázovat po záďové nástavbě. Při každém obratu vrhl pohled na západ, ačkoliv nebyla nejmenší šance, že by zahlédl Wasp dříve než za svítání. Rázování pokračovalo po celou dobu, kdy se hvězdy na jižní obloze otáčely proti směru hodinových ručiček a hlídka následovala za hlídkou. Nejprve to byly nervózní a nejisté kroky, ale posléze se ustálily do mechanického pohybu těla sem a tam, aniž by tento pohyb překážel jasnému uvažování mysli. V tomhle stadiu byl Jack vcelku vyrovnaný a mezi pozorováním hvězd znovu procházel své výpočty a pokaždé došel ke stejnému uspokojivému výsledku: La Réunion ležel na vrcholku trojúhelníku, jehož základnu tvořil kurs eskadry během odpoledne a noci a jeho jižní rameno trasa, po níž Wasp přivážela na ostrov Stephena, dlouhá nějakých padesát mil. Lodě eskadry pluly na jeho pokyn jen s rozvinutými košovými plachtami a kontrolou tempa plavby při každém měření rychlosti lodi se ujišťoval, že zhruba kolem čtyř úderů zvonu ranní hlídky urazí osmdesát mil a dosáhnou tak bodu, v němž by se severní rameno trojúhelníku, po němž se bude vracet škuner se Stephenem na palubě, mělo setkat se základnou a uzavřít tak jeho dokonalou pravoúhlost. Na mořích, kde vál dokonale stálý vítr, bylo možné provést takové výpočty s pozoruhodnou přesností. A zde jedinou důležitou proměnnou byl čas, který Stephen stráví na břehu. Jack jej provizorně stanovil na tři hodiny.

Prostřední hlídka se blížila ke konci. Jednou udeřila létající ryba do velké záďové lucerny. Jinak tichá noční rutina lodního života probíhala po svém neměnném kursu. Vítr monotónně zpíval svou píseň v lanoví, voda stékala kolem boků, jak loď rozrážela fosforeskující vlnu, přecházející v rovnou kýlovou linii, kterou o dva kabely vzadu opět narušovala příď Otteru. A při každém úderu zvonu volali strážní ze svého stanoviště: „Všechno v pořádku, všechno v pořádku,“ kolem dokola celé lodi a z jednoho konce eskadry na druhý.

„Pro Boha, doufám, že mají pravdu,“ říkal si Jack. Sestoupil na ubytovací palubu a znovu zkontroloval tabulku se záznamy o plavbě. Měl silné nutkání vylézt nahoru do lanoví, dokonce až na špičku stěžně, ale to by celou věc učinilo příliš nápadnou – vzbudil by nežádoucí pozornost – a tak se vrátil do osamění palubní nástavby a požádal jenom velitele hlídky, aby do strážního koše poslal nějakého dobrého námořníka s nočním dalekohledem a nařídil mu bedlivě sledovat okolí.

Ještě pořád byl na záďové nástavbě, když hvězdy na východě začaly blednout. Ranní hlídka byla už před drahnou dobou odvolána a po zšeřelé palubě se pohybovali muži rozsypávající písek. Jackova jistota se rozplynula už před hodinou. Jeho dokonalý rovnoramenný trojúhelník odvál vítr, zahnaly jej na útěk tisíce čerstvých neznámých veličin. Stál tu teď nehybně, nakláněl se přes zábradlí a pátral zrakem po obzoru od západu k jihozápadu. Vynořil se oslnivý okraj slunečního kotouče, východní oblohu zalilo světlo a hlídka z koše zahalekala: „Loď na obzoru!“

„Kde to?“ zavolal Jack.

„Na pravobočním traverzu, pane. Wasp. Postavená do driftu.“

A tam také skutečně byla, trup pod obzorem, přímo na východ od nich a její trojúhelníkovité plachty vroubkovaly vycházející slunce. Jack zavolal dolů na ubytovací palubu: „Napněte plachty, ať ji dohoníme,“ a začal znovu rázovat po palubě. Ozývalo se jednotvárné drhnutí pískovcem o palubu a pleskání stěráků. Paluba Raisonable ožila každodenní rutinou. Byly napnuty brámové plachty a loď rychle uháněla po linii, která měla přetnout dráhu škuneru. Když ve svém silném dalekohledu spatřil Stephena, procházejícího se tam v dálce, Jack sešel do podpalubí a řekl: „Snídani do záďové kajuty, Killicku,“ a natáhl se na chvíli na svém kavalci. Za okamžik bylo slyšet velitele hlídky, jak volá po bocmanově lavičce (Doslova „bocmanovo křeslo“. Není to ve skutečnosti žádný přepychový kus nábytku, ale jen obyčejné prkno zavěšené na lanech, podobné houpačce, na kterém sedí námořník při práci v lanovích nebo na boku lodi. (Pozn. překl.)), nervózní výkřiky: „Opatrně, opatrně tam. Zvedejte ho mimo ty stěhy!“ a za chvíli se ozvaly důvěrně známé Stephenovy kroky.

„Dobré ráno, Stephene,“ oslovil ho. „Vypadáš spokojený jako Kašpárek – doufám, že cesta dopadla podle tvých představ, že ano?“

„Byla to ta nejnádhernější cesta, děkuju za optání, Jacku. A také ti přeju moc dobré ráno. Ta nejnádhernější… podívej se!“ Napřáhl obě ruce, opatrně je otevřel a odhalil ohromné vejce.

„Ehm, no to je ale ohromně fajnové vejce, opravdu,“ řekl Jack a potom zvýšeným hlasem zavolal: „Killicku, co je s tou snídaní? Trochu života do toho umírání!“

„Přivezl jsem s sebou také další věci,“ oznamoval Stephen a vytahoval z kapsy v zeleném kulečníkovém suknu zabalený balíček a velký plátěný pytel. „Ale to není nic ve srovnání s opravdu královským darem toho ohromně obětavého mladého muže, Fortescua. Protože to, co tady vidíš, Jacku, není nic menšího než konkrétní důkaz gigantické lásky albatrosů. Zatímco tohle“ – ukázal na nepatrně se dmoucí balíček – „není nic víc než ochočený papoušek běžného zeleného, neboli západoafrického druhu, ke své škodě příliš upovídaný.“ Rozbalil sukno, rozvázal stužku, která svazovala papouškovi křídla, a posadil si ptáka na nohu. Papoušek okamžitě zaskřehotal kovovým, pohoršeným hlasem: „Buonaparte, nazdar, nazdar, nazdar!“, vyšplhal se na opěradlo Stephenovy židle a začal si načechrávat rozčepýřené peří. „Tak tady ten plátěný pytel obsahuje tu nejlepší kávu, jakou jsem kdy ochutnal. Roste k našemu štěstí na ostrově.“

Objevila se snídaně, a když byli zase sami, Jack řekl: „Takže jsi netrávil veškerou dobu na pobřeží vybíráním ptačích hnízd, jestli tomu dobře rozumím. Nemyslíš, že by bylo vhodné informovat mě o zbytku své cesty?“

„Aha, o tamtom,“ řekl Stephen a postavil vejce stranou na talíř s máslem, aby je mohl pozorovat z lepšího úhlu. „Ano, ano. Byla to přímočará, rutinní záležitost, dokonale jednoduchá, jak jsem ti říkal. Nicméně plodná. Nemohu ti vykládat o svém protějšku – v těchhle případech je nejlepší vědět toho co nejméně – kromě toho, že ho považuji za naprosto spolehlivý zdroj, sporné hodnoty jedině v případě protahovaného věznění téhle indiskrétní drůbeže, což je chyba, které si byl sám nejlépe vědom. Také tě nebudu zatěžovat politickým aspektem celé věci. Ale mám jasnou představu o vojenské stránce. Jsem si jist, že se jedná o pravdivý obraz situace, a chovám naději, že tě to potěší. Na prvním místě, příjezd naší ozbrojené moci je až dosud neznám. Na druhém místě, dvě nejposledněji zadržená plavidla Východoindické společnosti, Europe a Streatham, jsou na rejdě v St. Paulu, na opačné straně ostrova, spolu se svým únoscem, fregatou Caroline, jejíž útroby údajně vyžadují určitou péči, což ji tam zdrží pravděpodobně čtrnáct dní. Její kapitán, velice sympatický mladík jménem Feretier, má poměr s ženou guvernéra, generála Desbrusleyse, vášnivého gentlemana, který má velice špatné vztahy s kapitánem Saint-Michielem, velitelem St. Paulu a s většinou ostatních důstojníků na La Réunionu. V současné době je v Saint-Denis. Jeho síly čítají něco přes tři tisíce mužů, včetně domobrany. Ale jsou rozmístěny na nejrůznějších místech dvacet a dokonce třicet mil vzdálených v krajině, která je pokryta neschůdnými horami. A ačkoliv St. Paul je silně bráněn dělostřeleckými bateriemi a opevněními v počtu – píšu sedm a pamatuju si jedna, pět a pět je deset a s jednotkou, kterou si pamatuju, jedenáct – v počtu sto sedmnácti děl, tak to patrně uznáš za schůdné, navzdory obtížím vylodění na tomto pobřeží, před kterými jsi tak často varoval. Tenhle hrubý náčrtek ukazuje přibližná umístění těch baterií. Tohle je rozestavení vojáků. Promineš mi, doufám, když zdůrazním, že hbitost je vše. ‚Neztrácej ani minutu,‘ jak bys to vyjádřil ty.“

„Pro pána, Stephene, tys mi udělal ohromnou radost!“ řekl Jack, vzal si náčrtek a porovnával jej se svou mapou rejdy v St. Paulu a pobřeží. „Ano, ano. Chápu. Flankovací palba, samozřejmě. Dvaačtyřicetiliberky, troufám si říct. A dobře obsluhované, bezpochyby. Není šance na odvlečení těch obchodních lodí, ani fregaty, vůbec ne, bez toho, že bychom obsadili ty baterie. A to nedokážeme bez námořní pěchoty a námořníků. Ale tři, čtyři stovky vojáků z Rodriguezu mohou podle mě ten nepoměr zvrátit. To místo samozřejmě neudržíme, ale mohli bychom sebrat ty lodě.“ Znovu zkoumal náčrtek a pak svoji mapu. „Ano, je to tvrdý oříšek, to je fakt. Ale kdybych tak jenom mohl přesvědčit vojáky z Rodriguezu, aby okamžitě vyrazili, a kdybychom tak dokázali dostat své muže na břeh, tak jsem si jist, že ho dokážeme rozlousknout. St. Paul je na závětrné straně, kde příboj není tak divoký, ledaže by vítr vál ze západu… ale naprosto chápu tvoji poznámku, že nesmíme ztrácet čas, Stephene…“ Vyběhl z kajuty a o pár okamžiků později Stephen, obracející vejce v dlaních, uslyšel, jak Raisonable začala promlouvat – napínala jednu plachtu za druhou a vyrazila směrem k Rodriguezu. Stěžně si stěžovaly, napnuté lanoví zpívalo o velké naléhavosti, zvuk vody, uhánějící kolem jejích boků, přecházel do svištivého burácení. Byl to celý orchestr lanoví, namáhaného dřeva, vzdouvajícího se moře a větru, vše pronikající zvuk vzrušující pro ucho každého námořníka – zvuk, který nepolevoval dnem ani nocí, zatímco eskadra polykala svých pět set mil hnána silným, vytrvalým jihovýchodním zadobočním větrem.

Rodriguez: nízká kupole ostrova ležela ve čtvrtek za svítání jasně patrná před pravoboční přídí, zelenavá kupole, jejíž obrysy byly lemovány palmami, ponořená v zelenavé laguně. Ohromný řetězec útesů byl pohlcen bílými, lámajícími se hřebeny vln a za ním intenzivní modř oceánské hladiny, nepřerušované pět tisíc mil na návětrné straně jediným cípkem země. Nízko nad lodí přeletěla dravá fregatka, jejíž dlouhý, rozeklaný ocas se otvíral a zavíral, jak pták plachtil po větru, ženoucím se mezi přední stěhovkou a kosatkami, ale ani Jack ani Stephen nedokázali odtrhnout pohled od pevniny. Na ploché kose země s velkým domem a několika chatrčemi se už daly rozeznat vyrovnané řady stanů. Nebylo jich mnoho, ale dost na to, aby poskytly přístřešek třem až čtyřem stovkám vojáků, kteří by mohli zaručit, že výsadek na La Réunionu se stane realitou, pokud se podaří vyburcovat jejich velícího důstojníka k činnosti. Jack už zažil tucty kombinovaných operací, ale jen na málokteré měl dobré vzpomínky. A pravděpodobnost nešťastné řevnivosti mezi pozemní armádou a válečným námořnictvem, rozděleného velení, nemluvě už o oddělených poradách, mu jasně vytanula na mysli. Měl vyšší hodnost než podplukovník Keating, ale to byl jen rozdíl v hodnostech, který mu nedával právo vydávat mu rozkazy. Buď to bude opravdová, dobrovolná spolupráce, anebo nic. Musí se spolehnout na svou schopnost přesvědčivé interpretace. A jako by neochvějně upřený zrak mohl vnuknout jeho vůli, měl dalekohled neustále zaostřený na dům a jen občas vrhl pohled na mezeru v příboji, jež prozrazovala úzký vjezd do laguny.

Stephen se v duchu obíral převážně shodnými úvahami, ale část jeho mysli si byla také vědoma, palčivě vědoma, že ostrov klouzající jim v ústrety je domovem ohromných suchozemských želv, možná ne tak velikých jako druh Testudo aubreii, který osobně objevil a pojmenoval na podobném ostrovu v tomto oceánu, ale přesto patřících k divům světa. Ještě důležitější byla skutečnost, že až donedávna byl ostrov domovem, jediným domovem ojedinělého ptáka, jenž určitým způsobem připomínal blbouna nejapného, bohužel stejně tak vyhubeného, ale vědě ještě méně známého, neboť po něm nezůstaly dokonce ani nepatrné pozůstatky. Promýšlel si v duchu všemožné narážky, jaké by mohl na toto téma pronést, ale žádná ho neuspokojila, vzhledem k Jackově enormní necitlivosti k veškeré vědě, jež se nedala okamžitě aplikovat. Neboť pro kapitána Aubreyho, stejně jako pro všecko ostatní neuvědomělé tvorstvo, existovaly pouze dva druhy ptactva – jedlé a nejedlé. Dokonce ani po sáhodlouhé meditaci, během níž eskadra zkrátila poprvé za dvaapadesát hodin plachty, nedokázal ze sebe vypravit nic než bojácné: „Kdybychom snad náhodou byli nuceni zdržet se tu o chvilku déle…“, které prošlo bez povšimnutí, neboť zrovna když promluvil, Jack zdvihl hlásnou troubu a zakřičel na Néréide: „Plujte napřed, buďte tak laskav, kapitáne Corbette! A ochraňte nás od všeho zlého.“

„Amen,“ pronesl předák směny na příďové nástavbě automaticky a okamžitě, a jak to slovo vypustil z úst, vrhl na komodora zděšený pohled.

„… tak snad bych mohl uspořádat výpravu,“ pokračoval Stephen, „docela maličkou výpravu, sestavenou jenom z chodících pacientů…“ Byl by dodal, „která by hledala kosti“, kdyby ho komodorův napjatý, odhodlaný výraz nepřesvědčil, že se stejným účinkem by se mohl doprošovat lodní příďové figuríny.

Na chladné vody laguny se snesla bárka, posádka se rozsadila, jak jí bylo přikázáno, a na Jackově tváři zůstával tentýž napjatý, odhodlaný výraz, zatímco pochodoval dlouhými kroky vzhůru korálovou pláží, aby se setkal s podplukovníkem Keatingem. Vyměnili si vojenské pozdravy, potřásli si rukama a voják řekl: „Vy si mě nebudete pamatovat, pane, ale účastnil jsem se večeře, která se dávala na vaši počest v Kalkatě po vaší nádherné obraně toho čínského loďstva.“

„Jistěže si vás pamatuju, pane!“ odpověděl Jack, který si skutečně matně vzpomínal na tuhle vysokou, štíhlou postavu – protáhlý nos v inteligentní tváři, jež zvyšovala jeho naděje, „a jsem moc rád, že vás znovu vidím.“

Podplukovníka to potěšilo, a zatímco vedl Jacka mezi dvěma řadami svých mužů, Angličany z 56. pěšího pluku na jedné straně a indickými vojáky v turbanech z 2. bombajského pěšího pluku na druhé, prohlašoval: „Měli jsme ohromnou radost, když jsme vás viděli připlouvat. Na téhle bezútěšné skále se v posledních měsících strašně nudíme – jedinou zábavou tu jsou už jen želví závody – není se na co těšit, jedině na příjezd hlavního tělesa příští rok – není na co střílet, s výjimkou perliček.“

Jack se okamžitě chopil jeho úvodních slov a navázal: „Jestli jsme stejného mínění, plukovníku, tak jsem si jist, že vás dokážu té nudy zbavit. Můžu vám ke střílení nabídnout něco lepšího než perličky.“

„Pro Boha, to byste mohl?“ zvolal voják s výrazem stejně dychtivým, jaký měl ve tváři Jack. „Já jsem si říkal, že by něco mohlo být ve vzduchu, když jsem viděl, jak rychle se ženete k pobřeží.“

Ve stanu při pití vlažného šerbetu mu Jack vysvětlil situaci. Byl si téměř jist, že podplukovník, ačkoliv mlčí, je na jeho straně, ale přesto ho podivně píchlo u srdce, když pronášel slova, která musela vyvolat odpověď, ať již kladnou, zápornou, či hrající o čas: „A tak, pane, bych ocenil vaše zhodnocení našeho postavení.“

„Jistě, já naprosto souhlasím s vaším míněním,“ řekl Keating rovnou bez okolků. „Jsou tu jenom dvě věci, kvůli kterým váhám – váhám jako důstojník velící jednotkám na Rodriguezu, chápejte, nikoliv jako Harry Keating. První je ta, že tady mám sotva čtyři stovky mužů, je to pouhá předsunutá skupina, která má postavit pevnost a připravit zákopy. Nikdy se nepředpokládalo, že bych se měl pohnout dřív, než s příštím monsunem dorazí hlavní těleso, a mohli by mě degradovat za to, že jsem vyrazil, že jsem opustil svoje stanoviště. Ale naproti tomu vím, že Východoindická společnost vás miluje jako vlastního syna, a tak bych mohl být zrovna tak degradován, že jsem se neúčastnil vašeho tažení. Co se tedy toho týče, tak se budu držet svého vlastního smýšlení, které je stejné jako vaše, pane. Druhá je otázka vylodění skrze příboj – volba místa našeho vylodění. Jak jste tak trefně zdůraznil, tady leží jádro pudla. Protože vzhledem k tomu, že máte k dispozici jen své námořní pěšáky a těch pár námořníků, které můžete vyčlenit – s mými pár rotami to dělá šest set mužů – to musí být nezbytně úporný, sotva vyrovnaný boj. Moji muži a především sepojové nejsou zvyklí vyloďovat se z člunů. Jestli nepřistaneme čistě a neprovedeme svou práci rovnou z chodu, jestli to nebude náhlý, prudký útok, tak to šeredně odskáčeme, jakmile jejich kolony vyrazí ze Saint-Denisu a ostatních míst. Kdybyste mě mohl uklidnit v tomhle ohledu, tak rovnou prohlásím, že to je hotová věc.“

„Nemůžu předstírat, že bych byl důvěrně obeznámen se západním pobřežím ostrova,“ řekl Jack, „ale mám tu s sebou dva kapitány, kteří tohle místo důvěrně znají. Pojďme si poslechnout, co k tomu můžou říct.“

Svědomí podplukovníka Keatinga toužilo být uspokojeno, k čemuž by bylo stačilo daleko méně než vehementní Corbettovo ujišťování, že přistání na západní straně, severně od St. Paulu, pokud bude vát jihovýchodní vítr, což se děje tři sta dní v roce, je směšně jednoduché, obzvláště když jej podpořil Clonfert s ještě sebejistějším tvrzením, že by dokázal vylodit tisíc mužů na pobřeží dokonce i při západním větru, v chráněné jeskyni přístupné mezerami v útesech, které zná jeho černý lodivod. Ale podplukovník byl už méně uspokojen, když se oba kapitáni začali divoce přít o to, které místo je k vylodění nejvhodnější. Clonfert tvrdil, že k tomu se přímo nabízí zátoka St. Giles, zatímco Corbett prohlásil, že jedině hlupák by se pokusil vylodit kdekoliv jinde než v Pointe des Galets. Na Clonfertovu námitku, že je to sedm mil od St. Paulu, prohlásil, že si svůj názor vytvořil jako kapitán s důstojnickým patentem se skutečnou znalostí těchto vod na základě mnoha let služby na této základně během této války, a konečně že takové mínění má určitě větší váhu než mínění nějakého velmi mladého velitele. Podplukovník se utekl do zasmušilého, ostentativního mlčení, zatímco kapitáni se přeli a jejich zastřené osobní narážky začínaly být čím dál tím přímočařejší, dokud je komodor oba poměrně hrubě nepovolal k pořádku. A o chvíli později potěšení podplukovníka Keatinga ze společnosti námořníků dostalo další trhliny, když se lord Clonfert zprudka omluvil před koncem večeře a opustil stan stejně bledý, jako byl předtím na začátku jídla rudý – zbrunátněl v důsledku komodorových slov, jež byla míněna jako důvěrné varování v rámci rodícího se společenství: „Lorde Clonferte, opravdu mě znepokojuje, že mohlo dojít k tomuhle projevu zášti, a to ještě navíc v přítomnosti podplukovníka Keatinga. Zapomínáte na úctu k vyšším důstojníkům, pane. Tohle se už nesmí nikdy opakovat.“

„Propána, Stephen!“ zvolal Jack, jakmile vstoupil na záďovou galerii Raisonable, kde doktor Maturin seděl s pohledem toužebně upřeným na pevninu. „Ten Keating je ale ohromný chlapík! Málem by sis myslel, že je námořník. ‚Kdy chcete, aby moji muži nastoupili na palubu?‘ povídá mi. ‚Bude vám vyhovovat šest hodin?‘ říkám mu. ‚Dokonale, pane,‘ říká on a otočí se k majoru O’Neilovi: ‚Zrušte tábor,‘ a stany zmizí – všechno je hotovo bez dalších řečí, vyjma toho, že povídá, že jeho Hindové nesmějí dostat žádné solené hovězí a jeho Machometáni žádné solené vepřové. To je typ vojáka, jaký miluju! Za tři hodiny budeme na moři! Néréide dělá přípravy, aby je mohla vzít okamžitě na palubu. Nemáš z toho radost, Stephene?“

„No ano, mám z toho radost, obrovskou radost. Ale Jacku, mám tomu rozumět tak, že nebudou žádné vycházky na břeh – že nás z tohohle místa poženeš stejně rychle, jako jsi nás hnal od té k porodu pracující velryby u mysu Agulhas? Prosil jsem pana Lloyda, aby mi půjčil člun, nějaký malý člunek, ale on prohlásil, že nebude riskovat svou kůži, aby mě pustil na břeh bez tvého rozkazu, a dodal se sadistickou poťouchlostí, že si myslí, že komodor zvedne kotvy ještě před odlivem. Ale z toho by přeci měli nezměrný prospěch všichni prostí námořníci, kdyby si mohli zaběhat a zaskotačit na břehu, i kdyby to mělo být jen na okraji pláže?“

„Spánembohem, Stephene, ať je po tvém,“ vzdal se Jack. „Budeš mít ten svůj člun, i když nevím, co za brouky můžeš pochytat za dvě a půl hodiny. Protože máš jenom dvě a půl hodiny, dávej dobrý pozor, ani o minutu déle. A pošlu s tebou Bondena.“

Stephen se škrábal svým nemotorným způsobem dolů po záďovém žebříku, tápajícím chodidlem se už málem dotýkal samotného člunu, když k boku lodi přirazila jola z Otteru a nějaký kadet řekl: „Doktor Maturin, pane?“

Stephen si málem vykroutil krk, jak vrhl na mladíka zachmuřený pohled. Po celý svůj profesionální život na pobřeží byl pronásledován těmito zavilými posly špatných zpráv. Nespočet koncertů, divadel, oper, večeří, přislíbených rozkoší bylo znemožněno či přerušeno těmito hlupáky, mouly, kteří si z nějakých sobeckých důvodů zlomili nohu, dostali záchvat nebo upadli do katalepsie. „Pane Carole, sežeňte mého pomocníka,“ řekl.

„Doktor McAdam se co nejuctivěji poroučí doktoru Maturinovi,“ hlásil kadet, „a byl by mu velice vděčný za okamžitou asistenci.“

„Krucinálfagothimlhergot,“ procedil Stephen mezi zuby. Vyšplhal se po žebříku, naházel do brašny nějaké lékařské instrumenty a znovu sešplhal dolů, přičemž držel kufřík v zubech.

Na palubě Otteru jej přijal ustaraný, naprosto střízlivý McAdam. „Přál jste si vidět tenhle případ ve stadiu krize, doktore. Prosím, sestupte dolů,“ řekl před lidmi. A v soukromí: „Tohle je pořádná krize, ať mě vezmou všichni čerti, krize, z které mně běhá mráz po zádech. Jsem strašně rád, že vás tu mám, kolego, jako konzultanta – já se zmítám mezi nejméně třemi diagnózami…“ Zavedl ho do kapitánovy kajuty, kde na sofa ležel lord Clonfert zkroucený bolestí. Ze všech sil se pokoušel Stephena pozdravit, podařilo se mu to a ještě mu zvládl poděkovat za to, že přišel: „…Ohromně shovívavý… jsem vám moc zavázán… deprimovaný, že mě vidíte v tomhle stavu,“ ale prudké svírání vnitřností mu zabránilo pokračovat.

Stephen jej pečlivě vyšetřil, vyzpovídal ho, znovu ho vyšetřil, načež se oba doktoři vzdálili. Nastražené uši jejich okolí nedokázaly z jejich latinského rozhovoru odvodit zhola nic, ale bylo jasné, že doktor Maturin absolutně nesouhlasí s bolestivými obstrukcemi kyčelníku doktora McAdama a už vůbec ne s aplikací jeho Lucatelluského balzámu; že by se snad přikláněl ke klonickým křečím; domnívá se, že doktor McAdam by mohl s klidnou myslí podat helleborus niger v radikálním množství dvaceti kapek, zároveň se čtyřiceti kapkami thébického extraktu a šedesáti kapkami antimonového vína, přirozeně že zároveň s trochou arménského bolusu jako prozatímní řešení. Ví, že to účinkovalo v jednom případě velice podobné koliky (ačkoliv zdaleka ne tak intenzivní), která přepadla jednoho lodního hospodáře, bohatého hospodáře, který se děsil odhalení poté, co byla vyplacena lodní posádka. Tohle byl ale obzvláště zapeklitý, zajímavý případ, případ, který volá po důkladnější konzultaci. Doktor Maturin pošle pro další uklidňující prostředky, které vyjmenoval, a jakmile se projeví účinky klystýru, doktor McAdam snad nebude mít nic proti tomu, projít se na ostrově a prodiskutovat přitom problém v obsáhlejší debatě. Doktor Maturin vždycky uvažuje daleko jasněji, když se prochází. Uši se nastražily během příchodů a odchodů poslíčka. Nezjistily o účincích léků nic jiného než to, že sténání v kajutě ustalo. Nicméně zachytily určitá slova o „potěšení z přítomnosti během otevírání těla, pokud by se projevily opačné účinky“, které vynesly doktoru Maturinovi řadu nasupených pohledů, když oba věhlasní lékaři šplhali dolů po boku lodi, neboť posádka Otteru svého kapitána milovala.

Procházeli se sem a tam mezi spěchajícími vojáky, potom želví oborou, kde sklíčený francouzský správce stál až po stehna mezi stovkami svých svěřenců, a dále do vnitrozemí, až konečně nárazy vln lámajících se o útesy zněly už jenom jako nepřetržité, tlumené burácení vzdáleného hromu. Stephen spatřil hejno papoušků, které nedokázal identifikovat, několik frankolínů, jeden druh banyánového stromu, jehož větve, zakořeněné v zemi, vytvářely temné podloubí, jež stínilo nespočetné kaloně velikosti průměrného holuba a několik slibně vyhlížejících jeskyň. Nicméně jeho profesionální mysl také pozorně sledovala dlouhé a podrobné líčení McAdamovo o tělesných zvycích jeho pacienta, o jeho jídelníčku a mentalitě. Shodl se se svým kolegou na zamítnutí fyzických příčin. „V tom právě vězí ta svízel,“ opakoval McAdam a ťukal si na sinalou, potící se kůži své holé, obnažené a okrově žlutými skvrnami nehezky pokryté lebky.

Ještě před chvílí sis, kamaráde, nebyl svou diagnózou jistý, s těmi svými iliackými bolestmi a strangulací, pomyslel si v duchu Stephen a nahlas pronesl: „Vy už ho znáte hezky dlouho, viďte?“

„Jistě, znal jsem ho už jako hocha – léčil jsem jeho otce – a plavím se s ním už hezkou řádku posledních let.“

„A co peccatum illud horribile inter Christianos non nominandum (Ten strašlivý hřích, pro který křesťané nemají jméno (latinsky). (Pozn. překl.)), souhlasil byste s tím? Věděl jsem, že to s sebou nese značné utrpení, ačkoliv většinou jen kožní povahy a zdaleka ne tak extrémní jako tohle.“

„Sodomie? Ne. O tom bych určitě věděl. Dochází tu ovšem k opakovanému pohlavnímu obcování s opačným pohlavím a pokaždé docházelo. Ačkoliv zajisté,“ zastavil se, zatímco Stephen vydloubl nějakou rostlinu a zabalil ji do kapesníku, „moudrý muž dokáže vždycky rozlišit mezi muži a ženami. Právě muži ho dokáží ovlivnit daleko víc než ženy. Má víc žen, než kolik dokáže zvládnout – pronásledují jej po tuctech – přidělávají mu spoustu starostí – ale jsou to muži, kteří mu opravdu vadí. Zažil jsem to zas a zas. A teď tahle krize. Vím, že ji způsobil váš kapitán Aubrey tím, jak ho setřel. Corbett sám stačí na to, aby to bylo dost zlé, ale Aubrey… Slyšel jsem o něm velice, velice často, daleko dříve, než připlul do Kapského Města – četl jsem každou zmínku o něm nebo o Cochranovi v Gazette, slyšel jsem všechny drby, které kolují ve válečném námořnictvu, jak ho analyzují, tupí, vynášejí do nebes, chválí, halasně odsuzují, srovnávají s jeho vlastními činy – nedokáží si ho nevšímat, stejně jako si člověk nedokáže nevšímat zranění… Čert aby vzal ty jeho rozmary – proč musí být takový Alexandr Veliký? Chcete se napít?“ zeptal se McAdam odlišným tónem a vytáhl náprsní láhev.

„Nechci,“ odpověděl Stephen. Konvence slušného lékařského rozhovoru až dosud omezovaly McAdamův jazyk a dokonce i jeho hrubý, barbarský dialekt. Ale alkohol si rychle podmanil jeho závislou fyzickou schránku a Stephen shledal, že zábran zbavený McAdam je nudný. V každém případě slunce už dělila od obzoru vzdálenost ne větší než šířka dlaně. Otočil se, prošel rychle téměř vylidněným vojenským táborem dolů k prázdné pláži, s McAdamem klopýtajícím za ním, a do člunu.

„Račte si laskavě povšimnout, komodore,“ vrazil na záďovou nástavbu, „že jsem se vrátil sedm minut před vypršením stanovené lhůty, a žádám vás, aby mi tenhle čas byl příště připočten k dobru, jakmile to zájmy válečného námořnictva dovolí.“

V danou chvíli zájmy válečného námořnictva vyžadovaly, aby Stephen, jeho spoluplavci a tři sta osmašedesát vojáků uhánělo podél dvacáté rovnoběžky a aby urazili sto mořských mil mezi Rodriguezem a zbytkem eskadry tak rychle, jak Néréide se svým těžkým nákladem dokáže brázdit moře. Bylo by bývalo daleko pohodlnější nacpat vojáky do prostorných útrob Raisonable, ale nyní všechno záleželo na rychlosti a Jack se děsil ztráty času, jakou by znamenal jejich přesun z paluby Néréide, a to možná ještě za silného vlnobití. Upnul se totiž na Corbettem navržené místo vylodění, takže Néréide, překypující znalostmi lokálních poměrů a mající malý ponor, která je měla u Pointe des Galets vysadit na břeh, nyní uháněla na západ strašlivě přeplněná a zanechávající za sebou zápach orientální kuchyně.

Lodě praskající ve švech, jako by mohly vyměnit ráhna, vratipně, vratiráhna a dokonce i čnělky v nejbližším přístavu, upluly tu vzdálenost ve dvou dnech a večer druhého dne se setkaly s Boadiceou a Siriem severovýchodně od ostrova Mauritius, přesně na stanoveném místě srazu a podle všech známek nespatřeny z pevniny. Jack se to dozvěděl od promáčeného kapitána Pyma, kterého nelítostně vyštval na palubu Raisonable přes ošklivě rozbouřenou mořskou hladinu, zatímco vítr opírající se do natěsno zkrácených košových plachet hnal přes zábradlí dvoupalubníku teplou zelenou vodu. Pym přinášel některé zaručené zpravodajské informace, získané nezávisle od dvou rybářských člunů, zachycených daleko od pobřeží. Canonnière, označená pozorovateli za válečnou loď, vyložila všechna svá děla až na čtrnáct na břeh a v přístavu ji přestrojovali, aby mohla zhruba do měsíce odvézt do Francie obchodní náklad. Na druhou stranu, pouze jedna z mocných nových fregat, Bellona, byla v Port-Louisu, Manche a Vénus odpluly před nějakou dobou na severovýchod s potravinami na šest měsíců na palubě.

Rozbouřené moře, sílící vítr a rychlé tropické stmívání znemožnily svolat válečnou poradu. A když Jack viděl, jak se napůl utopený Pym znovu dostává na svou loď, přivolal na svou závětrnou stranu Boadiceu a hlasem, nesoucím se hlasitě a jasně vše pohlcujícím burácením, zařval na kapitána Eliota, aby „pokračoval nejvyšší možnou rychlostí do St. Paulu, nejvyšší možnou rychlostí, zakotvil tam na rejdě a ‚zazátkoval‘ je, dokud se k vám nepřipojím – nedbejte na to, jestli zlomíte jedno nebo dvě ráhna.“ Boadicea se svou palebnou silou je tam dokáže zdržet, pokud by se vůbec pokusili dostat ven.

Příštího rána nechala eskadra Saint-Louis daleko za zádí, vzdálila se znepokojivým větrům a proudům na závětrné straně Mauritia a přes umírněnou vodní hladinu se námořní pěšáci a stovka námořníků přeplavili na palubu Néréide, aby se připojili ke zbytku vyloďovací skupiny. Kapitáni spolu s podplukovníkem Keatingem se shromáždili ve velké kajutě Raisonable a komodor s nimi znovu probral plán útoku. Byl přítomen také Stephen a Jack ho představil tak neformálně, jak jen dokázal, jako politického poradce budoucího guvernéra. To mu vyneslo dlouhý, upřený pohled od Corbetta a podivuhodně souhlasný úsměv od Clonferta, ale u ostatních to nevyvolalo žádnou reakci, neboť byli až příliš zaměstnáni nadcházejícími událostmi. Lord Clonfert byl bledý a vypadal vyčerpaně, ale daleko silnější, než Stephen očekával. Před poradou si vzal doktora Maturina stranou a poděkoval mu za jeho péči s laskavou vřelostí, která byla očividně projevem daleko více než jen formální slušnosti. Většinu rokování seděl mlčky. Jedině ke konci, pohnut nějakým impulsem, který Stephen nedokázal dešifrovat, vznesl návrh, aby mohl vést oddíl námořníků – zná do určité míry krajinu a mluví francouzsky. Dávalo to smysl. Jack souhlasil, rozhlédl se kolem stolu, zeptal se, jestli má někdo nějakou další připomínku, zachytil Stephenův pohled a zeptal se: „Doktor Maturin?“

„Ano, pane,“ promluvil Stephen. „Chci říct pouze tohle: v případě obsazení St. Paulu bude mít prvořadý politický význam, aby se s obyvatelstvem zacházelo slušně. Jakékoliv rabování, znásilňování či pobuřující chování by mělo ty nejškodlivější účinky na budoucí politické záměry.“

Všichni se zatvářili neobyčejně vážně, ozvalo se souhlasné mručení a krátce na to Jack povstal. Popřál jim všem zdravý noční spánek, „protože nás zítra čeká rušný den, pánové. A jestli tenhle požehnaný vítr vydrží, začne hezky časně. Co se mě týče, já vyhlásím večerku a zalehnu okamžitě, jak budou zavěšeny hamaky.“

Zalehnul, ale ne aby se vyspal. Poprvé za tu dobu, co byl na moři, ležel a byl vzhůru, naslouchal větru, pozoroval stropní kompas nad svým kavalcem a vycházel na palubu skoro každou hodinu, aby pozoroval oblohu. Požehnaný vítr ani jednou nezakolísal, natož aby se obrátil a vál od obávaného západu. Dokonce zesílil natolik, že na začátku prostřední hlídky kapitán nařídil zkrátit plachty.

Když se měnily hlídky, byl znovu na palubě. Vycítil kdesi na levoboku přízrak pevniny, a když si jeho oči zvykly na temnotu, uviděl skutečně jasně proti hvězdné obloze hory ostrova La Réunion. Podíval se ve světle lampy u kompasnice na své hodinky, přešel sem a tam po ubytovací palubě. Zavolal: „Hej, tam, přiostřete k větru,“ a uslyšel odpovídající skandování „ráz, dva, tři, uvázat!“

„Přiostřeno k větru, pane,“ oznámil mu velitel hlídky a chlapi se vrátili k drhnutí paluby.

Moc by mé zajímalo, jak se s tímhle vyrovná Corbett, pomyslel si. Sedm set chlapů na palubě a jediné volné místečko, kam by mohl vystrčit rejžák. Znovu se podíval na hodinky, vstoupil do navigátorovy obývací kajuty, aby je porovnal s chronometrem, znovu prošel své výpočty a řekl: „Signalizujte Néréide proveďte.“ Na stěžeň vylétly lampy s barevnými skly, Néréide rozkaz potvrdila a o pár chvil později uviděl nezřetelný obrys fregaty, jak napíná zkrácené plachty, rozvinuje brámové plachty, přiostřuje k větru o dva dílce, vyráží pryč od eskadry a vleče za sebou svoje čluny.

Podle plánu měla připlout sama, aby nevzbudila podezření. Vyloďovací skupiny měly obsadit baterie ovládající rejdu a eskadra měla potom připlout a vypořádat se s válečnou lodí a městem. Až dosud bylo načasování perfektní. Corbett měl světla právě tak dostatek, aby na svůj úkol viděl. Jack toho člověka nesnášel, ale důvěřoval jeho znalosti pobřeží. Ale čekání bude dlouhé a znervózňující, neboť vojáci měli před sebou sedm mil pochodu. Znovu začal přecházet sem a tam. Sedm mil pochodu a po celou tu dobu nemohl dělat nic jiného, než tiše stát před St. Paulem s rozvinutými pouze košovými plachtami. Sledoval písek v půlhodinových přesýpacích hodinách. Vrchní polovina se vyprázdnila, kadet hodiny obrátil, jasně zazněl úder zvonu. Písek znovu začal svou uspěchanou cestu, přesypával se zrníčko po zrníčku, milion zrníček. Jestli jde všechno dobře, tak teď už by měli být na cestě. Přesýpací hodiny se obracely a znovu obracely a obloha na východě začala blednout. Další obrátka hodin, další úder zvonu. „Můžete vyhlásit nástup chlapů na snídani, pane Grante, a potom připravte loď k boji,“ řekl a s okázalým nezájmem odkráčel do své kajuty, odkud voněly topinky a káva. Jak to mohl Killick uhádnout?

Stephen už byl vzhůru, seděl tu pod houpající se lampou umytý, oholený a poměrně slušně oblečený. Řekl: „Vypadáš nějak divně, pane bratře.“

„A taky se divně cítím,“ odpověděl Jack. „Víš, Stephene, že asi za hodinu se zvedne prach a mně nezbyde nic jiného, než jen tak kotvit na rejdě a dávat rozkazy, zatímco práci vykonají ostatní muži? To se mi ještě nikdy předtím nestalo a zjišťuju, že se mi to vůbec nelíbí. Ačkoliv připouštím, že Sophie by s tím byla spokojená.“

„A také by tě vyzvala, abys vypil kávu, dokud je horká. A měla by pravdu. Jen máloco tak odradí mysl, která ráda věří, že je paní ve vlastním domě, než nesporný účinek plného břicha. Dovol, ať ti naliju šálek.“

Údery tesařských paliček se začaly přibližovat, jak řemeslníci odstraňovali přepážky a kajuty mizely, aby uvolnily celý prostor od přídě k zádi. Ne že by ubohá stará Raisonable dokázala bůhvíjaký výkon, ať uvolněná po celé délce nebo ne. Ale přesto, tyhle důvěrně známé zvuky, káva a topinky způsobily, že se Jackova nálada vrátila do víceméně přirozeného stavu. Ve dveřích se objevil osobně mistr tesař, omluvil se, zaváhal. „Pokračujte, pane Gille,“ oslovil jej Jack laskavě. „Nás si nevšímejte.“

„Nehodí se to, pane, já vím,“ řekl tesař, vůbec nepokračoval v práci, ale přistoupil ke stolu, „a já vás prosím, abyste omluvil moji opovážlivost. Ale já se prostě děsím zmínky o bitvě. Já už sloužím na Raisonable šestadvacet let, to jsem ještě byl kluk. Znám její žebra a její spojné trámy. A se vší úctou, pane, troufám si říct, že až ty starý děla vystřelej, tak to všechno povolí.“

„Pane Gille, slibuju vám, že se k ní zachovám racionálně, rajsonáble, cha, cha, chápete?“ Na okamžik se tu zjevil přízrak Jackovy staré rozpustilosti. Tesař se pokusil o úsměv, ale nezdálo se, že by jej kapitánova slova uklidnila.

Znovu na palubě, a teď už byl okolní svět plný přibývajícího světla. Eskadra už byla přímo v široké, mělké zátoce. Na levoboku zádi se mys táhl daleko na západ do moře. Uvnitř zátoky stálo město St. Paul, nyní vzdálené necelých pět mil. Za ním se zvedaly divoké hory La Réunionu, zakrývající východní horizont. A na volném moři v dohledu pobřeží kotvila Boadicea. Vítr tam vál vytrvale z jihovýchodu, ale rozdílné obrazce mořské hladiny blíže pobřeží svědčily o tom, že vanou podivné místní brízy. Jack si vzal dalekohled a pátral po Néréide. Pátral zrakem podél mysu k Pointe des Galets – na vnějším prstenci útesů se lámal mírný příboj, daleko mírnější přímo na pláži – a najednou ji uviděl, téměř nehybnou v závětří mysu, jak se pomalu vleče zpoza ostrova proti mořským vlnám. Ve stejnou chvíli ji zahlédl poručík-signalista, vyluštil její vlajkový signál a hlásil: „Néréide, pane: vojska jsou na pobřeží.“

„Výborně, pane…“ jméno mladého muže mu uniklo. Přejížděl dalekohledem podél pobřeží, podél zvýšené cesty, která přetínala dlouhý pruh ploché, zavodněné země, dále a dále podél cesty a tady byly – tři skupiny mužů: nejprve vyrovnaná kolona v rudém, potom námořníci v menší, nepravidelné, ale kompaktní modravé mase a nakonec indičtí vojáci. Teď už byli daleko blíže k St. Paulu, než se odvážil doufat. Ale dokáží vůbec kdy obsadit baterie nečekaně? Viděno z moře, červenokabátníci byli strašlivě nápadní.

„Boadicea signalizuje, pane,“ oznamoval znovu poručík. „Nepřítel v dohledu, poloha přímo na východ.“

To znamenalo, že Caroline nevyklouzla. „Díky, pane Grahame,“ řekl Jack – jméno se mu tentokrát vybavilo – „Odpovězte Zůstaňte na místě. A eskadře signalizujte Rozviňte více plachet.“ Jak mluvil, závan větru rozvlnil kosatku Raisonable. On i všichni ostatní muži na palubě vzhlédli k mrakům, shlukujícím se nad ostrovem. Černé masy vypadaly tak, že si s nimi nikdo nelámal hlavu. Že by vítr konečné zesílil? Ale poryv ve chvilce ustal a eskadra, Sirius, Raisonable a Otter, plula rychle a přímo k přístavu St. Paul a mocným bateriím, chránícím přístav. Jak pluli, každé oko na palubě, ať už skrytě či otevřeně, pozorovalo vzdálené dění na pevnině, po dlouhou, dlouhou půlhodinu.

Vyrovnané kolony tam v dálce ztrácely tvar. Postupovaly teď poklusem, blíže a blíže k první baterii, chránící St. Paul, Lambousière, blíže a blíže, dokud je clona stromů neskryla před Jackovým pohledem. Se stěží snesitelnou úzkostí očekával zvuk těžkých francouzských děl, pálících kartáče do těsně sražených rot. Ale místo toho uslyšel vzdálený praskot střelby z mušket a slabý, větrem unášený jásot. Červenokabátníci se rojili po celé baterii a za ní už byli námořníci, poklusem se ženoucí k další, La Centière. Všechny tři lodě pořád pluly ponořeny do mrtvolného ticha, Boadicea přibližující se k nim ze západu, Néréide ženoucí se ze severu. V pěti minutách budou na dostřel třetí baterie, La Neuve, těsně u města, s jejími čtyřiceti děly. Teď se před nimi doširoka otevřel přístav. Tady kotvila Caroline a támhle kotvily lodě Východoindické společnosti. A Jack už viděl čluny pendlující mezi fregatou a pobřežím. Vysazovaly vojáky. Za oběma zajatými plavidly byla válečná briga, několik malých plavidel – vládl tam totální zmatek. Zmatek vládl také v okolí města, kde střelby z pušek rapidně přibývalo, byly to dvě zřetelně oddělené linie palby, jako kdyby se francouzští vojáci konečně zformovali a pevně drželi pozice. Palba z pušek, a potom Jack uviděl, jak se Caroline začíná otáčet. Mezi všeobecným chaosem zavládl určitý pořádek, fregata očividně uvázala vyvazovací lano. V dalekohledu viděl muže u vrátku, jak ji otáčejí. A jakmile byla její děla zaměřena, tak začala na anglické vojáky střílet, vytrvalou, rychlou, nekoordinovanou palbou. Také briga střílela. Avšak sotva promluvila její první děla, přišla odpověď z baterie Lambousière. Námořníci otočili děla na lodě v přístavu a vyvěsili britskou vlajku. Okamžitě nato pušková palba kolem Centière dosáhla svého maxima. Na stožár baterie vylétla britská vlajka a její děla se zapojila do boje. Všechno zahaloval velký oblak kouře prosvětlovaný záblesky.

Jack přehlížel svoji linii. Boadicea už doplula na své stanoviště vepředu. Néréide byla pořád ještě půl míle za zádí. Musí se dostat kolem děl třetí baterie, provést obrat a přiblížit se k ní. Ačkoliv jeho děla by teď už snadno dostřelila na město, neodvážil se na tuto vzdálenost pálit do všeobecné vřavy. Dokonce i boční salva zaměřená na Caroline by znamenala riziko, že zasáhne své vlastní lidi, přímo za fregatou. Nečinnost, pasivní vyčkávání, bylo strašlivě trýznivé, především proto, že angličtí vojáci podle všeho ustupovali. Pomalu, pomalu začali zase postupovat, v naprostém tichu, a dostávali se na úroveň La Neuve. Čekání nemělo trvat už o mnoho déle. Teď už jim každou chvíli budou hvízdat kolem uší dělové koule. Minuli baterii, přímo na traverzu, a už viděl ústí děl. Žádné ale nepromluvilo a nebyl u nich jediný člověk, aby je obsluhoval. Dělostřelci buďto uprchlí, anebo se připojili k obráncům. Zmatek ve městě byl nyní organizovaný, francouzská linie byla prolomena a oni ustupovali do kopce. Ale navzdory tomu všemu přilétly ze strany přístavu dělové koule. Caroline, stále ještě udržující rychlou palbu všemi pravobočními děly, nyní obdařila eskadru plnou dávkou z levobočních děl. Soustředila palbu na vlajkovou loď a z její první salvy zasáhly Raisonable tři střely do trupu a košového salingu hlavního stěžně. Zásahy roztříštily závětrovkové ráhno a do sítě proti troskám nad ubytovací palubou se zřítilo několik napínacích kladek. Další salva vymrštila do vzduchu tucet hamaků, ale eskadra pořád ještě neodpovídala.

„Zaznamenal jste čas, pane Petere?“ zeptal se Jack, navazující přetržené zdvíhací lanko signálních vlajek.

„Okamžitě, pane,“ vykřikl Peter. Sekretář byl bledý strachy, což ještě zdůrazňoval jeho černý oblek. Ranní strniště se mu ježilo na bradě. „Sedmnáct minut po osmé,“ oznamoval.

Jak jim to ta Caroline nandala! Byla celá zahalená ve vlastním dýmu, ale čtyřiadvacetiliberní koule pořád ještě s praskotem zasahovaly cíl. „Obdivuhodný výcvik,“ konstatoval Jack směrem k sekretáři. A ještě jedna vyrovnaná boční salva a předprseň vytvořená z hamaků byla plná rozeklaných děr. Na palubě se váleli tři muži. Přesýpací hodiny se otočily. Ozval se jeden úder zvonu. „Pane Woodsi,“ oslovil Jack navigátora, který dával pokyny kormidelníkovi. „Jakmile bude kostel a věž v zákrytu, provedeme obrat. Pane Grahame, signalizujte eskadře: Proveďte postupně obrat na signál dělem. A ještě boj zblízka.“ Uplynulo deset minut a potom se konečně ozvalo signální dělo. Eskadra provedla obrat tak hladce jako stroj. Boadicea, Sirius, Raisonable, Otter, Néréide; hladce, ale pomalu, těsně přitáčí k ustávající bríze z pevniny, opět na dostřel francouzských děl. Blíž a blíž, a teď lodě Východoindické společnosti zahájily palbu, společně s brigou a každým ozbrojeným plavidlem v přístavu. Ale teď už byla situace ve městě dost jasná. Britská vlajka vlála na všech bateriích s výjimkou jediné a na tuhle krátkou vzdálenost dokázala děla eskadry konečně rozlišit přítele od nepřítele. Příďová děla eskadry začala pálit jedno po druhém: Boadicea vystřelila několik pozoruhodně zamířených střel, Sirius svou poloviční boční salvu a Raisonable svou umírněnou nepravidelnou palbu. Otter a Néréide pálily zatím jenom ze svých příďových děl. Eliot měl znamenité ponětí o významu rozkazu „boj zblízka“, řekl si Jack pro sebe. Boadicea zastavila palbu a plula přímo před příď Caroline, kotvící asi pětadvacet metrů od pobřeží. Při téhle rychlosti určitě najede během několika minut na břeh.

„Boadicea signalizuje: žádám povolení k zakotvení, pane,“ oznamoval hlas u Jackova ucha.

„Proveďte,“ řekl Jack a otočil se k čekajícímu mistru tesaři.

„Pět stop vody v čerpadlové stoce, pane,“ hlásil pan Gill, „a ta střelba z těch starých děl vyrazila spojný trám.“

„Pane Woodsi, položte ji do driftu,“ nařídil Jack, aniž by odtrhl zrak od Boadicee. „Muže k čerpadlům.“ Viděl, jak její malá kotva šplouchla do vody, následována proudovou kotvou. Zakotvila, plachty skasané, těsně před přídí Caroline, na dostřel pistole od pobřeží. A nyní se projevil dlouhý výcvik její posádky. V zuřivé erupci ohně a kouře pálila ze všech bočních děl do fregaty, východoindické lodě a poslední neobsazené baterie. Sirius, Otter a z větší vzdálenosti i Néréide ji podporovaly. Driftující Raisonable nemohla dělat nic jiného, než vystřelit pár symbolických ran ze záďového stíhacího děla. Ale Jack byl v duchu plně na palubě Boadicee, ve skutečném ohnisku bitvy, a schvaloval každý její úder. A když za necelou čtvrthodinu Caroline spustila zástavu a vzdala se, následována všemi ostatními loděmi a poslední baterií, srdce mu poskočilo tak, jako by se vzdaly jemu. Vlajky šly dolů a z palub celé eskadry se ozvalo provolávání slávy, jako ozvěnou doprovázené řevem z pevniny.

„Moji lodici, pane Warburtone,“ nařídil Jack prvnímu důstojníkovi. „A vyřiďte doktoru Maturinovi, že se mu poroučím a že jedeme na břeh.“

Město utrpělo jen nepatrné škody a náměstí, na němž se setkali s podplukovníkem Keatingem, obklopeným skupinou důstojníků a civilistů, by vypadalo jako v míru – okna otevřená, stánky plné čerstvého ovoce a zeleniny, v kašně proudící voda – nebýt mrtvého ticha, ještě nápadnějšího v kontrastu k sotva utichlé válečné vřavě, a naprosté nepřítomnosti obyvatel. „Udělal jste mi radost, podplukovníku,“ promluvil Jack nepřirozeně hlasitým tónem, zatímco si potřásali rukama. „Dělal jste zázraky, pane. Myslím, že tohle místo je naše.“

„Prozatím to tak můžeme říct, pane,“ odpověděl Keating se zářícím úsměvem, „ale spoléhají se na okolní kopce a Desbrusleyho kolona ze Saint-Denis tu nejspíš bude za soumraku. Musíme se poklusem pustit do práce.“ Rozpustile se zasmál, a když uviděl Stephena, dodal: „Tady jste, doktore. Přeju vám slavné a dobré ráno, pane. Vaši politikáři z nás budou mít radost – chovali jsme se jako ovečky, pane, jako hodobožové ovečky – zatím se kvůli nám nemusela začervenat jediná děvčice a své muže mám pevně v rukou.“

„Můžu vás poprosit o nějakého důstojníka a pár vojáků, plukovníku?“ požádal jej Stephen. „Musím najít starostu a náčelníka policie.“

„Jistěže můžete, pane. Kapitán Wilson vás s radostí doprovodí. Ale uvědomte si laskavě, že nás nejpozději během příštích dvanácti hodin patrně vypakují. Jestli na nás zaměří z výšin svoje dělostřelectvo několik pluků, tak tohle místo bude neudržitelné.“ Znovu se zasmál a v důsledku nějaké podivné nákazy se zasmála také celá skupina. Všeobecné veselí pozorovaly obezřetné obličeje za záclonami oken. Pod prodejními stánky se plazilo několik černých klučinů. „Propána, komodore,“ pokračoval Keating, „kam jsem dal hlavu? Tady jsou kapitáni lodí Východoindické společnosti.“

„Moc rád vás vidím, pánové,“ oslovil je Jack, „a prosím vás, abyste okamžitě nastoupili na paluby svých lodí. Trochu jsme je pošramotili, ale jsem si jist, že budou schopné vyplout na moře ještě před…“ Jeho slova zanikla v hromové explozi, v jejímž důsledku vyletěly do povětří ohromné tmavé kusy zdiva, a v následném rachotu, způsobeném jejich dopadem na zem. Baterie Lambousière byla zničena.

„To bude váš přítel Clonfert,“ poznamenal se smíchem podplukovník. „Velice agilní důstojník. A teď, komodore, máme se postarat o veřejný majetek?“

Postarali se o něj a kromě toho i o mnohý další. Prožili víc než rušný den, protože nejenže musely být zničeny nanejvýš nebezpečné baterie, muselo být propuštěno množství anglických zajatců a ještě víc francouzských zajatců zajištěno, zranění námořníci z Caroline – polovina posádky v čele se svým kapitánem – museli být odneseni do špitálu a bylo nutné uklidnit delegace vystrašených občanů, duchovenstva a obchodníků, ale také vítr splnil svou dřívější hrozbu. Nyní vál odněkud z jihozápadu a příboj sílil s každou hodinou. Caroline, lodě Východoindické společnosti, briga Grappler a několik dalších plavidel, která přesekla svá uvazovací lana na poslední chvíli, musely být odvlečeny. Raisonable musela být při odlivu položena na bok v blátivém lůžku, aby se rozzlobený pan Gill mohl postarat o její vyražený spojný trám, zatímco každý důstojník, každý bocman a tesař, kterého bylo možné uvolnit z tisíce dalších naléhavých úkolů, se zuřivě lopotil ve francouzském námořním doku, jenž představoval Jiříkovo vidění, tak byl nacpán k prasknutí lany, plachtami a kulatinami všech představitelných rozměrů. Stephenovi nastaly obdobně vysilující časy se starostou, generálním vikářem, náčelníkem policie, neboť zároveň musel navázat množství osobních kontaktů. Jeho den nebyl tak fyzicky vyčerpávající jako ostatních, ale při západu slunce, kdy se vyšší důstojníci shromáždili v Keatingově velitelském stanovišti, jedné pečlivě zvolené vinárně v přístavu, a nabírali sil u džbánů bílého vína a nad vynikajícími místními rybami, byl stejně unavený jako kdokoliv z nich. Únava byla patrná v jejich ztrhaných tvářích, častém zívání, uvolněném držení těla, ale nikoliv v jejich výrazech či náladě. Pořád to byla parta veselých kumpánů. Podplukovníka Keatinga neopouštěla jeho veselá nálada, ani když podával Jackovi své kukátko a upozorňoval ho na francouzské vojáky, shromažďující se na výšinách nad městem. „Slyšel jsem, že hlavní kolonu povede generál Desbrusleys osobně,“ říkal hlasitě, aby přehlušil hukot příboje. „Ale divím se, že muž s takovým elánem nerozmístil své dělostřelectvo už předem. Tam nahoře je několik kapitálních míst, víte, odkud se dá vést křížová palba na níže položené cíle. Určitě má v úmyslu dorazit nějakou jinou cestou.“

Kolem proběhl celý bez sebe lodní komisař Východoindické společnosti, hledající nějaké námořníky, kteří by naložili jeho vzácné hedvábí. Proběhl skupinami dívek, lemujících nábřeží přístavu, a zmizel s hlasitým, zklamaným nadáváním. Dívky se vrátily ke svým vigiliím, držely se jedna druhé a chichotaly se. Žádná ještě nebyla přinucena se začervenat, dokonce ani v tuto pozdní hodinu, ale naděje umírá poslední, přestože od břehu odrážely poslední čluny.

„Vysvětli té dobré ženě, že hodláme zaplatit, Stephene, buď tak hodný. Zdá se, že nerozumí moc dobře francouzsky,“ řekl Jack potichu a nahlas pokračoval: „Nechci vás rozhánět, pánové, ale mám dojem, že bude nejvyšší čas, abychom se odebrali na paluby. Jestli to počasí dovolí, vrátíme se na břeh zítra a dokončíme svou práci. Chlapi budou odpočatí a“ – kývl směrem ke Stephenovi – „za denního světla nebudou v pokušení.“

Počasí nic nedovolilo. Vítr se teď ustálil od západu, vál přímo na pevninu, a ačkoliv eskadra včetně zajatých i osvobozených plavidel kotvila bezpečně za příbojovými vlnami na dobrém kotvišti, s dvěma kotevními lany na doraz odtočenými, a ačkoliv dmutí mořské hladiny nezabránilo početnému shromáždění u snídaně na palubě Raisonable, bylo očividné, že bouřlivý příboj v šířce čtvrt míle po celé délce pobřeží, kam až oči dohlédly, rozhodně zabrání jakémukoliv spojení s městem. Byla to výjimečně veselá snídaně, během níž byl včerejší boj na pobřeží znovu vybojován minutu po minutě, kdy se vojáci lichotivě vyjadřovali o přizpůsobivosti, disciplíně a podnikavosti námořníků, a byla to snídaně, během níž byly podniknuty překvapivě energické nájezdy na Jackovu skopovou šunku z Kapského Města a na jeho bílý chléb ze St. Paulu. Ale na palubě nebylo důstojníka, který by nevěděl, že ve městě za sebou zanechali ohromný kus nedodělané práce, dílem z nedostatku času a dílem proto, že nutně potřebovali důkladný seznam jak vládního, tak soukromého majetku. Stephen obdržel seznam krátce před setměním, ale až do té doby neoblomně trval na tom, že nesmí být sáhnuto na nic jiného než na sklady a zásoby jednoznačně vojenské povahy. Kromě toho všichni námořníci a většina vojáků si byli vědomi toho, že jestli vítr nepřestane vát ze západu, eskadra se ocitne v naprosto nezáviděníhodném postavení. Desbrusleys přivede své dělostřelectvo ze Saint-Denisu pod pláštíkem tmy a zasype je palbou z moždířů zpoza nejbližšího kopce, zatímco oni tu budou trčet jako terče na střelnici, neschopni prodrat se na moře. V dané chvíli se však zdálo, že Francouzi nemají v úmyslu se pohnout. Jejich vojáky bylo vidět na horském hřebenu nad St. Paulem, ale tam zůstávali a jejich nehybnost nemálo přispívala k veselému rozpoložení u snídaně.

Teprve značnou dobu po obědě bylo hlášeno, že kolona postupuje po horské silnici ze Saint-Denisu. Byla to pozoruhodně velká kolona, doprovázená dělostřelectvem. „Ovšem bez hatí ta svoje děla nikdy přes ty mokřiny nedostane,“ konstatoval podplukovník Keating. „Zničili jsme mu totiž mosty a zabere mu skoro celý den hatě nasekat. Dostat děla přes bažinu je ta nejúnavnější dřina, jakou znám.“

„Příboj slábne,“ oznámil kapitán Corbett. „Podle mého názoru bychom měli být schopni vylodit se zítra – podívejte se na západní oblohu. Rychle to přišlo, rychle to odejde. To je moje zkušenost.“

„Doufám, že to bude ještě rychlejší,“ řekl Jack. „Nebudu už mít nikdy klid, jestli nevyhodíme do povětří nejméně první tři budovy ze seznamu doktora Maturina.“

„A z politického hlediska,“ dodal Stephen, „bych moc rád viděl archivy v plamenech. Taková neocenitelná zhouba.“

„Jestli můžu něco poznamenat, pane,“ promluvit lord Clonfert. „Jsem si jist, že bychom se o to mohli pokusit teď, či přinejmenším před večerem. Přivlekl jsem pár příbojových člunů a další jsou u boků Siria, jestli se nepletu. Moji muži s nimi umí zacházet a já bych se pokusil vysadit skupinu námořních pěšáků a námořníků na břeh.“

„Možná za dvě, za tři hodinky,“ odpověděl Jack s pohledem upřeným na moře. Jak hodně stojí tenhle Clonfert o to, aby překonal Corbetta? Dokonce i po včerejším společném boji zůstal jejich vztah očividně stejně špatný jako předtím, dokonce snad ještě horší. Nicméně byl tu zásadní význam cíle. A tyhle příbojové čluny, pokud budou šikovně řízeny, by mohly dokázat překvapivé věci. Ale jestli se ten Clonfert jenom nepředváděl? Jaké ztřeštěné kousky dokáže provést na pobřeží? Na druhou stranu, včera si rozhodně vedl dobře… Jack cítil, že Clonfertovy duševní pochody jsou mu uzavřeny. V tomhle člověku bylo něco, v čem se nedovedl vyznat, ani v tuhle chvíli, ani po několika hodinách uvažování, kdy došel k pragmatickému rozhodnutí. Vydal rozkaz, postavil se na záďovou nástavbu Raisonable a sledoval, jak příbojové čluny odrážejí. Byly na bílém hřebenu vln a čekaly na nějakou obrovskou, vysokou, dlouhou vlnu. Přihnala se, smetla vodní hladinu, znovu se zdvihla, černá na pozadí bílého příboje, a znovu je vystřelila kupředu, znovu a znovu a s posledním vypětím je mrštila z výšky na pláž.

Teď měli plné ruce práce. Věž na levém okraji města sebou prudce škubla, její parapet vylétl celý do vzduchu. Obklopil ji kouř a prach, celá budova se zhroutila do beztvaré, nízké hromady a k lodi se donesla ohromná rána. Dlouhá přestávka – a kouř se objevil za administrativními budovami. „To jsou záznamy mých daňových výběrčích,“ řekl Stephen po Jackově boku. „Jestli po tomhle nebudeme milovaní, tak už nevím, čím už bychom mohli Bourbony uspokojit. Vypadá to, že generál Desbrusleys zapadl až po uši do bahna,“ dodal, když zaměřil dalekohled na vzdálenou nehybnou kolonu v mokřinách.

Přihlíželi a přihlíželi. Jednu chvíli Jack poznamenal, že příboj rozhodně slábne. A potom řekl: „Víš, Stephene, já už si skoro zvykám na to, že jsem divák. Včera jsem si myslel, že se z čirého zoufalství oběsím… Nejspíš člověk takhle platí za velitelskou funkci. Podívej se na ten kouř, za tím arzenálem. Co je to teď, pane Grante?“

„Omlouvám se, pane, ale pan Dale ze Streathamu, z té východoindické lodi, je strašlivě rozčilený. Říká, že pálí jeho hedvábí – prosí vás, abyste ho přijal.“

„Ať sem přijde, pane Grante.“

„Pane, pane!“ křičel pan Dale. „Oni pálí naše hedvábí! Prosím vás, sire, signalizujte jim, ať přestanou. Naše hedvábí – náš hlavní náklad – hedvábí v hodnotě půl milionu liber – Francouzi ho skladovali v támhletom skladišti. Prosím vás, sire, signalizujte jim… och, pane Bože!“ – sprásknul ruce – „už je příliš pozdě.“ Kouř ustoupil plamenům, ohromné stěně plamenů. A žádné signály na světě by je už neuhasily.

„Prosím vás, Clonferte,“ zeptal se Jack, když kapitán přišel podat hlášení, „proč jste spálil to skladiště za arzenálem?“

„Za arzenálem, pane? Byl jsem ujištěn, že je to majetek vlády. Jeden velice úctyhodný člověk, kněz, mě ujistil, že je to majetek vlády. Udělal jsem něco špatně?“

„Jsem přesvědčený, že jste jednal s těmi nejlepšími úmysly, ale vypadá to tak, že tam bylo hedvábí Východoindické společnosti v ceně půl milionu.“ Clonfert zbledl, vypadal teď úplně zničený a náhle velice starý. „Nic si z toho nedělejte,“ utěšoval ho Jack. „Já myslím, že přehánějí. A tak jako tak, ušetřili jsme jim tři miliony, jak sami přiznali. Vedl jste si ohromně, ohromně – jak vám závidím, že jste mohl být na břehu! Byl to bezpochyby nezbytný zásah, protože kdybychom museli odplout, tak bychom vypadali jako pěkní idioti, nechat to hedvábí v rukou nepřítele. Ale pojďte sem, vy jste úplně promočený. Nechcete se převléct? Mám spoustu oblečení ve své ložnici.“

Nemělo to cenu. Clonfert se odporoučel, posmutnělý, zničený, jeho sláva dočista vyvanula. Nevzpamatoval se ani příštího dne, kdy se moře téměř naprosto ztišilo, začal znovu vát jihovýchodní vítr, veškeré bojové síly eskadry byly připraveny ve člunech, aby se pustily do boje s Desbrusleysem, a od pobřeží odrazil člun s jedním Stephenovým novým známým se zprávami, že kolona ze Saint-Denisu ustupuje a že kapitán Saint-Michiel, velitel St. Paulu, je ochoten jednat o složení zbraní.

Zprávy byly očividně pravdivé. Bylo vidět, jak kolona ustupuje. Všichni námořníci se vrátili na své lodě a krátce nato se objevili velitelovi emisaři. Generál Desbrusleys si podle všeho vystřelil mozek z hlavy, ale jestli to byl následek vojenského nebo manželského nezdaru toho nešťastného gentlemana, či obojího dohromady, nebylo zjištěno. V každém případě v danou chvíli velení francouzské armády bylo ve stavu beznadějného zmatku a Saint-Michiel nedělal potíže při podpisu smlouvy, která zajistila britské eskadře dlouhý, mírumilovný týden v St. Paulu. Mírumilovný, ale aktivní. Dokázali zničit či odvézt sto a jedenadvacet děl a ohromné množství střelného prachu a dělových kulí, vyhodit do povětří zbývající opevnění, zredukovat loděnice válečného námořnictva na pouhou ruinu, kde nezůstalo o moc víc než plechovka s barvou, a provedli zázračné věci s tou nádhernou fregatou Caroline. Komodor a podplukovník měli v té době zároveň čas napsat své depeše, což představovalo nanejvýš pracný a delikátní podnik. Když byly Jackovy depeše konečně hotovy, zbaveny veškeré lidskosti a krasopisně přepsány rukou pana Petera, zároveň s velice uměřeným seznamem ztrát, přesným výčtem zajatých lodí a plavidel a poněkud méně přesným výčtem ukořistěných vládních skladů a zásob potravin a mnoha dalšími dokumenty, dospěl k obtížnému rozhodnutí.

Poslal pro Corbetta a Clonferta a přijal je s jistou slavnostní obřadností se svým sekretářem po boku. Na úvod řekl: „Kapitáne Corbette, protože už máme Caroline zařazenou do stavu válečného námořnictva, přejmenoval jsem ji provizorně na Bourbonnaise. Ale není nic provizorního v mé nabídce, abyste se stal jejím velitelem. Zároveň vás žádám, abyste neprodleně vyplul ke Kapskému Městu s mými depešemi. Nepochybuji, že admirál vás s nimi pošle rovnou domů, takže vás s dovolením požádám, abyste s nimi odvezl moje vlastní osobní dopisy. Opatřil jsem ji téměř kompletní posádkou, samozřejmě s výjimkou námořních pěšáků, z námořníků obchodního loďstva osvobozených v St. Paulu, takže vás musím požádat, abyste k nim byl jako velitel velice shovívavý. Tady jsou vaše rozkazy, tady je můj soukromý poštovní balíček.“

Corbettův obličej s permanentně naštvaným výrazem se moc nehodil k vyjádření radosti, ale přesto roztál a rozzářil se potěšením. Člověk, který přiveze tyhle depeše – zprávy o tom nejelegantnějším, nejkompletnějším malém vítězství, jaké kdy zažil – bude v admiralitě přijat s otevřenou náručí. Nějaký bonbónek ho rozhodně nemine.

„Já budu ztělesněním shovívavosti, sire,“ prohlásil. „A mohu dodat, sire, že nic nemohlo zvýšit význam tohoto velení víc než laskavý způsob, s jakým bylo uděleno!“

Druhému z důstojníků Jack řekl: „Lorde Clonferte, mám to velké potěšení jmenovat vás velitelem Néréide, namísto kapitána Corbetta. Tomkinson, váš první důstojník, si může vzít Otter.“ Také Clonfert se radostí začervenal nad tou novinkou, nad tou zcela neočekávanou zprávou, nad tím rozhodným skokem ve své kariéře, životně důležitou změnou, která ho přenesla z paluby šalupy na palubu lodě určené kariérnímu kapitánovi. Také on vyjádřil svou vděčnost a to daleko graciézněji než Corbett. A na okamžik se vrátila v plném lesku sláva prvního dne na La Réunionu, sláva dokonce ještě větší. Přesto však měla podle všeho kapku trpké příchuti, neboť když Clonfert odcházel, poznamenal s úsměvem ne tak úplně nezkaleného štěstí: „Nikdy jsem si nemyslel, sire, když jsme spolu sloužili jako poručici, že to budete právě vy, kdo mě povýší na kapitána válečné lodi.“

„Tenhle Clonfert je divný pták,“ poznamenal Jack ke Stephenovi mezi dvěma mírumilovnými duety. „Skoro by sis myslel, že jsem se ho dotkl, když jsem mu dal tohle velení.“

„Udělal jsi to po zralé úvaze, ne z nějakého chvilkového rozmaru? Je to opravdový výraz tvého uznání jeho zásluh, ne nějaká almužna? Opravdu si zaslouží kapitánský patent?“

„No jo,“ odpověděl Jack, „je to vlastně takový případ faute de mieux (Není-li nic lepšího (francouzsky). (Pozn. překl.)), jak bys řekl. Nechtěl bych na něm být závislý za všech okolností. Ale jeden z nich musel jít, a on je lepší kapitán než Corbett.

Jeho muži ho budou následovat kamkoliv. Možná že má víc popularity, než bych považoval za vhodné, ale ať už je to jakkoliv, tihle obyčejní mariňáci hrozně milují pánaboha, a já toho musím využít, stejně jako musím využít přílivu či změny větru. Budu mu muset dovolit vzít většinu posádky jeho Otteru na Néréide a lidi z Néréide rozhodit po celé eskadře. Byla to strašně nešťastná loď.“ Potřásl hlavou, zachmuřil se a zahrál sérii nízkých tónů. Nicméně nastala změna, slibující šťastné rozuzlení. Ale ještě než k němu dospěl, jeho uschlý smyčec odmítl poslušnost, a tak se Jack natáhl po kalafuně.

„Až budeš hotov s mojí kalafunou, Jacku – zdůrazňuji s mojí kalafunou – mohl bys mi prozradit náš další cíl určení?“

„Myslím, že tě potěším. Nejdřív musíme odvézt Keatinga zpátky do Rodriguezu, takže si budeš moct zadovádět s těmi svými želvami a vampýry. Potom, zatímco zbytek eskadry bude provádět blokádu Mauritia, poplujeme zpátky do Kapského Města, abychom uvolnili Eliota a tu ubohou starou Raisonable. Potom zpátky na palubě Boadicee, která doprovodí tu východoindickou loď na jih. Zpátky do těchhle vod, abychom viděli, co se dá udělat s těmi zbývajícími fregatami, ledaže byste ty a Farquhar neměli další návrhy stran La Réunionu. Nechci říct, že jsem přehnaně optimistický, Stephene, ale když ses mě před pár týdny zeptal, jak hodnotím situaci, tak jsem řekl pět ku třem v náš neprospěch. Teď bych řekl, že šance jsou vyrovnané, či možná dokonce trochu v náš prospěch.“

KAPITOLA PÁTÁ

Admirál byl s komodorem spokojen, a jak by také nebyl, vždyť Jack nejenže zajal jednu ze čtyř mocných francouzských fregat, které tak trápily klidné spaní pana Bertieho, a znovu získal nazpět dvě lodě Východoindické společnosti spolu s užitečnou šalupou o osmnácti dělech, nejenže zničil jednu z nejsilnějších francouzských základen v Indickém oceánu, a to s takovou rázností, že admirálovy dispozice dojdou obdivu dokonce i ve Whitehallu (neboť vláda vždycky požaduje okamžité výsledky), ale také obohatil pana Bertieho o několik tisíc liber. Kolik přesně tisíc to je, bylo nemožné říct, dokud klan byrokratů šest tisíc mil daleko nestanoví cenu ohromného množství takových předmětů, jako je například tři sta dvacet pík, čtyřicet nabijáků či čtyřicet vytěráků, ukořistěných v St. Paulu. Ale v každém případě admirál Bertie dostane nakonec jednu dvanáctinu celkové sumy, ke které ouřadové dojdou. Aniž by musel hnout prstem, aniž by musel dát jakoukoliv jinou radu než nic neříkající nabádání, aby Jack „šel a zvítězil“, bude jeho bohatství podstatnou měrou zvýšeno. Takže již od své první okouzlující porady s kapitánem Corbettem, poslem eskadry, trávil svůj čas rýsováním podrobných plánů nových stájí a borovicového domu v Langton Castle, kde žil, zatímco namísto šlechtické korunky, po které toužila, bude mít paní Bertiová krajkové šaty. Avšak přestože admirál byl snad pod maskou dobrosrdečnosti poněkud úskočný, dokázal být vděčný – velice vděčný. Přinejmenším nebyl držgrešle. A od okamžiku, kdy se Raisonable objevila na obzoru, začal připravovat slavnost a poslal dva čluny na západ pro humry, což byla jeho oblíbená pochoutka.

Když vedl komodora ke stolům prohýbajícím se pod lahůdkami, k nimž byli pozváni téměř všichni významní muži a všechny krásné ženy z Kapského Města, pokud byly bílé, říkal: „Jsem strašně rád, že vás vidím zpátky tak brzo, Aubreyi, a že se všechno tak obrátilo k dobrému! Poslal jsem Corbetta rovnou domů s těmi vašimi báječnými zprávami, hned jak jsem dopsal svůj průvodní dopis. Budete mít celé vydání Gazette jenom pro sebe, jsem si jist. A jaká nádherná loď je ta vaše Bourbonnaise – prima úzká příď a pevná je jako kostelní věž. Kéž by naše loděnice dokázaly stavět podobné lodě. Ale koneckonců, jestli je vy mládenci dokážete zajímat už hotové, ušetří to našim lodním stavitelům aspoň čas, že jo? Cha, cha. Co nevidět potvrdím její nové jméno a také ta vaše povýšení. Jsem rád, že Clonfert bude mít konečně kapitánský patent, ačkoliv s tím hedvábím Východoindické společnosti to byl nešťastný tah. Vsadím se, že jste ho v tu chvíli měl sto chutí protáhnout pod kýlem. No ale nemá cenu brečet nad rozlitým mlékem, jak vždycky říkám paní Bertiové. A konec dobrý vše napraví. Clonfert dostane kapitánský patent a vy jste ukořistil čtyři kolosální lodě a tucet menších. Na té plavbě na jih jste asi náhodou neviděl nic jiného, viďte, jen tak jako třešničku na dortu, jak se říká, co? Cha, cha, cha!“

„No, pane, zahlédli jsme tu ruskou šalupu Dianu, jak se potlouká kolem Rodriguezu. Ale myslel jsem si, že bych se měl nejspíš držet vašeho názoru a nevšímat si jí.“

Zdálo se, že admirál neslyší. Po chvíli, kdy byl duchem nepřítomen, pokračoval: „Dobrá, takže nakonec jste jim ty jejich baterie rozsekali na maděru. To jste mě potěšili a dokonce i Farquhar je bez sebe radostí, pokud takový suchar vůbec může být bez sebe radostí – víno nepije a voda mu vyplavila z těla veškerou radost – jeho jsem ovšem na tuhle večeři nezval. Stejně odmítá všechna pozvání. Nicméně hrozně rád by vás viděl a taky doktora Maturina. Co se týče dalšího rafnutí, jakmile bude posádka v Rodriguezu posílena, je na řadě Bourbon. Či La Réunion, nebo Ile Buonaparte, až už mu říkají jakkoliv. Zatracení blázni. Tohle přejmenovávání je typické pro ty naše cizince, co myslíte, Aubreyi? Měli byste vyplout s příštím monzunem, pokud seženeme transportní plavidla pro tři až čtyři tisíce mužů. Co je tenhle doktor Maturin za člověka, můžete mi říct? Dá se mu věřit? Mně připadá tak trochu divný.“

„Ach, jsem si jist, že je naprosto důvěryhodný, pane,“ odpověděl Jack a v duchu se ušklíbl. „Lord Keith má o něm ohromné mínění. Nabídl mu pozici lékaře celého loďstva. A vévoda Clarence si ho nechal zavolat, když byli všichni ostatní doktoři s rozumem v koncích. Nedá na doktora Maturina dopustit.“

„Cože, opravdu?“ vykřikl admirál, na kterého to udělalo hluboký dojem. „Vidím, že se o něj budu muset postarat. Ne že by se těmhle mazaným politikářům dalo skutečně věřit, chápete. Já vždycky říkám, podej čertu prst a on chce celou ruku. Ale pojďme se raději věnovat našim humrům. Mým humrům věřit můžete, Aubreyi, cha, cha, cha. Poslal jsem pro ně na západ pár člunů, hned jak jste signalizoval svoje číslo.“

Ukázalo se, že humři jsou důvěryhodní, stejně jako po nich následující ústřice a ostatní ohromné přísuny jídla přicházející na stůl chod za chodem, až nakonec bylo sklizeno ze stolu, objevilo se portské a admirál Bertie zavolal: „Dolejte si sklenice, pánové. Ať všude přetékají číše. A teď provoláme Štístkovi Jacku Aubreyovi třikrát sláva, a ať to těm Frantíkům nandává zas a znovu!“

Za týden také guvernér Kapského Města uspořádal na počest komodora slavnost. Podávala se zvěřina – modrá antilopa, africká gazela, kamzičí, klipspringer, buvolec, pakůň hřivnatý, maso všech barev – žádní humři, a také trvalo déle, než se všechno snědlo. Ale tím guvernér také vyčerpal veškerou svou originalitu. Jakmile hostina skončila, korunována kabinetním pudinkem, hosté opět pili portské na Jackovo zdraví a přáli mu, aby to těm Frantíkům nandal zas a znovu.

Během tohoto druhého přípitku pojídal Stephen chléb a studené maso s panem Farquharem a panem Protem, jeho sekretářem; v horním poschodí guvernérovy tiskárny, odloučeného místa, odkud dělníci odešli. Byli všichni víceméně černí, neboť ve světle nedávných Stephenových zpravodajských informací zas a znovu přesazovali provolání k lidu La Réunionu a sázeli množství výzev a letáků, které malovaly v zářivých barvách a plynné francouzštině výhody britské vlády, slibovaly úctu k náboženství, zákonům, zvykům a majetku a zdůrazňovaly nevyhnutelné strašlivé následky odporu a slibovaly (možná trochu nepřesně a krasomluvně) odměnu za spolupráci. Byly tu také další dokumenty, ačkoliv ne v tak pokročilém stadiu příprav, adresované obyvatelům Mauritia, a ty všechny musely být vytištěny v co největší tajnosti, za pomoci dvou důvěryhodných tovaryšů. Avšak vzhledem k tomu, že žádný z nich neuměl slovo francouzsky, běhali Farquhar a Prote ustavičně sem a tam do tiskárny a oba byli stále víc fascinováni technickým procesem tisku. Ve své horlivosti dokázat Stephenovi svou zdatnost zkorigovali tři dlouhé texty přímo na sazebnici, přičemž je četli pomocí malého zrcátka, jež si navzájem rvali z rukou, vyzobávali litery šídlem, zasunovali jiné, žvanili o exponentech, indexech, tiskových formách, železných lištách, sázítcích, sázecích linkách a zarovnání sazby a patlali sebe i Stephena čím dál tím víc nadměrným množstvím tiskařské černi.

Teď už ale o procesu tisku více nemluvili, ani o své rafinované tiskové válce. Spolu se Stephenovou podrobnou zprávou o slibném stavu veřejného mínění na La Réunionu a jeho výčtem agentů, které získal, bylo toto téma již dávno pasé. V danou chvíli, zatímco jedli své pokaňkané maso, diskutovali o poezii práva, či spíše o poezii v právu, což bylo téma, k němuž dospěli na základě úvah o dědickém právu na pozemkové vlastnictví v budoucím království pana Farquhara.

„Francouzský systém, jejich nový francouzský zákoník, vypadá na papíře velice dobře,“ konstatoval Farquhar, „velice dobře pro stádo logicky jednajících robotů. Ale zcela přehlíží ilogickou, dokonce jsem v pokušení říct supra-logickou a poetickou stránku lidské přirozenosti. Naše právo, ve své moudrosti, hodně z toho uchovalo a je především pozoruhodné, co se týče tradičního pronájmu půdy a drobné pozemkové držby. Dovolte mi uvést příklad: Na velkostatcích Východního a Západního Enbournu v Berkshire má vdova právo na svobodnou držbu půdy – svou sedes libera, či v barbarské právní latině francus bancus – na pozemcích všech nájemních statků svého zemřelého manžela dum sola et casta fuerit. Ale pokud bude přistižena v milostném rozhovoru s osobou opačného pohlaví – pokud projeví sebemenší přízeň – přijde o všechno, ledaže by se objevila na příštím soudu, jednajícím o velkostatku, sedíc obráceně na černém beranovi a recitujíc následující text:

Tu mě máte

Rajtuju na černém beranu

Jsem kurva, tak mě všichni znáte

A kvůli svým techtle-mechtlům

Přišla jsem o svou poctivost lechti-lechtum

A kvůli svému pelešení

Jsem terčem tohohle nebetyčně ostudného slyšení

A proto vás prosím, dobrý pane správce,

abyste mi moji půdu zase vrátil.

Můj strýc vlastní jeden z těchto velkostatků a já jsem u toho soudu byl. Nedokážu slovy vypsat to veselí, ten roztomilý zmatek oné pohledné mladé vdovičky, tu záplavu sedláckých šprýmů a – což je důvod, proč se o tom zmiňuji – bezvýhradný, uspokojený souhlas s jejím opětovným uvedením v pozemkovou držbu, což přičítám především síle poezie.“

„Možná že existuje signifikantní statistická souvislost mezi množstvím černých jehňat, která se nedožila dospělosti,“ poznamenal Prote, „a množstvím těch pohledných mladých vdoviček.“

„A to není ojedinělý případ,“ pokračoval Farquhar. „Tak například na velkostatku Kilmersdon v Somersetu jsme objevili případ v podstatě stejné očisty, byť v méně rozkošatělé formě, neboť tam nevyžadují nic víc než tohle dvojverší:

Za chybu své zadnice teď tu pykám,

A proto, můj pane, vraťte mi půdu, vzlykám.

Není to uspokojivé zjištění, pánové, že naši černí berani – zcela neužitečná stvoření, až na tuhle zajímavou ceremonii – se nacházejí tak daleko od sebe jako v Berkshire a Somersetu, aniž by existoval jediný záznam o tom, že by byl přípustný beran bílý? Protože ten váš černý beran, pánové, má úzkou spojitost, tím jsem si jist, s uctíváním druidů…“

Pan Farquhar byl člověk mající velký díl porozumění a byl také značně informovaný, ale při první zmínce o druidech, dubových hájících či jmelí, mu zrak zahořel divokým plamenem, plamenem tak divokým, že se Stephen podíval na hodinky, vstal, řekl, že je musí s lítostí opustit, a posbíral své knihy.

„Nechtěl byste se umýt, než odejdete?“ zeptal se Farquhar. „Jste trochu strakatý.“

„Díky,“ odpověděl Stephen, „ale bytost, která na mě čeká, ačkoliv nanejvýš prvořadá, si nepotrpí na ceremonie.“

„Co mohl myslet tím nanejvýš prvořadá?“ zeptal se pan Prote. „Každý, kdo je někdo, kromě nás, je u guvernéra.“

„Třeba tím myslel nějakého černého mága, anebo nějakého Hotentotského potentáta. Takže, co se týče těch druidů, tak já tvrdím…“

Ve skutečnosti byla prvořadost dotyčné bytosti rázu čistě abecedního. Neboť doktor Maturin, jak už to odpovídalo jeho smyslu pro humor, měl na mysli mravenečníka (v angličtině aardvark – pozn. překl.). Teď tu stál před ním, bledé stvoření s objemným, téměř metr a půl dlouhým tělem, klenutým hřbetem, širokým ocasem a ohromnou, protáhlou hlavou, končící talířovitým rypákem, s krátkýma tlustýma nohama a nepřiměřeně dlouhýma, průsvitnýma oslíma ušima. Celý byl porostlý řídkou žlutou srstí, pod níž prosvítala nezdravá kůže nočního tvora. Pořád mžoural. Mravenečník si byl naprosto vědom svého postavení a čas od času si olízl malé, trubkovité rty, protože nejenže byl měřen a vážen, přičemž mu byl z boku odstřižen chomáč štětin, kterých věru nebylo nazbyt, ale nyní byl také zkoumán pod lupou a kreslen. Bylo to poddajné, kajícné stvoření, neschopné kousnout a příliš plaché na škrábání. A klesalo na duchu stále více a více. Uši klopilo tak dlouho, až mu zastřely slabé, melancholické oči s dlouhými řasami.

„No tak, milánku, už je to hotovo,“ uklidňoval mravenečníka Stephen a ukázal mu jeho portrét. Potom zavolal směrem ke stromu: „Pane van der Poele, jsem vám nekonečně zavázán, sire. Nevstávejte, prosím. Zamknu dveře a nechám klíč pod rohožkou. Vracím se na loď a zítra byste měl vidět výsledek.“

O pár hodin později znovu spatřil Simon’s Town, jeho vnitřní kotviště zaplněné plavidly, jež Jack ukořistil. Připomnělo mu to Port Mahon před dlouhými časy, když přístavní hráz lemovaly feluky, pobřežní plachetnice a šebeky, které Jack ukořistil jako velitel Sophie. „To bylo fajn,“ řekl si, „a Minorka je báječný ostrov.

Ale ani Minorka se nemůže pochlubit mravenečníkem.“ Ulice byly plné námořníků na vycházce, rozradostněnou posádkou, protože Jack nejenže nařídil vyplatit skromný podíl na kořistném – dva dolary na hlavu vysázené na lodní vratidlo – ale nabádání doktora Maturina, týkající se plenění, nebylo uposlechnuto až tak bezvýhradně, jak by si přál, a kusy nejjemnějšího orientálního hedvábní, poněkud ožehnuté, pokrývaly pružná těla a nekonečně svůdná ňadra společnic námořníků. Zdravili ho ze všech stran. Laskavé ruce odvedly kobylku, kterou si najal, a jeden kadet z Boadicee, z kterého silně táhla pačule, jej na člunu dovezl k Raisonable. V pohodlí své prostorné kajuty otevřel knihu a znovu si prohlížel obrázek. Tohle je možná to nejvíce uspokojující zvíře, jaké jsem kdy nakreslil, říkal si v duchu, a přímo z něj vyzařuje dojemná oddanost dobrému panu van der Poelovi. Určitě bych se měl pokusit ho vybarvit. Listoval stránkami. Většina byla pokryta drobným, úsporným písmem, jakým si psal deník, ale byla tu řada kreseb – želva z Rodriguezu, tuleni z False Bay – některé kolorované vodovými barvami. Možná že ne, řekl po zralé úvaze. Takové nadání zase nemám. Převedl nizozemskou váhu mravenečníka na britský váhový systém, naostřil brk do ostré špičky, chvíli uvažoval a vyhlížel okénkem na moře, a potom začal psát svou osobní šifrou: „Nedokážu vystopovat řetězec myšlenek či spíše asociací, které mě nutí uvažovat o Clonfertovi a Jacku Aubreym. Možná v tom svou roli hraje mravenečník, ale spojnice jsou nezřetelné. Clonfertova kolika mi nejde z hlavy. Neboť ať už tu mučivou bolest měříme jakýmkoliv individuálním měřítkem, musí být značně veliká. Zdá se směšně snadné považovat ji za přímý následek stavu jeho mysli. Avšak McAdam není žádný blázen, pokud nejde přímo o něj. A v některých nikoliv nepodobných případech, které jsme s Dupuytrenem pitvali, jsme mohli vyloučit jakoukoliv přímou fyzickou příčinu. Vermikulární apendix, tak často viník téhle očividné strangulace, je růžový jako zdravý červ po celé délce ústrojí, až k ezofágu, a je zcela nepoškozen. Clonfert je daleko víc Irčanem, s tou zjitřenou podezřívavostí k podřízeným rasám, než bych předpokládal. Určitě víc, než jsem odhalil před Jackem. Domnívám se, že jako hoch nenavštěvoval žádnou velkou anglickou soukromou střední školu, tak jako většina jemu rovných lidí, které znám. Ani nešel na moře v raném věku, a proto se nezbavil těch přehrad. První roky své nominální služby u námořnictva odsloužil určitě jenom teoreticky, jak říkají tomu roztomilému podvůdku, když nějaký úslužný kapitán připíše nepřítomné dítě na seznam své posádky. O tom nemůže být pochyb. Byl vychován téměř výhradně služebníky v Jenkinsville (pěkně skličující sídlo). Za nevlastní rodiče měl určitě nějaké malé statkáře, když už jeho vlastní byli tak šílení či tak pochybné pověsti. A zdá se, že si z obou stran vzal to nejhorší. Na jedné straně odvozuje svou představu o sobě jako o lordu od lidí, kteří se museli po celé generace dřít, aby si udrželi ten neúrodný kousíček půdy, jenž představoval jejich jedinou obživu, a na druhou stranu, ačkoliv k nim napůl patří, byl vychován k tomu, aby nenáviděl jejich náboženství, jejich jazyk, jejich chudobu, jejich způsoby a tradice. Dobyvačná rasa, žijící na dobytém území, je zřídkakdy vlídná. Dobyvatelé platí méně očividně než porobení, ačkoliv možná často platí daleko více, a to ztrátou lidských hodnot. Tvrdí, arogantní, zisk hledající dobrodruzi se slétají nad kořistí a domorodci, ačkoliv navenek uctiví, na ně hledí se záští smíšenou s opovržením, ačkoliv zároveň respektují zábor jako takový – uznávají jejich větší sílu. A být rozpolcen mezi obě strany musí vést k podivnému zmatení mysli. V Clonfertově případě výsledkem tohoto a dalších faktorů je podle mého názoru nejasné uvědomění si vlastní odlišnosti (často se o tom zmiňuje), hluboká nejistota, co se týče jeho skutečné ceny, a přesvědčení, že aby dokázal své skutečné kvality, musí být dvakrát tak veliký jako jiní lidé. Navzdory svým vysokým podpatkům, jak doslovným, tak obrazným, není dvakrát tak veliký jako jiní lidé. Především Jack jej převyšuje víc než o hlavu. Obklopil se skupinou neuvěřitelně podřadných důstojníků, jakou nepamatuju ve válečném námořnictvu, kde aristokratičtí kapitáni jsou téměř vždycky doprovázeni aristokratickými důstojníky a kadety stejně tak, jako když se nějaký skotský kapitán obklopí Skoty. Bezpochyby mu pochlebují způsobem, po jakém touží. Ale do jaké míry si může člověk jeho vnímavosti vážit jejich pochlebování? A jsou-li lady Clonfertová a paní Jenningsová typickým příkladem jeho žen, do jaké míry jej může jejich přízeň doopravdy uspokojovat?

Na těchto základech a na základě toho, co mi řekl McAdam, můžu vybudovat poměrně uspokojivý portrét Clonferta, jehož celičký život je neuspokojivým předstíráním. Je to loutka marnivě prahnoucí po jiné roli, stejně nereálné – je to pravý opak Jacka, který v celém svém životě žádnou roli nehrál. Avšak neuspokojuje mě, přestože je možná do určité míry pravdivý a také by snad z velké části mohl vysvětlit původ té koliky a některých dalších symptomů, kterých jsem si všiml (McAdam nedoceňuje význam asymetrického sudor insignis) – portrét nebere v úvahu fakt, že on není loutka. A nebere ani v úvahu, což je daleko důležitější, oddanost jeho mužů. Jack tvrdí, že námořníci milují pánaboha, a bezpochyby je to hluboká pravda (kromě všeho ostatního, domnělá odlišnost snižuje pocit poroby), ale nemilovali by jej jako pánaboha, kdyby byl bezcenný. Prince Williama rádi nemají. Ne, oddanost nepolevující po dlouhou dobu musí být založena na rozpoznání skutečných kvalit člověka, neboť loď na moři, obzvláště malá loď na zahraniční základně, je uzavřená vesnice. A kdo kdy slyšel, že by se dlouho zrající posudek vesnice mýlil? Kolektivní mysl, dokonce i tehdy, kdy komunitu tvoří převážně nemyslící a nevzdělaní lidé, je skoro stejně neomylná jako tajná korunní rada. A hodnoty ceněné lidskou komunitou jsou zpravidla dobrosrdečnost, štědrost a odvaha. Odvaha: tady jsem na té nejméně jisté půdě na světě. Neboť co to je? Lidé přikládají svým životům v různé době různou hodnotu: různí lidé si cení obliby rozdílným způsobem – pro některé je to primární hnací síla. Dva lidé podniknou stejnou věc ze zcela rozdílných důvodů a přitom jejich konání ponese stejné jméno. Avšak kdyby se Clonfert nedopustil těchto činů, jsem si naprosto jist, že by si jej jeho muži necenili tak, jak si jej cení. Farquhar může nelogicky prohlašovat, že jejich oddanost lordu Clonfertovi je větší, než by měla být vůči panu Scroggsovi, ale to je pouhý doplněk. Respekt a obdiv tu už existují a rovněž tak činy, na nichž jsou založeny. Viděl jsem ho, jak vzal útokem baterii v St. Paulu, a výsledkem bylo, že jeho vnější gesta, jeho elán a samozřejmě i jeho úspěch se nedají rozlišit od gest, elánu a úspěchu Jacka Aubreye.

Jack Aubrey. Ten dávný poručík je pořád patrný ve smrtelně vážném komodorovi, ale jsou chvíle, kdy ho člověk musí hledat. Jednou konstantou je jeho nepochybná, šťastná kuráž, kuráž legendárního lva – tak hrozně rád bych spatřil lva – která jej nutí jít do boje tak, jako někteří muži přistupují ke svému manželskému loži. Každý muž by byl zbabělec, kdyby si troufl. Mám za to, že to platí o mnohých, určitě o mně, pravděpodobně o Clonfertovi, ale ne o Jacku Aubreyovi. Manželství ho změnilo, až na tuhle výjimku. Očekával příliš mnoho, ubohé sangvinické stvoření (i když je pravda, že prahne po novinkách z domova). A pak ta tíže té nové odpovědnosti; pociťuje ji extrémně: odpovědnost a roky – jeho mládí prchá do dáli – nebo už prchlo. Změna je evidentní, ale je obtížné pojmenovat každou z těch drobných změn, kromě stupňované touhy po veselí, té žádostivosti po bujaré zábavě, po tom nekonečném vtipkování, které jej uvádí přinejmenším do tak ohromně rozjařené nálady. Mohl bych se zmínit o jeho přístupu k těm, kteří se nacházejí pod jeho velením, nemluvě o těch, které zná léta. Je to pozorný, svědomitý a informovaný přístup, ale je daleko méně osobní. Je v něm víc rozumu než srdce a lidé jsou pro něj primárně nástroji války. A jeho přístup k lodi samotné: moc dobře si pamatuju to jeho neohraničené nadšení z první velitelské funkce, ačkoliv Sophie, to byly ubohé, opotřebované necky. Pamatuji si, jak neměl oči pro nic jiného než její skrovný šarm, jak se nestaral o nic jiného než o její stěžně, takeláž a vnitřní prostory s neúnavnou energií, jako nějaký velký kluk. Teď je kapitánem skvělého dvoupalubníku se všemi těmi ohromnými prostorami a balkóny a chová se k lodi stěží lépe než jen zdvořile. Není pro něj ničím víc než jenom jedním z mnoha zařízených podnájmů. Ačkoliv tady se možná mýlím, některým aspektům námořnického života nerozumím. Ale kromě toho je tu nejenom ztráta jeho animálního ducha, ale také chuti k jídlu. Nejsem žádným přívržencem cizoložství, které rozhodně slibuje víc, než může splnit, ovšem s výjimkou vzájemné destrukce. Ale přál bych si, aby Jack musel přinejmenším přemáhat nějaké pokušení. Jeho ohnivější emoce, s výjimkou případu, kdy se to týká války, ochladly. Clonfert, v tomhle a v dalších ohledech mladší, si uchoval svou schopnost extrémních citů, rozhodně extrémní schopnost trpět, když už ne oddávat se rozkoši. Tahle ztráta je bezpochyby přirozeným procesem, který mimo jiné brání tomu, aby člověk vyhořel dřív, než přijde jeho čas. Ale nesmírně by mě mrzelo, kdy to v případě Jacka Aubreye mělo pokračovat až do stádia naprostého chladného nezájmu. Protože potom by člověk, kterého jsem tak dlouho znal a oceňoval, nebyl ničím víc než chodící mrtvolou.“

Bocmanův hlas, vydávající povely, a třesk zbraní námořních pěšáků, dávajících k poctě zbraň, mu prozradily, že tělo Jacka Aubreye, ať již živé či mrtvé, prochází v tuto chvíli pár metrů od něj. Stephen zasypal inkoust pískem, zavřel knihu a čekal, až se otevřou dveře.

Důstojník, který se objevil, rozhodně připomínal více komodora než poručíka Aubreye, dokonce i potom, kdy hodil svůj kabát a s ním i symbol své hodnosti na nejbližší truhlu. Byl odulý jídlem a pitím, oči měl zarudlé a pod nimi měl chorobné kruhy. A byl očividně rozpálený. Ale vedle vyčerpaného výrazu, který se dal očekávat od člověka, který byl nucen jíst a pít příliš mnoho a potom jet dvacet mil v otevřeném kočáře žhavou písečnou bouří, oblečen v uniformě vhodné do povětrnostních podmínek Lamanšského průlivu, měla jeho tvář také výraz sklíčenosti.

„Propána, kdybych tak měl pár dalších takových vojáků, jako je Keating,“ pronesl vyčerpaně. „Nedokázal jsem je k ničemu pohnout. Po večeři jsme měli poradu a já jsem jim vysvětlil, že s pluky, kterým velí, dokážeme obsadit La Réunion z chodu. Raisonable poslouží jako transportní loď. Přístav St. Paul je volně přístupný, z baterií nezůstal kámen na kameni. Hádali se, naříkali a lamentovali – nemůžou vyrazit bez rozkazu velitele královské jezdecké gardy. Vždycky se mělo za to, že nezbytné síly dorazí z madrasské posádky, snad už s příštím monzunem, pokud budou k dispozici transportní plavidla. Když ne, tak příští monzunovou sezonu. Příští monzunovou sezonu se bude La Réunion ježit dělovými hlavněmi, řekl jsem jim, zatímco teď jich Francouzi mají málo a obsluhují je vojáci, kteří nemají vůbec chuť pouštět se do nějakého boje. Příští monzunovou sezonu bude jejich bojová morálka zase na výši a budou už mít posily z Mauritia. To je naprostá pravda, řekli vojáci a přikyvovali, ale obávají se, že se budou muset držet plánu vypracovaného štábem. Nevyrazil bych s nimi v sobotu zastřílet si na bradavičnatá prasata? A k dovršení všeho ta briga nebyla poštovní loď, ale obchodní z Azor – nepřivezla vůbec žádné dopisy. Jako kdybychom snad byli na odvrácené straně měsíce.“

„To muselo být vyčerpávající, chápu,“ souhlasil Stephen. „Co bys řekl citrónové limonádě? A potom bychom si mohli zaplavat? Můžeme si vzít člun na ten ostrov, kde žijí tuleni?“

Vychladlému, osvěženějšímu Jackovi potom poskytl tolik útěchy, kolik jen dokázal. Nechal apatickou nepružnost vojáků stranou – bylo přece od začátku jasné, že se nedají k ničemu pohnout, po tom neslavném konci té neschválené expedice do Buenos Aires, která se před nemnoha lety vypravila právě z téhle posádky – a soustředil se na proměnlivé vnímání času během období činnosti. Těm rušným týdnům byl přičítán nezasloužený význam, měřeno hvězdnými, či lépe řečeno absolutními hodnotami. S ohledem na vnější události se konec konců jednalo o pouhých pár týdnů. Bylo nerozumné očekávat cokoliv po jejich návratu do Kapského Města. Ale teď už musí každým dnem připlout nějaká loď naložená vrchovatě poštou.

„Doufám, že máš pravdu, Stephene,“ vzdychl Jack, balancující na obrubnici a škrábající si dlouhou modrou jizvu na zádech. „Poslední dny hodně myslím na Sophii a dokonce i na děti. Zdálo se mi o její poslední noci, byl to zmatený, neklidný sen. A hrozně rád bych od ní něco slyšel.“ Po delší odmlce řekl: „Nicméně pár dobrých zpráv jsem přinesl. Admirál si je celkem jist, že do pár týdnů bude moct k eskadře přidat Iphigenii a Magicienne, dostal vzkaz ze Sumatry. Samozřejmě ale připlují z východu – není nejmenší šance, že by měly nějakou zprávu z domova. Přidá nám také starého Leoparda, ačkoliv o něj nikdo nestojí. Ta loď patří do starého železa, je to opravdová rakev.

Ta poštovní loď musí připlout pozítří a přiveze balík daňových požadavků, účtů a výčet obvyklých domácích katastrof. Stížnosti na zlobivé děti, neštovice, tekoucí kohoutek. Moje prorocká duše ji vidí za obzorem.“

Dny ubíhaly, zatímco Boadicea s vyprázdněnými útrobami ležela na boku na břehu, kde jí očistili zahnívající dno. Jack instaloval svůj hvězdářský dalekohled s novým, skvěle fungujícím protizávažím na pevnině. Stephen spatřil svého lva, jedinečný exemplář. A potom, ačkoliv si spletl obzor, ukázalo se, že jeho prorocká duše měla pravdu. Zprávy konečně dorazily. Ale nebyly to zprávy z domova, ani ze západu. Vrátil se škuner Wasp, který musel otočit uprostřed oceánu, přihnal se do Kapského Města, aby oznámil, že Francouzi zajali další tři lodě Východoindické společnosti, šalupu Jeho Veličenstva Victor a mocnou portugalskou fregatu Minerva.

Vénus a Manche, které již byly na moři, když eskadra prozkoumávala Port-Louis, zajaly Windham, United Kingdom a Charlton, všechno lodě Východoindické společnosti ohromné ceny. Bellona, která proklouzla blokádou v noci, zajala šalupu Victor s osmnácti děly a potom spolu se svou kořistí si vzala do parády Minervu, vyzbrojenou dvaapadesáti děly, ale vyzbrojenou nadarmo vzhledem k zuřivosti útoku Francouzů. Portugalská fregata, nyní přejmenovaná na La Minerve, se v tuto chvíli nalézala v Port-Louis, posádku tvořili námořníci z Canonnière a někteří dezertéři. Východoindické lodě, Vénus a Manche, tam byly pravděpodobně také, ale tím si Wasp nebyla jistá.

Než se obrátil příliv, byl už Jack na moři, bradavičnatá prasata, vojáci a dokonce i jeho hvězdářský dalekohled zapomenuti. Přenesl svůj plamenec na Boadiceu, neboť se blížilo období hurikánů a Raisonable by jim nedokázala čelit. Byl zpátky na palubě své Boadicee a hnal ji proměnlivými a někdy nepříznivými větry, dokud nedoplula do oblasti stálých jihovýchodních pasátů, kdy přiléhala k větru s levobočním zábradlím ponořeným v bílé pěně a palubou nakloněnou jako střecha chaty Ashgrove a polykala svých dvě stě padesát a dokonce i tři sta námořních mil od jednoho poledního měření k druhému. Neboť tu byla určitá nepatrná naděje, že Francouze a jejich kořist dožene a odřízne je dříve, nežli dorazí na Mauritius.

Druhou neděli po jejich odplutí, když byla paluba uspořádána pro bohoslužbu, přečetl Jack silným, oficiálním a hrozivým hlasem vojenské řády, jako by to bylo kázání, a všichni chlapi se snažili stát vzpřímeně (protože nepřicházelo v úvahu, že by mohla být skasána byť jediná plachta). Právě došel k článku XXIX, který stanovil za sodomii smrt pověšením a jenž vždycky způsobil, že Poďobaný Ríša a další kadeti zrudli potlačovaným smíchem nad jeho každotýdenním opakováním, když se na dohled objevily dvě lodě. Byly ještě hodně daleko, a aniž by byla přerušena bohoslužba, ačkoliv všichni byli v duchu s hlídkou v koši, Boadicea odbočila, aby získala výhodnou polohu v návětří. Ale ve chvíli, kdy Jack dospěl k odstavci Všechny zločiny kromě hrdelních (bylo jich zatraceně málo) a dlouho předtím, než nařídil připravit loď k boji, závětrný cizinec vyvěsil tajný signál. Na žádost z Boadicee sdělil své kódové číslo: Byla to Magicienne a jejím společníkem byla Windham.

Magicienne, řekl kapitán Curtis, přicházející na palubu vlajkové lodi, dobyla nazpět lodě Východoindické společnosti u východního pobřeží Mauritia. Windham byla oddělena od svého únosce, Vénuse, během ohromné, nečekané bouře na sedmnáctém stupni jižní šířky. Magicienne ji dostihla po dosti napínavém stíhání, kdy celý den křižovala proti větru a potom stála celou noc v naději, že francouzskou fregatu najde. Curtis ji našel za soumraku, vypadala s jediným stojícím stěžňovým pněm a několika cáry plachet jako hastroš, v dálce těsně u pevniny, vlekoucí se s rozvinutou pouze přední potrhanou hlavní plachtou. Ale naneštěstí pevnina, k níž směřovala, byl vjezd do Grand-Portu, a když proti nim začala z pevniny vát bríza, spatřil Curtis ke svému zármutku, že Vénus je tažen do ústí přístavu pod ochranou děl ostrůvku Ile de la Passe.

„Příštího rána, pane, když už jsem se zase mohl pohnout,“ říkal Curtis omluvně, „byla už na půl cesty k protějšímu břehu, a vzhledem k tomu, že jsem měl tak málo munice – jenom jedenáct nábojů na dělo – a ta východoindická loď byla v tak špatném stavu, usoudil jsem, že by nebylo správné ji pronásledovat.“

„To jistě ne,“ souhlasil Jack a myslel při tom na ten dlouhý záliv, chráněný silně opevněným Ile de la Passe s bateriemi na obou stranách a uvnitř přístavu a dokonce ještě důkladněji zrádnou plavební dráhou lemovanou útesy. Válečné námořnictvo jej nazývalo Jihovýchodní přístav, na rozdíl od Port-Louis na severozápadě, a on jej znal dobře. „To jistě ne. To by znamenalo ztrátu Magicienne a já ji potřebuji. Ano, samozřejmě, já ji potřebuji, teď když mají tu nadupanou, obrovskou Minervu. Poobědváte se mnou, Curtisi? Potom musíme zamířit do Port-Louise.“ Vzali východoindickou loď do vleku a namáhavě táhli své těžké břemeno vodami na zadoboční vítr.

Stephen Maturin se hluboce mýlil, když předpokládal, že Jack, starší a důslednější, nyní považoval lodě za pouhé podnájmy, více či méně pohodlné. Raisonable mu nikdy doopravdy nepatřila, neměl k ní důvěrný vztah. V případě Boadicee to bylo diametrálně odlišné. Vstoupil do ní, byl jedním z členů její posádky. Znal je všechny a až na několik výjimek je všechny měl rád. Radoval se z toho, že je zase zpátky, a ačkoliv kapitán Eliot byl dokonalý důstojník, proti kterému nebylo možné mít námitky, posádka se také radovala, že se vrátil. Dokonce kvůli tomu Eliotovi dost znepříjemňovali život a kladli pružný, ale účinný odpor i těm nejmenším náznakům změn: „Komodor měl vždycky rád tohle, komodor měl vždycky rád onohle, byl to kapitán Aubrey osobně, kdo nařídil, aby se mosazné hlavně příďových stíhacích děl natřely na hnědo.“ Jack si obzvláště cenil pana Fellowese, svého bocmana, který trval tvrdošíjněji než kdokoliv jiný na uspořádání plachet podle kapitána Aubreye a na jeho ohromných, nevzhledných odklápěcích kladnicích, které umožňovaly okamžitě připevnit lana k hlavám stěžňů, aby tak byly schopné vydržet namáhání, způsobené ohromnou plochou rozvinutých plachet. A teď, když byl náklad v podpalubních prostorách Boadicee kompletně přeložen a její trup opraven, její pevná takeláž vyspravena v St. Paulu, splňovala všechno jejich očekávání dokonale. Navzdory svému těžkému břemenu teď plula rychlostí devíti uzlů, naměřenou při každém shození logoměru.

„Dělá stabilně devět uzlů,“ konstatoval Jack, když sestoupil do záďové kajuty.

„To jsi mi udělal ohromnou radost, Jacku,“ odpověděl Stephen. „A mohl bys mi udělat ještě větší radost, kdybys chtěl, pokud mi pomůžeš tady s tímhle. Nerozumné chování téhle lodi či nějaký náhlý náklon mě přinutily převrhnout tuhle truhlu.“

„Bůh nám pomoz!“ vykřikl Jack a vytřeštil oči na masu zlatých mincí, válejících se v hluboké rýze na levoboční straně kajuty. „Co tohleto je?“

„Formálně se tomu říká peníze,“ řekl Stephen. „A kdybys mi je pomohl sesbírat, místo aby ses na ně chtivě díval konsternovaný chlípností hodnou více Danae než královského důstojníka, tak bychom snad mohli ještě pár mincí zachránit, než nám propadnou škvírami v podlaze. Pojď, pojď, pohni kostrou.“

Lezli po všech čtyřech a horlivě sbírali a házeli mince do truhly, a když byla pevná, mohutná, železem okovaná truhlice opět plná, Stephen řekl: „Přijdou do těchhle malých váčků, když budeš tak hodný, po padesáti. Každý se musí zavázat tkaničkou. Mám ti říct, k čemu jsou, Jacku?“ zeptal se, když byly váčky naplněny.

„Když budeš tak hodný.“

„Je to odporné, korumpující britské zlato, proti kterému Buonaparte a jeho noviny vedou nepřetržitě halasnou kampaň. Někdy skutečně existuje, jak vidíš. A můžu ti říct, že každý louisdor, každý napoleon, každý dukát či dublon je pravý. Francouzi si občas kupují služby nebo zpravodajské informace falešnými mincemi či bankovkami. Právě kvůli podobným věcem má špionáž špatnou pověst.“

„Jestli za to zaplatíme pravými penězi, tak to musí znamenat, že dostaneme lepší zpravodajské informace?“ zeptal se Jack.

„Prosím tě, to je prašť jako uhoď. Tihle placení agenti a jejich informace mají zřídkakdy nějakou cenu. Skutečný poklad, který se nedá penězi koupit, který je nedocenitelný, je člověk, který nenávidí tyranii stejně rozhořčeně jako já. V tomhle případě roajalista či opravdový republikán, který bude riskovat krk, aby svrhl Buonaparta. Na La Réunionu jich je několik a mám všechny důvody věřit tomu, že další jsou také na Mauritiu. Co se týče těch tvých úplatných agentů,“ pokračoval Stephen s pokrčením ramen, „většina těchhle váčků je pro ně. Může z toho vzejít něco dobrého a dokonce snad i vzejde, lidé zpravidla nejsou všichni stejní. Řekni mi, kdy budeš schopen mě vylodit? A jaký poměr šancí odhaduješ tentokrát?“

„Co se týče toho prvního,“ odpověděl Jack, „nemohu ti nic říct, dokud nezakotvím v Port-Louisu. A šance? Pořád si myslím, že zatím jsou vyrovnané. Jestli dostali Minervu, tak my jsme zase dostali Magicienne. Mohl bys namítnout, že Minerva je z těch dvou těžší a že Magicienne je vyzbrojená pouze dvanáctiliberkami. Ale Lucius Curtis je výjimečně statečný a zatraceně dobrý námořník. Takže řekněme v tuhle chvíli jsou šance vyrovnané. Říkám v tuhle chvíli, protože se blíží období hurikánů, a jestli si budou hovět v bezpečí v přístavu a my tady venku, no tak pak ti nikdo neřekne, jak si budeme stát za pár týdnů.“

Během noci se jim vítr začal opírat do zádi, neboť zabočili kolem Mauritia na sever, a když se Stephen vzbudil, zjistil, že se Boadicea nekymácí. Jemně se klopila a všudypřítomné skřípání, které posledních pár dnů naplňovalo její mezipalubí, ustalo. Ledabyle si opláchl obličej, přejel si prsty plnovous, řekl: „To by mohlo pro dnešek stačit,“ a pospíšil si dolů do obývací kajuty. Těšil se na kávu a svůj první dnešní papírový doutníček. Killick už tu byl a vyhlížel ze záďového okna s kávovou konvicí v ruce.

„Dobré ráno, Killicku,“ pozdravil jej Stephen. „Kde je?“

„Dobré ráno, pane,“ odpověděl Killick. „Pořád ještě na palubě.“

„Killicku,“ pokračoval Stephen. „Co se děje? Viděl jsi ve spižírně strašidlo? Je ti špatně? Ukaž mi jazyk!“

Poté, co Killick vyplázl jazyk, sametový předmět neobvyklé délky, řekl ještě bledší: „Jestli je ve spižírně, pane, strašidlo? Jó, jó, a já jsem tam byl během prostřední hlídky. Jó, pane, možná že jsem ho zahlíd.“

„Ve spižírně je vždycky nějaké strašidlo. Podej sem laskavě tu konvici.“

„To nemůžu, pane, moc se omlouvám. Jsou totiž horší věci než duch. Ty zatracený starý krysy se dostaly ke kafi, pane, a já pochybuju, že na týhle kocábce by se našlo kafe ještě na jednu konvici.“

„Chráněnci Killicku, podej sem tu konvici, anebo tě zamknu k tomu strašidlu ve spižírně a můžeš tam skučet navěky.“

S krajní neochotou postavil Killick konvici na samý krajíček stolu, přičemž bručel: „Já to schytám, panebože, já to schytám.“

Jack vešel dovnitř, nalil si hrnek, a když popřál Stephenovi dobré jitro, řekl: „Obávám se, že jsou všichni uvnitř.“

„Všichni kdo?“

„Všichni Francouzi jsou v přístavu, se svými dvěma východoindickými loděmi a s Victorem. Cožpak jsi nebyl na palubě? Kotvíme před Port-Louisem. To kafe má zatraceně divnou chuť.“

„To mají na svědomí krysí exkrementy. Krysy sežraly naši celou zásobu a já mám za to, že tuhleta břečka je směsí seškrabanou ze dna pytle.“

„Říkal jsem si, že to má nějakou povědomou chuť,“ přikývl Jack. „Killicku, můžete vyřídit panu Seymourovi moje poručení a že vám má dát člun. A jestli nenajde po celé eskadře aspoň šest kilo kávových zrn, nemusíte se vracet. Na Néréide to nemá cenu zkoušet, tam nikdo kafe nepije.“

Když si obsah konvice žárlivě rozdělili až do poslední sedliny na dně, sedliny, jež mohla být označena za pochybnou, kdyby neměli sebemenší pochyby o její podstatě, vyšli na palubu. Boadicea kotvila v nádherné zátoce a zbytek eskadry kotvil před její přídí a za zádí: Sirius, Néréide, Otter, briga Grappler, kterou znovu ukořistili v St. Paulu, a pár vratiráhnových pomocných válečných lodí, pocházejících ze stejného zdroje. Na levoboku kotvila Windham, loď Východoindické společnosti, na jejíž palubě party ze všech lodí opravovaly škody způsobené bouří a nepřítelem, sledovány s osudem smířenou francouzskou kořistnou posádkou. Uvnitř hlubokého zářezu ležel Port-Louis, hlavní město Mauritiua, za nímž se zvedaly zelené kopce a ještě dále hory s vrcholky pokrytými sněhem.

„Odvážíš se na vrchol stěžně?“ zeptal se Jack. „Odtamtud bych ti to ukázal lépe.“

„Jistě,“ odpověděl Stephen. „Až k poslednímu salingu, jestli chceš. Jsem mrštný jako opice.“

Jack byl v pokušení zeptat se, jestli existují nějaké opice, žijící jen při zemi, stejně mrštné jako olovo, postižené závratí, vlastnící dvě levé ruce a žádný smysl pro rovnováhu, ale viděl na svém příteli překvapivý účinek výzvy a kromě bručení, kdy Stephena protlačoval košovým průlezem, zůstal zticha, dokud se pohodlně neuvelebili mezi závětrovkami, s dalekohledy zaostřenými na město.

„Vidíš tu bílou budovu, jak na ní vlaje ta trikolóra?“ obrátil se na přítele Jack. „To je velitelství generála Decaena. Teď sjeď dolů na pobřeží a trochu doprava, tam máš Bellonu. Nasazují jí novou přední košovou čnělku. Ještě půl metru – zvedá ruku – teď zaráží čnělkový klín: čistá práce, ohromně po námořnicku. Uvnitř zátoky kotví Victor. Vidíš ty francouzské vlajky nad našima? Ti psi. Ačkoliv je fakt, že než byla naše, tak patřila původně jim. Ještě dál do zátoky a tam vidíš francouzské vlajky nad portugalskýma. To je Minerva. Opravdu těžká fregata, Stephene. A nevidím jedinou známku toho, že by byla neobratně obsluhována. Následuje Vénus, s tím velitelským plamencem, vedle toho plovoucího jeřábu. Usazují na ní nový bezanový stěžeň. No, tady si ale vedou fakticky neobratně – čelen mají přivázaný k čelnímu vazu, příďové zábradlí na padrť, na téhle straně není jediná napínací kladka. A je také pěkně hluboko ve vodě, čerpadla na to evidentně nestačí. Divím se, že ji sem vůbec dotáhli. Ale takhle na začátku roku jsou tyhle bouřky výjimkou. Musela být úplně v jejím středu, východoindická loď na okraji a Magicienne úplně mimo, protože Curtis vůbec ani nesundal svoje brámové čnělky.“

„Ty tvoje hurikány mají rotační pohyb, jestli se nemýlím?“

„Přesně tak. A můžou tě zaskočit právě ve chvíli, kdy si myslíš, žes jim ujel. Takže támhle vpravo máš Manche a jednu korvetu, myslím, že je to Créole. Bude to moc spořádaná eskadra, jakmile dají Vénus do pořádku. Panečku, to bude nějaký soupeř, jestli vyplují a budou bojovat se svými loděmi tak, jako ten statečný chlapík ze St. Paulu bojoval s tou svou. Jak se jmenoval?“

„Feretier. Myslíš, že hodlají vyplout?“

„Ani náhodou,“ řekl Jack. „Jedině kdybych si z nich vystřelil, kdybych přesvědčil jejich komodora, že jsem zmizel za obzorem, možná až na jednu, dvě lodě. Ne. Vypadá to, že se bude opakovat Brest nebo Toulon. Nepřetržitá blokáda, dokud budeme mít aspoň solenou koninu a červivé suchary. Ve Středozemním moři jsme tomu říkali leštění mysu Sicié. Ale přinejmenším to znamená, že tě můžu poslat na jih na La Réunion na palubě Grapplera, jestli tam opravdu musíš. Může eskortovat Windham až tak daleko, pro případ, kdyby se objevil nějaký nečekaný korzár, a vrátit se zpátky příští den. Není to ani devadesát mil a s vytrvalým větrem… Omluv mě, Stephene, je čas přijmout kapitány. Clonfertova kapitánská lodice už odráží, s tou zatraceně šaškovskou posádkou. Proč se musí takhle předvádět, jako kdyby byl karneval?“

„Také jiní kapitáni oblékají posádky svých lodic do podivných kostýmů.“

„No jo, ale pořád existuje nějaká míra. Na tohle setkání se netěším, Stephene. Budu muset požadovat vysvětlení – budou mi muset říct, jak to, že jim Bellona uklouzla. No, aspoň to nebude moc dlouho trvat. Můžeš na mě tady počkat?“

Jednání bylo delší, než Jack očekával, ale Stephen, se kterým na vrcholku stěžně pohupovalo naklánění lodi jako v kolébce, stěží ubíhající čas zaznamenal. Bylo mu horko, natolik horko, že si svléknul nákrční šátek. A zatímco sledoval poletování mořských ptáků (většinou to byli rybáci), rutinní práci na palubě pod sebou, opravy probíhající na palubě Windhamu a čluny pendlující sem a tam, prodléval v myšlenkách daleko odsud, na ostrově La Réunion, a uvažoval o množství schémat, vymyšlených za účelem překonání neochoty Francouzů stát se britskými poddanými prostředky méně přímočarými a méně vražednými, než jsou lodě zaklíněné ráhny, bušící do sebe jednou boční salvou za druhou. Proto jej téměř překvapilo, když uviděl velkou, brunátnou tvář komodora vyhoupnout se přes okraj tohoto prostorného hnízda, a zároveň jej znepokojil utahaný, ustaraný výraz a podivná malátnost v těch obvykle jasných modrých očí.

„Tohle je zatraceně mizerný přístav na těsnou blokádu,“ láteřil komodor. „Vyklouznout se odtud dá snadno, vítr vane skoro pořád od jihovýchodu, ale dovnitř je obtížné se dostat, pokud nemáš štěstí na brízu od moře a příliv – právě proto používají tak často St. Paul – a je obtížné výjezd těsně zablokovat, když je nov. No nic, slez dolů, jestli se chceš trochu napít. Killick objevil pár vysušených, starobylých kávových zrn, které nám vystačí akorát tak na svačinu.“

V kajutě pokračoval: „Já jim nevyčítám, že nechali Bellonu mezi sebou a Mysem uklouznout. A Canonnière byla pryč dřív, než vůbec dopluli na svoje stanoviště. Ale vyčítám jim, že se kvůli tomu odchýlili z kurzu. Trčeli tam jako párek nějakých voříšků, nedokázali reagovat a čuměli jeden na druhého. Má to na triku Pym jako služebně starší kapitán, samo sebou. Ale čí to byla opravdu chyba, na to jsem nepřišel. Jsem si jistý jedinou věcí, že jsou spolu na kordy. Zdá se, že v tomhle je Clonfert opravdu génius, ale překvapil mě Pym, takový pohodový, dobrosrdečný chlap. Však jsem také pozval všechny kapitány na oběd a doufejme, že se to tím uhladí. Je to mizerná robota, tuhleta rivalita v eskadře. Myslel jsem, že jsem se jí zbavil s Corbettem.“

Ačkoliv oběd, jehož hlavním chodem byla stoosmdesátikilová želva a skopový hřbet z Kapského Města, byl podáván při vlhkosti vzduchu devadesát stupňů, nastolil přesto znovu zdání zdvořilosti, ne-li více. Pym nebyl člověk, který by dokázal pěstovat zášť, a Clonfert se dokázal chovat společensky. Vypili spolu láhev vína a Jack viděl s ulehčením, že jeho pohostinnost měla patřičnou odezvu. Curtis, kapitán Magicienne, byl živý debatér a dokázal líčit mnoho zajímavostí o francouzské eskadře a o jejím drancování v dálně východních osadách Východoindické společnosti. Hamelin, jejich komodor, byl údajně prudký, jakobínský typ, ačkoliv dobrý námořník, a Duperré z Bellony měl dobrou, rychlou loď a dokázal s ní bojovat s velkým odhodláním. Jeho francouzská posádka vykazovala pozoruhodně vysokou bojovou morálku. Curtisovo vyprávění pomohlo překonat první stadium oběda a brzy se rozproudila velice živá zábava, ačkoliv Clonfert se samozřejmě obracel téměř výhradně na svého souseda, doktora Maturina, a dva mladí velitelé, Tomkinson z Otteru a Dent z Grapplem, se neodvažovali otevřít ústa, jedině aby pochválili rosol pod horním a rosol na spodním krunýři želvy, tlustoocasou ovci a madeiru z Kapského Města.

„Vy spolu s Clonfertem vycházíte moc dobře,“ konstatoval Jack, když jeho přecpaní hosté odešli. „O čem tak spolu můžete mluvit? Copak je to nějaký učenec?“

„Čte romány. Ale většinu času mluvíme o jeho výzkumech těchhle pobřeží. Zmapoval hodně zálivů, provesloval je na člunu se svým černým lodivodem. A má pozoruhodnou zásobu informací.“

„Ano. To vím. Myslím si, že v tom předčí i Corbetta. Má opravdové schopnosti, jen kdyby… Co je zase?“

„Všechno je připraveno, pane,“ hlásil Bonden.

„Ukažte mi kapsy.“

„Plátno číslo sedm, dvojitě prošité,“ vysvětloval Bonden, když rozevřel krátký kabátec a ukazoval řadu sáčků. „S chlopněmi.“

„Výborně. A teď je schovejte a pořádně se zapněte.“

Když přebíral malé, těžké váčky, Bonden nasadil nehybný, nevědomý výraz. Nepronesl ani slovo. V očích se mu přestala zračit inteligence. „To bychom měli,“ řekl Jack. „A tady máte stvrzenku pro kapitána Denta. Zeptá se vás, jestli dokážete najít poznávací znamení té jeskyně, kde Wasp vysadila doktora na břeh, a jestli si nebudete jist – sledujte mě, Bondene, jestli si nebudete absolutně jist jak tím poznávacím znamením, tak hloubkou – tak to řeknete, ať už si o vás budou myslet, že jste kašpar, nebo ne. A Bondene, budete dávat na doktora velký pozor. Pořádně mu utáhněte křesací kamínky u pistolí, slyšíte mě, a ne aby si namočil nohy.“

„Aye, aye, pane!“ potvrdil Bonden.

O pár minut později člun odrazil. Bonden, ačkoliv nepřirozeně ztuhlý ve svém těsně zapnutém kabátci, přeskočil přes zábradlí Grappleru a vytáhl Stephena na palubu. A briga zamířila na jihozápad, následována východoindickou lodí.

Jack je pozoroval, dokud mu trupy lodí nezmizely za obzorem, a potom obrátil zrak k pobřeží, kde se na pozadí světle zelené cukrové třtiny ostře a jasně rýsovaly obrysy opevnění. Téměř hmatatelně cítil stejně pátravý pohled francouzských velitelů, zaostřujících své dalekohledy na eskadru, především Hamelina, jeho protipólu na druhé straně. Zatímco vydával povely, které uvedou dlouhou blokádu do pohybu, zvažoval znovu možnosti, jak je přelstít a vylákat je do boje.

Zkusil jich několik, než se Grappler vrátila zpět a přivezla Stephena, nabitého zpravodajskými informacemi, truhlici nejlepší kávy na světě a nový strojek na její pražení. Zkusil otevřenou provokaci, válečnou lest, kdy předstíral nemehlo, ale Hamelin, ten mazaný francouzský pes, mu na to neskočil. Francouzi tam nevzrušeně kotvili a eskadra se musela spokojit s neměnnou rutinou, kdy lavírovala sem a tam, kterou mohly oživit jedině snad Vánoce.

Zdaleka ne všechny informace, které Stephen přivezl, byly povzbudivé. Z Francie měla připlout fregata Astrée. Loajalita velitele St. Paulu značně vzrostla po smrti generála Desbrusleyho. A dorazila poměrně početná jednotka pravidelného vojska pod velením důstojníků, vášnivě oddaných Buonapartovi. La Réunion bude teď daleko těžší dobýt se slíbenými třemi tisíci vojáky z Indie, než by to bylo s polovičním počtem z Kapského Města ještě před několika málo týdny. Podle názoru francouzských důstojníků nelze na ostrov úspěšně zaútočit, dokonce ani v případě příznivých povětrnostních podmínek pro vylodění, s méně než s pěti tisíci muži. Na druhou stranu se dozvěděl hodně informací o Mauritiu, z obou ostrovů daleko nejdůležitějším vzhledem k jeho báječným přístavům. Kromě jiného zjistil, že podstatnou část francouzské posádky tvoří irští vojáci, váleční zajatci či dobrovolníci, kteří pořád ještě věří v Buonaparta. A Stephen měl navázat mnoho kontaktů, z nichž některé by mohly být ohromně cenné. „Takže,“ pokračoval, „jakmile mi budeš moct půjčit Néréide, s Clonfertem, který to tady důvěrně zná, a s jeho černým lodivodem, rád bych zahájil přípravné práce. Kromě jiných závažných věcí naše letáky potřebují nějaký čas, než se projeví jejich účinek. A určitá dobře zvolená šeptanda, určité indiskrece na správných místech by snad mohly přimět ty tvé francouzské fregaty k vyplutí.“

Jack ochotně připustil, jak důležitý je nastávající úkol. „Ale stejně, Stephene, nebudeš mě považovat za měkkotu, když řeknu, jak se mi stýská po těch časech, kdy jsme neměli vůbec žádnou odpovědnost – kdy jsme se plavili podle vlastního uvážení, někdy plné ruce práce, ale často se spoustou volného času, abychom si mohli večer zahrát piket nebo nějakou muziku. Jestli chceš, můžeš si vzít Néréide zítra, protože Vénus si vybral právě tuhle chvíli k náklonu na bok kvůli opravám a Manche projevuje podobné tendence, takže jednu loď můžu postrádat. Zatímco jsi byl pryč, přepsal jsem Corelliho pro housle a cello.“

Hudba je vrátila zpátky do minulosti, která se zdála tak vzdálená, do minulosti, kdy nebylo nutné držet si od těla žádného komodorova sekretáře s hromadou papírů, aby mohli strávit pár hodin v míru. Do minulosti, kdy Jack nemusel řešit problémy citově labilních kapitánů a kdy to málo úřadování, které první důstojník nechával na něm, se dalo vyřídit obratem ruky a kdy žil mezi lidmi, které důvěrně znal.

Ale příštího rána tu byl opět pan Peter s tuctem dokumentů. Z Magicienne mu přišlo hlášení, že budou muset s největší pravděpodobností žádat o povolení uspořádat vojenský soud s jedním poddůstojníkem, který se dopustil téměř neuvěřitelné série přestupků, počínaje opilostí a konče lanovým trnem, který vrazil do břicha desátníka lodní policie. A na Siriu docházelo dřevo a voda. Stephen přestoupil na Néréide po velice krátkém rozloučení.

Našel Clonferta v ohromně povznesené náladě, spokojeného, že bude moci vyplout na svou vlastní pěst, spokojeného, že se zbaví komodorovy přísné disciplíny. Neboť ačkoliv existovala řada věcí, v nichž si Jack a lordem St. Vincentem nepadli do oka, jako například politika a svoboda projevu, byli zajedno ve svých názorech na udržování místa ve formaci a na okamžité a přesné reagování na signály. Procházeli se po ubytovací palubě dopoledne, a jak tak rázovali sem a tam po návětrné straně, s hustě zalesněným pobřežím Mauritia lesknoucím se a mihotajícím ve vedru, Stephen nasával atmosféru lodi. Zůstalo zde jen málo původních členů posádky Néréide, neboť Clonfert si s sebou přivedl všechny své důstojníky spolu s většinou posádky Otteru a na palubě fregaty panovala tatáž nálada jako na palubě šalupy. V mnoha ohledech byla stejná jako na kterékoliv válečné lodi, to znamená, že činnost námořníků, náplň jejich přísně regulovaného času, téměř fanatické lpění na pořádku byly velice podobné, jak to pozoroval na jiných lodích. Nicméně na žádné lodi, které kdy velel kapitán Aubrey, nikdy neslyšel, aby po kapitánových rozkazech následovaly návrhy, že by se věci mohly udělat jinak a lépe. A tyhle diskuse, neboť nic jiného to nebylo, očividně prostupovaly celou hierarchií, od důstojníka hlídky až po posledního námořníka, který se staral o drůbež. Se svým nedostatkem zkušeností Stephen nemohl říct, zdali je to špatně. Všichni vypadali rázně a spokojeně, a když se dospělo ke shodnému názoru na určitý manévr, byl proveden okamžitě. Ale Stephen měl za to, že tahle upovídanost a výměna názorů jsou omezeny pouze na válečné námořnictvo Francouzů, toho živého, užvaněného národa.

Výjimku podle všeho představovali nižší důstojníci, navigátor, bocman, dělmistr a tesař, zasmušilí muži, kteří lpěli na tradici královského válečného námořnictva, tak jak ji chápal Stephen, obzvláště majestátní pan Satterly, postarší navigační důstojník, který podle všeho bral svého kapitána se skrytou, láskyplnou shovívavostí a řídil loď, aniž by téměř pronesl slova. Vyšší důstojníci a páni kadeti tak mlčenliví nebyli. Očividně toužili po Clonfertově přízni a pozornosti a soutěžili o ně částečně činorodostí a částečně zvláštní směsicí uvolněnosti, jež občas hraničila se servilitou. Pořád měli na jazyku slova „můj pane“ a smekali klobouky s viditelnou úctou, kdykoliv jej oslovovali. Přesto však jej oslovovali daleko častěji, než to bylo běžné na ostatních lodích, které Stephen poznal, vstupovali mu do cesty na jeho straně ubytovací paluby bez vyzvání a dovolovali si zcela bezvýznamné poznámky, nesouvisející s jejich služebními povinnostmi.

Povznesená nálada pravděpodobně nebyla pro Clonferta tak typická jako depresivní. Když vedl Stephena do své kajuty, ukazoval mu její zařízení s poněkud únavnou rozjařeností, ačkoliv tvrdil, že vybavení je pouze dočasné: „Není to tak docela hodné kapitána s důstojnickým patentem – snad by to prošlo na šalupě, ale pro fregatu je to trochu ošuntělé.“ Kajuta, jako většina těch na velkých válečných lodích, se vyznačovala omračující krásou. Za Corbetta tu nebylo o mnoho více než jen pečlivě vyleštěné dřevěné obložení, blyštící se mosaz a lesknoucí se okenní tabulky. Nyní vypadal tento spartánský interiér, až příliš velký pro Clonfertův majetek, jako kdyby se do kláštera nastěhoval bordel, který se ještě úplně neusadil. Prostornost místnosti zvětšovala ještě dvě vysoká zrcadla, která si sem Clonfert přinesl z Otteru, jedno na levoboku, druhé na pravoboku. Procházel mezi nimi sem a tam a do nejmenších podrobností vykládal Stephenovi historii závěsné lampy. Stephen, sedící se zkříženýma nohama na sofa, si všiml, že při každé otáčce se Clonfert automaticky prohlédl v zrcadle se zvědavým, pochybovačným, ačkoliv samolibým výrazem ve tváři.

Během oběda probíral kapitán své turecké a syrské zážitky ve společnosti sira Sydneyho Smithe a v určité chvíli Stephen zaznamenal, že pro Clonferta přestal být společníkem u tabule a stal se obecenstvem. Zcela se to lišilo od jejich přátelské rozmluvy před pár dny a v současné chvíli Stephen s lítostí pozoroval, jak se začíná víc a víc nudit. Lži a polopravdy, jak si uvědomoval, měly jistou hodnotu v tom smyslu, že mu dávaly představu, jak by ten člověk byl rád viděn. Ale jen velice málo z nich posloužilo tomuto účelu. A kromě toho měly jistou upocenou, agresivní povahu, jako kdyby posluchač měl být přinucen k obdivu ranou klackem do hlavy. Byla to přímo antithese konverzace. Mohou dokonce působit přímo trapně, pomyslel si s pohledem upřeným do talíře, neboť Clonfert teď seděl rozkročmo na onom nešťastném jednorožci. Byl to krásný talíř, zdobený na širokém lemu jemnou rytinou heraldického znaku Scroggů. Ale byl to sheffieldský talíř a stříbrem probleskovala měď. Trapná situace a stěží snesitelná, neboť v rámci obecné lidskosti člověk musí toho druhého brát vážně. Ten člověk je ale úplně nervově rozrušený, jen co je pravda.

Avšak přestože Stephen se doopravdy snažil brát toho druhého vážně, němě přikyvoval na jednorožce a škálu dalších nepravděpodobných činů, nedokázal se znásilňovat natolik, aby jej povzbuzoval k dalšímu pokračování. Clonfert si nakonec uvědomil, že mu tady cosi uniklo, že na svého posluchače neudělal patřičný dojem, že jej nesleduje, a do očí se mu vrátil onen úzkostlivý výraz. Začal se snažit o vstřícnější tón, znovu promluvil o své vděčnosti za Stephenovu péči během svého posledního záchvatu. „Je to nešťastný, zženštilý typ nemoci,“ říkal. „Prosil jsem McAdama, aby použil skalpel, jestli by to bylo k něčemu dobré, ale on si myslí, že je to nervového původu, něco jako záchvat hysterie. Nepředpokládám, že komodor trpí něčím podobným?“

„I kdyby ano, tak bych o jeho potížích nemluvil, stejně jako o potížích kteréhokoliv jiného svého pacienta,“ odpověděl Stephen. „Ale,“ dodal laskavějším tónem, „nesmíte předpokládat, že s vaší nemocí je spojeno cokoliv ponižujícího. Stupeň bolesti přesahuje všechno, co jsem kdy viděl při jakékoliv kolice, bez ohledu na její původ.“ Clonfert vypadal potěšené a Stephen pokračoval: „Je to rozhodně velice závažná záležitost. Máte štěstí, že máte denně po ruce takového poradce, jako je doktor McAdam. Mohl bych na něj, s vaším dovolením, teď počkat?“

„Čestný pan McAdam, ano,“ přikývl Clonfert a vrátil se ke svým předchozím manýrám. „Ano. Není to sice žádný Šalamoun a musíme zamhouřit oči nad určitými slabostmi a nešťastnými způsoby, ale jsem si jist, že je mi upřímně oddán. Dneska ráno byl poněkud indisponován, jinak by vám přišel složit poklonu, když jste se objevil na palubě. Ale teď už bude nejspíš vzhůru a už zase na nohou.“

McAdam byl na své marodce a vypadal vyčerpaně. Naštěstí pro posádku Néréide jeho pomocník, pan Fenton, byl rozumný, zručný lodní ranhojič, neboť McAdam měl pramalý zájem o praktickou medicínu. Ukázal Stephenovi svých několik případů a společně prodleli drahně času nad jedním námořníkem, jemuž na mozek tlačil neoperovatelný nádor takovým způsobem, že logika jeho řeči byla zcela převrácená. „Ty věty nepostrádají určitý smysl,“ řekl McAdam, „ačkoliv mi tak trochu uniká. Pro tenhle případ si ve své studii o válečné lodi vyhradím určitý malý prostor. Pojďte, sejdeme dolů a dáme si skleničku.“ Hluboko v podpalubí, kde to páchlo stokou a grogem, pokračoval: „Poměrně významný kousek prostoru. Chlapi tady v podpalubí jsou bez přestání zavaleni takovou spoustou práce, že nemají čas na nic jiného než na obvyklé zvrácenosti. Abyste mi rozuměl, ne že bych souhlasil s těmi odpornými řetězy a slámou a studenou vodou a bičováním, jak to kdysi praktikovali v tom námořnickém blázinci. Ale může být něco na tom, že drobná darebáctví lze zarazit obuškem anebo strčením mezi ostatní chovance. V každém případě jsem se během téhle plavby nesetkal mezi mužstvem s jediným opravdovým případem trudnomyslnosti. Obsese, to ano, ale těch máte dvanáct do tuctu. Ne. Opravdu hezké případy duševních poruch najdete jedině mezi důstojnictvem, a nesmíme také zapomenout na hospodáře, účetní a učitele, kteří jsou všichni izolováni víceméně o samotě. Ale především kapitáni – jedině mezi nimi se vyskytují skutečně pozoruhodné případy. Jak se vynachází váš pacient?“

„Ve velice povznesené náladě. Čemeřice zabrala, jak vidím?“

Nějakou dobu diskutovali o valeriánových kapkách, osladiči dubovém a zapáchajícím mečíkovci, přičemž Stephen doporučoval umírněné dávkování kávy a tabáku. Potom McAdam odbočil od tématu a zeptal se: „A zmínil se aspoň okrajově o kapitánu Aubreyovi?“

„Stěží. Za těchto okolností mi takové opomenutí připadá pozoruhodné.“

„Jó, a také signifikantní, kolego, nanejvýš signifikantní. V posledních dnech byl kapitán Aubrey na programu pořád a já jsem si obzvláště všiml toho sudor insignis (Sudor insignis (latinsky) – nadměme pocení. (Pozn. překl.)), na který jste upozornil. Docházelo k tomu zhruba tak jednou za hodinu. Musel si měnit kabát po každém záchvatu. Má jich hromadu a pravá strana každého je vybledlá od seškrabování soli, jenom pravá strana samotná.“

„Bylo by zajímavé analyzovat tu sůl. Beladona by to pocení samozřejmě zarazila. Ne, grog už ne. Děkuji vám. Ale zdá se mi, že pro našeho pacienta je pravda to, o čem dokáže přesvědčit ostatní. Avšak zároveň je to chytrý a schopný člověk, takže si myslím, kdybyste na něj zaútočil prostřednictvím jeho rozumu, že byste ho přesvědčil, aby upustil od těch svých praktik, kterými maří vlastní záměry, od toho svého věčného strachu a obav, které jsou na něm vidět, a přiměl ho, aby usiloval o přiměřenější formu uznání, takže bychom nemuseli použít ani beladonu, ani žádný jiný dehydrující prostředek.“

„Vy mně úplně čtete myšlenky, kolego. Ale nejdete dost daleko.

Ten problém je daleko propastnější a nexus musí být napaden skrze nerozum. Vaše beladona a vaše logika jsou prášky ze stejné krabičky – jenom potlačují symptomy.“

„Jak tedy podle vás máme dosáhnout kýženého výsledku?“

„Teď mě poslouchejte,“ zvolal McAdam, vyprázdnil naráz plnou sklenici a přisunul si židli tak blízko, že dýchal Stephenovi přímo do obličeje. „Já vám to povím.“

Toho večera si Stephen zapsal do deníku: „Pokud dokáže rekonstruovat irskou politickou a sociální historii za posledních několik století, které formovaly našeho pacienta, a potom podobně rekonstruovat jeho mysl od jejích prvopočátků v raném dětství až dodnes, tak McAdamův plán je obdivuhodný. Ale už i co se týče druhé fáze – jakými nástroji disponuje? Jedině krumpáčem. Krumpáčem, s kterým chce opravit chronometr a který kromě toho drží v opileckých rukou. Co se mě týče, já mám o Clonfertově schopnosti vnímat vyšší mínění, když už ne o jeho soudnosti, než má můj alkoholem nasáklý kolega.“

Toto vyšší mínění se potvrdilo příštího večera, když Néréide proplula ošklivě vypadajícím shlukem útesů u mysu Brabant a posádka lodice vysadila Stephena a kapitána na pobřeží u malého potůčku. Toto vysoké mínění se znovu potvrdilo, když je černý lodivod dovedl nejenom do klidné laguny, ale provedl je také lesem do vesnice, kde měl Stephen rozhovor s druhým potenciálním spojencem – a potom opět znovu o pár dní později, když se kradli za Jihovýchodním přístavem s balíkem podvratných listin.

Jak řekl Jackovi po návratu na palubu Boadicee: „Clonfert možná svým způsobem sám sobě dosti škodí, ale vyznačuje se pevností a rozhodností, kterými mě překvapil. A musím konstatovat, že si neustále dělá poznámky o hloubce moře a o náměru způsobem, který bys jistě nazval navýsost námořnickým.“

„Čím dál tím lépe,“ zvolal Jack. „To slyším opravdu moc rád, na mou čest. Snažil jsem se o něco podobného sám, s mladým Richardsonem. Bude z něj kapitální hydrograf. Zmapovali jsme většinu nedalekého pobřeží pomocí náměrů na dva body a nespočetným měřením hloubky. A objevil jsem místo pro zásobování vodou na ostrově Flat, pár mil na sever, takže se nebudeme muset pořád dřít s vodou z Rodriguezu.“

„Takže už žádný Rodriguez,“ hlesl Stephen zklamaně.

„Ale ne, samozřejmě že Rodriguez zase uvidíš,“ uklidňoval ho Jack. „Pořád tam ještě musíme vyložit nějaké zásoby, budeme pořád ještě pendlovat sem a tam, ale už ne tak často.“

Pendlovali sem a tam, zatímco Francouzi setrvávali zarputile v míru ve svém hlubokém přístavu a vystrojovali své lodě od základu, až po poslední svorník obšívky s žebrem. Také Stephen pendloval sem a tam, pokud nebyl zrovna s Néréide u pobřeží, s každou odplouvající lodí. Vápencové jeskyně na Rodriguezu splnily všechny lákavé přísliby. Podplukovník Keating byl laskavost sama, dával mu k dispozici pracovní skupiny a nechal vysušit malou bažinu. A při třetí obrátce byl Stephen schopen hlásit, že jenom ze samotných kostí nalezených v bahně dokáže do dvou měsíců – může to Jackovi slíbit téměř najisto – složit kompletní kostru nelétavce Pezophapse soitarius, kterou by snad mohl ve stejném čase dotvořit peřím a kusy kůže, nalezenými v jeskyni.

Po zbytek času to byla všední blokáda, v noci těsně u pobřeží, za dne u mysů, ale nikdy příliš daleko pro případ, že by se Francouzi odvážili vyklouznout za pomoci brízy vanoucí z pevniny, vyplout za tmy na sever a vyrazit proti větru do bohatých vod Indického oceánu, přičemž by zanechali eskadru hodně daleko na závětrné straně. Sem a tam, tam a sem, a po celou tu dobu bylo jejich tenké plachtoví v tropickém slunci a náhlých prudkých lijácích čím dál tím rozedranější, jejich pevné lanoví, bez přestání procházející při trimování plachet bezpočtem kladek, se postupně měnilo na cupaninu a na kýlech se usazovaly mořské řasy a mezerami mezi měděnými pláty navrtávali dubovou obšívku svými sosáky šášni lodní.

Vánoce oslavili na horní palubě Boadicee ohromnou hostinou se sudem prozíravě nasolených tučňáků z okolí Kapského Města, servírovaných jako husy či krocani, podle chutí či představivosti důstojnické jídelny, a pudinkem z mouky a hrozinek, modře žhnoucím na pozadí ochranných plachet stínících ještě žhavější mauritijské slunce. Následoval Nový rok, kdy se na palubách všech lodí střídala jedna návštěva za druhou, a večer tříkrálový, kdy kadeti pohostili důstojnický sbor dvousetkilovou želvou – byl to nešťastný experiment, neboť se ukázalo, že se jedná o nesprávný druh želvy. Krunýř se proměnil v klíh a všichni, kdo to stvoření ochutnali, močili smaragdově zelenou tekutinu. A Jack začal při každé výměně směny kontrolovat svůj barometr.

Byl to nádherný, mosazí mohutně okovaný instrument, zavěšený v kyvném závěsu u stolu, u něhož snídali. Právě odšroubovával jeho spodek, když Stephen poznamenal: „Brzy budu muset uvažovat o další cestě na La Réunion. Tahle mauritijská břečka je ve srovnání s tamním nápojem k uzoufání.“

„Svatá pravda,“ pokýval hlavou Jack. „Ale pij, dokud je co. Carpe diem, Stephene. Další hrnek už bys nemusel dostat. Odšrouboval jsem tenhle štít, protože jsem si myslel, že se trubice zlomila. Ale rtuť je tady, vidíš to, tak nízko, jak jsem to nikdy v životě neviděl. Radši by sis měl uklidit ty svoje kosti na to nejbezpečnější místo, jaké tě napadne. Za chvíli zažijeme pořádnou melu.“

Stephen smetl obratle, které skládal, do kapesníku a následoval Jacka na palubu. Obloha byla čistá a nevinnost sama, hladina se vlnila méně než obvykle. Na pravoboku přídě se pod paprsky východního slunce doširoka prostírala důvěrně známá zalesněná krajina. „Magicienne už je v tom,“ vrhl Jack pohled přes vodu, kde námořníci v horečném spěchu zdvojovali odlehčovací stěhy. „Na Néréide zachrápali. Pane Johnsone, signalizujte: eskadra rozvine plachty; kurs přímo na západ; připravte se na bouřlivé počasí.“ Zamířil dalekohled k Port-Louis. Ano, nebyl důvod k obavám, že by Francouzi vyklouzli. Také oni dovedli vyhodnocovat údaje barometru a také oni se horečnatě připravovali na smršť.

„Mohlo by to věštit hurikán?“ zašeptal Stephen kradmo do jeho ucha.

„Ano,“ odpověděl Jack, „a musíme mít kolem sebe tolik volného moře, jak jen to je možné. Kdyby tak jen Madagaskar ležel ještě ve větší dálce!“

Urvali pro sebe čtyřicet mil volné vodní hladiny. Čluny uložené na náhradních kulatinách nebylo pod zajišťovacími lany skoro vidět. Děla byla upevněna zdvojenými lany, přitažena k bokům lodí tak pevně, až dřevo sténalo. Brámové čnělky byly sneseny na palubu a byly napnuty bouřkové plachty. Po celé lodi byla připravena svinovací lana, pohyblivé lanoví a rozpěrové plachty – veškerá tato hektická činnost zkušených námořníků probíhala pod žhnoucím sluncem.

Vzdouvání moře zesílilo dávno předtím, než obloha na severu potemněla. „Pane Seymoure,“ nařídil Jack, „zakryjte jícny nepromokavými celtami a jícnovými lištami. Až to přijde, bude to napříč vlnami.“

Přišlo to, zkřivená bílá linie ženoucí se napříč mořem nepředstavitelnou rychlostí, míle před temnotou. Těsně před tím, než je zasáhla, nakrátko refované košové plachty Boadicee zplihly a ztratily veškerou svou oblost. Potom je náraz hradby větru a vody serval u horních lemů s ohromným, ječivým burácením. Loď se položila na bok, zahalila je temnota a okolní svět se rozplynul v ohromném, vše pohlcujícím jekotu. Vzduch a voda se prolnuly. Nedalo se poznat, kde je hladina moře, obloha zmizela a rozdíl mezi nahoře a dole zmizel. Zmizel na okamžik pro ty, co byli na palubě, a na daleko delší dobu pro doktora Maturina, který sletěl po dvou žebřících v okamžiku, kdy se Boadicea na chvíli napřímila. Ale jakmile se prudce naklonila na levobok, vystřelil přes palubu skrze veškerou zbývající zásobu svého léčivého sirupu, aby přistál na rukou a na nohou na opačné straně, kde se celý popletený pověsil na zavěšenou truhlici.

Za nějakou dobu začala opět fungovat přitažlivost. Stephen sešplhal dolů, pořád ještě tumpachový z ohromného rámusu, a tápavě se prodíral směrem k marodce. Tady Carol, nominálně jeho asistent, ale ve skutečnosti faktický lodní ranhojič a pomocník lodního kuchaře, zachránil lucernu, jejíž světlo vykrojilo ze tmy jejich jediného pacienta, neštovicemi postiženého člena záďové hlídky, jehož hamak, otáčející se v divokých poryvech, z něj udělal zámotek.

Tady zůstali a navzájem na sebe chvíli žalostně hulákali. V téhle pekelné vřavě neměla hodnost pražádný význam a pomocník kuchaře, postarší chlap, kdysi pomocník mistra plachtaře a stále ještě zběhlý v šití, jim svým ochraptělým, hromovým hlasem sdělil, že ještě jako kluk na Jamajce zažil, jak sedm řadových lodí šlo ke dnu se všemi členy posádky ve vichřici, která neměla ani z poloviny takovou sílu jako tuhleta. Stephen se přistihl, jak řve: „Pojďte sem ke mně, pane Carole, musíme vzít všechny lucerny, které najdeme. Za chvíli tady v podpalubí máme zraněné.“

Plazili se v temnotě na záď – kryty světlíků už dávno vzaly za své a vichr, který pronikal dovnitř, nepřinášel s sebou světlo, ale vodní tříšť – a už k nim přinášeli zraněné muže. Jeden narazil na kormidlo, žebra zlomená přeraženými kormidelními příčkami. Jednoho maličkého kadeta to hodilo proti vyřezávanému lodnímu roubení a teď se tu apaticky motal. Následoval pan Peter, který prodělal stejně prudký pád jako Stephen, ale méně šťastný, další zlomená žebra, nějaké polámané údy. Potom, když do lodi udeřil blesk, tři muži zůstali ležet nadobro omráčení a jeden s šokujícími popáleninami, a zemřeli dřív, než je přinesli dolů.

Obvazy, dlahy, operování v prostoru, který se kácel v úhlu pětačtyřiceti stupňů na všechny strany, s pacienty na truhlicích, které pod nimi ujížděly a klouzaly – pracovali do úmoru. V jednu chvíli se zjevil poslíček z ubytovací paluby, který vyřizoval poručení od komodora a dotaz, zdali je všechno v pořádku, a cosi o „osmi hodinách“. A potom, mnohem, mnohem později, když loď byla poměrně stabilizovaná a do podpalubí už žádné další případy nepřicházely a byla srovnána poslední zlomená klíční kost, tu byl komodor osobně, košili a kalhoty promočené na kůži. Rozhlédl se, promluvil s těmi potlučenými členy posádky, kteří ho dokázali vnímat, a potom hromovým hlasem oslovil Stephena: „Až budeš mít chvilku času, doktore, tak se přijď podívat na palubu – tos ještě neviděl.“

Stephen dokončil obvaz úhlednou dvojitou smyčkou a vyškrábal se nahoru malou dírou v celtě kryjící jícen. Stál mžouraje v neskutečném oranžovohnědém světle a opíral se proti skučícímu větru jako skála. „Záchranné lano, pane!“ křičel jeden námořník a vrazil mu ho do ruky. „Pro Kristovy rány, přivažte si záchranné lano!“

„Díky, kamaráde,“ vykoktal Stephen, ohromeně se rozhlížející kolem sebe, a zároveň si uvědomil, že neskutečný, vše zahlcující kravál se ztišil. Byl teď o něco menší než hluk probíhající bitvy z nejtěsnější blízkosti. Boadicea přiléhala k větru pod cárem bezanové stěhovky, plula na ohromných vlnách vznešeně, rozrážejíc je svou širokou, zkosenou přídí. Její přední a hlavní košová čnělka zmizely přes palubu. Divoká změť bezpočtu lan zlámaných čnělek se vodorovně táhla přes záď a občas praskala tak hlasitě jako výstřel z děla. Zbývající upínačky byly zaneřáděny trsy mořských řas a kusy pevninské vegetace – zřetelně se mezi nimi rýsoval list palmy. Ale to nebylo to, co mu chtěl Jack ukázat a co ještě neviděl. Od vlnami zalité příďové nástavby až po záď a především na ubytovací palubě, kdekoliv bylo sebemenší závětří, všude byli ptáci. Většinou mořské ptactvo, ale v jeho těsné blízkosti se krčilo malé stvoření připomínající drozda. Nepohnulo se, ani když se přiblížil, ani když se dotkl jeho zad. Stejně se chovali i ostatní ptáci a on se díval do třpytivého oka faetona červenozubého ze vzdálenosti několika málo centimetrů. V této nezemské, křiklavé záři nebylo možné poznat skutečnou barvu anebo druh ptáků, ale přesto rozeznal bělohlavého rybáka, který se jen vzácně vyskytoval blíže k Mauritiu než na pět tisíc mil. Když se k němu snažil propracovat, jakési burácení v oranžových oblacích těsně nad ním přehlušilo všeobecný rámus a vteřinu po něm zahřměl tak nesnesitelně ohlušující hrom, že naplnil celičký okolní prostor. Zároveň se zahřměním udeřil znovu do lodi oslňující blesk. Srazilo jej to na zem, a když se vyhrabal na nohy, zmateně si vybavoval trojitý úder – příďové dělo vystřelilo a odstředilo příklop stříly. Doplazil se do podpalubí, aby vyčkal na přísun zraněných.

Žádní zranění nebyli. Místo toho se objevil kus jehněčího v aspiku, přinesený Killickem, který zároveň oznamoval, že „úder blesku rozmašíroval tu lepší ze dvou hlavních kotev, ale jinak je všechno v cajku. Že pokud je to v nejbližších hodinách nemrští zpátky, tak že si komodor myslí, že snad už mají to nejhorší za sebou, a že doufá, že doktor Maturin snad uvidí lepší počasí zítra dopoledne.“

Doktor Maturin, poté co během prostřední hlídky spal jako zabitý a jakmile za rozbřesku ošetřil své nejtěžší případy, skutečně uviděl lepší počasí, když vyšel na palubu. Obloha se pyšnila tou nejdokonalejší modří, slunce příjemně hřálo a jemný jihovýchodní vítr byl osvěžující. Moře se mohutně vzdouvalo, ale vlny neměly bílé hřebeny a kromě zpustošené paluby, vytrvalého skřípění čerpadel a ustaraných pohledů všech námořníků by se mohlo zdát, že včerejšek je noční můrou z dávných časů. Avšak byly tady další důkazy: pan Trollope, druhý důstojník, se přibelhal k němu a ukázal mu na dvě lodě eskadry, daleko, daleko v závětří. Magicienne, která přišla o bezan, a Sirius bez jediné čnělky.

„Kde je komodor?“ zeptal se Stephen.

„Šel si lehnout před pár minutama. Prosil jsem ho, ať se trochu vyspí. Ale než sešel dolů, tak mi řekl, abych vám nezapomněl ukázat naši nejlepší hlavní kotvu, je to naprosto ohromující filozofický pohled.“

Stephen se zahloubal nad roztaveným, zkrouceným kusem železa a řekl: „Vypadá to, že směřujeme na jih?“

„Tak těsně na jihozápad, jak to jde, náš kompas se úplně zbláznil kvůli těm bleskům. Jihozápadně ke Kapskému Městu, kvůli opravám. A snad se tam taky dostaneme, cha, cha, cha!“

KAPITOLA ŠESTÁ

V Kapském Městě nečekaly tentokrát Jacka Aubreye žádné bankety a také admirál měl pro něj jen málo vlídných slov, ačkoliv komodor bezpečně přivedl celou svou eskadru poté, co přežila jednu z nejhorších bouří posledního desetiletí. A vlídných slov bylo ještě méně, pokud něco takového bylo vůbec možné, poté, co připlula americká bárka se zprávou, že Bellona, Minerva a Victor vyrazily na moře – posádka je zahlédla u skalisek Cargados Garayos, jak směřují na severovýchod pod všemi napnutými plachtami, aby pátraly v Bengálském zálivu po lodích Východoindické společnosti.

Ne že by Jack měl vůbec nějaký volný čas na slavnostní večeře v Kapském Městě či na klidný pohovor s admirálem Bertiem. Pro něj to byl čas vyplněný starostmi a prací, neboť potřeboval znovu vystrojit pět plavidel v malé loděnici, kde se stěží našla jediná košová čnělka pro fregatu – zásoby z Indie měly teprve dorazit – a nejbližší vhodné stavební dříví se nalézalo v zátoce Mossel. Byla to malá, špatně zásobená loděnice, ovládaná navíc lidmi tak hrabivými, že to Jack navzdory svým dlouhým zkušenostem ještě nezažil. Bylo známo, že se eskadra velice dobře zásobila v St. Paulu, a loděnice byla rozhodnuta urvat si z toho svůj podíl, ať se děje cokoliv, bez ohledu na skutečnost, že veškeré tohle bohatství záviselo na liknavém rozhodování, k němuž mělo dojít daleko odtud ve vzdálené budoucnosti – že eskadra má po ruce jen nepatrnou hotovost a může nakupovat pouze prostřednictvím úpisů, vystavených na nekřesťansky lichvářský úrok. Čas plný starostí, vzhledem k tomu, že Francouzi ulétli z hnízda. A o to krušnější, co se Jacka týkalo, vzhledem ke spoustě dalších faktorů. Tvrdošíjnými obstrukcemi těch, kteří měli pod kontrolou kulatinu, lanoví, barvu, kladky, měď, kovové součástky a nespočet dalších předmětů, které eskadra zoufale potřebovala. Admirálovým očividným přehlížením korupce neskutečných rozměrů. Aubrey si musí uvědomit, že pracovníci loděnice nejsou žádní sádroví svatí, konstatoval pan Bertie, ani žádní chóroví zpěváčci. Tyhle věci se musí urovnat způsobem obvyklým ve válečném námořnictvu. A co se jeho týče, nezajímá ho ani za mák, jak si s tím komodor poradí, pokud bude eskadra připravena vyplout na moře nejpozději do příštího úterý. A bylo to o to krušnější, když zjistil, že jeho vlastní bocman, pan Fellowes, sveden bocmanem ze Siria a touhou zbohatnout raději hned, než v nějaké pozdější době, kdy už může být mrtvý, nejenže považoval bleskem zničenou hlavní kotvu za jakési přilepšení k platu, ale také do svého zisku zahrnul kotvu záložní, padesát sáhů dvoupalcového lana a ohromné množství ostatních zásob – tak ohromné, že by to stačilo na válečný soud. A neméně byl Jack zdrcen v důsledku sváru mezi svými kapitány o to, kdo má nárok na skrovné zásoby, jejichž existenci pracovníci loděnice nedokázali utajit. A především byl zasažen ztrátou jednoho plavidla vezoucího poštu a připlutím jiného, tak skrz naskrz vyplaveného dešťovými bouřemi pod rovníkem, že všechny dopisy kromě těch zabalených ve voskovaném plátně se rozmáčely a částečně smísily dohromady. Sophie se nikdy nenaučila používat voskované plátno, ani své dopisy číslovat, ani posílat kopie jinou obchodní lodí.

Okamžitě poté, co dorazil tenhle balík vodou slepených papírů, našel si Jack chvilku mezi návštěvami službu konajícího lodivoda a dílnou na výrobu lodních lan a pokusil se oddělit a identifikovat jednotlivé kusy pomocí takových dat jako „pátek“ či „po kostele“. Ale tuhle chvilku využil také pan Peter, jehož ohromný svazek dokumentů připomněl Jackovi jeho povinnosti komodora. Všechno, co ústně sdělil vrchnímu veliteli, muselo být převedeno do oficiální, psané formy, pečlivě přečteno a zváženo. Velice pečlivě, navzdory tomu, že Jack byl nejméně podezřívavý člověk v celém loďstvu. Stephen tak důvěřivý nebyl, a tak zdůraznil, že bude moudré považovat pana Petera za člověka, jehož služební závazky na pevnině z něj nedělají příliš loajálního spojence. A potom tu byly jeho povinnosti jako kapitána Boadicee. Ačkoliv jeho první důstojník dohlížel na bezchybnou denní rutinu na palubě, pan Seymour byl také do značné míry vytížen starostmi s vystrojováním lodi a v každém případě tu byla řada věcí, které mohl vyřídit jedině kapitán. Jedině on mohl přesvědčit pana Collinse, nyní hlavního pomocníka navigátora, že není absolutně nutné oženit se s tou mladou dámou, která tvrdí, že přímým následkem pozorností pana Collinse je fakt, že je jí teď podvazkový pás příliš těsný, a už vůbec ne oženit se s ní okamžitě. „V těchhle záležitostech není čtrnáct dní dostatečně dlouhá doba,“ řekl mu. „Může to být jenom následek špatného trávení, libra nebo dvě hovězí sekané. Počkejte, až se vrátíme z příští plavby. A do té doby, pane Collinsi, si přeju, abyste neopouštěl loď. Ačkoliv po pravdě řečeno,“ dodal, „kdybyste si měl vzít každé děvče, kterému jste dával dárky z lásky, tak by tohle místo brzy bylo pěkně vylidněné.“

Jedině Jack mohl trpělivě vyslechnout rozhořčené, nesouvislé líčení hrubého zacházení, k němuž došlo jindy a jinde, které ze sebe vysypal Matthew Bolton (hlídka v předním koši, pravoboční směna), jménem svým a tří němých společníků nepřirozeně oholených a vydrhnutých. Pomoc pana Seymoura Bolton odmítl. Měl totiž za to, že jelikož jej Jack zachránil před utopením, když byli spoluplavci na Polychrestu, tak přísluší pochopitelně jen Jackovi zachraňovat Boltonova po zbytek jeho pozemského života.

Byla to logika, která připadala nezvratná jak Boltonovi, tak prvnímu důstojníkovi i komodorovi. A když Jack vydoloval ze záplavy detailů fakta, popis činů toho vydřidušského prasáka, sáhl po peru, sledován samozřejmě velice pozorně oněmi čtyřmi námořníky, a napsal dopis, který jim potom k všeobecnému uspokojení přečetl drsným tónem, jakým svolával celou posádku za svědky potrestání.

Boadicea,

Simon’s Town

Pane!

V souladu s přáním mužů, jmenovaných v poznámce, původně z posádky Néréide, nyní na palubě lodě Jeho Veličenstva pod mým velením, vás obeznamuji s tím, že pokud kořistné peníze, jež jim měly být vyplaceny v Buenos Aires a Monte Videu a byly přijaty vámi na základě vašeho zmocnění jako právního zástupce, nebudou bezodkladně vyplaceny, oznámím tento případ dozorčímu úřadu admirality a požádám jej, aby jeho právní zástupce na vás podal v této věci žalobu.

Zůstávám, etc.

„Tohle,“ řekl, „zarazí tomu zadržovači peněz ty jeho čachry. A teď, Boltone, jestli je doktor na palubě, tak mu vyřiďte, že bych ho rád viděl, hned jak bude mít volno.“

Ukázalo se, že doktor na palubě není. Byl na půlce cesty mezi Kapským Městem, kde opustil pana Farquhara, a zátokou False, seděl v řídkém hájku okrasných keřů v prachové smršti, tiskl pod paží nesvázané desky s rostlinami, které měly být usušeny pro jeho herbář, a rozděloval svou zbývající pozornost mezi malé hejno myšáků a skupinu paviánů. Nyní už vcházel do přístavu, kde ze sebe ve své oblíbené hospůdce smyl prach a obdržel od hostinského (úslužného Afrikánce hugenotského původu) fétus dikobraza. Tady také našel, jak očekával, pana McAdama, sedícího před lahví, v níž by plod vydržel téměř nekonečnou dobu. Nicméně část obsahu byla vypita a McAdam jej obdařil uvážlivým výčtem výjimečných aktivit jejich pacienta a jeho povznesené nálady. Lord Clonfert podle všeho vstával každý den dlouho před svítáním (vzácný případ) a poháněl všechny členy posádky k práci s co největší naléhavostí. Vytřel všem zrak párem nových brámových ráhen, získaných kolosálním úplatkem. A v danou chvíli jednal se známým překupníkem kradeného zboží o dodávce velitelské lodice. „Jistě by mu zlomilo srdce, kdyby nebyl první připraven k vyplutí,“ konstatoval McAdam. „Vsadil by duši, aby překonal komodora.“

„Nemohli bychom část jeho aktivity přičíst posilujícímu, stimulujícímu pití kávy a všeobecnému utišujícímu účinku nepříliš silného tabáku, které způsobily vyváženost jeho nálady? Tabák, božský, vzácný, vynikající tabák, který daleko předčí všechny ty všeléky, pitelné zlato a kameny mudrců, svrchovaný lék na veškeré nemoci. Tvrdím, že jde o zdravé chrlení kouře, o počestnou bylinu, pokud je patřičně způsobilá a střídmě, s léčebným záměrem užívaná, navzdory tomu, že ji většina lidí obyčejně konzumuje nadměrně, stejně jako pobudové zneužívají pivo – v takovém případě je to mor, darebnost, agresivní nepřítel majetku, půdy a zdraví. Je to pekelný, ďábelský, prokletý tabák, který ruinuje a ničí jak tělo, tak duši. V tomhle případě je ale skutečně používán s léčebným záměrem. A osobně si gratuluji k faktu, že ve vašich rukou se nejedná o otázku nadměrné konzumace pobudou.“

Poletující prach a neustávající vichr způsobily, že pan McAdam se choval daleko méně kultivovaně než obvykle. Nikdy neměl opravdu ze srdce rád Stephenovy předpisy kávy a tabáku. A podle uhýbavého pohledu jeho zarudlých očí se dalo soudit, že uvažuje o nějaké hrubé poznámce. A skutečně, začal: „K čertu s…“, ale protože právě v tu chvíli říhl, přehodnotil svůj úmysl, upřel pohled na láhev a pokračoval: „Ne, ne. Nemusíte být kouzelník, abyste viděl, že je to všechno šarlatánství. Jestli ten dotyčný je váš kurážný kapitán fregaty, tak ten druhý bude kurážný kapitán fregaty na desátou, ať už vašeho komodora předčí nebo ne, kdyby měl puknout.“

Předčit komodora by v jeho současném stavu nedalo žádnou práci, ubožáka, uvědomil si Stephen, když vkročil do kapitánovy kajuty, přinejmenším co se rychlosti týkalo. Kapitán Aubrey byl kompletně zavalen papíry, včetně těch týkajících se válečného soudu, který se měl konat za pár dní – obvyklé trestné činy dezerce, násilí a neposlušnosti, či všeho najednou v opilosti. Ale to všechno bylo strašlivě náročné na čas – a nad tím vším trůnily plesnivé listy jeho soukromé korespondence.

„Tady jsi, Stephene,“ zvolal. „To jsem rád, že té vidím. Co to tam máš?“

„Nenarozeného dikobraza.“

„No hergot! Ale, Stephene, ty jsi machr na luštění tajného písma, o tom není pochyb. Mohl bys mi pomoct vyluštit některé věty z těchhle dopisů a možná dokonce i jejich smysl?“

Společně se zahloubali nad listinami, použili lupu, intuici, krokus antimonu a trochu zředěnou zelenou skalici – ale vše marno.

„Jestli jsem to dobře rozluštil, tak ta jablečná odrůda, co jsme zasadili, měla po třech jabkách a jahody uvadly,“ řekl Jack, „a podle všeho se Sophii ozval Ommaney, protože tady je náčrtek komínu v salónu, který by dokázal pohánět mlýn, a jerseyské krávy – dětem narostly vlasy a zuby, spousta zubů, ubohá holátka. Vlasy – to jsem ze srdce rád, že mají vlasy, myslím, že píše, že jsou rovné. Rovné nebo nakulmované, to je jedno. Rozhodně budou vypadat daleko lépe, jestli mají nějaké vlasy – pro pána, Stephene, to musely být jejich vlasy, co jsem sfouknul, myslel jsem si, že se do těch lejster dostala nějaká cupanina z lan.“ Chvíli lezl po všech čtyřech po zemi, až se vynořil s malým chomáčkem. „Opravdu jen malinký kousíček cupaniny,“ konstatoval, když si jej ukládal do náprsní tašky a vrátil se k dopisům. „Sousedé nanejvýš pozorní. Tady je další párek krocanů od pana Beache, z minulého čtvrtka. Ale v tomhletom píše, že je jí dobře, překvapivě dobře, podtrhnuto dvakrát. Říká to znovu v tomhletom, který je podle mě poslední. Jsem samozřejmě ze srdce rád, ale proč překvapivě? Copak byla nemocná? A co je tohle, o její matce? Mohlo by to druhé slovo být paralýza? Jestli je paní Williamsová nemocná a Sophie se o ni stará, tak to by mohlo vysvětlovat to překvapivě.“

Znovu se zahloubali do dopisů a Stephen téměř najisto rozluštil zajíce, dárek od kapitána Polixfena, snězeného dušeného v sobotu nebo v neděli, nebo po oba dny; a potom něco o dešti. Všechno ostatní byly pouhé domněnky.

„Řekl bych, že Starý Jarvie se naprosto mýlil, když tvrdil, že námořní důstojník se nemá co ženit,“ mudroval Jack, pečlivě shromažďující listy. „Ale chápu, jak to asi myslel. Já bych nezůstal neženatý za nic na světě, chápeš. Ne, ani za vlajkovou hodnost. Ani si neumíš představit, jak se v posledních dnech vracím v myšlenkách do chaty Ashgrove, ačkoliv bych měl myslet na to, jak dostanu eskadru na moře.“ Trhl hlavou přes rameno a chvíli zíral z palubního otvoru, než dodal: „Tyhle proklaté válečné soudy. A co mám dělat s těmi žraloky v loděnici? Nemluvě o tom bocmanovi a těch jeho pekelných loupežnících.“

Během večeře se šťoural ve skopovém, zamýšlel se nad tím, jak bude obtížné vyřídit případ pana Fellowese. Přisvojování si majetku Jeho Veličenstva bylo od nepaměti běžnou praxí mezi služebníky Jeho Veličenstva – pokud byl příslušný předmět poškozen, bylo téměř legitimním, dlouhodobým obyčejem – a ve válečném námořnictvu bylo známo pod názvem „vyvlastňování“. Účetní, tesaři a bocmani kradli nejčastěji, neboť toho měli k ukradení nejvíc k dispozici a měli lepší příležitost. Ale existovaly jisté hranice a Fellowes se nespokojil jenom poškozeným zbožím, ani předměty menší ceny. Dovedl „vyvlastňování“ na nejvyšší stupeň dokonalosti – záležitost byla do očí bijící – a Jack ho mohl postavit před válečný soud a propustit ze služby hned zítra. Bylo Jackovou povinností nechat jej propustit ze služby. Na druhou stranu bylo také jeho povinností udržovat loď ve stavu nejvyšší bojové pohotovosti – a k tomu potřeboval prvotřídního bocmana. A prvotřídní bocmani nerostou na stromech, ani na mysu Dobré naděje. Prvotřídních bocmanů nebylo dvanáct do tuctu. Celá tahle záležitost jej rozpalovala, proklínal Fellowese jako slabomyslného idiota, šíleného blázna, sodomitu, který se dostal až na dno stoky. Ale nešlo mu to od srdce. Jeho přídomky postrádaly skutečnou šťávu a vynalézavost. A v duchu byl stále daleko odtud, v Hampshiru.

„Poslyš,“ vyrušil jej Stephen, „pokud se madráské úřady vůbec kdy rozhoupou k tomu, splnit své závazky, a my se přesuneme k La Réunionu, o čemž začínám pochybovat, popluje s námi pan Farquhar, a to bude konec s naším muzicírováním. Pojďme si zahrát můj starý žalozpěv za Tir nan Og (Tir nan Og je v irské mytologii krajina věčného mládí, jakási verze ráje. (Pozn. překl.)). Také já jsem dost na dně a poslouží nám to jako protilék, odvede to pozornost od většího problému. Jedno vyléčí druhé.“

Jack odpověděl, že by se Stephenem rád oplakával Tir nan Og tak dlouho, až by měsíc zapadl, ale že očekává posly z Kapského Města a od každého úředníka z loděnice, takže se obává, že by byli přerušeni dřív, než by své duše povznesli byť jen o píď. A skutečně, ještě ani nenaladili struny a už tu byl Poďobaný Ríša a vyřizoval od pana Johnsona, že na obzoru se objevila Iphigenia, signalizovala svoje kódové číslo a připlouvá na stanoviště.

S pomocí čerstvého jihovýchodního větru a přílivu zakotvila ještě před východem měsíce a zprávy, které kapitán Lambert přinesl, zahnaly Jacku Aubreyovi všechny myšlenky na hudbu a Anglii z hlavy. Iphigenia, ta krásná fregata o šestatřiceti osmnáctiliberních dělech, eskortující malou flotilu transportních lodí, dopravila podplukovníku Keatingovi na Rodriguez dva pluky evropských vojáků, dva indické pluky a nějaké pomocné jednotky. Bylo jich o patnáct set méně, než plukovník očekával, ale vojáci se činili ze všech sil. Dorazili téměř přesně na čas a konečný útok na La Réunion teď už vypadal reálně, ačkoliv v případě, že Francouzi přisunuli na ostrov čerstvé posily, bude stejně hazardní. Určitě měli čas znovu přemístit své baterie do palebných postavení.

Ze všeho nejdříve bylo nutné zjistit, jaké lodě má guvernér Decaen na Mauritiu a jestli by bylo možné uzavřít je v přístavech. „Kapitáne Lamberte,“ oslovil jej Jack, „v jakém stavu je Iphigenia?“

Lamberta vůbec neznal – byl to nově povýšený mladý muž – ale jeho vzhled se mu zamlouval. Byl to malý, kulaťoučký, veselý námořník vzbuzující zdání způsobilosti – a Jack si ho úplně zamiloval, když kapitán vytáhl z kapsy listiny a řekl: „Tohle jsou hlášení mých důstojníků, pane, sepsaná, když jsme zakotvili. Účetní: potraviny v dostatečném množství na devět týdnů, všeho druhu kromě rumu. Toho je zásoba pouze na devětatřicet dní. Navigátor: sto třináct tun vody; velice dobré hovězí, vepřové se při vaření občas trochu srazí; zbytek potravin ve velmi dobrém stavu. Rád bych dodal, pane, že jsem se na Rodriguezu zásobil vodou, dřívím a želvím masem. Dělmistr: prach na osmnáct salv napytlován; spousta ucpávek, na čtyřicet salv. Tesař: trup v dobrém stavu; přední vaz podepřený dvěma lícnicemi; stěžně a ráhna v dobrém stavu; velice dobře uskladněny. Ranhojič: na seznamu nemocných jsou tři lidé zralí na odchod do invalidního důchodu; polévky v kostkách sedmapadesát liber; ostatní nezbytnosti jenom do 19. příštího měsíce. A co se týče mých lidí, pane, chybí nám do plného stavu jenom šestnáct chlapů.“

„Takže jestli tomu dobře rozumím, kapitáne Lamberte, můžete vyplout okamžitě?“

„V momentu, kdy vytáhneme kotvy, pane, ledaže byste si přál, abych kotvy odseknul. Nicméně byl bych rád, kdybych mohl naložit trochu prachu a kulí a nějakou zeleninu. Můj ranhojič si stěžuje, že mu dochází citrónová šťáva.“

„Výborně, kapitáne Lamberte, výborně!“ uchechtával se Jack. „Rozhodně si naložte ten svůj prach a kule. V tuhle noční dobu nemá cenu se snažit dostat se do té zatracené loděnice. Já mám víc, než teď můžeme bezpečně uskladnit, ze St. Paulu, a můj dělmistr bude muset nadbytečnou zásobu vyklopit. A můžete si vzít šest z našich volů, co čekají na břehu. A co se týče té vaší zeleniny, můj účetní má na břehu neoficiální kontakt, vynikajícího člověka, který vám dokáže dodat jakékoliv množství během půl hodiny. Pane Petere, buďte tak laskav, připravte dopis pro admirála a hned jej odešlete. Myslím, že naším nejlepším žokejem je pan Richardson. Řekněte mu, ať se vůbec nebojí lvů a tygrů na silnici. Ty řeči o nich, to je humbuk, většinou. Potom rozkaz pro kapitána Lamberta – vyplujte na moře s odlivem, místo srazu u Port-Louis, dejte mu kopie tajných signálů, alternativní místo srazu u Rodriguezu po… nechte mě uvažovat – po sedmnáctém. A ať se všichni kapitáni dostaví na palubu. Killicku, pošlete pro dělmistra a přineste láhev Constantia, tu s tou žlutou pečetí. Se žlutou pečetí, slyšíte mě?“

Mezi podpisováním listin a rozhovorem s neochotným dělmistrem láhev vína vypili, nejlepšího vína na lodi, a mezitím začali přicházet kapitáni. Bylo slyšet, jak jejich kormidelníci odpovídají v rychlém sledu na zvolání hlídky: „Néréide“, „Sirius“, „Otter“, „Magicienne“.

„A teď, pánové,“ začal komodor, když se všichni shromáždili. „Kdy můžete se svými loděmi vyrazit na moře?“

Kdyby nebylo těch Pymových ohavných, módních železných tanků na vodu, Sirius by mohl být připraven za pár dní; kdyby loděnice tak nepochopitelně nezdržovala dlouho slibovanou dodávku ohlávky stěžně, kapitán Otteru by mohl říct to samé. „Néréide bude připravená vyplout na moře v šestatřiceti hodinách,“ usmál se Clonfert významně na kapitána Pyma. Ale úsměv mu roztrpčeně zmrzl na rtech, když Curtis řekl: „Magicienne může vyplout okamžitě, pane, jestli dostanu povolení zásobit se vodou na ostrově Flat. Chybí nám jenom třicet tun.“

„To moc rád slyším, kapitáne Curtisi,“ řekl Jack. „Moc rád. Magicienne a Iphigenia vyrazí do Port-Louis s nejvyšším možným urychlením. Pan Peter vám dá vaše rozkazy. A za tohohle větru bude nejrozumnější, když necháte loď vléct do plavební dráhy s první minutou odlivu.“

Převzali své rozkazy, nechali lodě odvléct do plavební dráhy a za svítání bylo vidět dvě fregaty, jak křižují ze zátoky, a v okamžiku, kdy byla v záďové kajutě podávána v oblaku vůní snídaně (skopová šunka s vejci), mizí těsně v závěsu za mysem Dobré naděje. Krátce potom dorazil kapitán Eliot s formálním rozkazem od admirála, nařizujícím komodorovi svolat válečný soud, a s dopisem, v němž Jackovi gratuloval k tomu báječnému přísunu sil k Rodriguezu, po němž může vlast jistě s důvěrou očekávat v nejkratším čase zázraky, obzvláště když eskadra bude v několika příštích týdnech mít k dispozici Leoparda. Toho strašlivého, starého Leoparda.

Jack se převlékl do slavnostní uniformy. Zlověstná státní vlajka vylétla na stěžeň Boadicee, shromáždili se kapitáni a s panem Peterem ve funkci zastupujícího žalobce se pustili do krajně nepříjemné záležitpsti, do soudu s ubohým kapitánem Woolcombem za ztrátu lodi Laurel s dvaadvaceti děly, kterou zajala Canonnière (byl to poslední boj této lodi) u Port-Louis ještě předtím, než Jack připlul do Kapského Města. Soud se konal teprve nyní, protože až dosud nebyl v Simon’s Townu dostatek vyšších důstojníků po dostatečně dlouhou dobu, aby mohl proběhnout. Chudák Woolcombe byl proto formálně uvězněn již od té doby, co byl vyměněn. Všichni věděli, že za daných okolností, kdy se Canonnière nalézala na dohled od domovského přístavu s ohromným množstvím pozemního vojska na palubě a s dvojnásobným počtem daleko těžších děl, se nedalo kapitánu Laurelu vůbec nic vyčítat. Všichni věděli, že musí být vynesen čestný, osvobozující rozsudek. Všichni kromě Woolcomba, pro něhož byla záležitost příliš důležitá na to, aby si mohl být vůbec něčím jist, a tak tu během dlouhého projednávání seděl s tak vystrašenou tváří, že to přimělo členy soudu k opravdu hlubokému zamyšlení. Každý z nich se mohl dostat do stejné situace, mohl možná stanout před špatně naladěnými soudci, lišícími se od něj svými politickými či služebními vazbami, či chovajícími vůči němu nějakou dlouhodobou zášť. Soud amatérských právníků, proti jejichž rozhodnutí nebylo odvolání. Možná nelogicky, neboť každý z nich se podílel na formulování verdiktu, sdíleli všichni členové soudu Woolcombovu radostnou úlevu, když soudce-advokát rozsudek přečetl a když Jack vrátil kapitánovi kord s uhlazenou, byť trochu zbytečně formální řečí. Všichni sdíleli štěstí kapitána Woolcomba a tresty za některé dezerce a zpronevěry, které následovaly, byly překvapivě mírné. Nicméně vynesení každého rozsudku trvalo značně dlouho – majestátní proces se vlekl bez konce. Na palubě své vlastní lodi se mohl kapitán vypořádat s jakýmkoliv delikventem z řad mužstva, pokud se na přečin nevztahoval trest smrti, ale nemohl se dotknout žádného důstojníka, ať již vyšší či nižší hodnosti. Ti museli přijít před soud. A v tuhle chvíli to Jackovi, který hořel netrpělivostí, aby už vyrazil na moře a co nejlépe tak využil situace, dokud Francouzi nevědí o vojsku na La Réunionu, připadalo, že žádný nižší důstojník eskadry nenašel pro svůj volný čas lepší náplň, než se opíjet, přetahovat vycházku, neposlouchat rozkazy, urážet a dokonce i tlouct své nadřízené a plenit sklady, svěřené do jeho péče. A skutečně, vlekoucí se sněmování vojenského soudu vytvářelo o válečném námořnictvu ten nejžalostnější dojem: zločin, útisk, stížnosti na nezákonné chování, někdy oprávněné, někdy vymyšlené či zákeřné (jeden navigační důstojník obvinil svého kapitána, že vede falešné seznamy posádek na základě toho, že měl v lodních záznamech uvedeného syna svého přítele, ačkoliv tento mladý gentleman byl ve škole v Anglii, což byla naprosto běžná praxe, která však mohla zničit kapitánovu kariéru, kdyby se porota neuchýlila k několika mimořádným eskamotérským kouskům, aby jej zachránila. Následovaly hádky v důstojnické jídelně, urážky důstojníků, důkazy o dlouhodobé zlobě a krvavé rvačky mezi mužstvem.

Mezi těmito skličujícími zasedáními se z předsedajícího soudce znovu stával námořník, musel se starat o vystrojování svých lodí a vést rozhořčenou bitvu proti obstrukcím a zdržování. Ale protože měli k dispozici neomezené množství času, lidé z loděnice nakonec nesporně vyhráli. Dokázali jeho potřeby a netrpělivost odhadnout naprosto přesně, a tak mu nejenom nekřesťansky pouštěli žilou, co se týče vypůjčených peněz, ale musel těm lichvářům ještě děkovat, než mu na palubu dodali poslední pytel hřebíků a desetipalcových skob, které měly cenu třiceti penny. Tahle činnost probíhala za svítání anebo za soumraku, neboť v době oběda musel prezident soudního dvora nutně hostit ostatní jeho členy.

„Prosím tě, komodore, nekazí ti vynášení rozsudků smrti chuť k jídlu?“ zeptal se Stephen, když sledoval, jak jeho přítel porcuje skopový hřbet.

„Ani bych neřekl,“ odpověděl Jack a podal kapitánu Woolcombovi plátek, z něhož odkapávala nevinná krev. „Není mi to po chuti, to je jasné. A kdyby soud snad dokázal nalézt menší trest, asi bych pro něj vždycky hlasoval. Ale jestli máš jednoznačný případ zbabělosti či zanedbání služebních povinností, no tak pak mi to připadá jasné jako facka. Ten chlap musí viset a Bůh buď milostiv jeho duši, protože válečné námořnictvo ho omilostnit nemůže. Je mi to líto, ale moji chuť k jídlu to nijak neovlivňuje. Kapitáne Eliote, můžu vám nabídnout ještě kousek téhle svíčkové?“

„Mně to připadá naprosto barbarské,“ konstatoval Stephen.

„Ale pane,“ oslovil jej kapitán Pym, „lékař přece také musí odříznout snětí zachvácený úd, aby zachránil zbytek těla?“

„Lékař neodřezává údy v duchu nějaké celospolečenské pomsty, ani in tenorem (Doslova „do stavu hrůzy“ (latinsky). Za účelem varování, jako odstrašující prostředek. (Pozn. překl.)). Nepředvádí amputaci jako nějaké okázalé divadelní představení, ani neobdařuje onen zkažený úd všemi příznaky potupy. Ne, pane. Vaše analogie je snad zdánlivě přijatelná, ale není správná. Kromě toho, pane, si musíte uvědomit, že touhle analogií přirovnáváte chirurga k obyčejnému katu, což je hanebná postava, vzbuzující všeobecné opovržení a hnus. A hanba, kterou popravčí vzbuzuje, vyplývá z toho, co dělá. Jazyky všech národů odsuzují jak toho muže, tak a fortiori (Ještě důrazněji (latinsky). (Pozn. překl.)) jeho čin. Což mi usnadňuje prosadit svůj názor ještě razantněji.“

Kapitán Pym protestoval, že neměl v úmyslu v nejmenším pohanit chirurgy – je to znamenitá kasta lidí, nepostradatelná na lodi a samozřejmě také na pevnině, bezpochyby. Už se o žádnou analogii nebude pokoušet, ale snad by se ještě mohl odvážit poznamenat, že se jedná o tvrdou službu a je tudíž potřebná tvrdá disciplína.

„Byl jeden člověk,“ poznamenal kapitán Eliot, „který byl odsouzen k smrti za to, že ukradl koně neurozenému člověku. Řekl soudci, že mu to připadá tvrdé, být pověšen za to, že ukradl koně neurozenému člověku. A soudce mu na to odpověděl: ‚Nebudete pověšen za to, že jste ukradl koně neurozenému člověku, ale aby ostatní nekradli neurozeným lidem koně.‘“

„A zdá se vám,“ zeptal se Stephen, „že už skutečně nikdo neurozeným lidem koně denně nekrade? Nezdá. A také si nemyslím, že přimějete kapitány, aby byli statečnější či moudřejší tím, že je budete střílet nebo věšet za zbabělost či za chybné závěry. Tahle praxe by měla skončit mezi harampádím gotické minulosti stejně jako ordálie radlicí, pokládáním na vodu či propichováním, které měly dokázat čarodějnictví, či soudní souboje.“

„Doktor Maturin má naprostou pravdu,“ zvolal lord Clonfert. „Popravy považuji za nechutné divadlo. Člověk by opravdu měl být…“

Jeho slova zanikla ve všeobecné vřavě, kterou vyvolala Stephenova slova o střílení. Neboť admirál Byng byl popraven zastřelením na své vlastní ubytovací palubě. Téměř každý se hlásil o slovo, kromě kapitána Woolcomba, který mlčky hltal jídlo s vlčím apetitem. Poprvé po dlouhé době totiž jedl beze strachu. A kolem létala jména Byng a Keppel.

„Pánové, pánové,“ křičel Jack, který věděl, že na obzoru se rýsují daleko aktuálnější kritické srážky, než jaké absolvovali Gambier a Hervey, či než byla nešťastná bitva v Baskické rejdě (Admirál John Byng (1704-57) byl popraven zastřelením na palubě řadové lodi HMS Monarch na základě obvinění, že nevedl dostatečně rozhodný boj s francouzským loďstvem, které podporovalo invazi na Minorcu, a ponechal britskou posádku jejímu osudu. Admirál Augustus Keppel (1725-86) se spolu se svým zástupcem a politickým rivalem Palliserem dostal před válečný soud za nerozhodně vedenou bitvu u Ushantu (1778), oba však byli obvinění zproštěni. Admirál James Gambier (1756-1833) se dostal před válečný soud kvůli tomu, že se mu nepodařilo zničit v bitvě v Baskické rejdě francouzské loďstvo; přátelsky nakloněná porota jej však osvobodila. Admirál Augustus J. Hervey (1724-79) svědčil u soudu s Byngem, později se úspěšně účastnil řady bojů a skončil jako lord admirality. Jeho Deník patří ke klasickým dílům námořní memoárové literatury. (Pozn. překl.)). „Pro Kristovy rány, pojďme se vrátit ke skromnějším námětům a nepleťme se mezi admirály či jiné bohům podobné bytosti, nebo se za chvíli pustíme do politiky, a to je konec každé příjemné debaty.“

Hluk se ztišil, ale Clonfertův vzrušený hlas bylo slyšet i nadále: „… pravděpodobnost justičního omylu a cena lidského života – jakmile je po něm, nemůže už být vrácen zpátky. Neexistuje nic, nic tak hodnotného.“

Obracel se na své sousedy a na ty, kdo seděli proti němu. Nezdálo se však, že by kterýkoliv z takto oslovených kapitánů stál o to být adresátem, takže hrozilo, že se rozhostí trapné ticho, obzvláště poté, co Stephen, jistý si tím, že ani dvě stě let přesvědčování by s jeho laskavými, krvelačnými společníky nepohnulo ani o píď, začal žmoulat chlebové kuličky.

„Co se týče ceny lidského života,“ promluvil Jack, „nejsem si jist, jestli ji z teoretického hlediska nepřeceňujete. Neboť v praxi, myslím si, by nikdo z nás ani na okamžik neváhal zastřelit z pistole útočníka, který skočí na palubu lodě, ani by o tom později nemudroval. A co se toho týče, naše lodě jsou úmyslně konstruovány tak, aby mohly poslat do království nebeského co možná nejvíc lidí.“

„Je to tvrdá služba a vyžaduje tvrdou disciplínu,“ opakoval kapitán Pym a hleděl skrze svou sklenici klaretu na ohromnou kýtu.

„Ano, je to tvrdá služba,“ přikyvoval Jack, „a my často nazýváme knoflíky své uniformy prokletí Boží. Ale muž – důstojník – do ní vstupuje dobrovolně, a jestli se mu ty podmínky nelíbí, může ji opustit, kdykoliv se mu zamane. Bere na sebe dobrovolně zodpovědnost – ví, že když udělá některé věci, anebo je nechá nedodělané, bude degradován a propuštěn z námořnictva, anebo pověšen. Jestli nemá dostatek mravní síly, aby to akceptoval, potom je lepší, když do námořnictva nevstoupí. A co se týče ceny lidského života, no, mně se vždycky zdá, že na světě je stejně až moc lidí, a jeden člověk víc nebo míň, i kdyby to měl být velitel válečné lodi, ale co…“ – s úsměvem – „třeba i komodor anebo lesní mužíček by neměl mít větší cenu než prospěch služby.“

„Já s vámi naprosto nesouhlasím, pane,“ ozval se Clonfert.

„Inu, můj lorde, doufejme, že to je jediné téma, v němž se kdy neshodneme,“ odpověděl Jack.

„Toryovský názor na lidský život…“ začal Clonfert.

„Lorde Clonferte,“ přerušil ho Jack přísně, „láhev stojí před vámi.“ A okamžitě poté odvedl konverzaci na košilaté téma, aby tak vtáhl do debaty všechny ostatní. Rychle upoutal jejich pozornost, když začal hovořit o pozoruhodném růstu – potenciálním růstu – populace kolonie od toho okamžiku, kdy eskadra dorazila. „Jediný příslušník mého sboru kadetů už dokázal obtěžkat dítětem dvě děvčata: jedno je hnědé a to druhé špinavě žluté.“ Ostatní začali se zjevnou úlevou vykládat podobné historky, vzpomínali na ohnivé holky na Sumatře, v Port-au-Prince, v levantinských přístavech. Dávali k dobrému rýmovačky a hádanky a odpoledne skončilo v družném veselí.

Néréide, s košovými čnělkami a novou velitelskou lodicí konečně na palubě, vyplula ze Simon’s Townu směrem k Mauritiu ještě téhož večera. Jak ji tak pozorovali, zatímco vyplouvala ze zátoky, Stephen se obrátil na Jacka: „Mrzí mě, že jsem rozpoutal tu malichernou debatu, neměl jsem se na to ptát na veřejnosti, je to přece jen soukromá záležitost – zeptal jsem se jen proto, že jsem chtěl být informován. A teď nevím, jestli na veřejnosti odpověděl komodor, anebo obyčejný Jack Aubrey bez velitelského plamence.“

„Bylo to tak nějak napůl,“ řekl Jack. „Já vlastně věšení nesnáším víc, než jsem připustil, i když víc ve svém zájmu než v zájmu toho pověšeného. Poprvně, když jsem viděl chlapa zhoupnout se na ráhnu, s noční čepicí přes oči a rukama svázanýma za zády, to jsem byl ještě kluk na Ramilliesu, tak se mi udělalo hrozně špatně. Ale co se týče toho chlapa, jestli si pověšení zaslouží, zaslouží podle našeho zákona, tak si myslím, že moc nezáleží na tom, co se mu stane. Já si myslím, že lidé nemají stejnou cenu, a jestli někoho klepnou po hlavě, tak svět o tolik zase nepřijde.“

„Jistě, to je věc názoru.“

„Možná to zní trochu tvrdě a možná jsem ti připadal trochu moc přísný a spravedlnost sama, když jsem – jako komodor – napomenul Clonferta.“

„Rozhodně jsi u něj vzbudil dojem neochvějné přísnosti a dokonalé čestnosti.“

„No ano, byl jsem bombastický. Ale zas tak neupřímné to nebylo. I když musím přiznat, že mě naštval tím svým tragickým výrazem a těmi řečmi o lidském životě – má jedinečný talent, že vždycky zvolí falešný tón. Lidi dokážou tyhle věci přijmout od nějakého učence, ale ne od něj. Ale on žvanit nepřestane. Doufám, že se na mě moc nenaštval, jak jsem ho usadil. Musel jsem, chápeš, jakmile se dostal k whigům a toryům. Ale udělal jsem to pěkně civilizovaně, jestli si vzpomínáš. Mám k němu respekt – jen málokdo by dokázal s Néréide vyplout tak rychle. Podívej, už se chystá obeplout mys po návětrné straně. Hezky provedeno – provedl obrat stejně bryskně jako nějaký kutr, byla to ohromně ostrá otáčka – má ve svém navigátorovi vynikajícího důstojníka. A on by byl taky skvělý důstojník, kdyby byl trochu pevnější – vynikající důstojník, kdyby nebyl takový janek.“

„Je zajímavé uvědomovat si,“ zapsal si Stephen toho večera do deníku, „že Jack Aubrey, který toho má tolik co ztratit, si cení života daleko méně než Clonfert, jehož nehmotné statky jsou tak žalostně nepatrné a který si to částečně i uvědomuje. Hádka dnešního odpoledne potvrzuje všechno, co jsem u nich obou už pozoroval. Nezbývá než doufat, čistě z lékařského hlediska, že nějaká rázná bojová akce poskytne Clonfertovi reálnou základnu – solidnější základnu než jeho nahodilé konsekvence. Nic člověku neprospěje víc, jak konstatuje Milton, než opravdová sebeúcta. Doufám, že jsem slova toho nebohého básníka moc nezkomolil. Ale je tu pan Farquhar, který mě jistě uvede na pravou míru. Jen kdybychom tak měli na Rodriguezu ještě o dalších tisíc mužů více, to bych pak mohl napsat guvernéru Farquharovi s daleko větší sebedůvěrou už teď.“

Pan Farquhar se dostavil na palubu, ale zcela bez ceremonií a s tak nepatrným doprovodem – jedním sekretářem a jedním služebníkem – že bylo jasné, že naslouchal vojenským činitelům v Kapském Městě, kteří měli prachšpatné mínění o bojových kvalitách sipáhíů (Sipáhí [ind. z perštiny], domorodý voják s evropským výcvikem v britské koloniální armádě v Indii. (Pozn. překl.)) v jejich rodné zemi a vůbec žádné o jejich bojových kvalitách kdekoliv jinde. Jejich uvážené mínění bylo, že francouzští důstojníci mají pravdu, když tvrdí, že pro úspěšný útok by bylo zapotřebí pěti pluků evropských vojáků, podporovaných dělostřelectvem. A že riziko vylodění na takovém pobřeží je tak veliké, že dokonce i pět pluků by nemuselo postačit, obzvláště když spojení mezi mořem a pobřežím lze přerušit ze dne na den, a zároveň s ním i zásobování jednotek. A že pravděpodobně bude lepší, když se uváží všechny okolnosti, počkat na další posily během následujícího období monzunových dešťů.

„Moc bych si přál, abych mohl sdílet váš optimistický postoj,“ řekl Stephenovi, když konečně byl v takové kondici, aby vůbec mohl promluvit (Boadicea byla zmítána bouřlivým počasím po celou dobu, než doplula na pětadvacátou rovnoběžku), „ale patrně vycházíte z podrobnějších informací, než mám já k dispozici?“

„Ne. Moje hlášení byla vcelku úplná,“ odpověděl Stephen. „Ale nejsem si jist, zdali vy anebo vojáci přikládáte dostatečnou váhu naší současné převaze v lodích. Pokud jsou dvě z jejich fregat pryč z válčiště, jak se to zdá pravděpodobné, naše lokální vyhlídky jsou teď pět ku jedné. Což je ohromná výhoda, a to ještě nepočítám s Leopardem, který je, jak mi bylo řečeno, jakási menší Raisonable, druh plavidla, kterému námořníci posměšně přezdívají rakev a které má jako transportní loď pochybnou hodnotu. Mně trvalo dost dlouho, než jsem začal doceňovat nesmírnou sílu, kterou představuje válečná loď většího typu. Všichni dokážeme ocenit strašlivou sílu dělostřelecké baterie, pevnosti chrlící oheň. Ale loď nám připadá jako mírumilovný objekt, pro necvičené oko je spíše něco jako pravidelná poštovní loď, nesnadno rozeznatelná jako sama o sobě ohromná dělostřelecká baterie a ještě ke všemu mobilní dělostřelecká baterie, která může obrátit svou smrtonosnou střelbu kterýmkoliv směrem a poté, jakmile dílo zkázy dokončí, elegantně odplachtit a začít nanovo na jiném místě. Tři fregaty, můj drahý pane, tři fregaty, o které s největší pravděpodobností převyšujeme našeho protivníka, představují ohromný dělostřelecký trén, trén, který nemusí namáhavě táhnout nespočet koní, ale který je hnán větrem. Já je viděl v akci právě u tohohle pobřeží a byl jsem ohromený. A také musíme vzít v úvahu zásobovací linie nepřítele. Převaha na moři znamená, že je můžeme snadno přetnout.“

„Chápu, jak to myslíte,“ odpověděl Farquhar. „Ale rozhodující bitva musí být vybojována na pevnině. A těch pár pluků, které máme k dispozici, musíme vylodit na pevninu.“

„Ano,“ přikývl Stephen. „To, co říkáte, je naprostá pravda. A připouštím, že tyhle úvahy by ve mně vyvolaly daleko větší pochybnosti o výsledku, než tomu je ve skutečnosti, kdyby mě neposilovalo to, co byste patrně nazval nelogickým zdrojem naděje.“

„Bylo by od vás laskavé, kdybyste se o tohle povzbuzení se mnou podělil.“

„Jak patrně víte, náš komodor má ve válečném námořnictvu přezdívku Štístko Jack. Nehodlám rozebírat pojem štěstí, jak je to vulgárně nazýváno. Z filozofického hlediska je to neobhajitelné. V každodenním životě však vidíme, že štěstí skutečně existuje. Řeknu vám jenom tohle: kapitán Aubrey je podle všeho má ve vrchovaté míře. A právě to rozjasňuje moje občas trudnomyslné noci.“

„Kéž byste měl pravdu,“ zvolal Farquhar. „Z celého srdce doufám, že máte pravdu.“ Po odmlce dodal: „Mám k tomu ostatně spoustu důvodů. V neposlední řadě také tu skutečnost, že dokud nebudu uveden do úřadu, tak nepobírám žádné služební požitky.“ Znovu se odmlčel, přejel si rukou přes oči a těžce polkl.

„Pojďme se projít po palubě,“ vyzval jej Stephen. „Do tváře se vám vkrádá znovu ta zsinalá barva, bezpochyby vyvolaná stejnou měrou jak melancholickými myšlenkami, tak pohyby lodi. Čerstvý pasát ji zažene.“

Čerstvý pasát se okamžitě chopil klobouku a paruky pana Farquhara a hnal je k přídi, kde je chytil – se zázračnou obratností – bocman, který se vztyčil na novou pravoboční hlavní kotvu, uchopil klobouk pravou rukou, paruku levou a poslal obé na záď po jednom kadetovi. Co se jeho týkalo, pan Farquhar raději ponechal mezi sebou a ubytovací palubou celou délku palubního ochozu od té doby, kdy jednoho památného dne v Simon’s Townu si jej komodor vzal stranou a soukromě si s ním promluvil, pokud soukromě je to pravé slovo pro výbuch spravedlivého hněvu, jenž se rozléhal od záďové kabiny až k příďové figuríně a naplnil lodní posádku smíchem, radostnou náladou a úctou, to vše ve vzájemné rovnováze.

S hlavou znovu pokrytou se pan Farquhar zahákoval do lanoví po Stephenově boku. A zatímco se rozhlížel kolem sebe, mrtvolný výraz mu z tváře pozvolna mizel. Boadicea se nakláněla tak, že její závětrné upínačkové lávky byly pod vzpínající se bílou pěnou a její návětrný bok odhaloval široký pruh nového měděného plátování. Před sebou měla Sirius, pod stejným oblakem plachet, a držela se v jeho kýlové vlně tak precizně, jako by obě lodě spojovala nějaká ocelová tyč. Společně se hnaly jako o závod na severovýchod v patách Néréide, aby se v Port-Louisu připojily k Magicienne a Iphigenii. Již předhonily Leoparda, který měl náskok dva dny (a jejž všichni podezírali, vzhledem k tomu, že jeho kapitán byl příbuzný admirála, že tu je jenom proto, aby se mohl podílet na případných kořistných penězích, pokud nějaké získají). Lodě se hnaly vpřed pod plnými plachtami, jako kdyby hodlaly urazit dva tisíce mil a více za necelých čtrnáct dní – a nezdálo se to nemožné, neboť silné pasáty je zachytily velice záhy. „Rychlost znamená v těchto operacích všechno,“ řekl, „a tohle je rychlost ve své nejčistší formě. Jaký je to let! Je to vzrušující! Je to jako závod o tisíc liber! Je to jako zápas s krásnou ženou!“

Stephen se zamračil. Vřelejší úsměvy pana Farquhara nesnášel. „Jistě, rychlost je všechno,“ přikývl. „Ale hodně také záleží na tom, jestli najdeme ostatní lodě na místě srazu. Moře je nezvykle rozbouřené, živly jsou vrtošivé, přístroje pro změření zeměpisné šířky jsou nedokonalé, či tak nedokonale používané, že vím o případech, kdy loď kroužila deset dní a více, než našla svou skupinu.“

„Pak musíme důvěřovat matematickým schopnostem našeho komodora,“ odvětil pan Farquhar. „Anebo jeho štěstí, či obojímu. Myslím, doktore Maturine, budete-li tak shovívavý, že bych mohl znovu ochutnat kapičku, jen kapičku té vaší instantní polévky, s kouskem topinky. A slibuji vám, že jestli se vůbec kdy dočkám, že budu vládnout na svém ostrově, tak první mojí starostí bude, po sepsání nové ústavy, abych vám oplatil želví polévkou.“

Neplýtvali svou důvěrou nadarmo. Přespříští den spatřili hory La Réunionu, jak daleko na návětrné straně pronikají bílými oblaky, zatímco obě fregaty obeplouvaly ze severu Mauritius a tam, přesně na dohodnutých souřadnicích, našly zbytek eskadry. Lambert, služebně nejstarší kapitán, přišel okamžitě na palubu. Postavení v Port-Louisu bylo přesně takové, jak očekávali – Vénus, Manche a korveta Entreprenant kotvily poklidně v přístavu a Bellona a Minerva byly stále ještě v nedohlednu. Ale naproti tomu Clonfert, vyslaný na obhlídku jihovýchodně od ostrova, objevil novou francouzskou fregatu, Astrée, vyzbrojenou 38 děly a zakotvenou pod ochranou baterií v ústí řeky Rivière Noire, v nedobytném postavení, očividně si vědomou blokády Port-Louisu a neochotnou vyplout na moře. Ukořistil také v Jacotetu obchodní loď o výtlaku čtyři sta tun, zatloukl děla tamní malé baterie a zajal několik důstojníků. Ukázalo se, to je fakt, že loď byla neutrální, americká, jedna z mnoha amerických lodí, které brázdily tato moře, téměř jediní neutrálové a téměř jediné zdroje náhodných informací přístupných oběma stranám. Ale přesto, řekl Lambert, byla to ohromně fešácká akce.

„To byl ten nejnešťastnější objekt pro fešáckou akci a zatraceně nevhodná chvíle pro fešácký podnik,“ bručel potom Jack. „Kdyby při téhle směšné výpravě za kořistí (protože to nic jiného nebylo) přišla Néréide k sebemenší úhoně, tak by nás krytí vyloďování stálo nadměrné množství sil, obzvláště teď, když tu mají navíc ještě Astrée. Divím se Lambertovi, že ho vyslal na ten výpad samotného. Ačkoliv je jasné, že zná tyhle vody dobře a že nad sebou nesnese dozor. Jacotet je strašidelně ošidné, nepřístupné kotviště. Nicméně bude muset nejspíš vzít s sebou do Rodriguezu Clonferta, okamžitě jak doplníme vodu, abychom jeho fanatického ducha uchránili před pokušením do doby, než pro něj bude mít dostatek prostoru. Jakmile jednou začne opravdová bitva, může se vrhat do fešáckých akcí po libosti, až zmodrá.“

Doplnili vodu na ostrově Flat a Boadicea spolu s Néréide vyrazily na východ k Rodriguezu, zatímco Pym, pověřený velením, dostal rozkaz nenápadně se vytratit v noci s Iphigenií a Magicienne a ponechat Leoparda a dvě další pomocné válečné lodě u Port-Louisu, aby ostatní okamžitě varovaly, kdyby se Bellona a Minerva vrátily z Bengálského zálivu. „Protože v tom vězí zádrhel,“ vysvětloval Jack. „Kdyby se nám tyhle dvě těžké fregaty, společně s Vénusem, Manche a Astrée, dostaly do zad ve špatný moment, kdy by na břehu byla jenom půlka vojáků a půlka ještě na lodích, tak bychom dopadli jako Jackson, dostali bychom se do klinče a nebylo by síly, která by nás vyprostila.“

Rodriguez se obvykle jevil jako opuštěný ostrov, možná o něco větší než ideální opuštěný ostrov, neboť byl dobrých deset mil dlouhý a patrně o něco šedivější a méně úrodný, než by si člověk přál, ačkoliv po dlouhé plavbě bez země na obzoru skýtal příjemný pohled. Ale nyní byla zátoka přeplněna plavidly a na pobřeží se táhly všemi směry do daleka přesně vyrovnané řady stanů. V pravoúhlých uličkách mezi stany se hemžily stovky a dokonce tisíce mužů, jejichž červené kabátce bylo vidět z velké dálky.

Jack byl první na břehu a vzal s sebou Stephena a Farquhara. Ke své nekonečné úlevě zjistil, že velení má pořád ještě Keating. Oba velitelé se okamžitě s velkými vzájemnými sympatiemi ponořili do detailů o přesunech vojáků, munice, zásob, potravin, zbraní a dokonce i nějakých houfnic (v tomto pořadí) na jeviště boje. Stephen se potichu vytratil. Dodo samotářský tohle nemohl přežít, uvědomil si, když se prodíral přelidněným táborem. Dokonce i počet želv se žalostně snížil.

Ještě neušel ani sto metrů, když se za jeho zády ozval nějaký hlas: „Doktore! Doktore!“

„Už zase?“ zavrčel zlostně, přidal do kroku a uháněl mezi pandány s hlavou mezi rameny. Ale byl pronásledován a dostihnut. A ve svém pronásledovateli okamžitě poznal vysokého, hubeného a pořád ještě velice chlapeckého Thomase Pullingse, spoluplavce za prvních dnů, které strávil na moři. „Thomasi Pullingsi!“ vykřikl a výraz opravdového potěšení vystřídal v jeho tváři zlostný škleb. „Poručík Pullings, na mou věru a u všech ráhen a kosatek! Jak se vám vede, pane?“

Potřásli si rukama, a když se Pullings vyptal na doktorovo a komodorovo zdraví, řekl: „Vzpomínám si, že jste byl vůbec první, pane, kdo mě oslovil poručíku Pullingsi, tenkrát ve starém dobrém Portsmouthu. No, takže teď, pokud byste tomu ve své nevšední laskavosti chtěl nasadit korunu, mohl byste říct kapitáne.“

„No ne, to mi nepovídejte? Opravdu jste už kapitánem?“

„Ne na pevnině, pane. Nejsem kapitán Pullings na zemi. Ale na moři jsem kapitánem transportní lodi Groper. Můžete ji vidět tady odsud, když vyjdete zpoza těch stromů. Hej, ty humře tam,“ zavolal na vojáka, který překážel ve výhledu. „Máš tlustý sklo. Není přes tebe vidět! Támhle, pane, ta briga hned za tou kabotážní plachetnicí. Je to jenom transportní loď, ale viděl už jste někdy tak nádherné linie?“

Stephen viděl přesně takové linie na jedné holandské rybářské kocábce, ale tuhle skutečnost zamlčel a řekl jenom: „Elegantní, elegantní.“

Když se Pullings nějakou chvíli pásl očima na té podsadité, bachraté lodici, řekl: „Je to moje první velení, pane. Nádherná briga, a jak krásně pluje proti větru! A nabírá úžasně málo vody, teče z ní jen mrňavý potůček. Poctíte nás návštěvou?“

„To bych velice rád, kapitáne,“ řekl Stephen. „A když už jste tím velitelem, nemohl bych vás poprosit o laskavost? Potřeboval bych lopatu, krumpáč a jednoho statného muže alespoň průměrné inteligence.“

Komodor a podplukovník pracovali na plánu tažení. Štábní důstojníci sestavovali své seznamy. Vojáci leštili knoflíky, shromažďovali se na nástupištích, řadili se do čtyřstupů a pochodovali na pravý zástup do člunů, naplňovali transportní lodě a fregaty, až otřesení námořníci skoro nemohli drhnout paluby, nemluvě o tom, že se téměř nedostali k lanoví. A doktor Maturin se dvěma námořníky vcelku průměrné inteligence z paluby Groperu vykopávali zbytky doda samotářského z jeskyň, kam se ukryl před hurikány, které překonala pouze záplava nyní na kámen ztvrdlého bahna.

Poslední voják opustil pláž – byl to major v šarlatové uniformě, který dohlížel na celou operaci. A jakmile vstoupil svýma unavenýma nohama na ubytovací palubu Boadicee, pohlédl na hodinky a vykřikl: „Jedna minuta třiapadesát vteřin, pane! Takže jsme porazili Wellingtona o celé dvě vteřiny!“ Na návětrné straně od komodora vystřelilo osamocené dělo, objevil se signál Napněte plachty a čtrnáct transportních lodí začalo proplouvat jedna za druhou úzkou průrvou mezi útesy, aby se připojily k válečným lodím.

Do večera ztratili ostrov z očí. Pluli vstříc zapadajícímu slunci s napnutými brámovými plachtami s mírným větrem z levoboční zádě a mezi nimi a plážemi La Réunionu neleželo nic víc než otevřené moře. Akce teď byla v plném proudu. Jack byl příliš zaneprázdněný rokováním s podplukovníkem Keatingem a svými mapami, než aby měl myšlenky na cokoliv jiného než na žhavou přítomnost, ale na Stephena doléhaly dlouhé hodiny plachtění k nevyhnutelnému osudu více, než by se nadál. Zažil už na vlastní kůži okamžiky daleko většího významu, ale žádný, kdy měl být výsledek tak jednoznačně rozhodnut – naprosté vítězství anebo naprosté selhání se šokujícími ztrátami na životech – v několika příštích hodinách.

Plán útoku se mu nikterak nezamlouval. Vycházel z toho, že budou v St. Paulu očekáváni (ve znovu vybudovaném a zesíleném St. Paulu), a vyžadoval provedení klamného manévru a potom vylodění ve dvou bodech, na východě a na jihozápadě od hlavního města Saint-Denis. Druhý výsadek měl za úkol odříznout spojení mezi Saint-Denisem a St. Paulem. S plánem nebyl spokojen ani Jack, který měl obavy z příboje. Ale protože podplukovník Keating, v něhož měli nezlomnou důvěru a který určitou část toho terénu už dobýval, neoblomně trval na jeho strategickém významu, a protože jej podporovali další velitelé, komodor se podvolil a ani Stephen, ani Farquhar neprotestovali, kromě toho, že zdůraznili, jak je důležité, aby se braly ohledy na civilní a církevní majetek.

Hodiny zvolna ubíhaly. Při každém shození logoměru byl La Réunion o sedm či osm mil blíže. Pan Farquhar měl plné ruce práce se svým prohlášením a Stephen rázoval po ubytovací palubě a potichu proklínal Buonaparta a všechno zlo, které přinesl na svět. „Je dobrý jenom k ničení – zničil všechno, co mělo nějakou cenu, jak v republice, tak v monarchii – ničí Francii s démonickou energií – tohle okázalé, teatrální císařství – z gruntu vulgární chlap – nemá v sobě nic francouzského – šílené ambice – celý svět jako jedna nechutná tyranie. To jeho ostudné zacházení s papežem! Jak s tímhle, tak s minulým. A když pomyslím na to, co udělal se Švýcarskem a s Benátkami a Bůh ví s kolika dalšími státy, a co by mohl udělat s Irskem – Hybernská republika, rozdělená do departmentů – polovina u tajné policie, druhá informátoři – povinné odvody – země dočista vykrvácená –“ Jeden vojín z 86. pěšího pluku zachytil pohled jeho očí, planoucích vášnivou zlobou, a zcela šokován se mu klidil z cesty.

Odpoledne příštího dne bylo z hlídkového koše zahlédnuto seskupení tří lodí: Sirius, Iphigenia a Magicienne, přesně na stanoveném místě srazu, které nespatřily ani náznakem ani Bellonu, ani Minervu a nepozorovaly ani žádný pohyb v přístavu Port-Louis. Toho večera začaly nabírat na palubu určené počty vojáků, převážených po klidné, mírně se vlnící mořské hladině. A Jack svolal všechny kapitány, aby jim vysvětlil postup akce. Zatímco hlavní síly budou provádět zastírací manévry před Sainte-Marie, Sirius má za úkol vylodit brigádu podplukovníka Frasera a houfnice u Grande Chaloupe, což je pláž na závětrné straně ostrova mezi Saint-Denisem a St. Paulem. Zároveň bude část brigád pod velením podplukovníka Keatinga vyloděna u Rivière des Pluies, a tak se Saint-Denis dostane mezi dva ohně. Tady také musí být vyloděni ostatní vojáci, jakmile dorazí transportní plavidla, neboť fregaty v tuto chvíli pluly samotné, s napnutými všemi plachtami, které dokázaly unést.

Pluly vytrvale kupředu, pořád na dlouhých, nepříliš vzedmutých vlnách, poháněny mírným větrem, který se opíral do přídavných plachet, rozvinutých odshora až dolů. Byl to úžasný pohled na jejich dokonalou linii, roztaženou na mořské hladině více než na míli daleko, jedinou bílou skvrnu v té jedinečné modři. Pluly vytrvale kupředu, aniž by se kdokoliv dotkl plachet, s výjimkou jejich přestavění, aby zabíraly ještě lépe, od slunce západu až do ranní hlídky. A po celou tu dobu komodor zaměřoval svůj dalekohled na velké jiskřivé hvězdy, zavěšené na sametové obloze, aby znovu a znovu kontroloval pozici, s účinnou pomocí Richardsona a zanedbatelnou pomocí navigátora pana Buchana, nařizoval spustit logoměr každou půlhodinu a ustavičně posílal někoho dolů, aby zjistil údaje na chronometru a barometru. Při dvou úderech zvonu během ranní hlídky dal rozkaz zkrátit plachty. A barevné lucerny spolu s výstřelem ze závětrného děla sdělily eskadře rozkaz provést to samé.

Svítání ho zastihlo stále ještě na palubě. Byl v neholené tváři popelavý a víc stáhnutý do sebe, než se Stephen odvážil připustit. La Réunion ležel jasně patrný na levoboku přídě a ospalí vojáci, trousící se na palubu, měli radost, že jej vidí. Nahrnuli se na příďovou nástavbu a prohlíželi si pevninu dalekohledy. A nejeden z nich volal, že na útesech nevidí žádný příboj, nic než jemnou linku bílé pěny. „Za dvanáct hodin se tak radovat nebudou,“ pronesl Jack potichu v odpověď na Stephenův tázavý pohled. „Barometr klesal celou noc. Ale stejně, možná že tam doplujeme dřív, než se to spustí.“ Zatímco mluvil, sundal si kabátec a košili a potom, když dal rozkazy Trollopovi, veliteli hlídky, také kalhoty. Ze zábradlí skočil po hlavě do vody, vynořil se s odfrkováním, plaval podél řady člunů, které každá fregata táhla za sebou, potom se podél nich vrátil zpátky, vylezl na palubu a celý zmáčený sešel do podpalubí. Námořníci z Boadicee na to byli dokonale zvyklí, ale červenokabátníky to šokovalo, neboť jim to připadalo frivolní. Jakmile byl dole z dosahu pozdravů „dobré ráno“ zleva i zprava, okamžitě se natáhl na lůžku a ve chvíli, kdy jeho dlouhé mokré vlasy spočinuly na polštáři, upadl do bezvědomí. V hlubokém spánku setrval navzdory dusajícím botám pluku vojáků a ostatním zvukům pracovního dne na palubě, až nepatrné cinknutí lžičky sdělilo nějaké vrstvě jeho mozku, že káva je připravena. Vyskočil, podíval se na barometr, zavrtěl hlavou, ponořil hlavu do škopku s vlažnou vodou, oholil se, snědl bohatýrskou snídani a objevil se na palubě čerstvý, do růžova vyspalý a o deset let mladší.

Eskadra plula podél pobřeží těsně podél útesu, o nějž se moře mírně lámalo. Vytvářelo tři řady vysokých, dlouhých vln, přes které se dobře vedený člun mohl snadno dostat.

„Na mou čest, komodore, zdá se, že počasí nám docela přeje,“ oslovil jej podplukovník Keating. A potom zamával kloboukem na mladou ženu, která na útesu sbírala mlže, a hlasitěji na ni zavolal: „Bonjour, mademoiselle.“ Mladá žena, kterou už pozdravili ze tří vedoucích fregat, se k němu otočila zády a podplukovník pokračoval: „Myslíte si, že počasí vydrží?“

„Mohlo by vydržet,“ odpověděl Jack. „Ale taky by mohla přijít bouře. Musíme si počínat obezřetně. Nebude vám vadit, když se naobědváme co nejdříve, ve stejnou dobu jako mužstvo?“

„Ale vůbec ne. Budu moc rád – po pravdě řečeno už teď jsem vyhládlý.“

Možná že byl opravdu vyhládlý, konstatoval Jack, ale byl také nervózní. Keating seděl u svého časného oběda s dokonale lhostejným výrazem, ale jedl velice málo. Ještě nikdy nebyl pověřen tak důležitým velením a Jack také ne. Zatímco museli čekat, cítili oba, že břímě odpovědnosti na ně doléhá tak silně, jak by to žádný z nich nepovažoval za možné. Na každého z nich to však mělo jiný účinek. Zatímco Keating jedl velice střídmě a hodně mluvil, Jack zhltal většinu kachny a navrch ještě rozinkový nákyp, a vyhlížel zamyšleně ze záďového okna, za nímž v nevelké vzdálenosti ubíhala krajina. Daleko vzdálenější byly nevlídné, strmé hory. O něco blíže obdělávaná pole, sem tam dům, les, plantáže, vesnička a několik povozů, plazících se kupředu na pozadí zeleně. Jejich oběd netrval dlouho. Nejprve jej přerušilo hlášení o dvou plachtách, objevivších se na jihovýchodě – později se potvrdilo, že jsou to vedoucí transportní lodě, Kite a Groper – a potom jej definitivně ukončilo objevení se městečka Sainte-Marie, ještě předtím, než Jack stačil dovést ke zdárnému konci svůj první útok na rozinkový nákyp.

Zde se útes stáčel k pobřeží a eskadra zatočila podél něj a na komodorův rozkaz se položila do driftu. V tu ránu vypukl v městečku zmatek. Lidé pobíhali na všechny strany, ukazovali si na lodě, až k nim doléhalo jejich vřeštění, a nakládali povozy. Měli k panice pádný důvod, neboť těsně před jejich kotvištěm, kde pitná voda potoka vytvářela trhliny v korálovém útesu, pohodlně na dostřel kotvilo pět lodí, bočními střílnami s otevřenými příklopy obrácenými k pobřeží a hlavněmi děl hrozivě vysunutými a mířícími přímo na Sainte-Marie. K dovršení všeho zlého se hladina moře naplnila množstvím člunů s vojáky, veslujícími k pobřeží s očividným úmyslem se vylodit, obsadit město, spálit je, vyplenit a vyhladit. Na pláži se řadili vojáci z místní malé posádky, ale zjevně nevěděli, co mají dělat. Každý člověk, který dokázal sehnat koně, už dávno odklusal směrem k Saint-Denisu, aby tu vyhlásil poplach a zburcoval pomoc zdejší vojenské posádky.

„Zatím to probíhá moc dobře,“ řekl podplukovník Keating o něco později, když pozoroval dalekohledem předvoj pomocného sboru. „Jakmile jednou dostanou svoje polní kusy přes potok, tak se čertovsky zapotí, až je budou chtít přetáhnout zpátky. Jejich koně jsou už teď načisto vyčerpaní. Podívejte se na tu rotu pěchoty v poklusu! To je oddělá, naprosto oddělá!“

„Jo,“ zabručel Jack, „zatím to jde dobře.“ Ale v duchu byl více na moři než na pevnině a zdálo se mu, že příboj sílí. Dlouhé vlny, patrně v důsledku nějaké bouře na východě, teď dorážely daleko razantněji. Podíval se na hodinky, a ačkoliv do stanovené doby zbývalo ještě čtyřicet minut, nařídil: „Signalizujte Siriu, aby provedl rozkaz.“

Sirius ztěžka odpadl, stočil plachty do návětrné polohy a zamířil ke Grande-Chaloupe s téměř tisícovkou mužů a houfnicemi na palubě. Jakmile odplul, zaujaly jeho místo Kite a Groper a dvě další transportní plavidla, což paniku na pevnině značně prohloubilo.

Nebylo možné v plánu stanovit nějaký přesný interval mezi oběma vyloděními, neboť to pochopitelně záviselo na době, kterou bude Sirius potřebovat k obeplutí Saint-Denisu a dosažení smluveného bodu mezi tímto městem a St. Paulem. Ale všichni doufali, že to nebude trvat o mnoho déle než dvě hodiny. Avšak vítr slábl, a tak to teď vypadalo, že bude zapotřebí nejméně tří hodin. A vlnobití pokryté pěnou sílilo. Čekání bylo nepříjemné a bylo by ještě méně snesitelné, kdyby nebylo jasné, že právě dorazivší francouzská polní děla, vytažená na kopec za posádku, zahájí palbu. Vystřelovala pouze čtyřlibrové kule, ale s ohromující přesností. Po prvních zástřelných ranách jedna proletěla tak těsně kolem hlavy podplukovníka Keatinga, že rozhořčeně vykřikl: „Viděl jste to, pane? To bylo naprosto úmyslné. Ty hanebné nuly! Musí přece vědět, že jsem velícím důstojníkem!“

„Vy v pozemním vojsku nestřílíte na velící důstojníky, plukovníku?“

„Samozřejmě že ne, pane. Nikdy, jedině v melée. Kdybych byl na pevnině, poslal bych jim tam tryskem pobočníka. A tady je další. To je ale bezzásadové jednání. Jakobíni!“

„No, já myslím, že bychom to mohli zarazit. Vzkažte pro dělmistra. Pane Webbere, můžete pálit na ta polní děla po oddílech. Ale musíte zaměřit všechna děla osobně a nesmíte zničit žádný civilní nebo církevní majetek. Namiřte je tak, aby přestřelovaly město.“

Jakmile začala velká děla střílet jedno po druhém, neuspěchanou, pečlivě mířenou palbou, a kolem paluby se začala vznášet opojná vůně střelného prachu, napětí polevilo. Vojáci provolávali slávu, když pan Webber posílal své osmnáctilibrové koule mezi Francouze na pahorku, a znovu se rozeřvali nadšením, když zasáhl naplno jednu kolesnu, takže její kolo vylétlo vysoko do vzduchu a slétlo zpátky na zem, jako když se mincí hází panna-orel. Ale takový nerovný souboj nemohl trvat dlouho, francouzská děla byla zakrátko umlčena. A po celou tu dobu vlnobití sílilo, bílá pěna stříkala vysoko nad útes a velké dlouhé vlny se hnaly trhlinou v útesu, aby se rytmicky rozbíjely o pobřeží.

Nicméně bezvětří skončilo, vítr opět zesílil a bylo zřejmé, že ještě před setměním bude vát naplno, takže Jack konečně prohlásil: „Sirius by teď už měl být u Grande-Chaloupe. Myslím, že můžeme vyrazit.“

Vyrazili svižně další úzkou průrvou v útesu, kde potoční voda také vytvářela trhliny v korálovém útesu, a na další kotviště (ačkoliv rovněž nevelké) u ústí řeky Rivière des Pluies.

„To je ono,“ prohlásil podplukovník Keating s mapou v ruce. „Jestli se dokážeme dostat na břeh tady, tak nám nikdo nebude klást odpor. Bude trvat nejméně hodinu, než to dokážou obejít, možná déle.“

Pane Bože, pomyslel si Jack, když pohlédl na široký pruh příboje a strmou pláž posetou omletými balvany. Stoupl si k zábradlí a zařval: „Néréide, ahoj! Zakormidlujte k mojí zádi.“ Néréide vystřelila, zvrátila přední košovku a ležela kolébajíc se na vlnách. Na její ubytovací palubě stál lord Clonfert. A Stephen si povšiml, že má na sobě slavnostní uniformu – v bitvě to bylo běžné, ale v šarvátce to bylo zcela neobvyklé.

„Lorde Clonferte,“ zavolal Jack. „Znáte tu oceánskou plavební dráhu?“

„Ano, pane.“

„Je splavná?“

„Dokonale splavná v tuhle chvíli, pane. Můžu si vzít na starosti výsadek vojska okamžitě, pane.“

„Proveďte, lorde Clonferte!“ zakřičel Jack.

Néréide měla mezi svými čluny jeden malý, zajatý škuner, místní plavidlo. A do něj a do některých jejích dalších člunů proudila řada dychtivých vojáků a námořníků. Eskadra pozorovala, jak škuner doplul k okraji příboje, následován čluny. Tady se námořníci opřeli do vesel, vzdorovali proudu a čekali na velkou vlnu. Jakmile přišla, škuner vystřelil skrze lámající se hřeben a letěl kupředu. Mysleli si, že už úspěšně proplul, když na poslední chvíli narazil, deset metrů od pobřeží, zpomalil a byl vyhozen bokem na pláž. Jakmile vlna ustoupila, všichni muži vyskočili na břeh, ale zpětný proud člun stáhl přímo do spirály další vlny, která jej vysoko zdvihla a hodila jej na břeh tak prudce, že to lodi okamžitě přelomilo páteř a rozbilo žebra na kusy. Většina ostatních člunů dopadla stejně. Čluny byly rozbité na kusy, ale muži byli v bezpečí. Bylo vidět jenom čtyři těla, tmavé skvrny v bílé vodě, která to snášelo na západ podél pobřeží.

„Je naprosto nezbytné, abychom pokračovali!“ křičel plukovník Keating drsným hlasem. „Musíme dostat Saint Denis mezi dva ohně, ať to stojí, co to stojí!“

Jack řekl panu Johnsonovi: „Signalizujte Groperovi.“

Zatímco se transportní loď přibližovala k pobřeží, díval se na pláž a plovoucí trosky. Přesně jak předpokládal, smrtelně nebezpečný v tomhle stadiu byl jenom poslední úsek. Všude mimo vlnolam by čluny mohly přistát. A Groper bylo jediné plavidlo s natolik mělkým ponorem, aby mohlo doplout tak daleko. Když byla transportní loď na závětrném boku Boadicee, zavolal: „Pane Pullingsi, musíte krýt čluny. Doplujte s brigou až k nim, spusťte záďovou kotvu až na poslední chvíli a najeďte s ní na břeh, kam až to půjde, s přídí otočenou na jihozápad.“

„Aye, aye, pane,“ potvrdil Pullings.

Na palubě Groperu se začaly rozléhat rozkazy jeden za druhým a loď se pomalu probíjela k pevnině, zatímco posádka se v podpalubí lopotila s kotevním lanem, které soukala ze záďové střílny. Teď se loď rozjela daleko rychleji, do příboje a skrze něj. Dalekohledem Jack viděl, jak spustili kotvu, a o chvíli později Groper najel tvrdě na mělčinu těsně u pobřeží. Přední košová čnělka přelétla s praskotem přes palubu, ale chlapi u kotevního vratidla si toho ani nevšimli. Zuřivě navíjeli kabel a přinutili tak záď otočit se tak, že loď směřovala přídí přímo k jihozápadu, postavená proti vlnám, takže kryla těsně u břehu oblast klidné vodní hladiny.

„Dobrá práce, Pullingsi, fakticky dobrá práce, ale jak dlouho ta tvoje kotva vydrží?“ mumlal si Jack pro sebe a nahlas zavelel: „První oddíl kupředu.“

Čluny vyrazily, přistály a byly vytaženy na břeh. Ve většině případů byly napůl utopeny vodou, ale jen málokterý z nich se převrhl. Pláž se plnila červenokabátníky, kteří se řadili do vyrovnaných řad ihned poté, jak se vyškrábali na břeh. Někteří, pod velením podplukovníka McLeoda, zaujali pozice pár set metrů hlouběji do vnitrozemí. Potom kotevní lano Groperu prasklo. Vysoká, vzdutá vlna se zmocnila lodní zádě, zatočila s ní kolem dokola a mrštila lodí na neodpouštějící pláž. A protože její příď již byla rozsekána, rozpadla se okamžitě na kusy, takže příboj mohl zase s neztenčenou silou bušit do pobřeží. Vlna, která loď rozlámala, byla první ze stále mohutnějící série. Zároveň se také zvětšovala délka příboje a jeho dunivé burácení bylo stále hlasitější.

„Můžete tam poslat další loď, komodore?“ zeptal se Keating.

„Ne, pane,“ odpověděl Jack.

Na silnici, která vedla ze Sainte-Marie do Saint-Denisu a která se zde stáčela od pobřeží do vnitrozemí, aby se vyhnula bažinám, bylo vidět tři oddělené jednotky francouzských vojáků, jak se pomalu přesunují z východu na západ, směrem k Saint-Denisu. Jednotka podplukovníka McLeoda na pobřeží již postavila mezi pláží a silnicí z kamenů kladených na sucho obranné náspy a v dobrém pořádku se za nimi zformovala. Na levém křídle jejich linie si námořníci a námořní pěšáci vedli stejně. Ale protože stáli na vlhčí půdě, vystavěli širokou hradbu z drnů, na níž stál nepřehlédnutelný lord Clonfert ozdobený svou hvězdou a kloboukem se zlatým lemováním.

První oddíl došel proti vyloděné skupině na vzdálenost dvou set metrů. Zastavil se, vojáci nabili pušky, zamířili a vystřelili. Clonfert zamával směrem k nim kordem, natáhl se dozadu, chopil se muškety jednoho námořního pěšáka a opětoval palbu. Byla to téměř jediná střela, vypálená v odpověď na francouzskou salvu. Vyloděná skupina očividně přišla téměř o veškerý svůj prach.

Zatímco eskadra přihlížela, příliš vzdálená na to, aby mohla z neklidné mořské hladiny přesně střílet, ale natolik blízko, aby dalekohledy rozeznala veškeré podrobnosti, přihnali se tryskem ze silnice vedoucí ze Saint-Denisu dva kavaleristé, promluvili s důstojníkem a hnali se dál. Vojáci dali na rámě zbraň, seřadili se a vyrazili poklusem k Saint-Denisu. Druhý a třetí oddíl, jejichž důstojníci také přijali rozkazy od jízdních vojáků, rychle vyrazily kupředu. Zastavily na dostatečně dlouhou dobu, aby mohly vypálit jednu či dvě salvy, a oba byly přivítány Clonfertem, stojícím na vrcholku své hradby. Jedl suchar a pokaždé jej odložil na kapesník, aby mohl vystřelit. Jednou zasáhl důstojníkova koně, ale většinou svou mušketou chybil.

Ze Saint-Denisu přijíždělo stále více jezdců na koních, jeden z nich byl pravděpodobně polní důstojník, který poháněl vojáky, aby si pospíšili. Závěr byl průzračně jasný: podplukovník Fraser se vylodil ze Siria a tihle muži byli odvoláváni k obraně hlavního města.

„Transportní lodě Magicienne a Kite a Solebay musí okamžitě vyplout a podpořit ho,“ nařídil Jack. „Zbytek eskadry zůstane tady, pro případ, že by se moře do dopoledne uklidnilo.“ Podplukovník Keating souhlasil. Zdálo se, že mu tento autoritativní rozkaz přišel vhod, a Stephen měl dojem, že plukovník ztratil jistotu, že má situaci dokonale pod kontrolou – že nemožnost komunikovat s pobřežím, které je na dohled, je pro něj zcela novou zkušeností.

Během celé této doby Stephen a Farquhar stáli u ornamentálního záďového zábradlí, aby ostatním nepřekáželi, dvě postavy tak neviditelné, jak jen to během těch vojenských porad bylo možné, seděli při nich naprosto mlčky, ošumělí mezi nádhernými uniformami. Ale teď, po rychlé poradě s Farquharem, Stephen řekl Jackovi: „Dohodli jsme se, že pokud se podplukovník Fraser pevně uchytil na opačné straně ostrova, tak bych měl být vysazen na břeh tam.“

„Znamenitě,“ souhlasil Jack. „Pane Fellowesi, připravte bocmanovu lavičku. Vzkažte pro mého kormidelníka. Bondene, půjdete na palubu Magicienne s doktorem.“

Vše, co zůstalo z tohoto dne plného napětí a obav u ústí řeky Rivière des Pluies, bylo nyní soustředěné pozorování příboje. Chvíli před západem slunce umrtvil půlhodinový liják takové intenzity, jaká byla nevídaná i v těchhle zeměpisných šířkách, příbojové vlny pokryté bílou tříští natolik, že plavební dráha byla o něco zřetelnější, takže jeden poddůstojník z 56. pluku, domorodec z Karibiku od dětství zvyklý plavat v příboji, se dobrovolně přihlásil, že přeplave na břeh a doručí podplukovníkovi McLeodovi rozkazy od podplukovníka Keatinga. Vrhnul se do příbojových vln se sebejistotou tuleně, zmizel a znovu se objevil na hřebenu vlny, která ho bez úhony vyplavila až na čáru přílivu, kde ho jemně postavila na nohy. Krátce nato McLeod, když předtím zakryl nahotu poddůstojníka plédem, odpochodoval v čele svých mužů, aby obsadil malé vojenské stanoviště u Sainte-Marie, opuštěné jeho osazenstvem, a aby zde vztyčil britskou vlajku a zužitkoval zásoby ponechané zde strážním oddílem.

Avšak setmělo se tak náhle, jak je to v tropech obvyklé, takže nebylo možné vyslat na hladinu, dmoucí se s obnovenými silami, žádný člun. Lodě se neklidně zmítaly po celou noc a ráno se hřebeny vln stále s burácením lámaly na pláži. Došlo snad k nepatrnému umoudření počasí, souhlasil Jack, ale to zdaleka nepostačovalo a jeho nezlomný názor byl ten, že by měli okamžitě vyrazit ke Grande-Chaloupe, aby zde posílili jednotky vyloděné ze Siria a Magicienne, a nechat Iphigenii a nějaké další transportní lodě přistát později téhož dne u Rivière des Pluies, pokud se moře zklidní. Naštěstí podplukovník Keating sdílel tento názor bezezbytku, a tak Boadicea napnula všechny plachty, minula Saint-Denis, kde vojáci přísahali, že slyší dělostřeleckou palbu z opačné strany města, obeplula mys Bernard a zamířila pod pyramidami plachet jiho-jihozápadně ke Grande-Chaloupe, na míle daleko viditelná z palub nahromaděných lodí a provázená nyní zřetelně slyšitelnou dělostřelbou z kopců nad pobřežím.

Zůstali na místě a tady, na závětrné straně ostrova, se jim naskytl úžasně odlišný pohled. Tiché pláže, velké mořské vlny přelévající se jedna přes druhou, čluny plující na všechny strany. A nahoře v kopcích vzorně uspořádané roty červenokabátníků. Roty turbanů, děla v plné práci a další děla vlečená nahoru řadami námořníků, kteří na dálku připomínali mravence.

Podplukovník se svým štábem pospíchal na břeh, veškerá únava byla ta tam. Vojáci, děla, těžká výzbroj, to vše začalo proudit z fregaty na ostrov. Jacka však povinnosti nutily zůstat na lodi, a tak stál u zábradlí a pozoroval hemžení dalekohledem. „Tohle je zatraceně ubohý způsob, jak se účastnit bitvy,“ postěžoval si panu Farquharovi. „Jak tomu Keatingovi závidím!“

Podplukovník Keating, kterému hned na pláži přivedli ukořistěného koně, hnal svého oře nahoru po stezce k předsunutému stanovišti podplukovníka Frasera, odkud oba pozorovali scénu. „Tady máte terén pro úžasně regulérní útok,“ prohlásil Keating s velkým uspokojením a přejížděl dalekohledem zleva doprava. „A nanejvýš rozvážně uspořádanou obranu. Francouzi ty své síly rozestavili opravdu velice příhodně.“

„Ano, pane. Je to opravdu tak regulérní, jak jen si může člověk přát, jen kdyby nebylo těch modrokabátníků. Vyřítí se kupředu a obsadí obranné valy dřív, než je stačíme postřílet. Ale musím jim přiznat, že když sem nahoru tahali ty houfnice, dělali zázraky. Ale celkem vzato, je to opravdu zcela regulérní. Támhle napravo, pane, za tím signalizačním stanovištěm, Campbell a jeho sipáhíové vykopali báječné přístupové trasy. Čekají jenom na povel k útoku. Tak se dostaneme o dvě stě metrů blíž k tomu půlměsíčnému ravelinu.“

„Tak proč ten rozkaz nevydáte, pro Kristovy rány? Vždyť už přece nepřítele obchvátili po křídle! Kde máte svého pobočníka?“

„Je hned za vámi, pane. Ale, s vaším dovolením, pane, támhleta skupina vyjednává o příměří. Objevil se tu ten politický gentleman z lodě, přišel ještě s jedním duchovním a skupinou mariňáků a řekl mi, že musí mluvit s francouzským velícím důstojníkem. A tak, protože víme, že je to guvernérův poradce, tak jsme zatroubili šamádu a poslali ho s vlajkou příměří na druhou stranu. Připadalo mi to správné. A přesto toho teď lituju… Myslíte si, že to má v hlavě úplně v pořádku, pane? Poprosil mě, abych mu podržel tuhle kost, a řekl, že by ji Francouzům nesvěřil za nic na světě.“

„Ach, tihle politici, však je znáte, Frasere…“ řekl podplukovník Keating. „Stejně to k ničemu nebude. Jsou na tom svém kopci až moc solidně opevněni. A dokonce i kdyby z východu přišel McLeod, bude nám trvat dobře týden, než je běžnými postupy zatlačíme do jejich hlavního opevnění.“

S velkým zájmem studovali dalekohledy hlavní opevnění, když je oslovil pobočník: „Promiňte, pane, ale doktor Maturin se vrací s nějakým francouzským důstojníkem a pár civilisty.“

Podplukovník Keating jim vyšel naproti. Stephen řekl: „Plukovníku Keatingu, tohle je plukovník Saint-Susanne, který velí francouzským jednotkám na ostrově. Tihle pánové představují civilní vládu.“ Oba vojáci si navzájem zasalutovali, civilisté se uklonili. Stephen pokračoval: „Ve snaze zabránit prolévání lidské krve si přejí slyšet podmínky, za nichž byste přijal kapitulaci celého ostrova. A já jsem je o své vůli ujistil, že podmínky budou čestné.“

„Jistě, pane,“ odpověděl podplukovník Keating s ledovým pohledem upřeným na Stephena. „Pánové, pojďte laskavě tudy.“

Jack a Farquhar, pořádající všední přesnídávku a jen tak mimoděk opakovaně projevující údiv nad tím, že palba v kopcích zmlkla, byli nejprve přerušeni provoláváním slávy na pobřeží a potom podporučíkem, který přinesl naškrábaný vzkaz: „Promiňte, pane,“ omluvil se Jack a četl: „Můj drahý komodore – váš přítel nás zklamal – ošidil nás o naši bitvu, o tu nejregulérnější bitvu, jakou si dokážete představit. Probili jsme se až k jejich předsunutým strážím – provedli jsme obchvat jejich pravého křídla – a potom zčistajasna nabídnou kapitulaci, ve snaze zabránit prolévání lidské krve, vskutku to řekli takhle – přijímají obvyklé podmínky – se všemi vojenskými poctami, ponechají si poboční zbraně a výstroj, hotovost a tak dále – takže jestli vám tohle vyhovuje, tak prosím vás, pojďte to na břeh podepsat, spolu se sobě oddaným, poníženým služebníkem, H. Keatingem, pplk.“

Komodor se hlasitě rozesmál, tloukl se do masivního stehna, zvedl ruku a prohlásil: „Guvernére, budete mít radost. Vzdali se a vás očekává vaše království. Či přinejmenším tenhle ostrov.“

KAPITOLA SEDMÁ

Jeho Excelence guvernér ostrova La Réunion seděl v čele poradního stolu. Měl teď na sobě uniformu stejně oslnivou, jako byly zlaté a šarlatové uniformy podplukovníku po jeho levici, a daleko oslnivější než větrem vyšisované modré uniformy námořních důstojníků po jeho pravici. A teď už naprosto nepřicházelo v úvahu, že by při poradách seděl mlčky. Avšak v jeho dychtivé, inteligentní tváři nebylo ani stopy po nějaké povýšenosti, zatímco se snažil přimět shromáždění k jednomyslnému schválení komodorova revolučního schématu, jeho plánu okamžitě zaútočit na ostrov Mauritius a vylodit se z ostrova Flat zároveň v Port-Louisu a v sousedním Jihovýchodním přístavu na opačné straně ostrova. Podplukovník Keating jej podporoval od samotného začátku. Ale musela být ještě překonána zřetelná tendence užívat si po nějakou dobu plodů vítězství, „nechat chlapy trochu odpočinout“, a poněkud chvályhodnější snaha připravit tažení s náležitým rozmyslem, aby tak například moždíře nedorazily na bojiště bez nábojů a podobně. Neboť kdyby takto ambiciózní a riskantní operace měla selhat, mohla být její realizace ospravedlněna jedině jednomyslným hlasováním.

„Připojuji se ke komodorově výzvě, pánové,“ promluvil pan Farquhar, „a volám, neztrácejme ani minutu! Tohle je chvíle, kdy máme převahu pěti ku třem, co se týče počtu fregat, kdy máme k dispozici loďstvo transportních plavidel, vojáky oslněné vítězstvím a přesné zpravodajské informace o síle nepřítele a jeho rozmístění na Mauritiu, které nám poskytují jeho vlastní záznamy zde.“

„Slyšte jej, slyšte!“ zvolal podplukovník Keating.

„Jelikož máme převahu na moři, můžeme soustředit své síly, kdekoliv se nám zamane. Kromě toho můj kolega,“ uklonil se směrem ke Stephenovi, sedícímu na protějším konci stolu – „mě ujišťuje, že v tomto kritickém okamžiku, v tomto velice příznivém kritickém okamžiku je nanejvýš pravděpodobné, že naše snaha podkopat morálku nepřítele bude korunována úspěchem. A my všichni velice dobře známe schopnosti doktora Maturina v tomto ohledu.“ Nebyl to zrovna nejšťastnější argument. Někteří z podplukovníků, kteří se lopotili a vynaložili obrovské úsilí v naději, že si dobudou slávy, upřeli na doktora Maturina pochmurný pohled. Pan Farquhar si to uvědomil a rychle se snažil věc napravit: „A možná ještě důležitější v tuhle chvíli je skutečnost, že nemáme svázané ruce. Leopard odvezl naše depeše do Kapského Města a nevrátí se. Žádné rozkazy kteréhokoliv nadřízeného, neobeznámeného s přesným stavem lokálních podmínek, neodejmou řízení operací z rukou těch, kteří s nimi obeznámeni jsou – v tuhle chvíli nemůže dorazit žádná nová skupina štábních důstojníků s plánem tažení upečeným v Bombaji, Fort Williamu či ve Whitehallu. Tenhle stav ovšem nemůže trvat věčně.“

„Slyšte jej, slyšte!“ zvolali podplukovníci Keating, McLeod a Fraser. A ti zavalitější, obezřetnější důstojníci si vyměnili nejisté pohledy.

„Jsem dalek toho, abych snižoval trpělivou, mravenčí štábní práci,“ pokračoval guvernér. „Viděli jsme její potěšující výsledky na tomto ostrově. Ale, pánové, promeškaná příležitost už se nikdy nevrátí. A musím vám připomenout, že Štěstěna je na temeni plešatá.“

Cestou z guvernérovy rezidence ulicemi lemovanými plakáty s guvernérovým provoláním řekl Jack Stephenovi: „Co nám to Farquhar povídal o té Štěstěně? To jako že má prašivinu?“

„Mám za to, že se odvolával na tu starou okřídlenou frázi – znamená to, že ji člověk musí chytit za čupřinu nad čelem, neboť jakmile už tě jednou minula, tak není šance ji chytit za pačesy. Symbolicky to vyjadřuje, že za ušima už nemá vůbec žádné vlasy, jestli mě chápeš.“

„Aha, no jo, chápu. Docela trefně řečeno. Ačkoliv pochybuju, že těm těžkotonážním humrům to dojde.“ Odmlčel se, chvíli přemýšlel a potom řekl: „Ale stejně, moc vhodné to není, že je na temeni plešatá. No ale, jestli je to všechno symbolické, všechno jen symbolické…“ Upíral zrak s vlídným uspokojením na atraktivní, elegantní ženu doprovázenou ještě štíhlejší černou otrokyní a ustoupil do škarpy, aby mohly projít. Ženy se tvářily nadutě, nevěnovaly mu sebemenší pozornost, byly vzdáleny tisíce mil, a tak pokračoval: „Ale stejně jsem rád, že pochopili rozumové argumenty. Pro pána, Stephene, tyhle porady jsou tak zoufalou ztrátou času! Kdyby se vlekly ještě jeden den, tak by se eskadra dočista rozptýlila – Sirius už odplul – a já bych musel postupovat podle svého vlastního plánu. Moje hlavní povinnosti jsou svázány s mořem a musím se dostat k Hamelinovi dříve, než se vrátí Bellona a Minerva. Ale stejně, mohl bych je obě zkombinovat. Pullingsi!“ zařval.

Na druhé straně ulice Pullings odstrčil dívku po svém boku a přešel ulici, zrudlý až ke kořínkům vlasů, ale zároveň také zářící radostí. „Našel jste něco podle svého gusta, Pullingsi?“ zeptal se Jack. „Myslím z profesionálního hlediska?“

„Ach, ano, pane – staral jsem se o ni jen na minutku, pro pana… pro jednoho důstojníka, pane – ale pochybuji, že mi ji necháte, pane – je až moc hezká, až na pár červů v žebrových článcích, ve spodních žebrových článcích.“ Pullings byl vyslán do St. Paulu na palubě Siria, když se fregata okamžitě po kapitulaci odpoutala, aby zablokovala všechna plavidla na rejdě. Dostal příkaz, aby si sám vybral náhradu za Gropera, a počínal si přitom tak hrdě jako Pilát Pontský. Sledovali mladou ženu, která se zavěsila do pana Joyce z transportní lodě Kite, a když dvojici minuli, Pullings, který teď už mluvil daleko souvisleji, neboť byl zbaven pocitu viny – důstojníci kupodivu považovali Jacka Aubreye za morálně bezúhonnou osobu, navzdory všem důkazům svědčícím o opaku –, a rozpovídal se o přednostech své kořisti, korzárského škuneru pobitého měděným plechem a plně vystrojeného.

U bran vládních stájí se rozdělili, a zatímco Bonden vyváděl mohutného černého koně, kdysi pýchu francouzské posádky, Stephen řekl: „Tohle asi není pravá chvíle zeptat se tě, jak chceš zkombinovat oba plány, ale přiznávám se, že jsem hrozně zvědavý, jak to chceš udělat. Bondene, radím vám dobře ve vašem vlastním zájmu, nestůjte vzadu za kopyty toho zvířete.“

„Jestli se mnou pojedeš do St. Paulu,“ odpověděl Jack, „tak ti to řeknu.“

„Běda, za půl hodiny mám audienci u biskupa a potom schůzku v tiskárně.“

„Možná je to tak nejlepší. Ráno budeme mít ve všem daleko víc jasno. Bondene, odkotvěte na přídi.“

A skutečně, ráno bylo všechno daleko jasnější. Komodor přijal všechny důstojníky, kteří měli hrát v nastávajícím konfliktu nějakou roli. Všechna fakta měl přehledně roztříděna a Stephena přijal v kajutě přeplněné tabulkami a mapami.

„Tady, podívej se,“ řekl a ukázal na mapě ostrov tři nebo čtyři míle daleko od Jihovýchodního přístavu, „je Ile de la Passe. Leží u útesu přímo na okraji jediného dostatečně hlubokého průlivu vedoucího do přístavu. Je to pekelná plavební dráha, úzká, dvakrát se ostře lomí a dno je pokryté spoustou prahů a úskalí. Ostrov je pěkně silně opevněn – je tam asi dvacet těžkých děl – ale město opevněné není. Čekají nás ze severu, kde jsme až doteď prováděli blokádu, a většina jejich sil je kolem Port-Louise. Takže jestli vyřídíme Ile de la Passe – a několik fregat by to mělo dokázat –“

„Přestože je to tam tak obtížně splavné? Tohle jsou opravdu hrozivá úskalí, pane bratře. Vidím značenou hloubku dvou až tří sáhů pár mil uvnitř korálové bariéry – a tady je ohromná oblast, kde je napsáno Za přílivu splavné pro kanoe. A ta tvoje plavební dráha, to je jen obyčejný hádek a ještě k tomu pěkně hubený. Ale já tě přece nebudu učit tvému řemeslu.“

„Dá se to provést. Clonfert a ten jeho černý lodivod znají tyhle vody dokonale. Podívej, tady je právě po ruce kotviště v Jacotet, tam kde se zmocnil té americké lodě. Ano, měli by to zvládnout docela dobře. Ačkoliv se to dá samozřejmě provést jen ve člunech a v noci. Lodě by nevydržely tu dělostřelbu, nejspíš by to šeredně odnesly. A potom, jakmile ostrov jednou obsadíme, tak bude pro Francouze obtížné se ho znovu zmocnit. Jejich baterie nedostřelí přes vnitřní zátoku, a protože nemají v Jihovýchodním přístavu žádné válečné lodě, dokonce ani dělové čluny, nemají prostředky, jak dostat svoji artilerii na dostřel. Nemůžou nás ani vyhladovět, dokud dokážeme přivážet potraviny po moři. Takže jestli udržíme Ile de la Passe, připravíme Francouze o jejich nejlepší přístav po Port-Louisu, máme základnu pro své vylodění a vymaníme celý ten prostor z dosahu baterií, takže můžeš po ostrově šířit své letáky a sbírat léčivé bylinky.“

„Vypadá to jako moc pěkný plán,“ řekl Stephen.

„A není?“ usmál se Jack. „Keating už poslal na palubu Néréide pár dělostřelců z Bombaje a nějaké evropské vojáky, aby to místo obsadili, že je dobudeme. Protože velitel Néréide má samozřejmě daleko víc lokálních znalostí než zbytek eskadry dohromady.“

„Nezdá se ti, že to, jak Clonfert převrhl tu malou loď u Rivière des Pluies, vrhá trochu stín na jeho kvalifikaci?“

„Ne, nezdá. Za těch okolností se to mohlo stát každému, zvlášť když si o tobě vojáci myslí, že máš strach. Já bych se o to pokusil také. Ale nehodlám mu u Ile de la Passe svěřit velení, nechci, aby si hrál na Cochrana. Velení bude mít Pym. Pym není možná žádná bystrá hlava, ale je to dobrý, charakterní chlap, přesný jako hodinky. A to samé Néréide, Iphigenia a možná i Staunch –“

„Co je tahle Staunch zač?“

„Je to briga, připlula včera večer z Bombaje. Užitečná malá briga a ve vynikajícím stavu. Má ji Narborough, ohromně vojácký chlápek. Vzpomínáš si na Narborougha, Stephene?“ Stephen zavrtěl hlavou. „Ale jistěže si vzpomínáš,“ vykřikl Jack. „Lord Narborough, velký tmavý chlap s novofoundlandským psem, třetí důstojník na Surprise.“

„Myslíš Garrona,“ zabručel Stephen.

„Garron, samozřejmě. Máš naprostou pravdu. Tenkrát to byl Garron, ale jeho otec loni zemřel, takže teď se jmenuje Narborough. Takže Néréide, Iphigenia a možná Staunch, jestli jeho kapitán dokáže doplnit vodu včas a dostat se do Port-Louisu, zatímco Pym bude sledovat Hamelinovy pohyby. Iphigenia zůstane a Sirius a Néréide vyplují na jih k Ile de la Passe.“

„Takže Néréide se sem nevrátí?“

„Myslíš, aby čekala na novoluní? Ne, tolik času nemáme.“

„Tak v tom případě bych měl jít na palubu hned teď. Na Mauritiu je potřeba udělat spoustu práce, a čím dřív se tam dostanu, tím lépe. Protože, něco ti povím, kamaráde, i když jsou méně smrtonosné, tak moje letáky jsou stejně účinné jako tvoje – jako ty tvoje dělové koule.“

„Stephene,“ řekl Jack. „O tom já vůbec nepochybuju.“

„Málem jsem řekl jako tvoje boční salvy, ale nechtěl jsem nějakým nadneseným přirovnáním urazit zárodečného baroneta. Protože Farquhar mi řekl, že jestli tohle druhé tažení bude stejně úspěšné jako první, tak šťastný velitel bude určitě tímhle titulem poctěn. Nechtěl bys být baronetem, Jacku?“

„Inu, co se toho týče,“ odpověděl Jack, „nevím, že bych se o to moc staral. Jack Aubrey z časů krále Jakuba by se starou belu staral o to, jestli je či není baronet, chápeš. Ne že bych se v nejmenším poškleboval lidem, kteří zvítězili v nějaké velké námořní bitvě – je dobře a namístě, že z nich jsou šlechtici –, ale když se podíváš na tu záplavu titulů, kramáři, špinaví politici, zastavárníci… no, tak jsem radši jen obyčejný Jack Aubrey – kapitán Jack Aubrey, protože já jsem na svoji námořnickou hodnost hrdý jako Nabuchodonosor, a jestli někdy vztyčím svou vlastní vlajku, tak napíšu nad dveře chaty v Ashgrove velkými písmeny: Tady bydlí admirál Aubrey. Nemysli si, že jsem jedním z těch divokých demokratických Jakobínů, Stephene – nenech se unést tou představou –, ale různí lidé se na tyhle věci dívají různě.“ Odmlčel se, a potom řekl s úšklebkem: „Řeknu ti o jednom chlapíkovi, který by dal nevím co za to, aby se stal baronetem – je to admirál Bertie. Svádí to na svoji manželku, ale celé válečné námořnictvo ví, jak intrikoval a usiloval o Lázeňský řád. Pro pána!“ srdečně se rozesmál, „jen si představ, jak se jako starý chlap, víc než šedesátiletý, plazíš před St. Jamesem. I když je fakt, že bych možná uvažoval jinak, kdybych měl syna. Ale o tom pochybuju.“

Odpoledne příštího dne se doktor Maturin, kterého předcházely dva žoky vyhlášek, prohlášení a letáků, některé vytištěné v Kapském Městě, ale jiné vydané v Saint-Denisu před tak krátkým časem, že na nich ještě nezaschla tiskařská čerň, dostavil na palubu Néréide se zpožděním šesti hodin. Ale posádka Néréide nebyla na jeho způsoby zvyklá. Byla bez sebe netrpělivostí, aby už mohla vyrazit v patách Iphigenii, která vyplula za rozbřesku. A proto jej nechala spadnout mezi člun a bok lodi. Při tom pádu se udeřil do hlavy a do zad o obrubnici člunu, přerazil si dvě žebra a omráčený se potopil do teplé, průzračné vody. Fregata už byla na cestě, a ačkoliv okamžitě zastavila, ani jeden muž na palubě neudělal nic cennějšího, než že pobíhal několik minut po palubě a křičel. Když konečně fregata spustila záďový člun, byl by Stephen už utopený, kdyby se jeden černoch, který nesl žok s letáky, pro něj nepotopil a nevytáhl jej.

Ohromně jej to vyčerpalo, a ačkoliv počasí bylo mírné a slunce hřálo, zápal plic jej upoutal na lůžko na dlouhé dny. Přesněji řečeno na kapitánovo lůžko, neboť lord Clonfert se ze své kajuty na spaní přestěhoval a zavěsil si hamak v přední části velké kajuty.

Stephen proto nemohl sledovat rychlou plavbu na sever, přišel o setkání lodí před přístavem Port-Louis a nesledoval jejich návrat na jih po rozbouřené mořské hladině, aby odvezly komodorův plán útoku na Ile de la Passe. Zmeškal všechno, až na zvuky jejich prvního nezdařeného pokusu shromáždit čluny pro útok za černočerné noci, kdy se vichřice opírala do maximálně refovaných košových plachet, kdy lodivod Néréide nedokázal najít plavební dráhu a kdy je nepříznivé počasí přinutilo vrátit se do Port-Louisu. Avšak na druhou stranu se za těchto okolností v obzvláště důvěrné atmosféře ještě více sblížil s Clonfertem a McAdamem.

Kapitán strávil mnoho hodin u Stephenova lůžka. Jejich rozhovory byly nesoustavné a většinou nikterak závažné. Ale Clonfert projevoval téměř ženskou ohleduplnost – dokázal být zdrženlivý, tichý a vždycky věděl, kdy Stephen chce chladivý nápoj či otevřít větrací světlík. Rozmlouvali spolu o románech, o nejnovější romantické poezii, o Jacku Aubreyovi či spíše o jeho bojových akcích tím nejdružnějším způsobem. A občas Stephen rozpoznával mezi rozličnými osobnostmi, které se skrývaly v nitru jeho hostitele, jemné, zranitelné stvoření, jež dokázalo vzbudit jeho sympatie. Avšak jeho intuice, přemítal Stephen, ačkoliv je tak příjemná mezi čtyřma očima, mu neslouží dobře, když jsou v místnosti tři a více lidí, ani když je zneklidněný. Jack ho nikdy nepoznal z téhle téměř domácké stránky. Jeho ženy jej tak bezpochyby znají. A možná právě tomuto svému rysu vděčí za své úspěchy u nich.

Tyto úvahy byly ještě více podníceny návštěvou jeho starého spoluplavce Narborougha, před kterým se Clonfert nepřirozeně předváděl, strhával hovor na sebe, nepřestávaje vykládat anekdoty o siru Sydney Smithovi, a jemuž dával najevo svou nadřazenost s takovou agresivitou, že se velitel Staunche naprosto znechucen brzy vrátil na palubu své lodi. Avšak ještě toho samého večera, kdy Néréide a Staunch připluly opět k Ile de la Passe jižní trasou, zatímco Sirius připlul severní, aby nevzbudili podezření, choval se Clonfert opět mírně, uhlazeně a ohleduplně, dokonce smířlivě, jako kdyby si byl vědom svého prohřešku. A když Stephen na jeho přání znovu minutu po minutě líčil, jak se Jack zmocnil Cacafuega, Clonfert prohlásil s povzdechem: „Inu, za to ho ctím, na mou čest. Zemřel bych šťastný, kdybych měl za sebou takové vítězství.“

Stephenovy vztahy s McAdamem nebyly zdaleka tak harmonické. Podobně jako většina příslušníků lékařského stavu byl také Stephen nevalný pacient. A podobně jako většina příslušníků lékařského stavu měl také McAdam autoritativní přístup k těm, kdož podléhali jeho péči. Jakmile se jeho pacientovi vrátily duševní schopnosti, začali se přít o vhodnosti náplasťovitých obvazů, projímadla a pouštění žilou, což všechno Stephen odmítal slabým, ochraptělým, ale vášnivým hlasem jako „naprosto selhavší prostředky, vhodné tak pro Paracelsea či k prodeji na jarmarku v Horní Dolní“ a zároveň se poškleboval McAdamově slabosti pro svěrací kazajky. Avšak nic z toho, ani ve spojení s tím, že Stephen se zotavil bez jakýchkoliv léčebných prostředků s výjimkou chininu, který si sám podával, by v McAdamovi nevyvolalo skutečné nepřátelství, kdyby nebylo toho, že žárlil na pozornost, kterou Clonfert Stephenovi věnoval, na Stephenovu moc nad Clonfertem a na jejich potěšení z přítomnosti toho druhého.

Vstoupil do kajuty, jenom částečně přiopilý, toho večera předtím, než se Néréide a Staunch, ačkoliv zdrženy protivětrem, měly spojit u břehů Ile de la Passe se Sirieem ke společnému útoku, změřil Stephenovi puls a řekl: „Je tady pořád malinký ždibeček horečky, kterou by pouštění žilou určitě co nevidět srazilo. Nechám vás zase nadýchat se čerstvého vzduchu na palubě zítra, jestli ovšem kvůli boji pro vás vůbec zbude kus volné paluby.“ Vytáhl z kapsy hranatou lékárnickou láhev, pořádně si nalil do Stephenovy medicínské dózy, sehnul se a zdvihl papír, který zapadl za lůžko – list po jedné straně potištěn jakýmsi textem. „Co to je za jazyk?“ zeptal se, přidržuje jej u světla.

„To je irsky,“ odpověděl Stephen chladné. Měl na sebe ohromný vztek, že nechal list na očích, protože navzdory tomu, že jeho aktivity už nebylo nutné chovat v tajnosti, jeho pevně zakořeněný smysl pro obezřetnost byl hluboce raněn. Byl ovšem rozhodnut nedat to v žádném případě najevo.

„Tohle nejsou irská písmena,“ blábolil McAdam.

„Řekl bych, že irské litery najdete ve francouzských koloniích jen zcela výjimečně.“

„Soudím, že je to určený pro tu papeženskou holotu na Mauritiu,“ zabručel McAdam. Měl na mysli ty Irčany, o nichž se vědělo, že byli odvedeni do francouzské armády. Stephen na to neodpověděl a McAdam pokračoval: „Co se tam píše?“

„Copak nerozumíte irsky?“

„Samosebou že ne. K čemu by byla civilizovanému člověku irština?“

„To záleží na tom, co si představujete pod pojmem civilizovaný člověk.“

„Já vám povím, co si představuju pod pojmem civilizovaný člověk. Je to člověk, který se nespolčuje s irskými rebelanty ve francouzských službách, který připíjí na královo zdraví a který provolává – ať žije papež!“ A s tím začal McAdam prozpěvovat Táhni domů, rebele a tento pronikavý, triumfální pokřik ubližoval stále ještě rozbolavělým a přecitlivělým Stephenovým uším.

Stephen si byl naprosto jist, že McAdam netuší, že on je katolíkem, ale přesto jeho podrážděnost, zjitřená horkem, rámusem, smradem a jeho současnou neschopností kouřit dosáhla takového stupně, že proti všem svým zásadám prohlásil: „Je nekonečná škoda, doktore Adame, vidět člověka s vaším nadáním, jak si zatemňuje mysl šťávou z hroznů.“

McAdam okamžitě sebral všechny své smysly a odsekl: „Je nekonečná škoda, doktore Maturine, vidět člověka s vaším nadáním, jak si otupuje smysly šťávou z makovic.“

Do svého deníku si doktor Maturin toho večera zapsal: „… a jeho uhrovitá tvář se náhle rozjasnila a on mě uzemnil mým opiem. Ohromil mě svou bystrostí. Ale skutečně si smysly otupuju? Jistěže ne. Stačí jen prolistovat stránky této knihy a vidím, že tu není patrný žádný pokles aktivity, ani duševní ani fyzické. Leták o skutečném chování Buonaparta k současnému jakož i předchozímu papeži je stejně dobrý jako cokoliv, co jsem kdy napsal. Byl bych rád, kdyby mohl být také přeložen. Zřídkakdy si vezmu víc jak tisíc kapek, což je ve srovnání se skutečnými kuřáky opia skutečně směšné, nemluvě o dávkách, které jsem bral za časů Diany. Mohu přestat, kdykoliv se mi zachce. Beru opium jedině tehdy, když má nevolnost je tak velká, že by mohla ohrozit mou práci. Jednoho dne, až bude střízlivý, zeptám se McAdama, jestli nechuť k sobě samému, ke svým bližním a k celému procesu žití byla mezi jeho pacienty v Belfastu běžná – jestli je nezničila. Moje nechuť podle všeho vzrůstá. A je patrně signifikantní, že necítím vůbec žádnou vděčnost k tomu muži, který mě vytáhl z vody. Udělal jsem příslušná gesta, jak to lidské ohledy vyžadují, ale necítím k němu žádnou opravdovou vděčnost. Je to snad opravdu nelidské? Lidskost vysáta nevolností? A vzrůstá to. A ačkoliv moje nenávist k Buonapartovi a jeho zlému systému je účinným povzbuzujícím prostředkem, nenávist sama je ubohým, sterilním typem motivace. A s opiem či bez něj se mi zdá, že nevolnost mě má v moci i ve spánku, neboť tu je často přítomna, připravena se mě zmocnit, jakmile se probudím.“

Ráno příštího dne k těm případům nepatřilo, jakkoliv často se opakovaly. Po celou noc Stephen v pravidelných intervalech naslouchal, zdali neuslyší nějaké zvuky svědčící o probíhající bitvě či dokonce o setkání s jinou lodí, ale marně. Probudil se po dlouhé, osvěžující dřímotě naprosto odpočatý a v nejlepší formě a uvědomil si, že horečka je pryč a že na něj někdo zírá mezerou v pootevřených dveřích. „Hola,“ vykřikl, ve dveřích se poté objevil nervózní kadet a oznámil: „Kapitán se poroučí doktoru Maturinovi, a jestli bude doktor vzhůru a cítit se dobře, tak před pravoboční přídí je mořská panna.“

Než se Stephen dostal k zábradlí, byla už blíže k zádi. Bylo to ohromné, našedlé stvoření s kulatým rypákem a masitými rty, vzpřímeně se tyčící nad hladinou a zírající na loď drobnýma, korálkovitýma očima. Jestli to opravdu byla panna, tak musela mít přítelkyni, která pannou nebyla, neboť v levé ploutvi držela velké šedé dítě. Rychle se vzdalovala za záď a upřeně je pozorovala, ale Stephen měl dost času popatřit na její opulentní ňadra, zaznamenat absenci krku, vlasů a uší a odhadnout její váhu na dvě stě padesát kilogramů, než se nad vlnami ukázal její široký ocas a ona se ponořila. Velice si tohoto zážitku vážil – vždycky chtěl nějakou mořskou pannu spatřit – propátral laguny jak na Rodriguezu, tak na jednom ostrově nedaleko Sumatry, ale vždycky se dočkal jen zklamání, až do tohoto šťastného okamžiku – a teď zjistil, že splnění přání jej naplňuje ještě větším uspokojením, než čekal.

„Jsem rád, že jste spokojen,“ řekl lord Clonfert, „a doufám, že to do určité míry vyváží moje neradostné zprávy. Sirius nám udělal čáru přes rozpočet. Podívejte se, kde zakotvil.“

Stephen se podíval směrem, kterým ukazoval. Ve vzdálenosti čtyř nebo pěti mílí napravo od nich se zvedalo jihovýchodní pobřeží Mauritia, z něhož vybíhal do moře útes Pointe du Diable. Také po jeho pravé ruce, ale ve vzdálenosti sto metrů, se prostíral na obě strany dlouhý korálový útes, občas se zvedající nad hladinu, občas mizící pod bílými hřebeny valících se vln, sem tam vytvářející ostrůvky, které místy vyčnívaly z mělké, světlejší vody uvnitř laguny. A na jejím vzdálenějším konci kotvil Sirius, těsně u opevnění ostrova, z jehož hradeb vlála v dalekohledu jasně viditelná britská vlajka.

Navzdory radosti, kterou Clonfert pociťoval nad Stephenovým vzrušením, bylo jasné, že je nanejvýš zklamán a vyvedený z míry. „Museli získat náskok dobrých dvacet mil, zatímco jsme křižovali proti větru u Mysu,“ prohlásil. „Ale kdyby měl Pym nějaké ohledy, tak by počkal do večera. Konec konců, půjčil jsem mu svého lodivoda.“ Avšak jako pozorný hostitel krotil veškeré pocity hořkosti, které by se ho mohly zmocnit, a zeptal se Stephena, zdali by chtěl posnídat.

„Jste velice laskav, můj lorde,“ řekl Stephen, „ale já zůstanu raději zde, pro případ, že bych spatřil nějakou další sirénu. Bylo mi řečeno, že se obvykle nacházejí v mělkých vodách u útesů. A nechtěl bych ji propást ani za tucet snídaní.“

„Clarges vám přinese snídani sem, jestli jste si opravdu jist, že jste už dostatečně silný,“ pokýval hlavou Clonfert. „Ale nejdřív musím poslat pro McAdama, aby vás prohlédl.“

McAdam vypadal po ránu mimořádně nechutně, nebyl ve své kůži a byl nevrlý. A také naplněný úzkostí, neboť měl jakési povědomí o hrubých slovech, která padla včerejšího večera. Ale protože spatřil mořskou pannu, byl Stephen zadobře se všemi lidmi, a tak zvolal: „Propásl jste mořskou pannu, můj drahý kolego. Ale snad uvidíme další, jestliže tu budeme sedět potichu.“

„Nepropásl. Viděl jsem to zvíře z okénka velitelské galerie. A byla to jenom velryba kapustňák.“

Stephen chvíli přemítal a potom řekl: „Určitě to byl moroň. Definice moroně je zcela odlišná od kapustňáka. Kapustňák, pokud si vzpomínám, nemá žádné řezáky. A kromě toho, jejich vlastní životní prostředí odděluje celá šíře Afriky.“

„Kapustňák nebo moroň, je to prašť jako uhoď,“ zavrčel McAdam. „Co se mých výzkumů týče, to zvíře je pozoruhodné pouze z jediného hlediska, a to v tom smyslu, že probouzí sílu, neodolatelnou sílu představivosti. Slyšel jste ty jejich tlachy, támhle na přídi?“

„Já ne,“ přiznal Stephen. Mužstvo pracující mimo dohled z ubytovací paluby vždycky žvanilo o sto šest, a to nepřetržitě. Ale Néréide byla vždycky překvapivě užvaněná loď a kromě toho, že Stephen tyhle výbuchy rozmrzele mírnil při pozdních příchodech mužů z vycházky, nevšímal si jich. „Ovšem zdá se mi, že jsou znepokojeni.“

„Samozřejmě že jsou znepokojeni. Každý ví, že mořská panna přináší neštěstí. Ale o to se nejedná. Poslouchejte chvíli, můžete? Tohle je John Matthews, důvěryhodný, rozvážný muž s dobrým úsudkem. A ten druhý, to je starý Lemon, má zácvik jako písař u jednoho advokáta a má povědomost o tom, co je to usvědčující materiál.“

Stephen poslouchal, rozeznával hlasy, zachytil nit argumentů. Matthews a Lemon, mluvčí dvou znepřátelených frakcí, se přeli o to, zdali mořská panna držela v ruce hřeben nebo dalekohled.

„Viděli odlesk té mokré ploutve,“ řekl McAdam, „a zaměnili jej ve svaté víře za jeden z těch předmětů. Matthews navrhuje, že bude bojovat s Lemonem a kterýmikoliv dvěma jeho stoupenci o jejich námořní truhlice, aby dokázal, že má pravdu.“

„Muži už se sázeli kvůli malichernějším příčinám,“ konstatoval Stephen, vykročil k zábradlí a zavolal dolů: „Oba jste naprosto vedle. Byl to kartáč na vlasy.“

Mezi mužstvem se rozhostilo hrobové ticho. Námořníci se pochybovačně dívali jeden na druhého a rozcházeli se pokojně mezi čluny na krakorcích s mnoha postranními pohledy, naprosto vyvedeni z míry tímto novým argumentem.

„S vaším dovolením, pane, Sirius signalizuje,“ hlásil kadet veliteli hlídky, který se šťoural v zubech s takovou zaujatostí, že hádku na palubě vůbec nevnímal. „Kapitán se dostaví na palubu.“

„To bych rád věděl, jestli Sirius má nějaké zajatce,“ ozval se Stephen, když se objevil kapitán, „a jestli smím, tak bych vás rád doprovodil.“

Pym je přivítal méně srdečně, než u něj bylo obvyklé. Byla to drobná, leč krvavá šarvátka, v níž ztratil svého mladého bratrance, a ačkoliv paluby fregaty teď byly stejně uklizené, jako kdyby kotvila u ostrova Svaté Heleny, ležela tu řada hamaků, čekajících, až budou pohřbeny v moři, a kolem se stále ještě válely v nepořádku čluny, více či méně rozbité, z nichž jeden měl na dně krvavou louži, v níž ležela z lafety sražená karonáda. Noční úzkost zanechala na Pymovi své stopy a teď, když opojení z vítězství opadávalo, vypadal strašlivě unavený. Kromě toho, Iphigenia vyslala pomocný člun se zprávou, že tři fregaty v Port-Louisu jsou připraveny vyplout na moře, a na Siriu měli všichni plné ruce práce s přípravami na návrat. Kapitán si našel čas na přívětivá slova ke Stephenovi, ale jeho rozhovor s Clonfertem vyzněl obzvláště stroze a oficiálně. Když Clonfert, poté co kapitánovi poblahopřál, začal hovořit o svém dojmu, že Néréide snad mohla být přizvána k účasti, Pym jej přerušil: „Tímhle se teď opravdu nemůžu zabývat. Tady platí, kdo dřív přijde, ten dřív mele. Tady jsou kódy francouzského velitele, nestačil je zničit. Co se týče vašich rozkazů, jsou velice jednoduché: obsadíte ostrov s dostatečnými silami – Francouzi mají asi sto mužů a dva důstojníky – a budete jej držet, dokud nedostanete další rozkazy. A v mezičase provedete na souši taková opatření, jaká uznáte po konzultaci s doktorem Maturinem za nutná. Jeho radami se budete řídit ve všech politických záležitostech. Doktore, jestli byste chtěl mluvit s francouzským velitelem, moje jídelna je vám k dispozici.“

Když se Stephen vrátil po výslechu nešťastného kapitána Duvalliera, nabyl dojmu, že Clonfert byl pokárán za svou liknavost či za nějaké profesionální pochybení, které mělo co dělat s plavbou Néréide. A tento dojem ještě zesílil, když se společně s mauritijským lodivodem vraceli v kapitánské lodici zpět. Neboť Clonfert byl zamlklý a jeho hezká tvář byla znetvořena vztekem.

Nicméně Clonfertovy nálady byly stejně proměnlivé jako barometr a krátce poté, co Sirius a Staunch zmizely za západním obzorem – Pym pospíchal připojit se k blokádě francouzských fregat v Port-Louisu – znovu se rozzářil a dostal se do povznesené nálady. Vyčistili krvavou spoušť v pevnosti, vystříleli díry v korálové skále pro mrtvé vojáky. Umístili do pevnosti bombajské dělostřelce a padesát granátníků 69. pěšího pluku, přeorganizovali rozestavění těžkých děl, aby tak baterie ovládala úzký průliv a měla veškeré další vnitřní kotviště na dostřel. Propluli s Néréide úzkou plavební dráhou do chráněného kotviště za pevností, takže teď byl svobodným člověkem, svým vlastním pánem, který měl k dispozici celé okolní pobřeží, na němž se mohl vyznamenat. Zajisté, dostal rozkaz řídit se radami doktora Maturina, ale doktor Maturin, poté co jej požádal, aby důrazně upozornil mužstvo, že je naprosto nezbytné zachovávat dobré vztahy se všemi civilisty, černými či bílými, muži či ženami, byl naprosto zajedno s jeho vojenskými záměry, jako byl například útok na Pointe du Diable a samozřejmě také na každou další baterii, která by rozohnila jeho představivost. Postoj doktora Maturina k těmto přepadům se natolik lišil od zapšklého nesouhlasu, jehož se Clonfert svého času tak obával, že dokonce doprovodil flotilu, když v noci přeplula lagunu, aby za svítání ztečí ve velkém stylu dobyla Pointe du Diable bez ztráty jediného muže. Sledoval zničení děl, odtažení nádherného mosazného moždíře a úžasný gejzír ohně, když byla do vzduchu vyhozena zásobárna střelného prachu, s očividným uspokojením, a potom se odebral do vnitrozemí, aby navázal nejrůznější kontakty a šířil svou podvratnou literaturu.

Den za dnem pokračovaly nájezdy na vojenská zařízení, navzdory odporu pravidelného francouzského vojska a daleko početnější domobrany. Neboť Francouzi neměli žádné jezdectvo a čluny navigované lodivodem, který znal každý potůček a průliv, dokázaly dosáhnout cíle daleko dříve než pěchota. Kromě toho, jak se Stephenovy tištěné proklamace dostávaly stále více do oběhu, bylo zřejmé, že domobranci mají stále méně chuti do boje. Vlastně, zhruba asi po týdnu, během nějž námořníci z Néréide prošli krajinu křížem krážem, aniž by nějak ohrozili soukromý majetek, kdy platili za všechno, co potřebovali, zacházeli s civilním obyvatelstvem Mauritia civilizovaně a zaháněli na útěk všechny ty skromné jednotky, které proti nim jižní velitel mohl nasadit, postoj domobranců začal více připomínat neutralitu, ke všemu ještě velice benevolentní neutralitu. Den po dni vojáci, námořní pěšáci a námořníci vycházeli na břeh. Fregata byla čím dál tím více zamořena opičkami a papoušky, koupenými ve vesnicích, anebo odchycenými v lesích. A Stephen, ačkoliv byl plně vytížen svou vlastní válkou, vyzpovídal jednu velice starou dámu, jejíž dědeček nejenže viděl, ulovil a pozřel blbouna nejapného, pravděpodobně posledního blbouna nejapného, který chodil po zemi, ale vycpal také jeho peřím podhlavník.

Ačkoliv tedy nedocházelo k žádnému plenění, byla to přece jenom pro všechny členy posádky příjemná přestávka se spoustou vzrušení a okouzlujícím počasím, nemluvě o čerstvém ovoci, čerstvé zelenině, čerstvém masu a měkkém chlebu. Nicméně rozjásaný Clonfert byl daleko méně snesitelným společníkem než sklíčený Clonfert. Stephen zjistil, že jeho překypující energie je únavná, jeho demoliční vášeň odporná a jeho neúnavná štvanice napříč krajinou, často ve slavnostní uniformě opásané kordíkem s diamantovým jílcem a ozdobené onou pošetilou hvězdou, je stejně nudná jako obědy, které pořádal na oslavu někdy důležitých, ale často triviálních vítězství svého malého vojska. Byly to zábory, v nichž Stephen nedokázal vystopovat žádný promyšlený plán. Pro něj to nebylo nic víc než série nájezdů, inspirovaných okamžitým rozmarem. Ačkoliv na druhé straně absence jejich logické souvislosti francouzského velitele extrémním způsobem vyváděla z míry.

Oslav těchto podniků se vždycky účastnili Clonfertovi důstojníci a Stephen si jako už mnohokrát předtím všiml překvapivě vulgárního způsobu chování jak vyšších důstojníků, tak kadetů z posádky Néréide, jejich otevřeného pochlebování kapitánovi a kapitánovy záliby v tomto pochlebování, jakkoliv obhroublém. Neproběhl jediný oběd, aniž by druhý důstojník Webber nesrovnával Clonferta s Cochranem, a to v Clonfertův prospěch: slovo „neohrožený“ bylo na denním pořádku. A jednou lodní hospodář s postranním pohledem na Stephena přirovnal kapitána ke komodoru Aubreymu – toto přirovnání Clonfert ovšem s předstíranou skromností odmítl. Stephen si také všiml, že když byl ke stolu pozván McAdam, což nebylo příliš často, povzbuzovali jej ostatní k pití a potom si z něj otevřeně tropili posměšky. Rmoutilo ho vidět šedovlasého muže tak zesměšňovaného mladými kolegy, kteří se mu nemohli rovnat jak po intelektuální stránce, tak co se týče dobrého vychování, jakkoliv byly jejich námořnické umění a odvaha mimo veškerou pochybnost. A ještě více jej zarmucovalo, když viděl, že Clonfert jejich šprýmy nikdy nezarazil. Kapitán stál očividně daleko více o sympatie svých mladých podřízených – dokonce o jejich zbožnění – než o to, aby bránil svého starého, ponižovaného přítele.

Právě po ránu shledával Stephen Clonfertovu povznesenou náladu otravnější než kdykoliv jindy. A obzvláště se mu jeho společnost zprotivila jednoho dopoledne, kdy v přestávce mezi obvyklou politickou činností smlouval se starou dámou o podhlavník. Clonfert mluvil docela dobře francouzsky a chtěl mu pomoci, ale od začátku zvolil naprosto falešný tón. Jeho hlučná bodrost tu paní urážela a mátla. Začala dávat najevo nepochopení a zděšení a opakovala, že „člověk se nejlépe vyspí právě na polštáři z blbouna nejapného – spánek je největším požehnáním od Boha seslaným na staré lidi – gentlemani jsou mladí a můžou klidně spát na pírkách z tereje“. Stephen se už téměř vzdal naděje, když byl Clonfert odvolán. Ale jakmile byl z místnosti venku, stará paní své námitky přehodnotila a Stephen zrovna platil domluvenou cenu, když se dveře rozlétly a posel hulákal: „Utíkejte, utíkejte ke člunům. Nepřítel je na dohled.“ Vesnické ulice se otřásaly pod dunícíma nohama. Stephen vysázel posledně dohodnutou cenu, popadl podhlavník a připojil se k všeobecnému úprku.

V dálce na moři, od návětrné strany směřovalo k ostrovu Ile de la Passe pět lodí. Clonfert, zapřený pevně v lehkém kapitánském člunu s dalekohledem přiloženým k oku je identifikoval. „V čele je korveta Victor. Potom ta jejich velká fregata, Minerva. Tu další nedokážu rozeznat. Potom, pro Boha, to je Bellona. Skoro bych přísahal, že poslední je zase ta východoindická loď, Windham! Zaberte, zaberte pořádně!“

Posádka kapitánské lodice zabrala pořádně, tak pořádně, že nechala další své čluny spuštěné na vodu daleko za sebou – tři další výše po proudu potoka dokonce ještě ani neshromáždily své muže. Ale byla to dlouhá, velice dlouhá štreka, po celé šířce rozlehlých kotvišť mezi pobřežím a ostrovem vzdáleným více než čtyři míle proti větru.

„Měl bych je odlákat,“ řekl Clonfert Stephenovi. A potom, zatímco se netrpělivě ohlížel po vzdálených člunech, dodal: „Kromě toho, jestli budou obeplouvat ostrov k Port-Louisu, Sirius a Iphigenia se jim nemohou rovnat, když teď Hamelin odplul se svými třemi fregatami.“ Stephen neodpověděl.

Vyčerpaná posádka doveslovala s lodicí k bokům Néréide. Clonfert řekl kormidelníkovi, aby zůstal, kde je, a vyšplhal na palubu. O pár chvil později na stěžni fregaty zavlála francouzská zástava a plamenec, Clonfert seskočil do člunu a křičel: „K pevnosti a veslujte ze všech sil!“

Teď také na hradbách pevnosti zavlály francouzské barvy a po krátké přestávce vylétl na vlajkový stožár na ostrově signál: „Nepřítel pluje na sever k Port-Louisu.“ Čelní fregata odpověděla tajným francouzským kódem, ostrov na něj správně reagoval a každá loď signalizovala svoje registrační číslo. Clonfert měl pravdu. Byly to fregaty Victor, Minerva a Bellona. A ty dvě další lodě patřily Východoindické společnosti, byly zajaty, když pluly Mozambickým průlivem na východ – Ceylon a opět ten nešťastný Windham.

Jak se blížila k útesům, francouzská eskadra zkrátila plachty. Bylo jasné, že lodě se chystají vplout do přístavu, ale připlouvaly teď pomalu, takže bude čas se na ně připravit. Stephen si vybral vysoký, odlehlý kout pevnosti, z něhož mohl pozorovat celou scénu, a posadil se tu na svůj podhlavník. Nad ním plula po čisté obloze majestátně bílá pasátní oblaka. V teplém slunečním světle příjemně chladila bríza a nad hlavou vytáčel dokonalé piruety faeton červenozubý. Ale uvnitř ochranných valů panoval daleko větší zmatek, než očekával. Na palubě Néréide, která se přitáhla lanem blíže k ostrovu a byla nyní zakotvena s přitahovacími lany upevněnými ke kotevním, se zdálo být všechno v pořádku, ačkoliv spousta členů její posádky byla pryč ve člunech. Loď se připravovala k boji, hlavně děl již byly vystrčeny ze střílen a staří poddůstojníci měli veškerou činnost dokonale pod kontrolou. Ale v pevnosti lidé pobíhali sem a tam, hulákání bylo slyšet ze všech stran a indičtí dělostřelci, jejichž důstojníci byli někde ve člunech a pravděpodobně na pobřeží, se zuřivě hádali. Vojáci a námořníci se nedokázali shodnout, a dokonce ani mezi námořníky nepanovala ta klidná, dělná veselost, tak typická pro boje, kterých se Stephen účastnil po boku Jacka Aubreye – vůbec nečinili dojem bezchybně fungujícího mechanismu. Dokonce se ani nevydávala menáž. Byla to maličkost, ale Jack na ní vždycky trval. A ostatní čluny, na nichž bylo přinejmenším sto padesát vojáků a námořníků, byly stále ještě hodný kus vzdáleny. Pokud mohl rozeznat, šalupa najela na výběžek pobřeží, a protože byl právě odliv, ostatní měly velké potíže změnit kurs.

V pevnosti a na laguně čas jako by se zastavil, navzdory horečné aktivitě. Na moři ubíhal neúnavně, pravděpodobně rychleji než svým obvyklým tempem, a Stephen cítil, jak velké, těžko definované obavy naplňují jeho mysl, ne nepodobné nějaké noční můře. Teď už bylo na palubách lodí možné rozeznat muže. Už byly patrné i jejich tváře a vítr přinášel jasně slyšitelné rozkazy. Francouzské lodě se zformovaly do linie, aby mohly vplout do průlivu, v čele Victor, potom Minerva a Ceylon. Korveta zpomalila, svinula hlavní plachty a plula jen pod samotnými košovkami, zatímco po každé straně trupu plavčíci, stojící na upínačkových lávkách, spouštěli olovnice. Hluk v pevnosti vystřídalo hrobové ticho, bríza roznášela pach dýmajících doutnáků, linoucí se z náhradních vaniček a těch postavených u každého děla. Korveta vplula do plavební dráhy v útesech, plachtila blíž a blíž, provázena záblesky slunce, odrážejícího se od lodního zvonu. Připlula na úroveň pevnosti, kde se dělostřelci v turbanech krčili za parapetem, a pokračovala dál, stále za hrobového ticha. Bylo slyšet rozkaz jejího navigačního důstojníka, na který kormidelník loď stočil těsnou křivkou kolem pevnosti, do hlubších vod a do vzdálenosti dvaceti metrů od Néréide. Francouzská zástava sjela ze stěžně Néréide dolů, nahoru vylétla anglická vlajka, provázena jásotem posádky, a bok lodi zmizel v oblaku kouře, jak zaburácela boční salva jedinou ohromnou prodlužovanou explozí. Salvy následovaly jedna za druhou, provázeny nepřetržitým jásavým křikem. Korveta spustila kotvu pod pravoboční zádí Néréide, stále vystavena mohutné střelbě rozsevem, a na záď uháněl po její rozstřílené palubě důstojník, volající, že loď se vzdává.

V tuhle chvíli byla mocná Minerva již v plavební dráze, a to hodně daleko, s Ceylonem těsně v patách. Teď se obě lodě dostaly do přímé palby těžkých děl z pevnosti. Nemohly se otočit, ani přitočit k větru, dokonce ani plout rychleji. Tohle byl vražedný okamžik a každý muž byl připravený reagovat na rozkaz. Z vlajkového stožáru sjela bleskově trikolóra, aby udělala místo britské námořní vlajce. Ale slávu provolávající blázen, který ji stáhl, ji hodil na vaničku s hořící zápalnou šňůrou nedaleko horní zásobárny prachu. Vyrazily plameny a se zahřměním daleko hlasitějším než boční salva a jasnějším než slunce explodovaly naráz všechny nálože. V ten samý moment bombajští dělostřelci, stále bez důstojníka, který by jim zabránil v nabíjení příliš velkých dávek střelného prachu, odpálili svá špatně zamířená děla. Šest z nich se roztrhlo anebo urvalo z lafet a zabilo muže ve velitelské lodici Néréide, který plul k Victorovi, aby se zde ujal velení.

Stephen se zvedl v rozptylujícím se kouři, uvědomil si, že ohlušením k němu proniká ječivý křik a pospíchal k mrtvým a raněným, válejícím se všude kolem vlajkového stožáru a dělových hlavní vyrvaných z lafet. Už tu byl McAdamův asistent a další jeho pomocník a s pomocí několika námořníků, kteří si zachovali jasnou hlavu, je odnesli do bezpečí ochranného valu. Jakmile udělali to málo, co bylo v jejich silách, jakmile zavázali roztrhanými košilemi a kapesníky strašlivé spáleniny, scéna se změnila. Victor, na jehož palubě znovu vyvěsili trikolóru, odřízl kotevní lano a následoval Minervu a Ceylon směrem k Jihovýchodnímu přístavu. Bellona a Windham, v dostatečné vzdálenosti na moři, právě tak daleko od úzké plavební dráhy, aby mohly otočit, přiostřily k větru. Francouzské lodě v laguně směřovaly přímo k plavební dráze, kam se také draly Néréide a ostatní čluny ve zmateném chumlu, a zdálo se, že je musí za pár minut dostihnout. Minerva nevykazovala vůbec žádné známky poškození.

Clonfert křičel z paluby Néréide na pevnost a vyzýval všechny vojáky, aby se vrátili na palubu. Hodlal na Minervu zaútočit a potřeboval každého muže k obsluze svých děl. Nebyl to beznadějný souboj, navzdory tomu, že hmotnost střeliva, vypáleného z Néréide, byla menší. Minerva dosud nepřipravila loď k boji, blížila se k druhé zátočině u Podkovovité výspy, kde se nemohla otočit, zatímco Néréide měla stále prostor v následujícím kotvišti, aby mohla stočit loď proti větru a pokropit nepřítele boční salvou. Ani Victor ani Ceylon nemohly sesterské lodi přispět příliš na pomoc. Ale zatímco se vojáci šplhali na palubu, na Bellone změnili názor. Spustili brámové plachty a zamířili do průlivu a k ostrovu. Jakmile se loď ocitla v úzké plavební dráze, nebylo pochyb o jejích záměrech. Musí plout dál do kotviště. A také plula, s ohromným odhodláním. Jak se blížila, řízena bezpochyby člověkem, který znal plavební dráhu dokonale, neboť na tak nebezpečném navigačním úseku rozrážela přídí neobyčejně vysoké vlny, Stephen se rozhlédl, aby zjistil, kde se nalézá Clonfert. Ke svému ohromení viděl, že šalupa a kutry proplouvají kolem francouzské bitevní lodi bez škrábnutí – minuly je v úzké plavební dráze jen o vlásek! Bylo to nevysvětlitelné. Ale v každém případě byly tam, muži proudili na palubu Néréide a přitom provolávali slávu. Néréide dosud neodvázala svoje lana.

Bellona udržovala neochvějně svůj kurs. Vypálila už salvu z pravobočních děl, a jak se přibližovala k ostrovu, vystřelila z příďových děl. Kouř táhnoucí se před ní zahalil pevnost a touto clonou pálila ze všech hlavní, jak se hnala kolem, posílala osmnáctiliberní koule a nespočet smrtících kamenných úlomků do řad prořídlé posádky. Jak se stočila na původní kotviště Néréide, vystřelila druhou boční salvu proti předprsni baterie. A do toho všeho demoralizovaní bombajští dělostřelci, kteří postrádali jak podporu pěchoty, tak důstojníky, nezvyklí na palbu lodních děl, odpovídali jen nekoordinovanou, neúčinnou palbou. Bellona plula přímo na Néréide, jako by chtěla vyskočit na její palubu. Ale těsně předtím, než se lodě srazily, Bellona strhla kormidlo ostře na stranu a vystřelila. Na okamžik se obě fregaty téměř dotýkaly ráhny. Obě boční salvy zahřměly současně, a když se dým rozptýlil, byla Bellona daleko za Néréide, pokračovala ve svém letu stále pod brámovými plachtami a provedla v průlivu druhý ostrý obrat, očividně nepoškozena. Néréide přišla o svoje závětrovkové ráhno a pár horních ráhen, ale díky svému obratu a náhlému poryvu větru střílela Bellona z takového postavení, že střely šly příliš vysoko na to, aby mohly trup Néréide poškodit, anebo zabít příliš mnoho členů její posádky. Přesekaly však vazák kotevního lana, takže loď se otočila kolem dokola do takové dálky a tak rychle, že nemohla záď Francouze zasáhnout.

Nyní se opět rozhostilo ticho. Čtyři francouzské lodě – neboť Windham, držící se stranou vjezdu a pevnosti, plul podél pobřeží - se pohybovaly nerušené ke kotvišti u výspy Olive, kde byla hloubka dvacet sáhů, na půl cesty k Jihovýchodnímu přístavu. Clonfert se vrátil na ostrov se silnou skupinou vojáků. Měl báječnou náladu a spěchal s důstojníky pozemního vojska učinit taková opatření, aby pevnost vydržela útok francouzské eskadry. Když zahlédl Stephena, zavolal na něj: „Jak se vám to líbilo, doktore Maturine? Máme je v pasti!“

O něco později, když zbrojíři opravili poškozená děla a náhradní karonády nahradily ty, které se roztrhly, řekl: „Kdyby nebylo té pekelné smůly s tou vlajkou, tak bychom Minervu potopili. Ale i tak to dopadlo dobře – Bellona by se přitočila k větru, zatímco takhle je máme obě pevně v hrsti. Posílám Webbera v šalupě, aby vyřídil Pymovi, že kdyby mi půjčil aspoň jednu fregatu – Iphigenii nebo Magicienne, pokud už se k němu připojila – tak bych se ujal velení a zničil bych celou tu partu. Máme je konečně v pasti! Nikdy se z toho nedostanou, ledaže by chytili těsně před svítáním vítr z pevniny. Jak by nám Cochrane záviděl!“

Stephen si jej prohlédl. Copak si Clonfert ve své euforii či vzrušení opravdu myslí, že si vedl dobře, že je jeho postavení udržitelné? „Nemáte v úmyslu osobně odplout na Néréide, abyste přivezl posily, rozumím tomu dobře?“ zeptal se.

„Jistěže ne. Pym mně nařídil držet tuhle pevnost a já ji budu držet do posledních sil. Do posledních sil,“ opakoval a pyšně vztyčil hlavu. S dalšími slovy se jeho výraz změnil. „A viděl jste toho psa?“ zvolal. „Victor se mi vzdával a potom znovu vztyčil svou vlajku a vypařil se jako nějaký srab, opovrženíhodný, potměšilý, mrzký srab. Pošlu vyjednávače s bílou vlajkou a budu požadovat, aby mi tu loď vydali! Podívejte, kde kotví!“

Kotvila mezi dvěma těžkými fregatami a z pevnosti bylo vidět, jak její posádka horečně opravuje škody, které jí palba Néréide způsobila. Na vrcholku stěžně vlála francouzská vlajka.

„Jsou až moc blízko u sebe,“ konstatoval Clonfert. Obrátil se na dělostřeleckého důstojníka, k smrti unaveného a zdrceného skutečností, že byl oddělen od svých mužů a že propásl nejnádhernější příležitost své profesionální kariéry, a oslovil jej: „Kapitáne Newnhame, jsou v dostřelu toho mosazného moždíře, co myslíte?“

„Zkusím to, můj lorde,“ řekl Newnham. Osobně dělo nabil třináctipalcovým granátem, nastavil náměr – byla to dlouhá a delikátní operace – pečlivě nastavil rozněcovač a vypálil. Náboj vyletěl vysoko do jasného vzduchu, rychle se zmenšující černá koule, a vybuchl přímo nad Bellonou. Ozvalo se radostné provolávání slávy. Francouzské lodě zdvihly kotvy a odpluly, aby zakotvily mimo dostřel. Poslední granát, vypálený s extrémní elevací, nedostřelil. A byl to poslední výstřel dne.

Zbývající hodiny světla byly svědkem všech bezpečnostních opatření, která měla být učiněna o den dříve. Příštího rána byl ostrůvek Ile de la Passe připraven potopit jakoukoliv loď, která by se pokusila úžinou proplout. Na Néréide upevnili nová brámová ráhna, opravili závětrovkové ráhno a vytáhli její poškozený přední stěžeň. A vyslali člun, jehož pasažér požadoval kapitulaci korvety.

„Bože, doufám, že Webber našel Siria,“ řekl Clonfert s dychtivým pohledem upřeným na moře. Avšak den uplynul a za mysem se žádná loď neukázala. Uplynula také noc, během níž strážní čluny pluly sem a tam. Před svítáním začala z pevniny vát nebezpečná bríza – nebezpečná proto, že mohla přes lagunu přihnat ve tmě mocné lodě a hejno člunů, ale Francouzi se ani nepohnuli a za svítání je zvedající se jihovýchodní vítr udržel na kotvišti. A tak uplynuly dva dny, během nichž k ničemu nedošlo, kromě toho, že francouzský komodor odmítl Victora vydat. Vojáci cvičili a čistili své zbraně. Dělostřelci prováděli výcvik s děly. Dělmistr naplňoval prachové nálože a prováděl inventuru skladů. Clonfert byl stejně rozjařený a aktivní jako vždycky a jeho nálada se ještě zlepšila třetího dne, kdy bylo vidět, jak se francouzské lodě stahují ke vzdálenějšímu konci přístavu, přímo k mělčinám a pod baterie Jihovýchodního přístavu, a zakotvují u zakřivené linie pobřeží, která se táhla od jednoho konce ponořených útesů, chránících vjezd do přístavu, k druhému. Neboť to musí znamenat, prohlásil, že Webber našel Siria. Přinejmenším část sil, provádějících blokádu Port-Louisu, musela zmizet, a guvernér Decaen ze strachu o osud Minervy a Bellony určitě o tom poslal do Jihovýchodního přístavu zprávu. Clonfert se nemýlil. O pár hodin později sám Sirius pod záplavou plachet obeplul mys.

„Pospěšte si se signalizací,“ požadoval Clonfert, když si lodě vyměnily kódová čísla. Připravená zdviž vylétla nahoru a on se hlasitě zasmál.

„Co ty vlajky znamenají?“ zeptal se Stephen.

„Připravit k boji a Nepřítel má podřadné síly,“ odpověděl Clonfert s poněkud provinilým výrazem. A okamžitě potom: „Pohněte s tou knihou, Briggsi. Co nám signalizují?“

Poddůstojník signalista zamumlal odpověď a kadet zopakoval: „Pošlete na palubu navigačního důstojníka Néréide, můj lorde.“

„Posádku velitelské lodice!“ vykřikl Clonfert. „Pane Satterly, žeňte ji, jak nejrychleji dokážete.“

Navigátor ji hnal a poslední signál z paluby Siria, než vplul do průlivu, nařizoval Néréide vyrazit. Sirius proplul kolem pevnosti téměř tak rychle jako Bellona a pořád s napnutými košovými a hlavními plachtami předehnal Néréide. Pym se nakláněl přes zábradlí a křičel na Clonferta, aby jej následoval. Pluli dlouhým, klikatícím se průlivem, teď o něco obezřetněji, ale Sirius měl pořád napnuté všechny košové plachty, protože teď už kvapem ubývalo denního světla. Na Néréide byl u kormidla černý lodivod. Vedl loď jenom pod stěhovkami a něco si pro sebe mumlal, neboť jakmile minou Podkovovitou výspu, zavede je jejich kurs do oblasti vnitřního přístavu, kterou moc dobře neznají – do oblasti, které se vyhýbali, neboť byla v dostřelu děl Jihovýchodního přístavu.

Minuli mělčiny Noddy, kdy se plavčík s olovnicí měl co ohánět. Minuli Tři bratry a uhnuli o čtyři dílce na levobok. Plavčík s olovnicí ostře, rychle a hlasitě vyvolával: „Přesně deset; deset a půl; hloubka jedenáct; hloubka jedenáct; přesně patnáct.“ Člověk by řekl, dostatečná hloubka a čistý průliv, přesto při posledním zvolání Sirius, plující těsně před nimi, narazil prudce na výběžek výspy a najel na korálový útes, skrytý pod hladinou.

Nicméně když už měla najet na mělčinu, vybrala si loď pro to alespoň dobré místo. Pobřežní baterie sem nedostřelily a vítr, foukající přímo k pevnině, uzemnil francouzské fregaty na jejich kotvištích. Posádky Siria a Néréide upevnily nerušené přitahovací lana, zatímco slunce nad Mauritiem zapadalo, a připravovaly se loď vyprostit po námořnicku. Avšak při prvním zatáhnutí se loď ani nepohnula, ani po první hodině přitahování, během níž začal příliv opadat. Nicméně zítřejší příliv bude vyšší a byla velká naděje, že loď dostanou opět na vodu asi v osm hodin ráno. Do té doby se nedalo dělat nic jiného, než se pojistit proti případnému útoku francouzských člunů.

„Co byste řekl na současnou exaltovanost našeho pacienta?“ zeptal se Stephen McAdama. „Za těchto okolností, nepřekračuje limity rozumného chování? Nepřipadá vám to morbidní?“

„Jsem na rozpacích,“ odpověděl McAdam. „Nikdy jsem ho v takovéhle náladě neviděl, vůbec ne. Snad ví, co dělá, nejspíš chce vytřít vašemu příteli zrak a u všech rohatých, také mu ho vytře. Už jste někdy viděl, aby člověk vypadal takhle nádherně?“

Svítání a Francouz se stále ještě nepohnul. Pro tentokrát nebylo na palubě Siria ani Néréide slyšel skřípot pemzy, ani pleskot hadrů, vytírajících palubu či skřípot lan a kladkostrojů, těch příznaků bocmanova řemesla. Příliv stoupal, vratidla se otáčela, pomaleji a pomaleji, jak se lana postupně napínala, a všichni chlapi, kteří se vešli k pákám, vlekli loď po skřípajícím dnu do hluboké vody, kde zakotvila vedle Néréide a všichni tesaři se nahrnuli kolem její přídě, do hloubky roztržené ostrým, rozeklaným korálem. Píšťalka svolala vyčerpané námořníky k pozdní snídani, a právě když začínali uvádět stále ještě zatarasenou palubu do jakéhos takéhos stavu bojové pohotovosti, objevily se na obzoru Iphigenia a Magicienne.

Clonfert poslal svého navigačního důstojníka, aby je dovedl do úžiny, neboť pan Satterly, ačkoliv ztrápený a zahanbený, teď už jistě znal průliv až k tomuto místu velice dobře. Ale počínal si teď tak obezřetně, že lodě nespustily kotvy dříve než po obědě, kdy se všichni kapitáni shromáždili na palubě Siria, aby vyslechli Pymův plán útoku. Byl jasný a dával smysl. Néréide, se svým černým lodivodem, měla plout první a zakotvit mezi Victorem a Bellonou na severním konci francouzské linie. Sirius se svými osmnáctiliberními děly měl zakotvit těsně před Bellonou, Magicienne mezi Ceylonem a mocnou Minervou a Iphigenia, která byla také vyzbrojena osmnáctiliberkami, před Minervou, takže by linii uzavřela od jihu.

Kapitáni se vrátili na své lodě. Clonfert, který byl skutečně náramně rozjařený a působil mladistvým, lehkomyslným dojmem, jakoby posedlý nějakým šťastným duchem, sešel dolů, aby si oblékl nový kabát a čisté bílé kalhoty pod kolena. Když znovu vyšel na palubu, řekl Stephenovi s obzvláště milým a láskyplným úsměvem: „Doktore Maturine, jsem si jist, že vám ukážeme něco, co snese srovnání s tím, co jste viděl s komodorem Aubreym.“

Sirius vyslal signál a Néréide, která již zdvihla kotvy, vyplula v čele pod stěhovkami. Lodivod naváděl kormidelníka z košového ráhna předního stěžně. Sirius jí plul v patách, potom Magicienne, potom Iphigenia a každá se zařadila do linie s rozestupem jednoho kabele. Vytrvalá bríza je hnala klikatícím se průlivem a břeh byl stále blíž. Jak se lodě postupně v průlivu otáčely, rozestupy se zvětšovaly a Sirius, spěchající mezeru zkrátit, špatně odhadl otočku, prudce narazil na skalnatý břeh a uvízl na mělčině. V ten samý okamžik francouzské fregaty a pobřežní baterie zahájily palbu.

Pym křičel na své lodi, aby pokračovaly dál. V pěti minutách byla Néréide venku z úzké plavební dráhy. Magicienne a Iphigenia, odhadujíce průliv podle situace uvízlého Siria, za ní nyní následovaly v poněkud větší vzdálenosti. A s posledním závanem větru, čtyři sta metrů od francouzské linie, najela Magicienne na dno. A teď už svištěly vysoko nad palubou Néréide, od přídě k zádi, francouzské boční salvy, které ji měly zneškodnit dříve, nežli dorazí k přídi Victora. „Pěkně nám zatápějí, doktore Maturine,“ řekl Clonfert a potom, když se ohlédl přes zábradlí, „Sirius se neuvolnil, vězí tam napevno,“ konstatoval. „Musíme Bellonu zablokovat místo něho. Pane Satterly, naveďte loď po bok Bellony. Naveďte loď po bok Bellony,“ zvolal hlasitěji, aby překřičel rámus, neboť teď již příďová děla Francouzům odpovídala. „Aye, aye, pane,“ potvrdil navigátor. Loď uplula další kabel, přímo skrze francouzskou palbu, dalších padesát metrů a navigátor zamával na bdělého bocmana a nařídil srovnat kormidlo.

Néréide se prudce otočila, spustila kotvu a ležela bokem k boku velké francouzské lodě a její dvanáctiliberky chrlily oheň z bezprostřední blízkosti. Vypálila první. Námořní pěšáci a vojáci, namačkaní na záďové palubě a na příďové nástavbě, stříleli se zarputilou neústupností přes hamaky. Utrhaná lana a kladky padaly do sítě natažené nad jejich hlavami. Mezi oběma plavidly se valil hustý dým, přibývající po každé další salvě, a kouřem šlehly oranžové plameny děl Bellony – a také výstřely z Victora, zasahující pravoboční záď Néréide.

Stephen přešel na opačnou stranu. Magicienne, uvízlá pevně na ostrém útesu, s příďovou figurínou směřující k francouzské linii, dokázala přese všechno zamířit příďová děla a zasahovala nepřítele tak tvrdě, jak jen to šlo, zatímco posádky jejích člunů se zuřivě snažily odvléci ji z útesu. Iphigenia byla těsně u boků Minervy. Oddělovala je dlouhá, úzká mělčina, ale vzdálenost mezi nimi byla menší, než by kamenem dohodil, a bušily do sebe se strašlivou zuřivostí. Hluk byl mohutnější než cokoliv, co kdy Stephen zažil, ale přesto jím pronikal zvuk, který důvěrně znal – křik raněných. Těžká děla Bellony mrzačila Néréide nejstrašlivěji, střely prorážely díry v hamacích a ničily děla. V tuhle chvíli střílela kartáči. Stephen si nebyl tak docela jist svým postavením. Za všech předchozích bojů bylo jeho místo jako chirurga dole, na nejspodnější palubě. Tady bylo pravděpodobně jeho povinností zůstat a nechat na sebe střílet, aniž měl cokoliv na práci, jako důstojníci pozemního vojska. Nevyvedlo ho to kupodivu nikterak z míry, jak si uvědomil, ačkoliv teď mu létaly nad hlavou s ječením kartáčové střely. Nicméně zároveň byli do podpalubí odnášeni muži ve stále větším počtu, takže tam by mohl být daleko užitečnější. Zatím ale zůstanu tady, řekl si. Koneckonců, je to něco, vidět boj z místa s tak dobrou vyhlídkou. Služba otočila přesýpací hodiny, ozval se úder zvonu a znovu a znovu. Šest úderů, počítal. Je možné, že už tu stojím tak dlouho? Zdálo se mu, že Bellona teď střílí s menší vervou a méně přesně – že její nejednotné boční salvy se ozývají se stále větší prodlevou.

Na přídi se ozvalo matoucí jásání a také z paluby Iphigenie. Mezerou v mračnu kouře viděl Ceylon, s nedostatečnou posádkou a výzbrojí, do něhož nemilosrdně bušily střely z uvízlé Magicienne a záďových děl Iphigenie, jak stahuje vlajku. A v jedné z těch podivných, chvilkových přestávek mezi výstřely děl uslyšel kapitána Iphigenie, jak hromovým hlasem volá na Magicienne, aby se posádka východoindické lodi zmocnila. Ale jak se k ní člun z Magicienne přibližoval, rychle hnán vodou ušlehanou do běla dělovými koulemi a výstřely z pušek, na Ceylonu napnuli košové plachty a vyrazili k pobřeží za Bellonou. Člun loď stále pronásledoval, posádka křičela, když se Minerva, jejíž kotevní lano odřízla buďto její posádka, anebo vražedná a vytrvalá palba Iphigenie, otočila kolem své osy, nabrala rychlost a vyrazila s větrem v zádech za Ceylonem. Její kormidelník byl však obratnější než jeho kolega na Ceylonu, neboť loď Východoindické společnosti narazila přímo do Bellony, takže také ta se urvala z kotvy. Všechny tři lodě to unášelo k pobřeží – u pobřeží byly všechny lodě v jednom chumlu, Minerva těsně za Bellonou a tak blízko, že nemohla střílet. Ale boční salvy z Bellony stále kolmo a přesně zasahovaly Néréide a teď se na ni hrnuli muži z pevniny a z Minervy a z Ceylonu. Její palba, která polevila, se nyní zdvojnásobila a byla ještě zarputilejší – boční salvy teď přilétaly rychle a najisto. Iphigenia, přímo na návětrné straně mělčiny a vzdálená od ní na dostřel pistole, se nemohla pohnout a bylo jasné, že v posledních několika minutách se tvářnost bitvy naprosto změnila. Na palubě Néréide už nezazníval žádný jásot. Osádky děl, navzdory svému elánu, začínaly být strašlivě unavené a kadence palby se snižovala. Slunce teď už téměř zapadlo a pobřežní baterie, které dosud byly zamířeny na Iphigenii a Magicienne, přenesly svou palbu na Néréide.

Proč se tak kymácíme? podivil se Stephen, a potom si uvědomil, že jedna střela přesekla přitahovací lano upevněné k lanu kotevnímu, to lano, které zajišťovalo, že boční salvy jsou zaměřeny na Bellonu. Loď se začala otáčet, až její záď narazila na dno, jemně se zhoupla na vlnách a mířila teď k nepříteli, který je zasypával vytrvalou palbou z jednoho konce lodi na druhý. Stále ještě střílela ze záďových děl a stíhacího děla na ubytovací palubě, ale muži teď rychle padali. První důstojník a tři armádní důstojníci byli mrtvi. Krev tekla přes ubytovací palubu nikoliv v proudech, ale v souvislé ploše. Clonfert dával bocmanovi právě rozkazy, týkající se přitahovacího lana, když k němu doběhl poslíček z podpalubí, malý vyděšený hoch, ukázal na doktora Maturina a něco mu říkal. Clonfert přešel palubu a řekl: „Doktore Maturine, můžu vás poprosit, abys šel pomoct na dolní palubu? McAdam tam měl nehodu. Byl bych vám neskonale zavázán.“

McAdamova nehoda spočívala v tom, že upadl do alkoholického komatu a jeho asistent, který dosud nikdy nebyl v akci, byl dočista zdrcený. Stephen shodil kabát a v temnotě, slabě prosvětlené jednou lucernou, se pustil do díla: turniket, pila, nůž, stehy, lékařské kleště, sonda, retraktor, obvazy – případ za případem, kdy občas musel provádět nebezpečně komplikované operace, neustále přerušované ohromným, vše přehlušujícím duněním, jak těžké kule tříštily trup fregaty. A stále se hrnuli noví ranění, až se zdálo, že polovina, dokonce více než polovina posádky Néréide prošla jeho zkrvavenýma rukama, zatímco loď tu kotvila zcela bez pomoci s palebnou silou zredukovanou na půl tuctu děl.

„Udělejte místo, udělejte místo pro kapitána,“ uslyšel a ve chvíli před ním na truhlici pod lucernou ležel Clonfert. Jedno oko měl vyhřezlé a houpající se na svalu, horní čelist rozdrcená, krk rozervaný, krční tepna odhalená, pulsující v šeru, tepenná stěna odřená tak, že málem pukala. Typické zranění střepinou. A strašidelné šrámy v obličeji způsobila kartáčová střela. Byl při vědomí, naprosto při smyslech a v danou chvíli necítil žádnou bolest, což byl v takových případech a za takových okolností poměrně běžný fenomén. Dokonce necítil ani skalpel, sondu a jehlu, kromě toho, že říkal, jak jsou podivně studené. Zatímco na něm Stephen pracoval, nepřestával mluvit, rozumně, ačkoliv hlasem změněným kvůli vyraženým zubům. Říkal Stephenovi, že poslal Pymovi dotaz, zdali si myslí, že by loď mohla být odtažena, anebo jestli by zranění nemohli být naloženi do člunů a Néréide zapálena. „Až vybuchne, mohla by zničit i Bellonu,“ dodal.

Stephen mu stále ještě zavazoval zranění, když se Webber vrátil ze Siria s jedním z jeho důstojníků a vzkazem od Pyma, vzkazem, který musel křičet, aby přehlušil burácení děl Bellony. Pym navrhoval, aby Clonfert přešel na palubu Siria. Iphigenii nebude pravděpodobně možné vyprostit z mělčiny dříve než za světla, a protože Néréide kotví mezi ní a francouzskými loděmi, nemůže na ně střílet. Lord Clonfert může najisto přejít na palubu Siria.

„Opustit své muže?“ vykřikl Clonfert podivným, novým hlasem.

„Přece nechcete teď vstát!“ užasl Stephen.

„Ano,“ odpověděl. „Nohy mám zdravé. Jdu na palubu. Musím to udělat pořádně, ne jako nějaký srab.“

Vstal a Stephen řekl: „Dejte si pozor na obvaz na krku. Netahejte za něj, jinak byste mohl do minuty zemřít.“

Krátce potom sešla většina zbývajících mužů do podpalubí. Poslal je sem kapitán. Po lodní rutině byla veta – poslední více než hodinu už se neozývaly žádné údery zvonu – a život loď opouštěl. Někteří se choulili na nejspodnější palubě a z jejich tichého, tlumeného hovoru a od těch, kteří přicházeli a odcházeli, se jejich kolegové dozvěděli, co se děje. Z Iphigenie připlul člun s dotazem, proč Néréide už dál nepálí a jestli kapitán přestoupí na její palubu – odpověď zněla, že loď se vzdala a že kapitán se nepohne – kapitán poslal na Bellonu vzkaz, aby přestala střílet a proč? Protože se vzdal, ale člun k ní nedokázal přirazit, ani nebyl vzkaz slyšet. Potom se ozval křik, že na palubě hoří, a několik mužů vyběhlo nahoru pomoci hasit. A krátce poté šel hlavní stěžeň přes palubu.

Lord Clonfert sešel znovu dolů a posadil se na chvíli na nejspodnější palubě. Ačkoliv Stephen stále tvrdě pracoval, podíval se v přestávce na něj a došel k závěru, že je ve stavu chodícího bezvědomí. Ale po krátké chvíli se Clonfert zvedl, začal procházet mezi zraněnými a oslovoval je jménem.

Bylo dlouho po půlnoci. Palba Francouzů slábla, britská palba ustala už dávno předtím. A teď, po několika náhodných střelách, noc ztichla. Muži spali tam, kde měli šanci se usadit anebo sebou hodit na zem. Stephen vzal Clonferta pod paží, zavedl jej ke kavalci mrtvého lodního hospodáře, hluboko pod čarou ponoru, poradil mu, jak si má položit hlavu, aby si nezhoršil zranění, a vrátil se ke svým pacientům. Bylo jich více než sto padesát. Dvacet sedm zde dole už zemřelo, ale asi u stovky zraněných choval ještě naději. Bůhví, kolik jich bylo zabito přímo na palubě a hozeno do moře. Vzbudil pana Fentona, který spal s hlavou v dlaních, opřený o truhlu, již používali jako operační stůl, a společně převazovali zraněné.

Ještě pořád měli plné ruce práce, když vyšlo slunce a z Bellony začali na Néréide znovu pálit. Stále dokola, navzdory opakovanému volání. Dělmistr přišel dolů s krvácejícím zraněním předloktí od třísky, a zatímco mu Stephen upevňoval turniket a podvazoval tepnu, dělmistr mu řekl, ze Néréide ve skutečnosti vlajku nestáhla, pořád ještě vlála na stěžni a oni ji nedokáží dostat dolů. Povídá se, že je ke stěžni přibita, ale dělmistr o tom nic neví a bocman, který by to věděl přesně, je mrtvý. „A nezůstal tam jediný celý kus lanoví, abychom k ní mohli vylézt,“ řekl. „Takže jeho lordstvo řeklo tesařovi, aby stěžeň porazil. Moc vám děkuju, pane, tohle je vopravdu čistá prácička. Jsem vám moc zavázanej. A doktore,“ pokračoval tišším hlasem s rukou u úst, „jestli nestojíte o francouzský vězení, tak pár z nás vztyčuje na kutru vratipeň a převážíme se na palubu Siria.“

Stephen přikývl, zkontroloval své nejhorší případy a prodral se troskami do kajuty. Clonfert tam nebyl. Našel ho na ubytovací palubě, jak sedí na převrácené vaničce a sleduje tesaře, ohánějící se sekerami. Bezanový stěžen padl, strhl s sebou vlajku a Bellona přestala pálit. „Tak, provedl jsem to náležitě,“ zamumlal Clonfert sotva srozumitelně zmrzačenými ústy skrze obvazy. Stephen prohlédl jeho nejnebezpečnější zranění, usoudil, že je při smyslech, ačkoliv ne zcela při sobě, a řekl: „Chci přejít na Siria, můj lorde. Poslední člun je schopný plavby a prosím vás, abyste mi dal rozkaz v tom smyslu.“

„Udělejte to, doktore Maturine,“ přikývl Clonfert. „Přeju vám, aby se vám to podařilo. A ještě jednou vám děkuju.“ Potřásli si rukama. Stephen vzal ze své kajuty nějaká lejstra, jiná zničil a přelezl do člunu. Nemusel šplhat z velké výšky, neboť Néréide seděla na mořském dně.

Ačkoliv na palubě Siria, uvízlého na mělčině, jej Pym přijal vlídně, jeho počínání nikterak nezlepšilo Stephenovo mínění o něm jako o veliteli či jako o rozumném člověku. Iphigenia, která se konečně vyprostila z dlouhé mělčiny, jež ji oddělovala od Minervy, vyslala žádost o povolení vyrazit kupředu a zaútočit na znehybnělé francouzské lodě, obsadit je společně s námořníky ze Siria a Magicienne a nejenom je zajmout, ale zachránit také Néréide.

Ne, odpověděl Pym, který potřeboval její pomoc, aby mohl vyprostit svou vlastní loď, musí pokračovat ve snaze odvléci Siria z mělčiny. Dvakrát poslal tuto kategorickou odpověď, pokaždé jako nekompromisní rozkaz. Jelikož Iphigenia se vyprostila ze zajetí dna, francouzská palba se soustředila na Magicienne, uvízlou pevně na útesu, provrtanou střelami skrz naskrz, s devíti stopami vody v nákladovém prostoru a jen s několika děly, které bylo možné zaměřit na nepřítele. Pršely na ni francouzské střely, jakož i občas na jiné lodě a na zoufale se lopotící, vyčerpané námořníky ve zbývajících člunech všude okolo po celý ten dlouhý, úděsný a krvavý den. Bylo nemožné dostat ji z útesu, a kdyby se to snad podařilo, bylo jasné, že nedokáže plout. Její mužstvo dostalo rozkaz přemístit se na Iphigenii a po západu slunce byla zapálena. Kolem půlnoci vyletěla do povětří – byl to pochmurně vznešený pohled.

Příštího dne měli Francouzi připravenu na pobřeží novou baterii ve větší blízkosti a její děla a děla z lodí začala zasypávat palbou Iphigenii a Sirius, zatímco se obě lodě snažily vyprostit Pymovu fregatu z útesu. Nakonec, po nekonečné, marné dřině a po několika ošklivých scénách s kapitánem Iphigenie, který byl naprosto přesvědčen (a Stephen a mnoho dalších lépe kvalifikovaných pozorovatelů s ním byli zajedno), že jeho plán by znamenal naprosté vítězství, a který stěží dokázal mluvit zdvořile s člověkem, jenž mu to zakázal, si Pym uvědomil, že Siria nelze zachránit. Jeho posádka přesídlila na Iphigenii a Sirius byl zapálen. Pym se následkem toho vzdal velení, o čtyřiadvacet hodin později, než měl. Osamělá Iphigenia se teď vrátila k vlečení lany.

Neměla na vybranou – bylo nutné dopravit kotvy, kam až stačila lana, shodit je do vody a přitahovat se k nim pomocí vratidla – neboť za denního světla přestal vítr nadobro vát k pobřeží. Jiným způsobem se loď nedokázala dopředu pohnout, protože když se před svítáním zvedla bríza z pevniny, neodvážil se nikdo plout temným, neviditelným průlivem a bríza vždycky ustala, jakmile vyšlo slunce. Takže hodinu za hodinou její čluny odvážely těžkopádné velké kotvy a vlekly vodou nasáklá lana o průměru devíti palců, a pokud se kotvy zachytily, pokud dno nebylo zanesené, vlekla se vzhledem k zátočinám nepatrný kus dopředu, zřídka kdy více než padesát metrů. Ale dno bylo často zanesené a kotvy se občas vytrhly, utrhly se nebo byly nadobro ztraceny. A celou tu vyčerpávající dřinu vykonávala malomyslná posádka pod žhnoucím sluncem. Francouzské lodě byly mezitím odtaženy a za ostrůvkem Ile de la Passe byla zahlédnuta jedna francouzská briga, pravděpodobně předvoj Hamelinovy eskadry z Port-Louis.

Nicméně byla to jediná možnost a Iphigenia se vlekla po padesáti metrech centimetr za centimetrem k pevnosti, s dlouhými pauzami, během nichž bylo nutné vyzdvihnout zaklíněné kotvy, po celé délce ohromné laguny. Trvalo plné dva dny, než dosáhla místa asi tři čtvrtiny míle od ostrova, a tady zakotvila na noc. Příštího dne, kdy Bellona a Minerva díky bríze z pevniny dokázaly vplout do laguny, jejíž plavební dráhy znaly tak dobře, a zakotvit zde, začala pro Iphigenii dřina nanovo. A v osm hodin, kdy byla asi tři sta metrů od pevnosti, na otevřeném moři a konečně se dočkala toho ohromného potěšení plout volně, uviděla, jak se k francouzské brize za útesy připojují tři lodě: Vénus, Manche a Astrée. Vyměňovaly si signály s Bellonou a Minervou. A vítr, stále vanoucí přímo proti Iphigenii, je rychle unášel k Ile de la Passe, kde zakotví těsně mimo dostřel.

Iphigenia okamžitě vyslala vojáky a mnoho námořníků do pevnosti a připravila se k boji. Měla však málo munice. Dokonce ještě před koncem bitvy u Jihovýchodního přístavu musela poslat na Sirius pro výpomoc a od té doby toho vystřílela tolik, že půlhodinová přestřelka by znamenala totální vyplenění jejího skladiště. Příprava lodě k boji byla tedy více méně symbolická a prováděla se, jak její kapitán důvěrně sdělil Stephenovi, jenom proto, aby Francouzi viděli, že se nevzdá bezpodmínečně, že má stále ještě zuby, a pokud mu nenabídnou slušné podmínky, tak bude kousat.

„Když je to tak,“ řekl Stephen, „tak vás musím požádat o plachetní člun, dřív než Vénus a její společníci uzavřou vstup do průlivu.“

„Myslíte k Réunionu? Ano, jistě. Můžete si vzít šalupu a mého vlastního kormidelníka, je to starý velrybář, a mladého Craddocka, aby vás navigoval. Ačkoliv mě rmoutí, že musíte odplout, nepustil bych vás ani za tisíc liber, kdyby to záleželo na mně.“ Vydal rozkazy, aby byla šalupa připravena – zásoby, nástroje, mapy, voda – a když se vrátil, požádal: „Byl bych vám ohromně zavázaný, doktore Maturine, kdybyste s sebou vzal dopis pro mou ženu. Pochybuji, že ji během téhle války ještě uvidím.“

Šalupa proplula zlověstným průlivem za tmy, dvakrát zavadila o mělčinu, pokud mohli soudit, dostala se hodný kus za útesy, napnula lugrovou plachtu a uháněla na jihozápad. Vezla potraviny na deset dní, ale ačkoliv měla na palubě mnoho hladových kadetů a plavčíků z Iphigenie – jejich kapitán nemohl přenést přes srdce, že by strávili léta ve vězení – zásoby byly téměř nedotčeny, když se Stephen po příjemné plavbě vyšplhal svým nemotorným způsobem po boku Boadicee, která ležela na jedné kotvě na rejdě u St. Paulu, nedaleko Windhamu a transportní lodě Bombay.

„No ne, Stephene, tady jsi!“ vykřikl Jack a vyskočil zpoza hromady lejster, když Stephen vešel do kajuty. „Jsem tak šťastný, že tě vidím – ještě pár hodin a byl bych u ostrova Flat s Keatingem a jeho muži – Stephene, stalo se něco špatného?“

„Musím ti říct, co špatného se stalo, kamaráde,“ odpověděl Stephen, ale posadil se a chvíli odpočíval, než pokračoval. „Útok na Jihovýchodní přístav ztroskotal. Neréide padla do zajetí. Sirius a Magicienne shořely. A v tuhle chvíli se Iphigenia a Ile de la Passe s největší pravděpodobností už vzdaly.“

„Hm,“ zabručel Jack a zamyslel se. „Minerva, Bellona, Astrée, Vénus, Manche, spolu s Néréide a Iphigenií. To znamená sedm k jedné. Ale řekl bych, že už jsme čelili horší přesile.“

KAPITOLA OSMÁ

Všichni chlapi zdvihnout kotvu,“ nařídil Jack. Bocmanova píšťalka zahvízdala a zašvitořila. Posádka Boadicee se rozběhla na svá stanoviště, píšťala nasadila pronikavý, skandující tón: „Dupni a jdi, dupni a jdi,“ křičeli pomocníci bocmana. A uprostřed důvěrně známého rámusu, provázejícího vyplutí na moře, se Stephen otočil od zábradlí, odkud se zacloněnýma očima hleděl na loď kotvící nedaleko fregaty. „Skoro bych přísahal, že jsem tohle plavidlo už někdy viděl,“ prohlásil.

„Och, ani ne stokrát,“ smál se Jack. „Je to Windham. Zase Windham, loď Východoindické společnosti. Tentokrát plula nazpátek a zajali ji u Mozambického průlivu. Sirius ji elegantně ukořistil, když odbočovala u Jihovýchodního přístavu. Copak ti to Pym neřekl?“

„Ujišťuju tě, že jsme spolu moc nemluvili, kapitán Pym a já.“

„Ne. Asi ne. Ale stejně, Pullings po ní chňapnul s tím svým malým škunerem, právě když uháněla pod ochranou děl u ústí Rivière Noire. Je to dobrý důstojník, pravý námořník, tenhle Tom Pullings…“

„Nahoru a dolů, pane,“ zavolal bocman.

„Těžká a suchá,“ následovala Jackova odpověď, stejně automatická jako odezva v kostele. A pokračoval: „… a hnal se dopředu hlava nehlava. To bylo poprvně, co jsem se o té šlamastyce dozvěděl. Padáme!“ zakřičel směrem vzhůru.

Zableskly se košové plachty, příď fregaty se stočila k severovýchodu a udržovala kurs. Nakláněla se, stále strměji, jak byly postupně napínány hlavní plachty, brámové plachty a stěhovky v bezchybné posloupnosti, a teď už plula správným kursem a voda jí stékala podél boků stále rychleji a rychleji. Proklouzla kolem nebezpečných útesů u přístavu Saint-Denis, změnila kurs o dva dílce na východ, napnula létavku a vyrazila k Ile de la Passe. Dělala svých deset uzlů hodinu za hodinou a její kýlová brázda byla rovná jako pravítko a ve tmě zeleně fosforeskovala.

Záleželo na každé minutě. Stephenova plavba zabrala tak málo času, že se pevnost možná ještě nevzdala a že Iphigenia stále ještě kotví pod ochranou jejích děl, za útesy. Záleželo na každé minutě, a ačkoliv plachtovina a lodní kulatina byly tak vzácné, hnali se po mořské hladině, jako kdyby pronásledovali nějakou španělskou galeonu, a dokonce s ještě větším zápalem, takže ostrov se před nimi vynořil ještě před rozedněním.

Když měl dva vrcholky Bambusové hory přímo před sebou a Pointe du Diable 17 stupňů na severozápad, Jack zkrátil plachty, vylezl s nočním dalekohledem na vrcholek předního stěžně a vedl loď, takže se jako duch protáhla kolem pod napnutými košovými plachtami a s pomocí brízy z pevniny. Jeho oči byly uvyklé noci a v tuhle chvíli mu pomáhal ještě svit hvězd a měsíčního srpku. Rozeznával celkem dobře lodě zakotvené u pobřeží a na moři, a když před východem slunce přibývalo světla, nebyl překvapen, že vidí Manche a Vénus – ale ne Astrée – kotvící v závětří dvě míle od útesů, Iphigenii těsně uvnitř, Bellonu, Minervu, Néréide a východoindický Ceylon v dálce u Jihovýchodního přístavu a spálené vraky Siria a Magicienne v laguně. Ale přece jenom zažil šok, když tam spatřil pátou loď, přímo za zádí roztříštěné Néréide. Opřel si dalekohled o roubení, pečlivě jej zaostřil a zjistil, co je zač: Ranger z Bombaje. Byla to jenom transportní loď, ale pro zbytky jeho eskadry by to byla loď pokladů, neboť vezla náhradní ráhna a čnělky a dalších tři sta tun nedocenitelných zásob a on se těšil na její připlutí do St. Paulu už mnoho dní – Otter, naprosto neschopná vyplout za daného stavu na moře, byla v očekávání toho, co Ranger přiveze, vytažena na břeh a položena na bok. Staunch postrádala téměř všechna ráhna, a kdyby Boadicea přišla o jediné, mohla by se její posádka jít klouzat. A teď tu Ranger kotvil a zásoboval nepřítele. Bellona, která musela během dlouhého boje strašlivě utrpět, už měla nová brámová ráhna. Jackova tvář dostala tvrdý výraz.

V pevnosti ani na stěžni Iphigenie nevlála dosud žádná vlajka. Už se vzdali? Pokud ne, tak by bylo možné, aby jeho čluny dotáhly Iphigenii průlivem, kryty Boadiceou a pevností, a dokonce i s touto potlučenou společnicí by se mohl pustit do Vénuse a Manche. Neboť přestože měl nedostatek zásob, měl přebytek mužů a munice. A nebyl čas na nějaká nesmělá defenzivní opatření. Sešplhal na palubu, vydal rozkazy stran vlajky, tajného signálu a vlajkového signálu oznamujícího jeho úmysly. Boadicea plula v paprscích vycházejícího slunce kupředu s vlajícími vlajkami a Jack sledoval jedním okem francouzské fregaty a druhým pevnost a Iphigenii. Kupředu, stále kupředu, a stále ještě nebylo vidět žádnou zástavu, ačkoliv slunce teď již bylo na šířku dlaně nad obzorem. Dalších pár minut a Boadicea bude na dostřel.

„Dělo na návětrnou stranu, pane Seymoure,“ nařídil Jack. „A nechte vyvlát přední košovku.“

V odpověď vylétly na nepříliš vzdáleném vlajkovém stožáru vzhůru britské barvy. Avšak Boadicea stále ještě váhala. Potom, po krátké pauze, během níž zdviže létaly nahoru a dolů bez vlajek, ale se lstivým předstíráním, že se zdvíhací lanka zasekla, se objevil tajný signál.

„Mužstvo otočit loď,“ nařídil Jack, neboť tajný signál z ostrova byl deset dní starý.

Nikdo z posádky Boadicee nebyl na tento vývoj událostí nepřipraven, a tak se loď otočila na místě na levobok tak bryskně jako nějaký pašerácký škuner. Pevnostní děla zamířená na moře vystřelila a nad vzedmutou hladinu dvě stě metrů za nimi vystříkla bílá pěna a za nimi se neslo posměšné provolávání slávy. O chvíli později vyrazil od ostrova k Manche řetězec člunů, vezoucích zajatce.

Manche je vzala na palubu a zařadila se za Vénus, která už vyplula pod nemnoha plachtami, jako kdyby se chtěla dostat na návětrnou stranu Boadicee. Jakmile byla Manche na svém místě, obě francouzské fregaty napnuly brámové plachty. Bylo vidět, jak posádky připravují lodě k boji, a ty připlouvaly takovým stylem, jako kdyby to myslely vážně. Jack je sledoval nanejvýš obezřetně, oko těsně přitisknuté k dalekohledu, zkoumal, jak si kapitáni dokáží se svými loděmi poradit, jejich plavební kvality, pátral po uskocích, které by měly zamaskovat jejich rychlost. A po celou tu dobu udržoval nepatrný náskok Boadicee, těsně mimo dostřel. V okamžiku, kdy se měnila směna, věděl, že je rychlejší. Věděl také, že Vénus pluje rychleji než Manche, a že kdyby je přinutil, aby se rozdělily… ale ve chvíli, kdy uvažoval o možných následcích jejich rozdělení – o nočním boji – o výsadku z člunů na útesu za pevností – Francouzi pronásledování vzdali.

Boadicea provedla obrat a pustila se za nimi, napnula královské plachty, aby se přiblížila na nejzazší dostřel svého mosazného stíhacího děla usazeného na příďové nástavbě, a vypálila na Vénus, na jejímž stěžni vlál Hamelinův velitelský plamenec. Vénus a Manche odpověděly z děl vystrčených ze střílen tak nízko položených, že na tuhle vzdálenost byla jejich střelba naprosto neúčinná. A tak se tři lodě hnaly po hladině, žádná strana nezpůsobila té druhé nejmenší škodu, dokud jedna šťastná střela z Boadicee, poté co třikrát poskočila po klidné hladině, nedolétla na palubu Vénuse. Kadet vysoko v koši předního stěžně ohlásil, že na ubytovací palubě Vénuse propukl zmatek. Okamžitě poté francouzské lodě provedly obrat, a tak se Boadicea znovu hnala na jihozápad.

Uháněla celý den, zkoušela každý myslitelný trik a úskok, aby vylákala rychlejší Vénus před Manche. Ale nic to nebylo platné. Hamelin neměl žádné romantické představy o boji muže proti muži a byl rozhodnut bojovat teprve tehdy, až budou výhody na jeho straně. Obě francouzské lodě se držely půl míle od sebe a zarputile stíhaly Boadiceu po celé mořské prostoře mezi Mauritiem a La Réunionem.

„Přinejmenším jsme se poměrně dobře obeznámili s naším nepřítelem,“ pronesl Jack k Seymourovi a k celé ubytovací palubě, když se na jihozápadě ve vzdálenosti dvou mil objevila světla Saint-Denisu a všechna naděje pohasla.

„Ano, pane,“ řekl Seymour. „Mohli jsme jim kdykoliv uniknout na brámové plachty. Zasviněná dna, o tom není pochyb.“

„Manche byla pěkně pomalá při přehazování plachet přes stěhy,“ přidal se Trollope. „Všimnul jsem si toho dvakrát.“

„Jistě byste je, sire, nenazval odvážnými?“ zeptal se Johnson.

„Jsou to hlemejždi,“ ozval se neidentifikovatelný hlas z temnoty.

V kajutě nad pozdní večeří řekl Jack Stephenovi: „Tady mám od Fellowese seznam našich požadavků. Můžu tě poprosit, abys zašel za Farquharem, vysvětlil mu, jak se věci mají, a požádal ho, aby sehnal, co se dá, a dopravil to ráno na pobřeží v St. Paulu? Neomlouvej se – mám na starosti tisíc věcí – on to pochopí.“

Než stačil Stephen odpovědět, dovnitř vešel Poďobaný Ríša a řekl: „Poslal jste pro mě, pane?“

„Ano. Pane Richardsone, vezmete si pomocnou loď Perlu se čtyřma dobrýma veslařema a poženete do Port-Louis, najdete Staunch a připlujete sem s ní. Pan Peter má pro vás připravené její rozkazy.“

„Tak velká odpovědnost pro toho trudovitého chasníka,“ konstatoval Stephen nad svým králíkem po velšsku.

„Jó,“ souhlasil Jack, který dovedl ukořistěnou brigantinu do Plymouthu až od mysu Finisterre ještě dřív, než mutoval. „Teď nám nezbývá, než se spolehnout na náš potěr, ať už jde o lidi nebo o lodě. Kdyby tu s námi dnes byl Otter nebo dokonce Staunch, mohli jsme se vrhnout na tu neobratnou Manche, chápeš.“

„To bychom opravdu mohli?“

„Pro pána, jasně!“ řekl Jack. „A jsem si jistý, že to dokážeme zítra. Poslal jsem Seymoura tryskem do St. Paulu, aby nařídil Tomkinsonovi nechat Ottera, kde kotví, přesunout všechny své lidi na Windham a připojit se ke mně na rejdě. Tenhle vítr sílí, a tak Hamelin nepřestane dnes v noci pendlovat od pobřeží na moře, tím jsem si jist.“

Hamelin se držel spíš u pobřeží, když se začalo rozednívat, zatímco Boadicea doplula do St. Paulu. Z Vénuse a Manche byly na pozadí západní oblohy vidět jenom šmouhy košových plachet. Ale byly tam, a jakmile se o tom ujistil nade vši pochybnost, Jack Aubrey obrátil dalekohled na vzdálený lodní provoz na rejdě.

„Co si u čerta ten Windham myslí?“ zlobil se. „Ještě ani nenasadili ráhna. Pane Collinsi, signalizujte Windham okamžitě vyplujete na moře a doprovoďte to výstřelem z děla. A vystřelte z děla každou minutu, dokud nezvedne kotvy. Kat aby to spral…“ Odmlčel se, zaťal pěsti za zády a začal rázovat sem a tam. Má obličej temnější, než jak jsem ho kdy viděl, uvědomil si Stephen, který jej pozoroval od zábradlí. Až do teď nesl ty rány osudu s pozoruhodným nadhledem, daleko větším, než bych se nadál. Neutrousil ani slovo a tom katastrofálním Clonfertově bláznovství, nic, jen slova soucitu s jeho zraněním a naději, že by ho francouzská nemocnice mohla dát dohromady. Ani zmínka o té zatvrzelé Pymově stupiditě. Ale žádná velikost intelektu není bez hranic. Je tohle bod zlomu?

„Vystřelte z dalšího děla,“ nařídil Jack, který přestal rázovat, se zuřivým pohledem na vzdáleného Hamelina.

„Sire,“ oslovil jej Trollope pokorně, „nějaká transportní loď obeplouvá mys. Myslím, že je to Emma. Ano, sire, je to Emma.“

A skutečně, byla to Emma a z jejího signalizování bylo jasné, že si přeje mluvit s Boadiceou, která tu pendlovala sem a tam s kapitánem rozpáleným do běla zuřivostí, neboť dlouhá a štíhlá transportní loď plula se všemi plachtami rozvinutými.

„Kapitán se dostaví na palubu vlajkové lodi, pane Collinsi,“ řekl Jack.

Záďový člun Emmy šplouchl do vody, překonal vzdálenost, zahákoval a Pullings vylezl na palubu. „Pane Pullingsi,“ oslovil jej Jack, „co je tohle za ztřeštěnost?“

„Omlouvám se, pane,“ odpověděl Pullings, bledý rozrušením. „Mám na palubě děla Windhamu. Kapitán Tomkinson se vzdal velení.“

„Pojďte dolů a vysvětlete mi to,“ vyzval jej Jack. „Pane Seymoure, pokračujte. Kurs severo-severozápad.“

V kajutě vyšlo najevo na základě Pullingsova rozčileného, zmateného a otřeseného líčení, že Tomkinson, když zkontroloval stav lodi Východoindické společnosti, odmítl s ní vyplout na moře, dokud nebude plavbyschopná, a vrátil se na palubu imobilizovaného Otteru. Pullings, který toho všeho byl svědkem, se dohodl s kapitánem Emmy, který ležel nemocný na pevnině. Přesunul své muže a dvacítku dobrovolníků na její palubu, neboť byla v lepším stavu než východoindická loď, a po nadlidské celonoční dřině přestěhoval na její palubu děla z Windhamu a své vlastní karonády. Pomáhal mu podplukovník Keating, který mu také dal dělostřelce a střelce z pušek.

„Tenhle Tomkinson!“ zvolal Stephen, který mohl před Pullingsem hovořit otevřeně, „neměl by být pověšen či zbičován, či přinejmenším propuštěn z námořnictva, tahle vykřičená kurva?“

„Ne,“ řekl Jack. „Je to ubožák, Bůh mu pomoz, ale jednal v rámci svých pravomocí. Kapitán může odmítnout velení na tomhle podkladě. Tome,“ obrátil se k Pullingsovi a potřásl mu rukou, „vy jste opravdový námořní důstojník. Jsem vám zavázán. Jestli dokážete z Emmy vymáčknout osm uzlů, tak se do těch Francouzů pustíme, a nebude to dlouho trvat.“

Obě lodě přitočily k větru společně a pluly kursem, který jim za pár hodin umožní zaujmout výhodnou polohu v návětří nepřítele, dále na sever od ostrova, kde vane převážně východní vítr. Ale již za daleko kratší dobu bylo všem členům posádky jasné, že Emma s nimi nedokáže držet krok. Šest či nanejvýš sedm uzlů bylo maximum, jakého byla schopná dosáhnout, dokonce i na zadoboční vítr – odshora dolů měla rozvinuté závětrné plachty a dokonce i létavky, podivné plachty beze jména, všechny napnuté a v tahu – ale jakmile se vítr stočil o tři dílce, bylo dokonce i šest uzlů nad její síly, přestože schopná a ochotná posádka ji hnala s využitím všech fíglů námořnického řemesla. Boadicea musela svinout své brámové plachty, aby se udržela od Emmy na dohled. Naproti tomu Hamelin, nezbytný doplněk čtyřúhelníku, se vytrvale držel v čele bez náznaku, že by zkrátil plachty, natož aby zpomalil a počkal na ně. Avšak navzdory tomu všemu se Hamelin teď už dostal tak daleko na západ, že bude muset plout do Port-Louisu spíše než do Jihovýchodního přístavu, což byla výhoda, neboť to Jackovi umožní znovu odbočit k Ile de la Passe a Emma tam bude moct provést nejdůležitější úkol, který měl připadnout Otteru.

„Zvraťte přední košovku, pane Johnsone, buďte tak laskav,“ nařídil Jack těsně předtím, než byl mužstvu zapískán nástup k obědu. A když se k němu Emma pracně přiblížila, zavolal na Pullingse a nařídil mu, aby plul k Rodriguezu, obeznámil tam vojáky se situací a potom křižoval mezi tím ostrovem a 57. stupněm východní šířky a varoval všechny královské lodě a lodě Východoindické společnosti, které uvidí, a zároveň podnikl všechna nezbytná opatření. „A pane Pullingsi,“ dodal hlasitě, „nebudu mít námitky, když zajmete jednu z jejich fregat, nebo třeba i dvě. Pro mě jich pořád ještě zbyde dost!“

Žert to byl docela určitě dost ubohý, ale tón, kterým byl pronesen či spíše zařván, měl za následek, že Pullingsova sklíčená, unavená tvář se roztáhla do vděčného úsměvu.

* * *

Boadicea odbočila k Ile de la Passe, kde ji přivítalo zaburácení těžkých děl. Skrze mračna dýmu zaplula za ostrov, do Jihovýchodního přístavu, a tam spatřila Bellonu, s novou takeláží a připravenou vyplout na moře. Minerva teď měla náhradní čnělky a Néréide jakýsi hlavní a bezanový stěžeň, přičemž na nich ještě pracovali utěsňovači spár a tesaři. Iphigenia již vyplula. Nedalo se tu nic dělat, a tak se Boadicea obrátila k La Réunionu.

„Pane Seymoure,“ pronesl Jack oním podivně odtažitým, neosobním tónem, který si osvojil od okamžiku, kdy se dozvěděl zprávy o porážce, „kdy jsme naposled cvičili s děly?“

„Před několika dny, sire. Daleko větší přestávka než obvykle,“ řekl Seymour a horečnatě pátral v paměti po přesném datu, neboť tento nový a poněkud nelidský komodor, ačkoliv nehledal žádné chyby a nebyl tvrdý, vzbuzoval na ubytovací palubě posvátnou bázeň. „Myslím, že to bylo v sobotu.“

„Tak potom vyhlásíme bojovou pohotovost o půl hodiny dřív a trochu s nima zarachotíme. Můžeme si dovolit dvě – ne, tři – nálože na dělo. A jsem si jist, že můžeme střílet na terče.“

Jestli je Hamelin tím mužem, za kterého jej Jack pokládal, tak určitě teď nechal Astrée a jednu nebo dvě ze svých korvet křižovat mezi Mauritiem a La Réunionem a dunění děl by je sem mohlo přilákat. A tak v pozdním odpoledni se obloha otřásala ozvěnou hromobití z Boadicee. Osádky děl, svlečené do pasu a lesknoucí se potem, obsluhovaly masivní děla s dokonce ještě větší usilovností než obvykle, protože také oni už před delší dobou vycítili rozpoložení svého velitele. Pozoroval je s velkým uspokojením – byla to pozoruhodně zdravá posádka, dobře krmená čerstvým masem a zeleninou, ve skvělé formě a znamenitě vycvičená. Dobří muži, rychlá, přesná palba, překonávající vše, co Boadicea až dosud dokázala, o plných osm vteřin. Ačkoliv Boadicea nebyla a nikdy nebude vynikajícím plavidlem, nemusel se obávat žádné jednotlivé francouzské lodi na hladině tohoto oceánu. Ani dvou, jen pokud by měl podporu nějaké obratně vedené šalupy a jen kdyby mohl obě lodě přinutit k tomu riskantnímu podniku, srážce za tmy, kdy vysoká disciplína a přesná střelba hrají tak velkou roli. Avšak když byla děla opět pevně uvázána a vychladla, zůstalo moře stejně prázdné, jako bylo před střelbou – ohromný disk ničím nepřerušené modři, nyní rychle tmavnoucí do temně safírové. Dnešní noci k žádnému boji nedojde.

Nedošlo k němu ani příštího dne na dvaceti mílích moře, než fregata spustila znovu kotvu v St. Paulu. Žádný boj na mořské hladině, ale enormní činnost na břehu. Jack se pustil do úkolu uvést Ottera a Windham znovu do bojeschopného stavu. Moc si nevšímal kapitána Tomkinsona, nyní pravděpodobně nejnešťastnějšího člověka na La Réunionu, ale řídil práce sám. S naprostou a inteligentní podporou guvernéra měl hlavní slovo v loděnicích v St. Paulu a v Saint-Denisu a zde, v noci za svitu pochodní, se všichni řemeslníci a zbrojíři ostrova dřeli ze všech sil, aby přeměnili šalupu o šestnácti dělech a zchátralou, zle potlučenou východoindickou loď jen s těmi děly, která mohli vojáci postrádat, na úctyhodné fregaty, či přinejmenším na něco, co by mělo aspoň nepatrnou šanci vydržet nepřátelskou palbu a zdržet nepřítele dostatečně dlouho, aby k jeho bokům mohla přirazit Boadicea a provést abordáž.

V neděli dopoledne, kdy se šalupa Otter nacházela již v posledním stádiu přestrojování, ale Windham byl pořád ještě položen na bok, hltal Jack dosti pozdní snídani po čtyřech hodinách nejhlubšího spánku, jaký kdy pamatoval. Snídal ve společnosti Stephena Maturina, kterého v posledních dnech vídal jen vzácně. Rezolutně zahnal v posledních dvaceti minutách z hlavy problémy loděnice, když mu je Stephen nedobrovolně připomněl dotazem po významu slova ďábel mezi těmi, kteří si zvolili povolání námořníka, jako například v případě fráze zaplať ďáblu, kterou často slýchává, obzvláště v poslední době. Je to nějaká forma usmiřování, nějaká manichejská pověra, tak pochopitelná (ačkoliv zcela mylná) v případě nespoutaných živlů?

„Pro pána, ďábel, chápej,“ vysvětloval mu Jack, „je spára mezi lodním plaňkováním a okapním žlabem nebo na vodorysce, a říkáme jí ďábel, protože je to pro utěsňovače spár ďábelská dřina se k ní dostat. Celé to rčení zní, zaplať ďáblu, když smůla ještě není horká. A znamená to, že tě čeká nějaká pekelná dřina, která se musí udělat, a nic s tím nenaděláš. Je to symbol.“

„A moc elegantní symbol.“

„Kdybys byl nějaká měkkota, pověrčivý hňup a byl bys na dně, tak bys mohl říct, že to vystihuje naši současnou situaci,“ pokračoval Jack. „Ale to by ses mýlil. Protože se Staunchem, Otterem a Windhamem za jeden či dva dny…“ nastražil uši a vykřikl: „Killicku, kdo to přichází na palubu?“

„Jenom nějakej armádní oficír, sire.“

Z ubytovací paluby bylo slyšet rachocení pušek, jak námořní pěšáci dávali k poctě zbraň. Nějaký kadet se dotazoval, zdali by komodor přijal podplukovníka Frasera, a tady už byl podplukovník osobně s tváří stejně šarlatovou jako jeho uniforma, neboť se na břeh přihnal tryskem pod paprsky žhnoucího slunce.

„Dobré ráno, plukovníku,“ pozdravil jej Jack. „Posaďte se a vemte si šálek.“

„Dobré ráno, sire. Doktore, jak se máte?“

„Plukovník Fraser by měl okamžitě vypít něco studeného a sundat si kabát,“ řekl Stephen. „Služebník, pane.“

„Moc rád to udělám, pane, ihned. Ale nejdřív musím předat svou depeši – ústně, sire. Není čas poslat pro pero a inkoust. Podplukovník Keating se poroučí komodoru Aubreymu a vzkazuje, že HMS Africaine je v Saint-Denisu. Kapitán Corbett…“

„Corbett? Robert Corbett?“

„Myslím, že ano, sire. Je to malý chlapík; když se urazí, tak se tváří hrozně zle a naštvaně – je to ten samý, co tu byl předtím, ohromně si potrpí na disciplínu. Kapitán Corbett, sire, na cestě do Madrasu se dozvěděl od jedné vaší lodě, když zastavil pro vodu na Rodriguezu, o tom, jaká je tady situace, a tak otočil k La Réunionu. Cestou se dostal u pobřeží Mauritia do šarvátky s nějakým škunerem, a tak teď vyloďuje svoje zraněné. Podplukovník Keating mu dal náhradou pětadvacet mužů a jednoho důstojníka, protože, sire, ho pronásledují dvě francouzské fregaty a jedna briga. A kapitán Corbett mě pověřil, abych vám vyřídil, že ve vší úctě si dovolil vyvěsit váš velitelský plamenec, aby je pobavil, a že připravuje loď k boji a vyrazí na moře, hned jak vyloží zraněné na pevninu.“

„Plukovníku,“ řekl mu Jack. „Jsem vám nekonečně zavázán. Killicku, hoďte sem džbán něčeho studeného pro plukovníka Frasera – obložené chleby – manga.“ Tato slova křičel už přes rameno, neboť se hnal na ubytovací palubu. „Pane Trollope, všichni chlapi z loděnice okamžitě na palubu a připravte se vyplout okamžitě, jak se nalodí. Pane Collinsi, signalizujte Otteru a Staunchi: Okamžitě vyplujte na moře a Nepřítel křižuje východo-severovýchod. Vzkažte pro dělmistra.“ Dělmistr se přihnal poklusem, neboť zprávy se šířily rychle. „Pane Webbere,“ řekl mu Jack. „Kolik jste toho naplnil?“

„Třicet náloží na dělo, sire,“ odpověděl dělmistr. „A třiadvacet pro karonády. Makali jsme na tom celé dopoledne.“ A potom, povzbuzen starou známostí a proměnou komodorova výrazu k lepšímu, se zeptal: „Můžu doufat, pane, že budeme plnit další, pro opravdické, konečné zúčtování?“

„Ano, pane Webbere,“ řekl Jack. „A žádný ten váš bílý prášek. Ať to je ten náš nejlepší rudý hrubozrnný prach!“

Boadicea obeplula v poledne Pointe des Galets a následována Otterem a Staunchem vyrazila k francouzským lodím na obzoru – byly to obě fregaty. Z francouzské brigy byly vidět už jenom košové plachty daleko na severu, bezpochyby uháněla informovat Hamelina, co se chystá. Bylo slyšet všeobecné uspokojené mručení, povzbuzované ještě faktem, že Francouzi už nadále nezůstávali na místě, ale otočili lodě přes příď na pravoboční kurs, a také pohledem na dlouhé bílé čáry v dálce, což znamenalo, že vítr na jižní či jihovýchodní závětrné straně La Réunionu fouká od východu na sever, takže nepřítel bude mít výhodnou polohu v návětří. Spatřili také Africaine, a jakmile ji Jack skutečně uviděl, ohromně mu to pozvedlo náladu. Byla to fregata vyzbrojená šestatřiceti osmnáctiliberními děly, postavená samozřejmě ve Francii a jedna z nejlepších lodí královského námořnictva, co se plavebních vlastností týkalo, obzvláště při plavbě těsně u větru. Musela to být ta třešnička, kterou byl Corbett odměněn, když přivezl domů depeše ze St. Paulu. Určitě ji zvládá výborně, pomyslel si Jack. Je to kapitální námořník. Doufejme, že své muže tentokrát naučil, jak zamířit děla, a že je mezi nimi víc oblíbený. Třešnička na dortu měla občas na nespokojeného člověka dobrý vliv a Corbett byl nespokojený často.

Když ji spatřil, plula Africaine také na pravobočním úseku, se všemi plachtami rozvinutými, asi osm mil jižně od nepřítele. Obě lodě si signalizovaly identifikační čísla, nic víc. Jack neměl v úmyslu přidělávat Africaine signalizováním starosti. Corbett byl bojový kapitán. Věděl moc dobře, co má dělat, a nebylo pochyb, že to udělá. A do té doby musel být nechán na pokoji, aby se mohl soustředit na to, překonat přinejmenším sedm z oněch osmi mil. Totéž platilo s ještě větší naléhavostí pro Boadiceu. Ačkoliv dokázala udeřit s větším důrazem než Africaine, nemohla se s ní měřit, co se rychlosti týkalo. Naštěstí jednou z francouzských lodí byla jejich stará Iphigenia, nyní opět nazvaná Iphigénie, a to nebylo žádné rychlostní eso. Ta druhá byla pravděpodobně Astrée, jejíž kvality neznal.

Nicméně brzo je zjistí, řekl si s úsměvem, když vylezl s dalekohledem na vršek předního stěžně a šest lodí se pustilo do dlouhého stíhání. O hodinu později věděl, že má schopného kapitána, že je rychlejší než Iphigenia, ale ne rychlejší než Boadicea, přičemž Africaine ji dokázala předehnat přinejmenším s brámovými plachtami. Jestli vítr vydrží, Africaine by je měla dostihnout ještě před západem slunce a Boadicea nedlouho po setmění. Jestli vítr vydrží. To byla hlavní starost. Protože jestli se stočí víc na východ, nebo dokonce na severovýchod, jak k tomu často docházelo v noci, Boadicea bude přímo na návětrné straně Francouzů a ti by pak mohli dokázat uprchnout do Port-Louisu dřív, než by snos lodi napravil. Protože Boadicea neměla při plavbě ostře proti větru moc dobré vlastnosti. A ačkoliv to dost úspěšně tajil, nedokázala plout tak ostře proti větru jako jiné lodě, zaostávala nejmíň o půl dílce, navzdory veškerým jeho snahám.

Nicméně zbožné přání neudrží vítr ani na jihu, ani na východě, ani nezlepší plavební vlastnosti Boadicee. Sešplhal dolů, vrhl pohled na vzdálenou Staunch a Otter, řekl Seymourovi, aby ho zavolal, kdyby se postavení změnilo, a uložil se ke spánku v hamaku zavěšeném ve vyklizeném prostoru, který kdysi býval souborem jeho kajut, neboť věděl, že jeho důstojníci povedou loď obdivuhodně dobře a že si musí uchovat duševní síly a postřeh pro případ, že dojde k obtížnému nočnímu boji, jenž bude vyžadovat okamžité rozhodování.

Když znovu vyšel na palubu, Otter a Staunch byly stěží viditelné z vrcholku stěžně. Africaine byla asi o dvě míle a něco před nimi a viditelně Francouze dotahovala. Na jeho druhé zavolání hlídka v koši odpověděla, po chvíli zkoumání situace, že Staunch a Otter teď už zmizely. A zatímco mu hlídka odpovídala, doprovázelo její hlas znepokojivé rumplování. Vítr se stočil příliš daleko dopředu, než aby bylo možné napnout závětrovky, takže ty se třepotaly, navzdory bulinám napnutým jako struna. Posádka závětrovky svinula, takže Boadicea okamžitě zpomalila, a v tuhle chvíli byla Africaine již plných osm mil vzdálená a pronásledovala teď už neviditelného Francouze do nastávající noci.

Byla to ohavná noc, ačkoliv teplá, s náhlými poryvy bouře a čím dál vzedmutější mořskou hladinou s vlnami valícími se napříč jedna přes druhou, které nutily Boadiceu plout s přídí natočenou k severu. Nejlepší kormidelníci z posádky byli u kormidla, Jack stál za nimi, po boku navigačního důstojníka. Chvíli poté, co se naprosto setmělo, uviděl rakety a modrá světla, která ukazovala pozici Africaine. Potom nic. Hodinu za hodinou pod nízkými, hrozivými mračny, v hustém lijáku, kdy se přes pravoboční příď lámaly vlny a vítr skučel v lanoví, ale kdy naslouchající muži nezaslechli ani náznak toho zvuku, na který čekali.

Neozvalo se nic až do sedmého úderu zvonu prostřední hlídky, kdy začal vítr vát nárazově a potom se ztišil téměř do bezvětří. Při sedmi úderech zvonu a znovu při střídání hlídek bylo pod mraky na návětrné straně vidět záblesky, po nichž následoval zvuk vzdálené dělostřelby. „Dej Bůh, až nezaútočí z bezprostřední blízkosti beze mě,“ mumlal si Jack a změnil kurs lodi směrem k zábleskům. Tahle obava ho neopouštěla po celé ty hodiny čekání a zároveň jej přepadaly další obavy, stejně divoké, ale zaplašil je – Corbett nebyl Clonfert. A každopádně Corbett věděl přesně, jak rychle dokáže Boadicea plout.

Dělostřelba sílila s každou uplynulou půlhodinou. Ale každou půlhodinu také slábl vítr. A v posledku Boadicea už stěží reagovala na pohyby kormidlem. Krátké šero před rozedněním bylo zahaleno poslední clonou vlažného deště. Jak slunce stoupalo, déšť v nehybném vzduchu zvolna ustával. A v okamžiku se před nimi objevila ohromná mořská plocha, ozářená jasnými slunečními paprsky a na ní, ve vzdálenosti čtyř mil, Africaine s jednou z francouzských lodí na dostřel pistole před přídí a další za zádí. Tu a tam vystřelilo nějaké její dělo. Nepřítel odpovídal plnými bočními salvami. Potom Africaine zmlkla.

Čtyři míle. V dalekohledu Jack jasně viděl, že se její vlajka zachvěla na špičce stěžně a potom zvolna klesala dolů, dolů, rovnou na palubu. A Francouzi stále nepřestávali střílet. Plnou čtvrt hodinu stříleli na její němý trup.

Nikdy se nemusel ovládat s takovým vypětím vůle. Pohled byl tak strašlivý, že kdyby se během sledování té scény nezvedl vítr, tak by mu srdce patrně puklo žalem a zuřivostí. Královské plachty jej zachytily první. Boadicea se zvolna zhoupla na vlnách a voda začala ševelit podél jejích boků. Jack automaticky vydával rozkazy a potom řekl: „Pane Seymoure, šňůrový doutnák potřebuje prodloužit,“ a vedl Boadiceu směrem k Francouzům, kteří zakotvili u své kořisti – jejich čluny pendlovaly sem a tam. „Hej, košová hlídko!“ zakřičel. „Nevidíte někde Staunch a Ottera?“

„Nevidím, pane,“ ozvala se odpověď. „Nic na návětrné straně, nic na závětrné.“

Jack přikývl. Vítr sílil, cítil ho na tváři, jak krásně, byť mírně vane z jihovýchodu a dokonce z jihu – vítr, který ho zanese k nepříteli. Boadicea se dávala do pohybu, zatímco pozorovali, jak na Africaine jdou stěžně přes palubu. Nejdříve její přední stěžeň, potom bezan, potom hlavní stěžeň. Nezdálo se, že by Astrée a Iphigenia v nejmenším utrpěly.

Ať to stojí co to stojí, musí odolat pokušení vyrazit a pustit se s nimi do boje. Bylo by to trestuhodné bláznovství. Ale pokušení vplout s Boadiceou přímo mezi ně a vypálit obě boční salvy bylo strašlivě silné. A s větrem, tak jak teď vál, by si snad mohl dopřát alespoň tohle potěšení a přesto dostát své povinnosti – rychlý tvrdý úder a pryč, to bylo přípustné a dokonce žádoucí.

„Pane Seymoure,“ řekl, „hodlám doplout na dostřel z muškety k té návětrné lodi. Až dám rozkaz, ať vypálí pravoboční děla, počínaje od příďového. Záměrně palte směrem k zádi, aby se po každém výstřelu odvál dým. Až vypálí poslední dělo, otočte loď, potom vypalte levoboční salvu a přiblížíme se k ní co nejblíže. Pane Buchane, kormidlujte směrem k Iphigenii.“

Boadicea nabírala vítr. Francouzi měli sice kormidlovací rychlost, ale nic víc, loď se pohybovala rychlostí tří uzlů. A Astrée se nedokázala vynořit za Africaine dřív, než Jack vydal povel: „Pal!“ Děla střílela v pravidelné posloupnosti, nerušena neuspořádanými bočními salvami z Iphigenie – první dvě byly vypáleny naslepo, třetí už byla dosti smrtící. Palba z paluby Boadicee byla cílevědomá, zaměřovaná s nenávistí, a ze zádi Iphigenie odskakovaly hamaky a třísky ze zábradlí. Jedna šťastná střela z děla číslo dvanáct ji zasáhla poblíž čáry ponoru, nedaleko kormidla. Doprovodil ji radostný jásot. Potom se ozval výkřik „kormidlo do návětří“ a Boadicea přiostřila k větru. Právě prováděla obrat přes příď, když Astrée, konečně zbavená Iphigenie a Africaine, vystřelila. Zasáhla Boadiceu velice tvrdě, roztříštila záďový člun spolu s jeho krakorci a uštědřila jí takovou ránu, že na okamžik Jack myslel, že záď odpadne – že riskoval život lodi až přespříliš. „Hej, tam vpředu, vypněte plachtu,“ zakřičel, ucítil jemnou změnu ve vyvážení a s nekonečnou úlevou zavolal: „Vytáhnout hlavní plachtu!“ Loď se otočila, stočila plachty do návětrné polohy a stále ještě měla dostatek rychlosti. Dokola, dokola, dokud její závětrné střílny neměly Iphigenii přímo před sebou. Boční salva zazněla s jedním ohromným, drásavým zaburácením a loď vyplula z dýmu. V tu samou chvíli kule z Astrée zasáhla navigačního důstojníka vedle Jacka do zad a rozpůlila ho ve dví. Jack spatřil, jak jeho udivený, rozhořčený obličej poskočil kupředu a srazil pravobočního kormidelníka na zem. Zaujal na okamžik mužovo místo, vedl fregatu stále dál dokola, dokud se její příďová plachta nezačala třepat a kormidelní poddůstojník se nechopil paprsků kola. Potom překročil tělo a došel k zábradlí. Záď Iphigenie utrpěla, ale její kormidlo bylo stále na svém místě a stejně tak i její bezanový stěžeň. Napnula kosatku a teď už nabírala vítr a blížila se k Astrée, znovu maskující její palbu. Uslyšel, jak tělo navigačního důstojníka šplouchlo do moře, zatímco si ji prohlížel. Její posádka byla bezpochyby vyškrábaná ze všech zdrojů, o boji zblízka toho moc neví a už vůbec nemá chuť do něčeho podobného se pustit s Boadiceou. A jak se k větru těsně nastavená Boadicea vzdalovala a vzdálenost se zvětšovala, uviděl, jak Iphigenia zakormidlovala do návětří a srazila se s Astrée, právě když se Astrée snažila proklouznout mezerou mezi ní a Africaine a pokropit Boadiceu palbou z nejtěsnější blízkosti.

Odvedl fregatu na určitou vzdálenost do návětří a tady se položil do driftu. V jasném slunečním světle viděl francouzské lodě dokonale, námořníky na jejich palubách, dokonce i stav jejich takeláže. Vsedě na nejzadnější karonádě nad tou scénou uvažoval. Neboť tohle byl čas na úvahy. V tuhle chvíli nebylo nutné činit nějaká náhlá rozhodnutí a nebude to nutné ani v nejbližší době. Astrée byla pozoruhodná loď a byla nepoškozená. Vymanila se ze srážky s Iphigenií a konečně se zbavila jejího stínění. Moře mezi ní a Boadiceou bylo čisté. Avšak nepřibližovala se. Její třepotající se kosatka – značně se třepotající kosatka – mu toho hodně řekla o jejím veliteli a tucet na první pohled méně patrných detailů mu řekl více. Byl to kompetentní námořník, o tom nebylo pochyb, ale nehodlal se pustit do boje. Neměl o nic víc chuti do boje než Hamelin, dokonce i v této daleko výhodnější situaci nehodlal bojovat. Ani tento muž, ani jeho komodor nehodlali riskovat. Toto přesvědčení, stále více v něm sílící, zatímco loď pozoroval, jej naplňovalo pochmurnou radostí.

Na druhou stranu, říkal mu rozum, který přiměl srdce ke klidu, Astrée dokázala vypálit mohutnější boční salvu o větší hmotnosti kovu, její dělostřelba byla přesná, a ačkoliv nebyla rychlejší než Boadicea, dokázala ostřeji přitočit k větru. Nicméně, útok a obrana jsou dvě rozdílné věci. V boji na bezprostřední vzdálenost by si Astrée vedla poměrně zdatně, a ačkoliv Iphigenia byla v rukou blbečka, pustit se do křížku s oběma najednou za denního světla by za současného poměru sil bylo neospravedlnitelné. Je ovšem naprosto nezbytné, aby zpátky ukořistil Africaine…

„Hej, palubo,“ zahlaholila košová hlídka. „Dvě plachty přímo na návětrné straně, pane. Myslím, že to je Staunch a Otter.“ O pár minut později: „Ano, pane. Staunch a Otter.“ S tímhle větrem jim bude trvat dvě až tři hodiny, než se k němu dostanou: výborně. S úsměvem se zvedl a podíval se k závětrné straně, kde jeho první důstojník, tesař a bocman čekali s hlášením.

„Tři zranění, pane,“ řekl Seymour, „a samozřejmě ubohý pan Buchan.“ Tesař hlásil jenom čtyři díry po koulích a osm palců vody v čerpadlové stoce. Fellowes mu podal hlášení o značných škodách na plachtách a lanoví na přídi. „Počítám, že do hodiny bychom to mohli dát dohromady, pane,“ dodal.

„Tak rychle, jak jen to půjde, pane Fellowesi,“ řekl Jack. „Pane Seymoure, ať se jdou chlapi nasnídat. A hlídka v podpalubí si musí odpočinout.“

Sešel dolů na nejspodnější palubu, kde našel Stephena, jak si čte v knížce, kterou držel u lucerny.

„Jsi zraněn?“ zeptal se Stephen.

„Ne, vůbec ne, díky. Jdu dolů podívat se na raněné. Jak si vedou?“

„Colley, propadlá fraktura lebky, neručím za něj. Je v kómatu, jak vidíš. Musíme ho operovat okamžitě, jak budeme mít klid, mír a světlo – čím dříve, tím lépe. Ta dvě zranění od třísek na tom budou dobře. Máš kalhoty celé od krve.“

„Ta je navigátorova. Zabilo ho to těsně vedle mě, ubožáka.“ Jack šel k pacientům, zeptal se jich, jak se cítí, řekl jim, že situace na palubě vypadá velice dobře, že Staunch a Otter rychle připlouvají a že zanedlouho si Francouzi vypijí to, co udělali s Africaine. Vrátil se ke Stephenovi a řekl: „Killick roztopil lihový vařič, jestli máš chuť na snídani.“

A stoje u záďového okna, zatímco káva do nich tekla po půllitrech, vysvětlil mu situaci, zdůraznil, jak jsou Francouzi rozestavěni teď a v jakém postavení se nacházeli v jednotlivých fázích šarvátky. „Vím, že si budeš myslet, že to nemá logiku,“ říkal a rukou pevně svíral dřevěnou obrubu, „a že je to možná pověra, ale já mám pocit, že štěstí se obrací. Nechci pokoušet osud, Bůh chraň, ale věřím, že až se k nám přidají Staunch a Otter, tak se nám podaří znovu ukořistit Africaine. Možná bychom mohli získat i Iphigenii. Vyhýbá se boji. Myslím, že bychom jí mohli dát co proto. Podívej se na ty lidi na palubě. A kapitán Astrée jí nevěří. Ale zatím se takhle daleko nebudu pouštět. Úplně postačí, když dostaneme Africaine.“

A znovu na palubě, na palubě v překvapivě úctyhodném stavu. Opravy takeláže byly téměř skončeny, uklízeči ze záďové směny umývali poslední bledé skvrny z kormidelního kola, jeřábové výložníky byly narovnány, byla napnuta nová přední košová plachta. Přes vodu bylo vidět francouzské čluny, jak stále převážejí zajatce z Africaine, čerpadla Iphigenie pracovala na plné obrátky a podle horečné aktivity pracovních čet na její palubě i vně lodi se dalo soudit, že bude ještě pěkně dlouho trvat, než bude plavbyschopná. Astrée se přesunula do výhodnějšího postavení, aby mohla krýt jak ji, tak Africaine. Její kapitán nemusel být zrovna velký rváč, ale bylo jasné, že se své kořisti bude držet zuby nehty. Ale teď už byly trupy Staunche a Otteru vidět i z paluby a vítr vál zčerstva.

Podával se časný oběd, studený, a dávka rozředěného grogu. Ale nikdo neprotestoval. Komodorův výraz zdrženlivé radosti, jeho sebejistota, nedefinovatelná změna, která se s ním udála, to vše vzbuzovalo v posádce po celé lodi naprostou sebedůvěru. Námořníci snědli dobré suchary a ohavný sýr, zapili je větší dávkou citronové šťávy než rumu, dívali se na kapitána, dívali se na Francouze, nešikovně nakupené na závětrné straně, dívali se na dvě lodě, přibližující se s každou minutou, a rozmlouvali mezi sebou tichými, veselými hlasy. Ze střední části lodi a na příďové nástavbě se ozýval dokonce často smích.

Komodor nakreslil svůj plán útoku křídou na palubu. Kapitán šalupy a kapitán brigy pozorně přihlíželi. Všichni tři měli vyrazit bok po boku v jedné řadě, Boadicea uprostřed, a měli se pokusit oddělit dvě francouzské fregaty od sebe. Bylo tu mnoho možností, v závislosti na pohybech Astrée, a Jack jim je jasně vysvětlil. „Ale za všech okolností, pánové,“ říkal, „v případě něčeho nepředvídatelného neuděláte špatně, když se dostanete co nejblíž k Iphigenii, jak před příď, tak za záď, a necháte Astrée mně.“

S větrem o tři dílce blíže k zádi a s napnutými pouze košovými plachtami, aby měli svobodu manévrování, se přitočili k větru. Briga na pravobočním traverzu Boadicee vypadala žalostně mrňavá a šalupa na levoboku jako pouhý obláček. Jack jim nechal spoustu času na to, aby mohli nakrmit posádku a nechat ji odpočinout. Věděl, že plavidla jsou po všech stránkách připravena a dobře obsluhována a že jejich velitelé pochopili jeho záměry bez stínu pochybnosti.

Předpovídal spoustu možných scénářů a pokračoval v plavbě se sebedůvěrou, kterou zřídkakdy pocítil tak silně předtím – nálada se mu pořád zlepšovala. Ale to, k čemu skutečně došlo, nepředpokládal. Pořád byli ještě půldruhé míle vzdáleni, když Astrée poslala na palubu Iphigenie vlečné lano a obě fregaty napnuly plachty. Opustily Africaine a zamířily pryč. Napínaly stále více plachet, přiostřovaly k větru a hnaly se na východ tak rychle, jak jen to dokázaly. Lehce plující Astrée udržovala příď Iphigenie těsně k větru, daleko ostřeji, než to kdy dokázala Boadicea.

Díky tomu, že okamžitě přitočila k větru, a protože se nalézala poněkud v návětří, dalo se předpokládat, že by je Boadicea mohla nakonec přimět k boji, po velmi dlouhém pronásledování, navzdory lepším vlastnostem Astrée v plavbě proti větru. Ale ani Otter, ani Staunch by patrně nedokázaly držet krok a bylo pravděpodobné, že mezitím dorazí Hamelinovy posily, přivedené francouzskou brigou, a zmocní se Africaine. Ne, teď bylo naneštěstí nutné zachovat se zdrženlivě, a tak se Boadicea vydala pokojně k poničenému trupu, který se bezmocně převaloval na vlnách a na palubě neměl nic jiného než vlajkovou žerď s francouzskou zástavou.

Boadicea přirazila k boku lodě. Africaine vypálila ze dvou děl na závětrné straně a francouzská zástava klesla dolů, za ohromného jásotu vězňů, stále ještě držených na její palubě. „Pane Seymoure,“ řekl Jack s pocitem rozčarování, ale přesto podmalovaným hřejivým, hlubokým pocitem uspokojení, „buďte tak laskav a ujměte se kořisti. Co má, u čerta, znamenat tohle?“

Byl to pohled na tucet členů posádky Africaine, kteří skákali do moře, plavali k nim a šplhali na boky Boadicee. Ovládala je podivná směsice divokého nadšení, radosti a zuřivosti. Téměř veškerý smysl pro disciplínu byl pryč, nahrnuli se na záďovou palubu, crčela z nich voda, a prosili komodora, aby se znovu vrhl do boje – budou obsluhovat jeho děla – budou šťastní, jestliže budou moct sloužit pod kapitánem Aubreym – ne pod nějakým namyšleným smradem – znají ho – a vědí, že by se dokázal pomstít těm francouzským páprdům za to, co udělali – dokáže obě ty lodě zajmout, kdykoliv se mu zachce – „Já vím, že to dokážete, pane,“ křičel jeden s krvavým obvazem nad loktem. „Byl jsem ve vaší posádce na Sophii, když jsme vojebali toho velkýho Španěláka. Neříkejte ne, pane!“

„Rád vás vidím, Harolde,“ pozdravil ho Jack. „A moc rád bych řekl ano, z celého srdce. Ale vy jste námořník – podívejte se, jak jsou nastavené k větru. Tři hodiny stíhání v kýlové čáře a pět francouzských fregat na západě, připravených připlout si pro Africaine. Chápu vaše pocity, mládenci, ale nejde to. Chopte se vlečného lana a my dotáhneme ten váš koráb do St. Paulu a znovu ho vystrojíme. Potom se můžete pomstít Francouzům sami.“ Dívali se toužebně za Astrée a Iphigenií a vzdychali. Ale jako námořníci nemohli nic říkat. „Jak je na tom kapitán Corbett?“ zeptal se Jack. „Vzali ho Francouzi na palubu?“

Mlčení. Potom: „Nevíme, pane.“ Překvapeně se na ně podíval. Před ním byla řada tváří s neproniknutelnými výrazy. Vzácný, chvilkový vzájemný kontakt byl naprosto pryč. Narazil přímo na kamennou stěnu zatvrzelosti prostých námořníků, vzájemnou solidaritu, kterou tak dobře znal, často stupidní, zpravidla průhlednou, ale vždycky nezlomnou. „Nevíme, pane,“ byla jediná odpověď, kterou z nich dostal.

KAPITOLA DEVÁTÁ

Boadicea pomalu vlekla Africaine na jih po stále neklidnější hladině. Africaine se chovala jako vodou nasáklý kmen ohromné velikosti, který se za nimi těžkopádně vlekl, takže stěžně Boadicee pod tím náporem sténaly a Seymour zapřísahal námořníky sípavým šepotem – tím, co zůstalo z jeho hlasu – aby „sebou hodili, aby napnuli otěže plachty, než se to všechno skácí“. Teď se trup nečekaně vrhl na záď Boadicee, potom se stejně nečekaně stočil stranou, takže vlečné lano vyletělo z moře, napnutá linie, která každou chvíli hrozila přetržením, z jejího každého pramene crčela voda. A ještě ke všemu se vlečená loď převalovala z jednoho obrubníku ke druhému, trhala sebou jako ve smrtelné křeči, takže práce chirurga v podpalubí byla ještě riskantnější a delikátnější než obvykle.

Byl tu Stephen, pomáhající ubohému panu Cottonovi, postaršímu invalidovi, který se sotva zotavil ze záchvatu úplavice a který byl zavalen prací od samého začátku boje. Dokonce i teď, poté co tady dole zemřelo šokující množství lidí, zůstávalo tu šedesát nebo sedmdesát pacientů, kteří všichni leželi podél ubytovací paluby. Byla tu konečně spousta místa, protože Francouzi zabili celkem devětačtyřicet mužů a padesát jich odvedli do zajetí. Ti členové posádky, kteří zbyli, pomáhali pracovní četě z Boadicee, horečnatě připevňovali kulatiny, které jim zůstaly, k pahýlům stěžňů a za setmění byli schopni vztyčit tři stěhové plachty, které okamžitě fregatu vrátily zpátky do života, takže se opět začala pohybovat jako vnímavá bytost, aniž by se převalovala víc než kterákoliv jiná rozumná loď.

„To je ale úleva,“ prohlásil pan Cotton, ohánějící se pilou. „Jednu chvíli jsem se bál, že mě zas přepadne mořská nemoc – mořská nemoc po tolika letech na moři! Ligaturu, buďte tak laskav. Jste náchylný k mořské nemoci, doktore Maturine?“

„Poznal jsem ji v Biskajském zálivu.“

„Ach, v Biskaji,“ přikyvoval Cotton a hodil odříznuté chodidlo do kbelíku, jejž držel jeho pomocník, „jaký to bezútěšný lán vody. Můžete ho už pustit,“ řekl pacientovým kamarádům, kteří nebožáka drželi. A k popelavému, potícímu se obličeji pravil: „Johne Batesi, teď už je po všem. Povede se ti dobře a to chodidlo ti vynese penzi v Greenwichi nebo místo lodního kuchaře.“

Popelavá, zpocená tvář zamumlala slabým hlasem díky panu Cottonovi, a jestli by si mohl nechat tu nohu pro štěstí?

„Tím jsme hotovi s naléhavými případy,“ rozhlížel se kolem pan Cotton. „Jsem vám nekonečně zavázán, pane. Nekonečně zavázán. A lituji, že vám nemohu nabídnout nic lepšího než šálek čaje. Ale Francouzi nás oholili, oholili nás jako banda divochů, pane. Naštěstí o čaj nestojí.“

„Šálek čaje si dám moc rád,“ odpověděl Stephen a odešli na záď, do opuštěné důstojnické jídelny. „Krvavý boj,“ konstatoval.

„Zřídkakdy jsem viděl krvavější,“ přitakal pan Cotton. „A málokdy se také vidí tak zbytečné plýtvání životy. Však za to také kapitán zaplatil, i když to není žádná velká útěcha.“

„Byl zabit?“

„Zabit, anebo tomu říkejte, jak chcete. V každém případě je mrtev,“ odpověděl Cotton. „Přinesli ho sem dolů hned na samém začátku – záprstní kosti levé nohy všude kolem. Dělal jsem, co se dalo, a on trval na tom, aby ho znovu vynesli nahoru – víte, byl to statečný muž, přes všechny svoje chyby. Potom byl zasažen podruhé, ale kdo to vypálil, to vám neřeknu. Ani nemohu s absolutní jistotou tvrdit, že ve zmatku nočního boje ho nehodili přes palubu jeho vlastní lidé. Ale v každém případě zmizel. Troufám si říct, že víte o podobných případech.“

„Slyšel jsem o nich, samozřejmě. A v tomhle konkrétním případě jsem slyšel nějaké náznaky už dřív. Řekl bych, že reputace kapitána Corbetta jako kapitána, který si potrpí na bičování, byla známá široko daleko.“

„Natolik známá, že chlapi se vzbouřili, když dostal na lodi velení. Odmítli s ní vyplout na moře. Byl jsem v té době na dovolené, a když jsem se vrátil, překvapilo mě, že důstojníci, poslaní sem z Londýna, je přesvědčili, že není tak špatný, jak se povídá – přesvědčili je, aby se vrátili do služby.“

„Proč vás to překvapilo, pane?“

„Protože tyhle pověsti se nikdy nemýlí. Byl tak špatný, jak se povídalo. Nechal ty muže bičovat k rovníku, nechal je bičovat potom, co jsme ho překročili, a nechal je bičovat celou cestu až k mysu Dobré naděje.“

„Mimochodem – nevezli jste na Mys nějakou poštu, poštu pro nás?“

„Ano. A vaši jsme měli zavézt na Rodriguez. Ale jak víte, nikdy jsme tam nepřistáli – otočili jsme okamžitě, jak kapitán promluvil s velitelem Emmy – a musím vám s lítostí říct, že veškerou poštu dostal Francouz.“

„Dobrá, dobrá. Ale přesto posádka bojovala s velkým elánem, jestli tomu dobře rozumím?“

„S ohromným elánem a to proto, že měla slušné důstojníky. Kapitán Corbett prakticky s nikým z nich nemluvil. Nikdy neobědval v důstojnické jídelně, s jedinou výjimkou, nikdy je na oběd nepozval. A muži by bojovali dokonce ještě lépe, kdyby je někdo naučil, jak používat děla. Ani jednou s nimi necvičili, a to všechno kvůli té posvátné palubě. V tuhle chvíli musí být v pěkném stavu. Ne, chlapi neměli nic proti důstojníkům, kteří byli slušní, jak už jsem řekl, a bojovali do posledního dechu – Tullidge vedl boj potom, co kapitán zmizel, a byl čtyřikrát zraněn. Forder, druhý důstojník, měl průstřel plic a Parkerovi to ustřelilo hlavu. Dobří důstojníci. Jakmile jsme byli v dohledu mysu St. Roque a Corbett rozdával padesát ran bičem vpravo vlevo, ptali se mě, jestli by ho mohli zavřít, a já jsem řekl ne. Později jsem toho litoval, protože ten člověk, ačkoliv se na pevnině choval celkem rozumně, na moři byl šílený. Poblázněný mocí.“

„Jistě, je to nebezpečný lektvar,“ přikývl Stephen. „Ale někteří mu odolávají. Co je zdrojem jejich imunity?“

„To bych taky rád věděl,“ odpověděl pan Cotton. Byl příliš unaven na nějaké spekulace, nikoli však na zdvořilost, a když se Stephen chystal odejít, řekl mu: „Bůh mi vás poslal, doktore Maturine. Mohu vám na oplátku být já nějak užitečný?“

„Když už jste tak laskavý,“ řekl Stephen, „přihodilo se, že mám mimořádně těžký případ propadlé lebeční fraktury, která mě čeká zítra, a kdybyste se do té doby dostatečně zotavil, byl bych vám vděčný za asistenci. Můj pomocník nemá žádné zkušenosti s trepanačním přístrojem a moje ruce už nejsou tak pevné, jak bývaly – nemám ten váš obdivuhodný pevný stisk.“

„Budu s vámi, pane, kteroukoliv hodinu si určíte,“ řekl pan Cotton. A pan Cotton, dlouhá léta zvyklý na to, jak to chodí ve válečném námořnictvu, dostál svému slovu a dostavil se přesně. Při prvním ze šesti úderů zvonu během dopolední hlídky se s pomocí svých silných paží vyšplhal bez asistence po boku Boadicee, vleka za sebou chřadnoucí nohu. Jakmile byl na palubě, složil skládací berli, zasalutoval důstojníkům, odehnal oficiózního pomocníka bocmana pryč a dobelhal se na záď. Všechno bylo připraveno. Pod jícnem, kterým dopadalo jasné světlo, stála nosítka pro sedící osobu, pevně přivázaná k rohatinkám, a na nich seděl pacient Colley, měl barvu olova, tiše supěl a kamarádi jej přivázali tak pevně, že nebyl schopen samostatného pohybu víc než příďová figurína. Paluba a čnělky stěžňů byly nezvykle přeplněny muži, z nichž mnozí předstírali, že tam mají co na práci, neboť staří Stephenovi spoluplavci ze Sophie řekli svým současným spoluplavcům o tom nezapomenutelném dni v roce 1802, kdy za velice podobného světla doktor Maturin upiloval vršek dělmistrovy hlavy, vyndal jeho mozek, spravil ho, vrátil na místo a připevnil mu na hlavu stříbrnou kupoli, takže dělmistr, když zase obživl, byl jako nový. Takhle jim to bylo řečeno a oni nehodlali propást ani okamžik tak poučného a dokonce tak povznášejícího divadla. Zezdola zpod přední nástavby se ozývaly rány na kovadlinu – zbrojíř tu roztloukal tříšilinkovou minci do plochého, lesknoucího se lívance.

„Chtěl jsem po něm, aby počkal na naše instrukce, co se týče konečného tvaru,“ říkal Stephen, „ale on už překoval a naostřil můj největší trepanační přístroj.“ Chopil se kotoučové pily, ještě se lesknoucí po očistné lázni, a navrhl, že by první řez mohl provést pan Cotton. Zdvořilosti obvyklé mezi lékaři, které potom následovaly, zdvořilé naléhání a odmítání, činily obecenstvo netrpělivým. Ale teď už konečně byly jejich nejmorbidnější naděje uspokojeny. Pacientův oholený skalp, čistě oddělený od ucha k uchu a stáhnutý bokem, visel přes jeho neoholenou, popelavě šedou, supící tvář, a teď doktoři, nahnutí nad skalpovanou, potlučenou lebkou, začali mluvit latinsky.

„Dycky když začnou mluvit cizím jazykem,“ konstatoval John Harris, příslušník příďové směny, pravoboční hlídka, „tak víš, že jsou v troubě a že je, tak říkajíc, po všem.“

„Tys ještě nic neviděl, Johne Harrisi,“ řekl Davis ze staré posádky Sophie. „Náš doktor má jenom zdvořilý hlášky k tomu jednonohýmu chlápkovi. Jenom počkej, až se začne vohánět vrtačkou.“

„Tak pozoruhodně silná kost, a přesto se čelní šev nespojil,“ řekl pan Cotton. „Nikdy jsem nic podobného neviděl a jsem vám hluboce zavázán. Ale jak říkáte, to nás staví před matoucí situaci. Je to dilema, dalo by se říci.“

„Odpověď, jak já to vidím, spočívá v dvojité perforaci,“ odpověděl Stephen. „A tady se síla a pevnost vaší levé paže ukáží jako nedocenitelné. Kdybyste byl od té dobroty a podepřel tady tu temenní kost. Já zatím povedu první řez v tomhle místě, a když si potom vyměníme ruce, je reálná pravděpodobnost, že bychom mohli zdvihnout celek v jednom triumfálním kuse.“

Kdyby nebylo nutné zachovat vzhled profesionální neomylnosti a božské vyrovnanosti, pan Cotton by stiskl rty a potřásl hlavou. Za daných okolností však jen zamumlal: „Pán Bůh s námi“ a vrazil dovnitř svou zploštělou sondu. Stephen si vyhrnul rukávy, plivnul si do dlaní, počkal na zhoupnutí lodi, nasadil hrot a začal rozhodný řez. Bílá kost odskakovala od hladových zubů pily a Carol stíral mokrým hadrem piliny. Ztichlá lodní posádka byla čím dál tím napjatější. Všichni kadeti, do jednoho zvrhlíci, se nakláněli dopředu, aniž by je důstojníci okřikli. Avšak jakmile se ocel zakousla do živoucí hlavy, nejeden z nich zbledl, nejeden z nich odvrátil zrak do lanoví. A dokonce i Jack, který tuto hrůzu nahánějící operaci už jednou viděl, odvrátil zrak k obzoru, kde se ve slunci blýskaly bílé skvrny plachet Astrée a Iphigenie.

Uslyšel, jak Stephen volá na zbrojíře rozměry, když zahájil druhý řez, uslyšel z přídě obnovené údery do kovadliny, ale jak naslouchal, přilákal jeho bezvýhradnou pozornost nějaký pohyb daleko na návětrné straně. Oba Francouzi stáčeli plachty do návětrné polohy. Chtějí snad konečně zamířit k němu? Přiložil k oku dalekohled, uviděl, jak plují s větrem přímo v zádech, a s úsměvem dalekohled zase složil. Z uspěchaného způsobu, jakým napínali plachty, bylo zřejmé, že prostě jenom zase provádějí obrat po větru, tak jak to už od svítání udělali pětkrát. Ano, stočili loď těsněji k větru. Ačkoliv měli vůči němu výhodnější polohu v návětří, nehodlali přinutit jeho a zchromlou Africaine k boji. A jestli se šeredně nemýlí, tenhle poslední manévr je připravil o rychlost, teď, když se před levoboční přídí začaly vynořovat hory La Réunionu a vítr se pravděpodobně stočí o dva dílce k pobřeží. Po pravdě řečeno, Africaine pořád ještě měla všechny zuby a Staunch a Otter by dokázaly v šarvátce nebezpečně kousat, ale přesto… Zasmál se nahlas a zároveň uslyšel pana Cottona vykřiknout: „Ach, báječně! Ach, to jste udělal moc pěkně, pane!“

Stephen zdvihl celistvý kus lebky, držel jej nad hlavou a prohlížel si jeho spodek s výrazem zdrženlivého triumfu – byl to okamžik, kdy fascinované obecenstvo mohlo v hrůze zírat do ohromné propasti, z níž pan Cotton teď lovil kleštičkami z velrybích kostí úlomky. Jak lovil a jak se dlouhý příčný úlomek vynořoval z hlubin, ozval se strašlivý, hluboký hlas, který očividně patřil Colleymu, i když promluvil zvolna a ztěžklým, jakoby opilým jazykem zpoza visící kůže: „Jo. Podej mi ten zasranej košík, jo.“ V tu chvíli obecenstva už ubývalo a řada zbývajících zvrhlíků už byla stejně zsinalá jako Colley sám. Avšak oživli v okamžiku, kdy chirurgové přiložili nad díru stříbrný kryt, upevnili jej, přetáhli pacientův skalp na jeho původní místo, přišili, umyli si ruce v sudu s vodou a propustili pacienta do podpalubí. Po celé lodi se nesl uspokojivý šepot a Jack vystoupil dopředu a řekl: „Myslím, pánové, že vám mohu pogratulovat k velice delikátnímu manévru?“

Nafoukli se a řekli, že to nebylo nic tak neobyčejného – každý schopný chirurg by dokázal to samé – a v každém případě, dodali s upřímností, která by u paní Colleyové vyvolala děsivé starosti, není tu důvod ke gratulaci, dokud nepropukne nevyhnutelná krize. Konec konců, nedá se říct, že by kterákoliv operace byla naprosto úspěšná, dokud pacient nepřežije přinejmenším krizi. Potom lze případnou smrt oprávněně přičíst spoustě jiných faktorů.

„Ach, tak bych si přál, aby to přežil,“ řekl Jack s očima pořád upřenýma na vzdáleného nepřítele. „Colley je prvotřídní námořník, kapitální, spolehlivý chlap a dokáže zamířit své dělo stejně dobře jako kterýkoliv jiný chlap tady na lodi. Má taky spoustu dětí, jak si vzpomínám.“

To všechno byla pravda. Tom Colley, když byl střízlivý, byl platným, byť agresivním členem svého oddílu. Byl vychován ke službě na moři a dokázal podkasat, refovat a kormidlovat, aniž by na to musel myslet, a byla radost vidět ho, jak tancuje hornpipe (Starý anglický lidový tanec, obvykle pro jednu osobu, nesmírně oblíbený mezi námořníky. Nazýval se tak podle stejnojmenného doprovodného dechového nástroje, jehož trouba a náustek byly vyrobeny z rohu (horn). Kdesi jsem název tance přeložil jako „odzemek“, ale nesetkalo se to s pochopením. (Pozn. překl.)). Loď by bez něj už nebyla tím, co bývala. Ale kromě tohoto nesporně opodstatněného kladného hodnocení tu byla ještě jedna okolnost, kterou by laskavý pozorovatel mohl nazvat určitým druhem mysticismu, zatímco jiní, pravděpodobně méně osvícení, by ji označili za zvířecí pověrčivost. Jack by to za nic na světě nepřipustil, ale spojoval námořníkovo uzdravení s úspěchem své kampaně. A soudě podle chování Astrée a Iphigenie tam v dálce, Colley byl na dobré cestě ke vzkříšení. Kdyby tu byl přítomen Hamelin, kdyby vyvěsil svůj velitelský plamenec na palubě Astrée místo na Vénusi, počínali by si Francouzi rozhodněji? Riskovaly by ty dvě lodě bitvu, aby zničily všechny jeho naděje, ať už by je to stálo cokoliv? Na základě toho, co o komodorovi věděl, tak o tom pochyboval.

„Pozoruhodný dokument,“ konstatoval guvernér Farquhar, když vracel kopii listiny, kterou Pius VII. exkomunikoval Buonaparta z církve. Byl to dosud nezveřejněný, ale účinný dokument, větší exkomunikace, jehož pravost potvrzovala biskupova pečeť. „Ačkoliv některé výrazy nejsou snad docela ciceronské,“ dodal pan Farquhar, „celek se řadí k těm nejbáječnějším zatracením, jaká jsem kdy viděl. Kdybych byl katolíkem, pociťoval bych veliké duševní trauma, jestliže bych měl mít něco společného s tím darebákem. Předpokládám, že biskup nedělal žádné potíže?“ Stephen se usmál a Farquhar pokračoval. „Jak lituji vašich zábran.

Tohle bude mít ohromnou cenu pro ministerstvo. Můžeme si udělat další kopii?“

„S ministerstvem si nedělejte starosti, můj drahý pane,“ řekl Stephen. „Vědí o jeho existenci. Vědí o tom dokumentu velmi dobře, je to venkoncem veřejné tajemství, ujišťuji vás. Ale v každém případě nesmím ohrozit svůj zdroj informací. A zaručil jsem se, že jej uvidí jenom tři lidé na Mauritiu a že jej potom spálím.“ Zavinul dokument, překypující proklínáními, do kapesníku a uložil jej na hrudi. Farquhar se na vypouklinu tesklivě zahleděl, ale jenom řekl: „Ach, jestli jste se zaručil…“ a oba nahlédli do papírů, kam si poznamenali náměty, které měli prodiskutovat.

Stephenův seznam byl celý přeškrtaný. Jedna položka zůstala na Farquharově seznamu, ale zdálo se, že se mu moc nechce debatu otevřít. Odmlčel se, zasmál se a řekl: „Forma, kterou jsem to napsal, asi nebude to pravé. Jistě by vám připadala urážlivá. Je to připomínka pro mě – naprosto zbytečná, mohl bych dodat – abych vás požádal o vysvětlení – ach, v žádném případě oficiální vysvětlení, chápete – pro komodorovu překypující, horkokrevnou aktivitu. On si snad opravdu myslí, že naše plány pro invazi na Mauritius mohou pokračovat navzdory té úděsné katastrofě u Ile de la Passe. Naprosto nakazil, či snad bych měl říct přesvědčil Keatinga a ti dva pobíhají z místa na místo, dnem i nocí, bez ohledu na cokoliv nebo kohokoliv. Přirozeně jsem na něj převedl všechny svoje pravomoci – stěží bych se mu odvážil odporovat, teď, když nabyl té současné heroické, Jupiterovské velikosti. Vrazí sem to téhle místnosti, povídá: ‚Farquhare, můj drahý příteli, buďte tak laskav a poražte všechny nejvyšší stromy na ostrově a nažeňte všechny tesaře okamžitě do práce. Africaine musí mít stěžně nejpozději do čtvrtečního rána,‘ a zase zmizí. Já se zachvěju a poslechnu. Ale když si uvědomím, že Francouzi mají sedm fregat a my jen jednu a k tomu jeden žalostný vrak, a když spočítám, kolik mají děl v poměru k našim, no tak mě jímá hrůza.“ Vyhlédl z okna a při vzpomínce na minulé události upadl do apatie. Aby odmlku nějak vyplnil, Stephen upozornil na to, že počet děl nehraje roli ve srovnání s tím, jak přesně a s jakým odhodláním je námořníci zaměří, a dodal, že ačkoliv Africaine ještě není připravená svést bitvu, tak její děla jsou k dispozici ostatní plavidlům, tak jak tomu skutečně bylo.

„To je nesporná pravda,“ řekl guvernér. „Ale přiznám se vám, že mi přišlo na mysl možná nedůstojné vysvětlení komodorovy dychtivosti. Napadlo mě, že snad má nějaké povzbuzující zpravodajské informace, kterých mně se nedostává. Nevysvětlujte si moje slova špatně, doktore Maturine, prosím vás.“

„To by mě nikdy nenapadlo, můj milý pane,“ řekl Stephen. „Ne, já jsem mu neřekl nic, co bych neřekl vám. Odpověď leží někde zcela jinde. Já to chápu tak, že komodor Aubrey dospěl k niternému přesvědčení, že máme nad svými protivníky morální převahu. Že iniciativa teď přešla na naši stranu a že, jak to sám formuluje, ačkoliv jim nechybí ani lodě, ani námořní umění, ani vedení, chybí jim kuráž. Nemají skutečnou vůli k boji, nechtějí riskovat a vsadit všechno na jednu kartu. A je také přesvědčen, že Hamelin rovněž nedokázal postřehnout rozhodující okamžik, kdy se štěstěna přiklonila na jeho stranu. Kromě toho, domnívá se, že komodor Hamelin má větší zájem na lapání lodí Východoindické společnosti, než na sebrání vavřínů v tom jediném okamžiku, kdy mu ležely na dosah. Citoval s velkým uspokojením vaši poznámku o štěstěně a prohlásil, že Hamelin teď už stěží dokáže chytit tu čertovskou děvčici za pačesy, když vyrazila tak bleskově dopředu.“

„Pronesl jsem tu poznámku v naprosto odlišném kontextu,“ řekl Farquhar, ale Stephen, unesen vlastními úvahami, pokračoval: „Já nejsem žádný stratég, ale znám Jacka Aubreye dobře. Respektuji jeho soudy v námořnických záležitostech a jeho přesvědčení, jeho vojenská intuice, mně připadají naprosto nezpochybnitelné. Mohou tu být i některé nelogické faktory,“ dodal, neboť dokonale znal příčinu Jackových častých, spěšných návštěv v nemocnici a jeho přemrštěného nadšení nad tím, jak se Colley zotavuje, „jako jsou námořnická znamení a tak podobně, kterými se racionální mysl nezatěžuje.“

„Takže vy jste přesvědčen?“ pochybovačně se otázal guvernér. „No tak v tom případě já jsem přesvědčen také, ačkoliv jen z druhé ruky. Ale je tu přinejmenším šance, že nevyrazí dřív, než bude Africaine plavby schopná? Nehrozí nám, že by za téhle extrémně nebezpečné situace vyrazil jako nějaký na moři zrozený rytíř Bayard na nepřítele, který má převahu sedm ku jedné?“

„Myslím, že ne, ale těžko můžu mluvit za něj. Tak tedy, pane,“ zakončil Stephen a vstal, „musím se odporoučet. Člun už bezpochyby čeká, a jestli si nepospíším, tak to schytám.“

„Jistě vás uvidím co nejdříve?“ zeptal se Farquhar.

„Jistě, dá-li Bůh. Bude to jen krátká plavba, k jihozápadnímu cípu Mauritia, k mysu Brabant, kde se setkám s dvěma důstojníky irských jednotek a dalšími gentlemany. A myslím si, že mohu zaručit, že komodor a podplukovník Keating nebudou mít žádné problémy ani s ostatními katolickými příslušníky posádky generála Decaena, až se setkají tváří v tvář.“ Když procházeli halou, řekl tlumeně, poklepávaje si na hruď: „Tohle je daleko snadněji přenositelné než sto liber zlata, a také daleko, daleko účinnější.“

Velké dveře se otevřely a ve vchodu je málem srazil pan Trollope, který bral schody residence po čtyřech. Vzpamatoval se, vrhl na Stephena vyčítavý pohled, smekl klobouk a řekl: „Omlouvám se, excelence, ale komodor mě pověřil, abych vám vyřídil uctivé poklony a jestli by mohl dostat sedm set padesát černochů ještě před večerním výstřelem z děla? Mám také připomenout doktoru Maturinovi, že žádal o pomocnou lodici na čtyři hodiny pětadvacet minut přesně.“

Stephen se podíval na hodinky, vydal tiché zaúpění a vyrazil šouravým poklusem k přístavu, kde u kotevní bóje netrpělivě čekala posádka Maskarénské perly, nejrychlejší spojovací a průzkumné lodice na ostrově.

Za nedělního rána dva kormidelní poddůstojníci na vlajkové stanici vysoko nad Saint-Denisem zvažovali pravděpodobnost, že bude dnes k obědu rozinkový nákyp. Minulou neděli o svůj nákyp přišli, stejně jako všichni námořníci z Boadicee a všichni námořníci z Africaine, Staunche a Otteru v důsledku zběsilého tempa prací v docích, a byla vysoká pravděpodobnost, že k tomu dojde i dnes. Jak se nakláněli přes zábradlí a zevlovali na loděnici pod sebou, silný vítr z pevniny jim hodil copánky dopředu a zakryl jim výhled. Automaticky je uchopili do zubů a zevlovali dál. Podle horečné činnosti tam dole, kde se čety černochů, námořníků, řemeslníků a vojáků lopotily jako mravenci, to vypadalo, že nedělní nákyp je stejně v nedohlednu jako svatební dort. Dokonce ani hovězím už si nebyli jisti.

„Zase nějaký divný žrádlo,“ řekl William Jenkins, „a určitě bude eště studený. Zlatovláska s náma pěkně točí. Tohle je úplná votročina, když uvážíš dva tejdny bez nákypu. A v Simon’s Townu to nebylo vo nic lepší. Pohyb, pohyb, pohyb, a ať tě ani nenapadne ušpinit dalekohled.“

Zlatovláska byla ve válečném námořnictvu přezdívka Jacka Aubreye a druhý z kormidelních poddůstojníků, Henry Trecothick, se s ním plavil v době, kdy jeho lokny byly opravdu zlaté a neměly ještě současnou barvu sluncem vyšisované žluté. Nabyl dojmu, že Jenkins to trochu přehání, a tak chladně poznamenal: „No, snad má ňákej úkol a musí ho splnit, ne? Ten dokáže se zaťatejma zubama všechno. Ačkoliv je fakt, že člověk dá přednost teplýmu vobědu, tak je to přeci normální… Bille, co si myslíš támhle vo tý lodi?“

„Kde?“

„Severovýchod, právě vobeplouvá mys. Za těma ostrovama. Spustila hlavní plachtu.“

„Já nic nevidím!“

„Pane jo, Bille Jenkinsi, co seš to za slepejše, ty hovado! Támhle za ostrovy!“

„Za ostrovy? Proč’s to neřek hned? To je rybářskej člun, co jinýho. Copak nevidíš, že veslujou? Copak nemáš vůbec voči?“

„Netlač na pilu, Bille,“ odsekl Trecothick. Upřeně pozoroval člun a potom řekl: „To není žádnej rybář. Veslujou, jako dyby závodili na londýnský regatě, tak těsně k větru, jako dyby to byl závod vo tisíc liber. Žádnej rybář takhle nevesluje.“ Odmlčel se. „Já ti povím, vo co de, Bille Jenkinsi, to je ta malá stará průzkumná lodice, menuje se Perla.“

„Ty a ty tvý fantasmagorie, Henry. Perla se s tímhle přílivem nemá vracet, dokonce ani ne s příštím. Byl to hrom? Nekáplo na tebe…?“

„Pro Krista, to byl signální výstřel! Pohni tou svou línou prdelí! Nepřítel na dohled – co znamená červenobílá kostkovaná vlajka? – Přímo od severu. Bille, skoč dolů a vzbuď pana Ballockse. Já nachystám vlajkovou šňůru. Hoď sebou, kámo, hoď sebou!“

Na vlajkový stožár vylétl vlajkový signál, zahřmělo dělo. Stanice nad St. Paulem opakovala signál v několika vteřinách a do jídelní kajuty Boadicee vrazil kadet, mající službu. Našel tu komodora růžolícího a veselého, zahrabaného v papírech, hltajícího svou první snídani a zároveň diktujícího neholenému, mžourajícímu sekretáři. „Pan Johnson se poroučí, pane,“ vykřikl, „St. Paul opakuje signál ze Saint-Denis Nepřítel na dohled, přímo od severu.“

„Děkuju vám, pane Batesi,“ řekl Jack. „Hned jsem na palubě.“

Tam zjistil, že celá ubytovací paluba nehnutě sleduje vzdálený vlajkový stožár. Nařídil: „Připravte se k zvednutí kotvy, pane Johnsone,“ a potom také upřel zraky ke kopci. Uplynuly dvě plné minuty, aniž by byl vyvěšen další vlajkový signál, a tak řekl kadetu signalistovi: „Opakujte pro Saint-Denis, Staunch a Otter vyplují okamžitě na moře, dávejte pozor na pohyby plamence.“ Potom přistoupil k zábradlí a zavolal na Africaine: „Pane Tullidgi, mám místo pro padesát dobrovolníků, víc ne.“

Námořníci z Africaine nijak nevynikali disciplínou, ale zato zuřivou touhou vrátit Francouzům porážku, a tak teď vypukla neukázněná, zběsilá rvačka, jejíchž padesát vítězů, v čele s mohutným pomocníkem navigačního důstojníka s tváří jako pavián, dorazilo k Boadicei buďto ve člunech, anebo plaváním, zatímco její kotevní lano prolétlo kotevním průvlakem a loď vyrazila z čerstvým větrem z pevniny v zádech.

Rozvinovala jednu plachtu za druhou, nabírala rychlost a dobrý vítr ji nesl k mysu Bernard, vysokému výběžku pevniny, který zakrýval přímo na sever od Saint-Denisu celý oceán, stejně jako samotné město. Se závětrovkami napnutými po obou stranách Boadicea rozrážela přídí vlny, jejichž krémová pěna dopadala na upínačkové lávky, ale navzdory tomu se mys přibližoval mučivě pomalu a Jack přivítal téměř jako úlevu, že jeho netrpělivá pozornost byla odvedena jiným směrem ošklivou scénou poté, co se začalo šuškat, že námořníci z Africaine mají obsadit pravoboční příďová děla. Z přídové nástavby se ozývaly hlasité, hněvivé hlasy, takové, jež byly na palubě Boadicee slyšet jen zřídka, a zaplašily klid, který na hladce řízené válečné lodi panoval. Na záď přispěchal bocman, promluvil s prvním důstojníkem a Seymour přešel ubytovací palubu k zábradlí, odkud Jack sledoval stanici v naději, že se objeví nějaký konkrétnější signál. První důstojník si odkašlal a řekl: „Omlouvám se, pane, ale lidé z divize pana Richardsona mají za to, že jim chcete odebrat jejich děla, a s veškerou úctou by rádi prohlásili, že se jim to zdá trochu tvrdé.“

„Ať ti chlapi přijdou na záď, pane Seymoure,“ odpověděl Jack s dalekohledem stále zaostřeným na vlajkový stožár, teď už téměř mimo dohled. Když dalekohled složil a otočil se, stáli před ním – celý prostředek lodní paluby přeplněný muži, jejichž naprostá oddanost (jakkoliv opravdová) byla v tuhle chvíli těžko patrná ve tvářích naplněných zuřivostí nad tou nespravedlností.

„Vy jste mi pěkná sebranka starých bab, na mou věru,“ vypálil na ně podrážděně. „Uvěříte hloupým povídačkám, na kterých není zbla pravdy, a vrhnete se jeden na druhého jako trhovkyně. Podívejte se támhle na Eamese – teče mu krev z nosu, a to je neděle, styďte se! A to všechno ještě dřív, než víme, jestli ten nepřítel není jenom nějaká zbloudilá šalupa, či jestli bude tak zdvořilý, že počká, až se přestanete rvát mezi sebou. Já vám řeknu, jak to bude: jestli budeme mít to štěstí, že dojde k boji, tak bude každý tým bojovat s tím dělem, na něž je zvyklý. Tak je to spravedlivé. Ale jestli bude někdo z posádky Boadicee zraněn, potom nastoupí na jeho místo někdo z Afrikánců. A jestliže budeme obsazovat cizí loď, tak jdou první Afrikánci. To je jasné a tak je to fér. Pane Seymoure, buďte tak laskav a vydejte tesáky a abordážní sekery Afrikáncům.“

Veřejné mínění usoudilo, že takhle je to fér. A ačkoliv v danou chvíli nebylo možné přinutit posádku Boadicee, aby si zamilovala posádku Africaine, chovala se ke svým hostům aspoň s odměřenou zdvořilostí - žádné klení, žádné facky, maximálně skrytý kopanec či šťouchanec, úmyslné naaranžovaná nehoda.

Konečně tu byl mys Bernard a fregata jej obeplula tak těsně kolem útesu, že vyhozený suchar by snadno dopadl do nebezpečného příboje. A když jej obepluli a otevřely se jim nové obzory, tak posádka fregaty uslyšela dělostřelbu, burácení těžkých děl daleko na sever od pobřeží.

„Vyšplhejte se na vrcholek stěžně, pane Richardsone,“ řekl Jack, „a řekněte mi, co vidíte?“

Sotvaže kadet zmizel v lanoví, objevil se na dohled Saint-Denis. Briga Staunch se pořád ještě prodírala z přístavu a Otter byl jenom asi míli před ní. Jack se zamračil. Už chtěl zavolat kadeta signalistu, když uviděl, jak obě lodě napnuly další plachty. Je pravda, že žádná nebyla připravena na boj, posádky nebyly schopny zvednout kotvy na okamžitý povel, tak jako tomu bylo posledních čtyřiadvacet hodin na palubě Boadicee. Je pravda, že většina příslušníků posádek musela být na pobřeží v loděnici. Ale i tak nebyl Jack spokojen a uvažoval o pokárání. Začínám snad být nafoukaný? podivil se v duchu a do mozku se mu začala vkrádat nepříjemná odpověď „asi ano“, když na něj Poďobaný Ríša, po úzkostlivém zkoumání vzdáleného moře na severu, zavolal: „Hej, palubo. Pane, myslím, že rozeznávám tři lodě s trupem ještě pod obzorem, dva dílce před levoboční přídí.“ Jako na potvrzení jeho slov zaburácel znovu vzdálený hrom. Všichni muži na palubě pozorně naslouchali, co jim síly stačily, napínali sluch, aby uprostřed zpívajícího lanoví a pleskání plachet rozpoznali podprahové ticho. A všichni muži na palubě uslyšeli výstřel z muškety, slabý, ale zdaleka ne tak vzdálený, jako byly výstřely těžkých děl.

Košová hlídka opět zavolala palubu a ohlásila, možná s trochou zpoždění, přítomnost spojovací průzkumné lodice ve vzdálenosti pár mil, proti útesu téměř neviditelné. Její posádka pořád ještě veslovala ze všech sil proti větru a pořád oznamovala, že nepřítel je na dohled – svoji signalizaci zdůraznila výstřelem z muškety.

„Zakormidlujte k lodici, pane Seymoure,“ řekl Jack.

Jak Boadicea majestátně vyplula novým směrem, Perla napnula kosatku a hlavní plachtu, otočila se a uháněla na zadní vítr pryč od útesu a ostrovů, takže když obě plavidla zamířila k sobě, plula rychle téměř na souběžných kursech – doktor Maturin tak mohl být vyzvednut na palubu fregaty bez chvilky prodlení.

Protože na Boadicei měli všichni celkem jasnou představu o jeho námořnickém umění, nebylo nutné za účelem jeho vyzdvižení vydávat žádné zvláštní rozkazy. Nebyl čas na spuštění bocmanské lavičky, ale na hlavním ráhnu se objevil bič. A teď, jakmile obě plavidla dělilo jen pár stop vzdouvajícího se, pěnícího moře, Bonden, zavěšený za zábradlí Perly, uchopil lano, pevně Stephena uvázal, upozornil ho, že „to chce klid“, zavolal „zvedat nahoru, zčerstva“, přeskočil přes mezeru a jako kočka vyšplhal po boku fregaty, aby pomohl doktorovi přes zábradlí na palubu. Načasoval si vzedmutí vlny přesně a všechno by dopadlo dobře, kdyby se Stephen, hledající nějakou oporu, nezachytil za lanoví Perly. Prověšené kasací lano se okamžitě otočilo kolem jeho zmítajících se nohou a strhlo jej do změti lan, která neuměl ani pojmenovat, ani rozmotat. Blížila se pěkně vysoká vlna a na chvíli se zdálo, že Stephen musí dorazit na palubu ve dvou kusech. Jeden mrštný člen posádky Perly prudce vyrazil do lanoví a za cenu velkého poškození takeláže Stephena odříznul. Ale udělal to přesně v ten okamžik, kdy si námořníci na palubě Boadicee uvědomili, že rvou doktora napůl, a tak lano povolili. Stephen proto opsal směrem dolů křivku, ze které se zvedal žaludek, a praštil se o bok fregaty poněkud pod vodoryskou. Námořníci, na které řvali ze všech stran, teď znovu zabrali, ale Stephen uvízl v upínačkách a příští náklon lodi jej hluboko ponořil. Stephen, ke své smůle, měl na palubě jen samé přátele, a tak jich velká spousta skočila přes palubu, aby jej zachránila. Mocné paže jej tahaly na všechny strany, za ruce, za nohy, za vlasy a zachránil jej jedině hrubý zásah komodora. Konečně se vydrápal na palubu, víc mrtvý než živý, a ze škrábanců od cizopasníků na lodním dně mu crčela krev. Vypumpovali z něj trochu vody, odnesli ho dolů a svlékli z něj šaty.

„No tak, no tak, to chce klid,“ chlácholil ho Jack, s obavami mu hleděl do tváře a mluvil na něj oním soucitným, protektorským tónem, který sklátil tolik invalidů do hrobu.

„Nesmíme ztratit ani okamžik,“ křičel Stephen a začal se zvedat.

Jack ho zatlačil nesmlouvavě zpátky na kavalec a pořád stejně uklidňujícím hlasem říkal: „My vůbec žádný čas neztrácíme, Stephene. Ani okamžik. Nerozčiluj se. Všechno je v pořádku. Teď už jsi na tom dobře.“

„Ach, čert ať zatratí tvou duši, Jacku Aubreyi,“ láteřil Stephen a ještě silnějším hlasem: „Killicku, Killicku, ty věčně reptající darebáku, přines sem kávu, okamžitě, pro lásku Boží. A misku olivového oleje. Poslouchej, Jacku“ – vykroutil se z jeho železného sevření a posadil se – „musíš vytrvat v úsilí, udeřit, vrhnout se na nepřítele, a to tak rychle jako ještě nikdy. Tam na moři jsou dvě fregaty a buší do jedné naší. A jedna z nich, Vénus, ztratila stěžně, lanoví – Bonden ti řekne detaily – a ty bys ji mohl chytit, jen kdyby sis pospíšil a neseděl tu zalezlý jako nějaký ochrnutý krtek.“

„Vzkažte pro mého kormidelníka,“ zavolal Jack a Stephenovi řekl: „My už jsme si pospíšili, chápeš.“ Vyjmenoval plachty, které v současné chvíli hnaly Boadiceu směrem ke vzdálené bitvě, a ujistil Stephena, že jakmile fregata opustí oblast brízy z pevniny a vpluje do oblasti volného moře na jihovýchodě, nechá napnout její hlavní plachtu a její stěhovky, protože potom poplují na zadoboční vítr, spíše než na záďový. A Stephen by si měl uvědomit, že přítomnost kapitána na palubě není pro plavbu lodě nezbytná, jakmile ta má jednou to štěstí, že jí velí kompetentní důstojníci.

Příchod Bondena a Killicka, přinášejícího olivový olej, zabránil Stephenovi odpovědět. Zašmátral v hromadě mokrých šatů, vylovil hodinky, ponořil je do oleje a konstatoval: „Přežily řadu vážných potopení, doufejme, že přežijí i tohle. A teď, Barrete Bondene, já vylíčím stručně komodorovi pozici a vy dodáte technické detaily.“ Soustředil se a pokračoval: „Včera zvečera, abys tomu rozuměl, jsem stál na nejvyšším bodě mysu Brabant, odkud lze přehlížet moře, a rozmlouval jsem s několika gentlemany, kteří mně kromě jiných věcí řekli, a to nesmím vypustit, že Bellona, Minerva a Iphigenia prodělávají komplikované opravy, všechna jejich děla jsou vyložena na břeh a nebudou schopné vyplout na moře nejméně čtrnáct dní a možná déle. Bonden byl v určité vzdálenosti…“

„Na délku kabele, pane,“ doplnil Bonden.

„… když jsem si všimnul lodě, plující z Port-Louis směrem k La Réunionu. Jeden z těch gentlemanů, který se plavil na mořích mnoho let, mě ujistil, že je to loď Východoindické společnosti. Upozornil mě na její povšechné kupecké charakteristiky, na přítomnost přídavné paluby na zadku, či platformy…“

„Paluba záďové nástavby,“ zamumlal Bonden.

„… což je neklamný znak téhle východoindické lodě. A poznamenal, že by bylo opravdu divné, kdyby si monsieur Hamelin, tehdy v Port-Louisu, nechal takovou kořist uniknout. A skutečně, krátce potom jsme v dálce rozpoznali Vénus a nějakou malou fregatu…“

„Promiňte mi, pane,“ opravil jej Bonden, „Vénus a šalupu (Opět tu máme poněkud matoucí slovo sloop, tedy „šalupa „, a skutečnost, že v angličtině mají slova mnohdy řadu (i protichůdných) významů. Připomeňme si, že šalupa je jednostěžňová loď, na rozdíl od brigy, jež má zpravidla stěžně dva. V češtině si pod tímto slovem představujeme malý plachetní člun. V angličtině ovšem výraz šalupa označuje také specifické válečné plavidlo. V 17.-19. století se jednalo buď o menší pomocné lodě, nebo o válečné lodě menší než řadové s dvěma či třemi stěžni a příčným oplachtěním. Vzhledem k jisté tradiční jazykové konvenci bylo slovo šalupa legitimním názvem válečné lodi zhruba stejné (či větší) velikosti než briga. Protože tento rozpor je zachován i v jazyce originálu, ponechávám jej i v překladu. (Pozn. překl.)).“

„Ta malá měla tři stěžně,“ odsekl Stephen ostře. „Počítal jsem je.“

„Ano, pane, ale je to jenom šalupa.“ A směrem k Jackovi Bonden pokračoval: „Korveta Victor se šestnácti děly, pane.“

„No dobrá, nevadí. Pronásledovaly tu údajnou východoindickou loď, Vénus svou společnici předhonila. A potom se k našemu překvapení ukázalo, že domnělá východoindická loď vůbec žádná obchodní loď není. Sundala nebo složila řadu plachet, nechala Vénus připlout blíže a vypálila na ni ze spousty děl a zároveň vytáhla vlajku, která prozradila, že se jedná o válečnou loď.“

Jack se podíval na Bondena, který řekl: „Bombay, pane. V nějaký malý díře postavená loď pro Východoindickou společnost, zakoupená pro válečné námořnictvo v roce 1805. Můj bratranec George se na ní plavil během jedné akce jako dělmistrův pomocník. Povídal, že je to dobrá loď na moře, ale smrtelně pomalá. Čtyřiadvacet osmnáctiliberek, dvě dlouhé devítiliberky a čtrnáct čtyřiadvacetiliberních karonád.“

„V tu chvíli,“ pokračoval Stephen, „se Vénus stáhla a čekala na svého průvodce, zatímco Bombay pokračovala dál v cestě. Slunce zapadlo. Sešli jsme z útesu, dorazili jsme ke svému člunu a od té chvíle jsem svěřil řízení záležitosti do Bondenových rukou.“

„No, pane,“ navázal Bonden, „věděl jsem, že byste si upřímně přál, dozvědět se o tom co nejdřív, takže jsme to střihli Holandskou trasou, prakticky bez jediného škrábnutí, ačkoliv byl odliv, chytli jsme se kýlové brázdy Victora, v noci jsme proklouzli za jeho zádí těsně předtím, než vyšel měsíc, a propracovávali jsme se na návětrnou stranu se všemi plachtami, které jsme si mohli dovolit, a ještě s nějakými navíc. Měli jsme dost náskok; když vyšel měsíc, tak už jsme dělali devět, deset uzlů a uviděli jsme, jak Vénus dotahuje Bombay krok za krokem, sedm uzlů k jejich šesti, asi tak. A na začátku prostřední hlídky, kdy už jsme měli pevninu dávno z dohledu, ji dohonila a pustily se do sebe o sto šest. Měl bych říct, pane, že Bombay měla na palubě pěknou řádku červenokabátníků a také na Vénusi byla podle všeho spousta vojáků, její paluby byly přeplněné chlapy. No, takže Vénus do toho moc nadšeně nešla, zrovna odpadla mimo dostřel a nově připevňovala čelen k přednímu vazu, pokud jsem mohl soudit. Ať tak či onak, za nějakou tu půlhodinku si zase dodala odvahy, a protože vítr odpadl o dva dílce, napnula závětrovky a udělala obrat k větru. Boj začal znovu během ranní hlídky, boj v poklusu, protože obě lodě měly napnuté královské plachty a návětrné závětrovky, ale teď už jsme byli tak daleko, že jsem nedokázal rozeznat, jak to jde. Ale viděl jsem Vénus, jak přišla o přední košovou čnělku a o vratiráhno, a Bombay, ta ztratila hlavní a bezanovou košovou čnělku a její nejnižší plachty byly dost šeredně zplihlé. Ale směřovala k Saint-Denisu a vedla si docela dobře, když jsme ji naposled měli dobře na dohled, kdy šalupa byla pořád ještě míli a něco za zádí.“

Zatímco mluvil, Boadicea se začala naklánět do návětří. Vyplula s větrem z pevniny v zádech a teď plula poháněna jihovýchodním, dnes mírným větrem, nevhodně mírným. Navzdory svým slovům o kompetentních důstojnících vyšel Jack na palubu okamžitě poté, jak Bonden skončil své líčení. Automaticky zkontroloval množství napnutých plachet v závislosti na síle větru a zjistil určitou disproporci. Stejně jako mnoho jiných, mladý Johnson stále choval falešnou představu, že čím víc plachet, tím větší rychlost, a ve své nedočkavosti způsobil, že vítr tlačil příď lodě příliš do vln. Jack však nechtěl, aby změna vypadala jako nějaká kontrola, a tak nejprve zavolal na pozorovatele ve strážním koši: „Koš, hola! Je něco vidět?“

„Už jsou vidět trupy, pane,“ zavolala hlídka. „Těžká fregata, východoindická loď a nějaká šalupa s plným oplachtěním, snad nějaká zpotvořená fregata, všechny s francouzskou vlajkou. Ta velká fregata má plamenec. Od čtyř úderů zvonu nestřílejí. Fregata přišla o košové čnělky, o všechny tři. Indián také. Šalupa podle mě nepoškozená.“

Jack přikývl, jednou dvakrát přešel sem a tam, řekl Johnsonovi, že by se možná nadřela míň se staženou létavkou, zavěsil si přes rameno dalekohled, chopil se upínaček a vyšvihl se nahoru. Šplhal výš a výš, skrze hlavní košový saling, nahoru až ke stěžňovému kříži, pomaleji, než by to dokázal před dvaceti lety, ale pořád ještě úctyhodnou rychlostí.

Všechno, co mu námořník v koši řekl, byla pravda. Ale co mu hlídka nebyla schopná popsat, byl duch scény tam daleko na severu, v takové dálce, že chvějící se vzduch občas přidával vzdáleným lodím stěžně a občas jim je ubíral. A právě proto, aby to spatřil, se vyšplhal na tuhle větrnou hůrku. Poté, co se ohlédl po Staunch a Otteru – obě lodě byly pár mil za zádí a vytrvale zaostávaly – usadil se, aby v klidu prozkoumal své postavení. Vénus a Victor vzaly Bombay mezi sebe a připravily ji o vše, kromě stěžňových spodků. Vénus však za to draze zaplatila, neboť přišla nejenom o svou přední a hlavní košovou čnělku, ale také o značnou část bezanového stěžně. Šalupa neutrpěla vůbec. Na palubě Vénuse panovala horečnatá činnost a Jackovi se zdálo, že se chystají vztyčit novou přední košovou čnělku. Rozhodně už připevnili pěnou velkou kulatinu k pahýlu bezanu. Mezi loděmi pendlovaly čluny. Vzdálenost byla příliš velká na to, aby si mohl být vůbec něčím jist, ale vypadalo to, že v obou směrech jsou přepravovány velké skupiny mužů. Jako by to nebylo jen pouhé převážení zajatců. Copak měl Hamelin v úmyslu obsadit kořistnou loď svou posádkou? Nebylo by to v žádném případě nemožné. Při vyplutí z domovského přístavu mohl docela dobře posádku lodě zdvojnásobit muži převelenými z jeho ostatních lodí, nemluvě už o všech těch vojácích v Port-Louisu. Kdyby dokázal dát dohromady dost mužů k obsluze čtyřiceti děl na palubě Bombaye, a pokud k tomu měl dost smělosti, tak by to měnilo situaci.

Jack v duchu o vítězství vůbec nepochyboval, ale nedělalo by dobrotu, kdyby tohle přesvědčení mělo dostat formu byť jen nevyřčených slov. Musí zůstat jen ve stavu vnitřního žáru, který ho spaloval již od okamžiku, kdy znovu ukořistili Africaine, a který mu teď plnil celé nitro. Byl to zápal, o němž byl přesvědčen, že je jeho nejskrytějším tajemstvím, ačkoliv byl očividný každému na palubě počínaje Stephenem Maturinem a konče oním plavčíkem třetí třídy, který byl uveden na posledním místě seznamu mužstva. A tak nechal toto přesvědčení stranou a věnoval se chladnému, profesionálnímu, objektivnímu zkoumání faktorů, které by mohly vítězství zdržet či znemožnit.

Prvním z těchto faktorů byl vítr. Jihovýchodní vítr slábl, před pravoboční přídí už teď byly skleněné plochy vody, předzvěst obvyklého poledního zklidnění, což znamenalo, že loď ztratí kormidlovací rychlost, anebo popluje kupředu jen velice pomalu, po hlavě přímo mezi spojené boční salvy Vénuse a Bombaye. To by také Hamelinovi dalo čas napnout náhradní lanoví, takže by měl nejméně dvojnásobnou manévrovací schopnost než v současné chvíli.

Druhým faktorem bylo připlutí posil. Neměl velké mínění o podnikavosti francouzského komodora, ale Hamelin nebyl žádný hlupák. Jelikož se za svítání ocitl v tomto postavení, s La Réunionem vynořujícím se za jižním obzorem, vyslal jistě svůj nejlepší kutr bleskem k Mauritiu pro podporu. Na Hamelinově místě by to udělal v tom okamžiku, kdy Bombay udeřila.

Zatímco obracel tyhle úvahy v hlavě, situace na severu se stávala jasnější. Čluny byly vytaženy na palubu. Victor se, všemi plachtami rozvinutými vzal Bombay do vleku. Vénus spustila hlavní plachty a ujížděla před větrem. A teď se nad palubou Bombaye objevila příďová plachta. Ti všichni se pořád ještě těšili čerstvé bríze a v současné chvíli se pohybovali rychlostí asi tři uzle, zatímco Boadicea se vší svou noblesní výbavou plachet nedělala o moc víc než pět a půl uzle. Koneckonců, uvědomil si, s tímhle nemůžu nic moc dělat.

To málo, co mohl udělat, to udělal. Jakmile si přestal pohvizdovat Plymouthský mys, což byl nejjistější způsob, jak přivolat vítr, začal si pohvizdovat další melodie namátkou, když si uvědomil, že má plnou hlavu Sophie, a to s neobyčejnou palčivostí. Kdybych byl pověrčivej chlápek, usmál se neobyčejně laskavě ve směru Anglie, tak bych přísahal, že na mě teď myslí.

Úsměv mu ještě pohrával na rtech, když došel na palubu, což povzbudilo Seymoura, aby se zeptal, jestli může začít připravovat loď k boji.

„Co se toho týče, pane Seymoure,“ odpověděl mu Jack, „mohlo by to být trochu předčasné. Nesmíme pokoušet osud, chápete. Pane Batesi, buďte tak laskav a změřte rychlost lodi.“

„Změřit rychlost lodi, ano, pane,“ řekl kadet a vystřelil k závětrnému zábradlí se svým pomocníkem a kormidelním poddůstojníkem. Plavčík držel cívku a kormidelník třicetivteřinové přesýpací hodiny. Bates shodil do vody logoměr, pozoroval, jak zarážka hladce zabrala, vykřikl „otočit“ a kormidelník mu před očima přidržel přesýpací hodiny, zatímco plavčík držel cívku s pompézní obřadností. Logoměr ubíhal za záď, uzlíky na šňůře probíhaly hladce Batesovi mezi prsty. Kormidelník vykřikl: „Stisknout!“ Kadet stiskl šňůru a škubl s ní. Plavčík ji navinul zpět, Bates přešel palubu a oznámil: „Přesně na pěti, pane, s vaším dovolením.“

Jack kývl hlavou, zvedl oči k tyčící se pyramidě plachet, k požární hadici na vrcholku stěžně, kropící všechno, kam mohl vodní paprsek dosáhnout, na kbelíky vytahované k stěžňovému kříži, aby chlapi jejich vodou pokropili brámové plachty, a ty tak mohly zachytit i tu nejmenší špetku větru, a řekl: „Ne, pane Seymoure. Pokud k nám bohové nebudou laskaví, máme víc času, než bych si přál. Byla by škoda uhasit oheň v kuchyni tak brzy. Až zazní šest úderů zvonu, tak nechte zapískat mužům nástup na oběd. A protože minulou neděli se museli obejít bez svého rozinkového nákypu, vydejte jim dneska dvojitou dávku. Na druhou stranu při téhle přestávce vydejte jen poloviční dávku grogu. A ať se nikdo nefláká.“ Tváře mužů u kormidla, kormidelního poddůstojníka, který loď vedl, poddůstojníka u signalizačních vlajek a nejbližších členů záďové směny na sebe vzaly kamenné výrazy. Jack rázoval sem a tam a pokračoval: „Zbytek bude vydán k večeři, když to vítr, počasí a nepřítel dovolí. A pane Seymoure, protože budeme v časové tísni a oběd bude vydáván tak brzo, tak dneska nepřestavíme palubu pro mši. Ale myslím, že můžeme provést nástup po divizích. Pan Kiernan,“ dodal a kývl směrem k důstojníkovi se šimpanzí tváří, „provede nástup svých Afrikánců na příďové nástavbě.“

Od tohoto okamžiku začal čas na palubě fregaty ubíhat. Každý muž, aniž by se v nejmenším nadál, že dojde k této slavnostní události (praktikované každou mírumilovnou neděli, ale nikdy, nikdy, když se hnali vstříc nepříteli), se musel dostavit na nástup, o hodinu dřív než obvykle, umytý, oholený a v čisté košili, aby jej mohl prohlédnout příslušný nadřízený kadet a důstojník a potom osobně komodor. Navíc tu bylo kolektivní odhodlání vytřít všem kolegům z Africaine zrak brilantně oslnivým vzhledem. Po celé délce palubních ochozů a na příďové nástavbě jednotlivé páry svižně a mlčky česaly a zaplétaly jeden druhému copánky, zatímco kolem holičova umyvadla postávaly netrpělivé skupiny, pohánějící ho k většímu spěchu, ať už za jakoukoliv cenu. A úzkostliví námořní pěšáci upravovali v palčivém slunci svůj zevnějšek a blýskali mosazné součástky své výstroje.

Prohlídka sama byla úctyhodná záležitost. Důstojníci ve slavnostních uniformách s kordíky po boku doprovázeli komodora, zvolna procházejícího podél vyrovnaných řad námořníků v jejich nejlepším odění. A vlasatí Afrikánci ve svých špinavých košilích byli patřičně poníženi. Ale ceremonie byla rušena naprosto nezvyklým stupněm rozptylování pozornosti. Na severu se děly pozoruhodné věci – vlečné lano Bombaye se přetrhlo, námořníci z Victora prožívali pekelná muka, když navazovali další, Vénus se nejdříve odchýlila od kursu a potom přiostřila ke zbylému větru, aby byla nápomocná – a především se ta ohromná oceánská prostora mezi Boadiceou a francouzskými plavidly překvapivě zmenšovala. Dokonce i když byl komodor na palubě, jenom pár mužů kromě disciplinovaných námořních pěšáků dokázalo odolat pokušení pohlédnout na sever a vyměnit si poznámky. A když prováděl inspekci kuchyně a ubytovací paluby s prvním důstojníkem, pan Trollope byl nucen několikrát zavolat „ticho tam, po celé palubě!“ a zapsat si jména těch užvaněnějších námořníků, kvůli budoucímu potrestání.

Jakmile byla prohlídka všech divizí ukončena, bocman a jeho pomocníci zapískali na píšťaly hlasitě a pronikavě nástup na oběd. Každý muž na palubě věděl, že rozkaz připravit loď k boji bude následovat co nevidět, neboť vítr poslední půlhodinu znatelně zesílil, a že si musí bleskově rozmyslet, jestli bude bojovat ve svých nejlepších šatech, anebo zmešká když už ne hovězí, tak dvojitý nášup rozinkového nákypu. Většina dala přednost nákypu, který snědli na palubě u děl, přičemž misky drželi opatrně mimo dosah sněhobílých košilí, hedvábných šátků a kalhot s ozdobně lemovanými švy. Ještě nespolkli ani poslední sousto, když zazněl očekávaný rozkaz. Jídelní náčiní zmizelo a muži, někteří pořád ještě s plnou pusou, se pustili do důvěrně známé práce uklidit paluby lodi od přídě až k zádi. Jakmile to měli za sebou, postavili se na svá bojová stanoviště a upírali zraky tu na nepřítele, teď již skoro na dostřel, tu směrem k zádi na vzdálené Staunch a Otter, když se na ubytovací palubě objevil Stephen, nesoucí tác s obloženými chleby.

Doktor Maturin byl pro posádku Boadicee Božím požehnáním. Nejenže mohl zastavit a oslovit komodora, kdy se mu zamanulo, což si nemohl dovolit žádný jiný člověk na palubě, ale mohl také klást otázky, které si opět mohl dovolit jenom on, a dostat na ně místo přísného pokárání slušnou odpověď. Veškerá gentlemanská snaha neposlouchat soukromé rozhovory dávno vzala za své, a tak příležitostný hovor na ubytovací palubě umlkl, aby posluchači neztratili jediné slovo, které si komodor s doktorem vymění.

Nezklamal je. „No ne, pane,“ rozhlížel se kolem sebe, „jakou to nádheru vidím. Zlaté prýmky, podkolenice, dvourohé klobouky. Můžu vám nabídnout obložený chléb? Uvažujete snad o útoku?“

„Musím přiznat, že mě to napadlo,“ řekl Jack. „Dokonce snad mohu zajít tak daleko, abych prohlásil, že srážka je teď naprosto nevyhnutelná. Všiml jste si, že jsme připravili loď k boji?“

„Jistěže jsem si toho všiml. Nebrázdím vody oceánu všechny ty roky, aniž bych nepochopil význam tohohle divokého zmatku, mizejících kajut, mých listin, mých vzorků naházených hala bala do nejbližšího kouta. Právě proto jsem přišel sem, abych měl trochu klidu. Pro pána, jak jsou blízko! Nebude nediskrétní, když se zeptám, co teď bude následovat?“

„Abych ti řekl pravdu, doktore,“ odpověděl Jack, „v tuhle chvíli ještě nejsem rozhodnutý. Tamhleta korveta, vidíš, se nadobro zbavila své zátěže a vyrazila se všemi plachtami rozvinutými směrem k Mauritiu, bezpochyby na komodorův rozkaz, zatímco on pluje směrem k Bombayi. Takže jestli obsadil kořistnou loď posádkou, jestli poslal na palubu Bombaye dostatek mužů k obsluze děl, tak potom má v plánu bojovat s oběma loděmi v těsné součinnosti. A v takovém případě musíme vplout přímo mezi ně a vypálit obě boční salvy. Ale jestli na ni žádnou posádku neposlal a jestli tímhle manévrem jenom kryje ústup Victora, no tak potom se s námi chce střetnout sám. A v tom případě musíme zaútočit na jeho příď, anebo na záď, pokud provede obrat, a dostat ho abordáži, abychom nepoškodili jeho trup ani ty cenné kulatiny, které jsem viděl na jeho palubě. V dalších deseti minutách se dozvíme, co hodlá udělat. Jestli nezvrátí příďovou plachtu těsně předtím, než dopluje k Bombayi, aby se tak dostal vedle ní, chápeš, tak to bude znamenat, že nemá osádky děl a že s námi musí bojovat sám. Hlídka v koši,“ zařval, „co vidíte na severu?“

„Nic, pane, jen tu šalupu,“ odpověděl námořník na vrcholku stěžně. „Čistý obzor všude kolem. Šalupě to strhlo létavku, napíná další.“

Po tomhle se na palubě Boadicee rozhostilo dlouhé ticho. Muži stojící u děl hleděli přes barikádu z hamaků či otevřenými dělovými střílnami na Vénus. Síť na zachytávání trosek nad jejich hlavami vrhala na palubu divný, pohyblivý čtvercový ornament, vítr šuměl a sténal v lanoví.

Minuty ubíhaly, deset minut uplynulo a potom lodí přeběhlo kolektivní zamumlání. Vénus nezvrátila příďovou plachtu a teď byla už dost daleko za Bombayí. S pahýly stěžňů vypadala ošklivě, ale její posádka byla nebezpečná, odhodlaná, a její střílny byly všechny otevřeny. Nesla munici o nebezpečné hmotnosti a její paluby se hemžily muži.

„Pane Seymoure,“ promluvil Jack, „jen košové plachty a přední hlavní plachtu a nechte vysunout děla. Nabijte je kartáči. Její trup nesmí zasáhnout jediná střela. Smeťte všechno na palubách, ale nedotkněte se jejího trupu. Slyšíte mě, vy tam?“ zesílil hlas. „Osádka děla, která zasáhne trup, dostane nářez bičem. Pane Halle, zakormidlujte k její přídi.“

Blíž a ještě blíž. Jack měl o Hamiltonovi stále lepší mínění. Ten Francouz vsadil všechno na to, že přirazí těsně k Boadicei dřív, než změní kurs, takže jí svou boční salvou způsobí nenapravitelné škody – vsadil všechno, protože po tom jediném obratu Vénus, která už nemohla napnout žádné další plachty, už nikdy nebude schopná přiostřit k větru, ale bude tam muset ležet a nechat se utlouct k smrti.

Stále blíž v naprostém tichu. Už byli na dostřel pistole. Příďová děla Vénuse zapraskala, obrat začal a chvíli předtím, než se k nim natočila bokem, Jack nařídil: „Ostře na levobok.“ Boadicea zareagovala rychle, prudce se stočila a hromová boční salva z Vénuse neustřelila žádný stěžeň. Bylo zasaženo přední košové ráhno, odlétla dvě závětrovková ráhénka a pár přestřelených lan viselo dolů. Pravoboční kotevní krakorec byl roztříštěný a hlavní kotva se bez opory kývala, ale Hamelin prohrál svou sázku.

„Strhnout plachtu vpředu,“ řekl Jack, kosatka se okamžitě svraštěla a rychlost fregaty, proplouvající dýmem z nepřátelských děl, se zmírnila. Vénus se otáčela, otáčela, až plula téměř s větrem v zádi, kterou byla obrácená k Boadicei. „Chopte se kasounu,“ nařídil Jack. „Pane Halle, vemte to kolem její pravoboční zádi a dostaňte se před příď.“ Boadicea vystřelila kupředu a bylo jasné, že vyrovná krok s Vénusem dříve, než Francouzi budou mít čas znovu nabít. „Afrikánci se připraví skočit přes příď na její palubu,“ zakřičel. „Mužstvo Boadicee, pojďte na záď. My skočíme na její ubytovací palubu. A dáme Afrikáncům minutu náskok, dejte pozor na to, co říkám. Klid, tam u děl,“ řekl a vytáhl z pochvy kord. „Bondene, kde mám pistole?“

Po jeho boku se objevil Killick, držící pár starých bot a přes ruku kabát. „Nemůžete jít ve svých nejlepších střevících se stříbrnými přezkami, Vaše Ctihodnosti, ani ve slavnostní uniformě,“ opakoval zlostným, kvílivým hlasem. „Převlečení vám nezabere ani minutu.“

„Blbost,“ odbyl ho Jack. „Všichni ostatní jdou ve svých nejlepších uniformách, tak proč bych já měl být z toho vynechaný?“

Ze zádě Vénuse stříleli vojáci, ale už bylo příliš pozdě. Boadicea už srovnala krok, Jack zvolal: „Pal!“ a palubu Vénuse smetly kartáčové střely vystřelené ve výši hlavy, a v kouři letěly přes palubu hákovací kotvice. Muži v ráhnoví vyrazili a pevně upoutali ráhna Francouze. Přídě obou fregat zaskřípaly o sebe a Jack zařval: „Afrikánci, kupředu!“ O chvíli později se srazily zádě a obě lodě ležely bok po boku.

Plnou minutu stál v čele abordážní skupiny, zatímco námořní pěšáci za ním stříleli ze svých mušket, jako by byli na přehlídce, a muži s palnými zbraněmi na ráhnech zaměřovali svou palbu na obsluhy děl. Následovala plná minuta ohromného kraválu a křiku na přídi, praskání výstřelů z pistolí a bučení karonád, které Afrikánci zamířili na střední palubu Vénuse. Potom vykřikl: „Boadiceané, pojďte za mnou!“ přehoupl se přes roztrhané hamaky, skočil s kordem v ruce přes palubu do upínaček hlavního stěžně, sekal do protiabordážní sítě, sekl po nějaké hlavě pod sebou a tak dál až k ubytovací palubě Vénuse, následován masou radostně řvoucích námořníků.

Před ním stála linie vojáků – námořníci byli ve střední sekci paluby, kde čelili zuřivému útoku Afrikánců – a vteřinu předtím, než je převálcovala vlna námořníků z Boadicee, nějaký malý vyděšený desátník udělal proti Jackovi výpad s bodákem. Bonden chytil ústí hlavně, vykroutil mu pušku z rukou, srazil pažbou tři muže a rozrazil linii. Na palubě za vojáky leželo několik těl – důstojníci - a v okamžité pauze měl Jack dojem, že zahlédl uniformu francouzského kapitána. Potom se otočila nejzadnější skupina na levobočním palubním ochozu, vedená mladým důstojníkem, a udeřila na Boadiceany s takovým náporem, že je zatlačila ke kormidlu a příštích několik minut probíhal zuřivý, zmatený, nelítostný boj, výpad a odbod, vytržení pistole, kop a bod a sek.

Ale posádka Vénuse nebyla pro abordážní skupinu žádným soupeřem. Námořníci byli zdeptáni a znevýhodněni vlastními počty, byli utaháni dlouhou noční bitvou a následnými ztrátami. Jejich duch byl zlomen pohledem na rychle připlouvající Otter a Staunch a jistotou konečné porážky. Skupina chorvatských vojáků, kteří neměli na boji žádný opravdový zájem, skočila teď nechráněným hlavním jícnem do podpalubí. Ostatní následovali za nimi, hledali bezpečí v útrobách lodi. Zbývající Francouzi na ochozu provedli poslední zoufalý výpad a malý, širokoramenný námořník s nožem popadl Jacka kolem pasu. Jack vrazil námořníkovi do obličeje jílec kordu, skopl jej na zem a uvolnil se. A tady na volném prostranství u záďového zábradlí stál nějaký důstojník, podával mu kord a ukazoval k zádi, kde jakýsi plavčík stahoval vlajku.

Skrze ohromný jásot, který se nesl z ubytovací paluby Vénuse k Boadicei, Jack řval: „Ukončit boj, vy tam. Hej, na přídi, Afrikánci, ukončete boj. Vzdali se.“

Muži odpadli, hleděli neosobně jeden na druhého a zvolna se vytráceli. Ohromné napětí odumřelo překvapivě rychle a během pár chvil se vytvořil nový vztah, druh jakéhosi primitivního společenského kontraktu – muži už nedokázali jeden do druhého bušit.

Jack převzal důstojníkův kord se zdvořilou úklonou hlavy a podal jej Bondenovi. Muž, kterého skopl na zem, se zvedl na nohy, aniž by na něj pohlédl, a odkulhal ke svým kamarádům, kteří stáli tam, kde je konec bitvy zastihl, anebo vytvořili malé skupinky u levobočního zábradlí, jako kdyby z nich kapitulace vysála veškerý elán a nechala je docela paralyzované.

Muži z Boadicee stále ještě provolávali slávu a nadšený ryk se ozýval také z paluby Bombaye, vzdálené asi čtvrt míle. Znovu vyvěsila svou vlajku a její posádka, stojící podél celého boku a obsadivší ráhna, skákala radostí, mávala a křičela.

„Komodor Hamelin?“ zeptal se Jack důstojníka a důstojník mu ukázal na jedno z těl nedaleko kormidla.

„Hamelina mi ale bylo líto,“ říkal Jack, když spolu se Stephenem zasedli k pozdnímu obědu. „Ačkoliv, když se nad tím zamyslíš, ten muž si nemohl přát lepší konec.“

„Co se mě týče,“ odpověděl Stephen, „já bych si rozhodně dokázal přát lepší konec. Dostat kartáčovou střelou do srdce, to není moje představa blaženosti, a udělal bych, co by bylo v mých silách, abych se tomu vyhnul. Ale vidím, že tvůj žal ti neubírá chuť k jídlu. Tohle je osmá kotleta, cos snědl. A také vidím, že tahle bitva v tobě nevyvolala tu melancholickou reakci, jaké jsem si u tebe tak často všimnul, což mě neobyčejně ohromuje.“

„To je pravda,“ řekl Jack. „Boj ti úžasně vyčistí hlavu, na chvíli. Ale potom tě přepadnou černé myšlenky. Seznam ztrát, pohřby, musíš napsat vdovám, musí se uklidit ta změť na palubě, rozplést a navázat lana, odčerpat voda – cítíš se oddělaný, zničený, máš náladu pod psa a to ještě není všechno. Ale tentokrát to bylo jiné. Jedna věc je jistá, vyvázli jsme z toho bez úhony, anebo skoro bez úhony. Ale v tom to není. Jde o to, že tahle rvačka byla teprve začátek opravdovskýho boje. Africaine bude plavby schopná v úterý. Díky kulatinám, které se připravují v St. Paulu a které jsme ukořistili dneska, to Vénusi a Bombayi nebude trvat o moc dýl, když budem pracovat na dvě směny – už teď by jejich trupy snesly inspekci, chápeš. To jsou čtyři kapitální fregaty, plus Windham, tři dobré šalupy a všechny naše vyzbrojené transportní lodě. Zatímco oni mají jenom Astrée z Manche schopné plavby. Bellona a Minerva musí jít rozhodně do opravy a Iphigenia a Néréide nejsou skoro k ničemu, i kdyby se opravily. Francouzi ztratili komodora a kapitán Astrée je v nejlepším případě pitomec. A kde je jejich elán? Ne. Něco ti řeknu, Stephene, na konci tohohle týdne provedeme s Keatingem náš plán – to bude opravdový boj, to, čemu já říkám opravdový boj. A je mi jedno, jak zachmuřený potom budu.“

„Inu, kamaráde,“ řekl Stephen, „z politického hlediska byl Mauritius připraven padnout jako zralá švestka, či mango, dokonce ještě před tím, co se stalo u Ile de la Passe. A teď, když jsi víc než napravil tu katastrofu, tak jsem si jist, že budeš schopen uvést guvernéra Farquhara do úřadu v Port-Louisu do týdne po vylodění našich sil.“

KAPITOLA DESÁTÁ

„Poslední dny jsem na tebe moc myslel, miláčku, dokonce víc než obvykle,“ psal Jack Sophii další část svého dopisu na pokračování, jenž do současného objemu narůstal od doby, kdy Leopard vyplul ze St. Paulu k mysu Dobré naděje – byl to jeho poslední kontakt s admirálem, „a určitě bych ti toho také hodně napsal, kdybychom nebyli tak strašně zavalení prací. Od pondělního rána jsme byli v poklusu, všichni chlapi se měli co otáčet, abychom eskadru připravili k vyplutí na moře. A takové skřípání pil tesařů, bušení kladiv temovačů a nadávání bocmanů jsi neslyšela v celém svém životě. Chudák Trollope, což je přičinlivý důstojník, ale zlostné nátury, dostal úžeh a jeden černý kovář, který koval osmnáct hodin bez přestávky, načisto omdlel, a když ho odnášeli, tak byl celý šedý. Ale teď už je to za námi. Teď už jsme na moři, země nám mizí za obzorem a slunce právě vychází“ – vyhlédl s úsměvem na rtech ze záďového okna Boadicee, v jejíž kýlové brázdě uviděl ve vzdálenosti dvou mil Vénus, jejíž plachty měly v rostoucím světle perlový nádech. Za ní plula Africaine a dále na závětrné straně poslední tři transportní plavidla. Jako vlajková loď plula Boadicea uprostřed eskadry, Bombay a Windham pluly před ní, Staunch, Otter a Grappler v dálce na návětrné straně a na závětrné straně transportní lodě, napěchované vojáky – „a představujeme úctyhodnou sílu. Je fakt, že některé naše stěžně by vyrazily kámošům z doků dech. Nejsou moc pěkné na pohled, ale svůj účel splní. Vzali jsme si hodně kulatin z Bombaye a Vénuse a byla to pekelná práce dostat je na místo. Slíbil jsem chlapům, že dostanou druhou polovinu svého grogu s menáží k večeři, což by splnilo svůj účel, kdyby si nenašli cestu do nepřátelského skladu s lihovinami. Pro pána, Sophie, tu noc jsme se odvalili ožrali jak prasata, sedm chlapů z Boadicee a sedm z Africaine v železech, a většina těch ostatních nebyla schopná ani vylézt do lanoví. Naštěstí Otter vzala Bombay do vleku, jinak pochybuju, že bychom je obě dostali na moře. V tom stavu by nám dokázala napráskat kterákoliv francouzská briga se soudnou posádkou.

Ráno byla většina chlapů střízlivých a já jsem jim udělal kázání o tom, jaká zvířecí neřest opilství je. Ale mám obavu, že veškerý účinek mých slov (a byla to dobrá, hřímavá řeč) byl naprosto setřen tím přivítáním, jakého se nám dostalo na břehu. Rakety, bengálské ohně, které bylo kvůli slunci sotva vidět, i když zas tak moc nepálilo, salvy ze všech pevností a devětkrát tu dělostřelbu zopakovali. Guvernér, úžasně rozhodný chlapík s hlavou na pravém místě, s naprostým porozuměním pro spolupráci, měl takovou radost při pohledu na dvě připlouvající fregaty, že by okamžitě chlapy zase ožral, ačkoliv sám pije jen čaj, kdybych mu byl důrazně nevysvětlil, že musíme kout železo, dokud je žhavé. Plukovník Keating byl bez sebe radostí a dal to ohromným způsobem najevo. A také on souhlasil, že musíme chytit okamžik za pačesy.

Nic se nemůže vyrovnat jeho zápalu, s jakým hnal své štábní důstojníky a ostatní loudaly a jak dostal všechny své muže na palubu se vší jejich výstrojí a výzbrojí pěkně v pořádku. Protože, řeknu ti, má drahá (protože tenhle dopis kromě tebe nikdo jiný číst nebude, a to ještě až po události), že hodláme pozítří podniknout invazi na Mauritius a máme všechny důvody věřit ve šťastný výsledek.“ Vrhl kradmý pohled na Stephena Maturina, když psal tahle slova, tak odporující všem přítelovým zásadám a tak v rozporu se všemi jeho opakovanými příkazy, a Stephen, když jeho pohled zachytil, se zeptal: „Chceš slyšet jednu dobrou zprávu, kamaráde?“

„To bych moc rád,“ řekl Jack.

„Tak ti musím říct, že kapitán té lodi Jefferson B. Lowell…“

„Bárky, Stephene. Ta americká loď byla bárka, navíc s úžasně dobrými plavebními vlastnostmi.“

„Pchá. Byl tak laskav, že mi řekl o různých kursech, ve kterých on a jeho kolegové, plující za obchodem do St. Louis, mění na Mauritiu papírové peníze. Před naším připlutím to bylo téměř na stejné úrovni s hotovými penězi. Potom to kleslo o dvaadvacet procent a kurs stoupal nebo klesal podle zvratů válečné štěstěny. Po Ile de la Passe se poměr zvedl na třiadevadesát procent. Ale teď se papírové peníze nepřijímají s žádným rabatem a všichni absolutně trvají na zlatu. To je pro tebe skvělé, objektivní svědectví.“

„To rád slyším, Stephene, moc ti děkuju,“ usmál se Jack. Vrátil se ke svému dopisu a Stephen k cellu.

„Keating byl při všech příležitostech pilný jako včelička, o tom není pochyb, neboť je zapálený pro naše společné tažení (a myslím, že vojsko a námořnictvo spolu nikdy tak dobře nespolupracovalo, od doby, kdy byly vynalezeny lodě). Ale v tomhle případě se dřel za dva, možná i za víc, protože je nervózní z toho, co mu říkali armádní důstojníci, které jsme propustili z Vénuse. Mluvili o generálu Abercrombiem, který měl velet jim a značným silám, které shromáždil ze všech částí Indie. Je těžké vyznat se ve všem, co napovídali, protože jejich plukovník byl zabit v akci a důstojníci nižších hodností měli jen vágní představu, protože se k nim dostaly už jen všelijaké drby. Ale panuje všeobecné přesvědčení, že se měli spojit v Rodriguezu s několika pluky z Fort Williamu a nějakými vojáky z Kapského Města a potom že měli provést nájezd na La Réunion. Což je absurdní, když se nad tím zamyslíš. Ale přesto přese všechno si Keating dělal starosti. ‚Jestli mi nějaký starý, dnou postižený generálský idiot hodlá vyfouknout ovoce mé práce před nosem, teď když je zralé,‘ křičel hrozně rozčilený, ‚tak prodám svůj důstojnický patent za nejvyšší nabídku a vojenská služba ať jde do p… e. Být ošizen o slávu, když jsme odvedli všechnu práci, to přece nemůže žádný normální člověk vydržet!‘ A znovu mi líčil obléhání nějakého indického města, jehož jméno jsem zapomněl, kde organizoval přístup až k hradbám, odrazil tucty výpadů, vystřílel schůdný průlom a právě hodlal vzít to město ztečí, když se objevil nějaký generál v nosítkách, převzal velení, dal rozkaz k útoku, napsal depeši, kde si připisoval veškeré zásluhy o vítězství, byl povýšen a vyznamenán Lázeňským řádem a ještě mu vylepšili osobní erb. Keating byl přitom celý rozpálený, připojil několik jedovatých poznámek na adresu toho řádu a starců, kteří jsou ochotni provést cokoliv, aby získali tu okázalou, marnivou tretku, ty jeho řeči tu ani nebudu opakovat, protože jsou palčivé.“ Jack přestal psát a snažil se vymyslet nějakou duchaplnost, kdy by mohl spojit „rozpálenou vodu“ s „lázní“ a vyvolat tak nějaký oslnivý efekt, ale jeho génius ho v tomhle bodě zradil a tak, když nějakou chvíli okusoval pero, pokračoval: „Co se mě týče, já zase vůbec nerozumím tomu starému Grahamovi, co velí na Bombayi. Honil se za piráty v Perském zálivu, a když se objevil v přístavu s posádkou, která měla zoufalý podstav, okamžitě dostal rozkaz vzít na palubu hromady vojáků a spojit se s Illustrious (74 děl) jižně od průlivu na osmém stupni. Po celou plavbu ho pronásledovala šílená smůla – deset dní po vyplutí se mu pod předním kolizním prostorem objevila trhlina, musel se vrátit, probíjel se proti čelnímu větru, celou tu dobu čerpali vodu a chlapi mu padali jako mouchy – nekonečné zdržení v docích – zmeškal první randezvous, zmeškal další, a tak se obrátil nazpátek, sám s nízkou horečkou, k Port-Louisu, kde předpokládal, že nás najde, jak provádíme blokádu – a byl po dlouhém a poměrně krvavém boji zajat. Počítám, že z horka a únavy a starostí a z toho boje se pomátl, neboť ten nešťastník se vzdal obyčejné šalupě, kterou ve tmě pokládal za druhou fregatu. (Je fakt, že měla ráhnové oplachtění, byl to náš starý Victor o šestnácti dělech, ale jinak nic než necky.) Stephen má na jeho schopnost uvažování stejný názor jako já, nacpal ho až po jícen opiovým lektvarem a oholil mu hlavu a zalepil puchýře, právě když jsme odplouvali. Každopádně nedokážu zjistit, jestli měl rozkazy plout k Rodriguezu, takže je to sto ku jedné, že se Keating oddává chiméře, jak se říká. Ale protože tak zoufale stojí o to, aby kteréhokoliv v záloze číhajícího generála, prahnoucího po poctách, postavil před hotovou věc, tj. před dobytý ostrov s guvernérem JV už uvedeným do úřadu, a protože jeho chiméra se naprosto shoduje s mojí chimérou vyplout na moře dřív, než Francouzi spustí Minervu a Bellonu na vodu (vyrojily se zvěsti, že někdo, nějaký roajalista nebo papeženec nebo oba dva poškodili jejich trupy nějakým pekelným strojem, ale nechce se mi věřit, že by někdo mohl být tak zvrhlý, byť to byl i cizinec) – no tak tu jeho dychtivost ze všech sil povzbuzuju.“

„Stephene,“ přehlušil naříkající cello, „jak se píše chiméra?“

„Myslím, že většina lidí začíná s ch. Napsal jsi jí o mém buřňákovi smrdutém?“

„Není slovo smrdutý příliš silný výraz do dopisu, Stephene?“

„Co tě nemá, kamaráde, matka od dvou dětí se nesesype nad slovem smrdutý. Ale jestli se ti to zdá víc nóbl, můžeš napsat thalassodrom.“

Pero skřípalo dál, cello nasadilo hlubší tón a na dveře zaklepal kadet. Ohlásil plachtu za pravoboční zádí a dodal, že podle podivné záplaty na její přední košové plachtě by to mohla být Emma.

„No jo, bezpochyby,“ pokýval hlavou Jack. „Má skvělý čas. Díky, pane Penne.“ Emmu přivolal kurýrní člun z jejího stanoviště u ostrova Rodriguez, ale nečekal ji dřív než ve čtvrtek. „Teď bude na palubě Tom Pullings,“ řekl Stephenovi. „Musíme ho zdržet na oběd. Po všem tom pendlování u břehů Rodriguezu si jistě rád zakousne kus čerstvého skopového.“ Zavolal Killicka. Hřbet z té včerejší ovce musí být hotov přesně při pěti úderech zvonu, spolu s půl tuctem lahví červené Constantie a moučníkem. Mluvili o Tomu Pullingsovi, o jeho nijak zvláštních vyhlídkách, o tom, co by si skutečné zasloužil, o jeho chuti k jídlu. A znovu se objevil kadet, bez dechu a s vyvalenýma očima: Staunch právě signalizovala čtyři plachty, směřující na severovýchod.

„Co říká Emma?“ zeptal se Jack.

„Já nevím, pane,“ odpověděl kadet.

„Tak potom buďte tak laskav a zjistěte to,“ odsekl komodor poněkud nevrle.

Jak se ukázalo, Emma neměla co říct. Na jejím předním stěžni nezavlál žádný signál Nepřítel na dohled, žádný výstřel z děla si nežádal pozornost vlajkové lodi. Ale Emma s kapitánem znalým dokonale námořního řemesla byla k těm čtyřem plachtám blíže než Staunch. Závěr byl očividný: ty čtyři plachty byly lodě Východoindické společnosti… ledaže, uvědomil si a srdce se mu sevřelo, by to byly anglické válečné lodě.

Ponořen v myšlenky vystoupil z kajuty, převzal velení na palubě, zavolal na Africaine, že opouští linii, a zabočil blíže k Emmě. Až dosud plula Boadicea jen s nemnoha plachtami, aby držela krok s transportními loděmi, ale teď byly napnuty brámové plachty a s čerstvým větrem odchýleným o dva dílce začala nabírat rychlost jako plnokrevník. Její kýlová brázda se do daleka čeřila bílou pěnou, její čelní rázová vlna se vzpínala až k příďovým střílnám vodní tříšť, v níž slunce kreslilo duhu, se hnala přes příďovou nástavbu až na záď. Všem se zlepšila nálada a plavčíci a mladší košovníci se smáli nahlas, když se hnali o závod do lanoví, aby uvolnili královské plachty. Ale pár ostrých, neobvykle vehementních rozkazů z ubytovací paluby jejich příliš hlasité veselí uťalo. Hlídky na zádi a na prostřední palubě se pohybovaly tiše jako pěny a posměšně našlapovaly na špičky, když je nemohl nikdo vidět. Ti na přídi si vyměňovali nenápadná zamrkání a šťouchance loktem. A ti vysoko v lanoví mumlali: „Dej si pozor na hromobití, kámo,“ s vědoucím úšklebkem. Na válečné lodi jen máloco projde bez povšimnutí, a ačkoliv jedině strážný námořní pěchoty a jeden nebo dva členové kotevní hlídky viděli Jacka a podplukovníka Keatinga, jak se vracejí na palubu po večeři na rozloučenou u guvernéra Farquhara, celá lodní posádka věděla, že kapitán „si přihnul“, že ho viděli „ožralého jak slívu“ a že ho „přivezli na trakaři, přičemž řval, že chce ženskou – že chce mít na kavalci nějakou černou ženskou“. Shovívavě se smáli, citovali úryvky z jeho kázání o tom, jaká zvířecí neřest je opilství, zatímco hulákal, zdali ty kasouny napnou ještě tuhle směnu, nebo až zítra.

Teď Boadicea skutečně překrásně odpadala do návětří, energicky prorážela dlouhé vlny a bez námahy dělala svých deset uzlů, takže všichni ti, které nesužovaly neblahé předtuchy, se radovali z její plavby.

„Tak takhle já si představuju, že by život na moři měl vypadat,“ prohlásil pan Peter, vzácný návštěvník na ubytovací palubě – většinu svých dní trávil v zatuchlé díře pod čarou ponoru, přeplněné lejstry, kde svůj čas rozděloval mezi mořskou nemoc a práci. „Nepřipadá vám to povznášející, pane?“

„Jistě, je to jako sklenka šampaňského,“ přitakal Stephen a pan Peter se usmál a pohlédl významně na podplukovníka Keatinga, který měl ve tváři šedožlutou barvu a mžoural ve slunci. Ve skutečnosti v trakaři přivezli plukovníka a byl to on, kdo tak často řval „ať vzkvétá kopulace!“

Boadicea a Emma se k sobě přibližovaly kombinovanou rychlostí šestnácti uzlů a každých dalších pár minut se východní obzor vzdaloval o další míli. Brzy hlídka na vrcholku stěžně oznámila palubě, že Staunch ohlásila ty čtyři plachty. Potom se ozvalo další zvolání – dvě lodě směřující na východo-severovýchod, a že se za nimi objevil náznak brámových plachet.

Takže přinejmenším šest lodí. Bylo téměř nemožné, že by to všechno byly východoindické lodě. Jack přešel párkrát sem a tam a ve tváři měl čím dál tím hrozivější výraz. Odhodil kabát, půjčil si Seymourův dalekohled a šplhal k přední brámové čnělce. Byl už téměř nahoře – upínačky sténaly pod jeho váhou a vítr odvával jeho dlouhé vlasy k severozápadu – když uslyšel, jak hlídka v koši mumlá: „Šestnáct, sedmnáct… zatraceně, tohle je snad celý válečný loďstvo… to snad je neporazitelná španělská Armada. Hej, palubo, támhle…“

„Uklidněte se, Lee,“ chlácholil ho Jack. „Já je vidím taky. Posuňte se.“ Usadil se na stěžňovém můstku a zaostřil dalekohled na východo-severovýchod. Ležely tam, největší koncentrace válečných lodí, jaké kdy viděl na hladině Indického oceánu. A zároveň zahnal z mysli veškeré alarmující pochybnosti, neboť rozeznal Illustrious, dvoupalubník, na jehož předním stěžni vlála vlajka viceadmirála.

V tu dobu už byla Emma na doslech. Už dávno si vyměnili signály a Emma nyní manévrovala svým neobratným způsobem tak, aby se dostala na závětrnou stranu Boadicee, zatímco fregata zvrátila košovou plachtu a zpomalovala.

Jack vrhl poslední dlouhý pohled na loďstvo, válečné a transportní lodě, a potom se ztěžka spustil lanovím na palubu, podobně, jako by jiný člověk ztěžka sestoupal ze schodů svého domu s myslí soustředěnou nikoliv na stupně schodů, ale na své vlastní problémy. Sešplhal na palubu a oblékal si kabát, zatímco Pullings vylézal po boku lodě. A kontrast mezi zářící poručíkovou tváří, v jehož do ruda opálené tváři svítily bílé zuby, a komodorovým zádumčivým výrazem by zarazil daleko méně bystré oko, než bylo Stephenovo. Nicméně už pouhá síla Pullingsova jásavého výrazu, jeho očividné potěšení, vyvolalo na Jackově tváři korespondující úsměv. A úsměv ještě malinko oživl při pohledu na velký vak, který zvedali z Emmina člunu, na onen nadevše milovaný, důvěrně známý poštovní pytel.

„Nikdo není vítanější než pošťák, pane Pullingsi,“ uvítal jej Jack a zavedl jej do své kajuty. „Odkud připlouváš, Tome?“ oslovil jej, jakmile za nimi zapadly dveře.

„Přímo od admirála, pane,“ odpověděl Pullings, jako kdyby to byla ta nejlepší zpráva, jakou mohl přivézt.

„Od pana Bertieho?“ zeptal se Jack, jehož protestující mysl nesměle nabízela variantu, že jakýsi hypotetický svaz směřuje snad někam na Javu, pod velením jiného viceadmirála, admirála, který nemá nic společného s Kapským Městem a prostě jen proplouvá kolem.

„Správně, pane,“ řekl Pullings vesele. „A tohle mi dal pro vás.“ Vyndal z kapsy pomačkaný časopis Námořní kronika, mezi jehož stránkami měl uschovaný oficiální dopis. Založil si stránku palcem, ale místo aby dopis předal, zvedl jej do výšky a zeptal se: „Takže žádná pošta, pane, od té doby, co jsem vás viděl naposledy?“

„Ani slovíčko, Tome,“ odpověděl Jack. „Ani slovíčko od té doby, co jsem byl v Kapském Městě, a to je divné. Ani slovíčko po větší část roku.“

„Tak potom jsem první,“ vykřikl Pullings s nekonečným uspokojením. „Dovolte mi, abych vám a paní Aubreyové co nejsrdečněji pogratuloval!“ Popadl Jackovu chabou, nejistou ruku, ochromil ji svým stiskem, ukázal na tištěnou stránku a nahlas četl: „V chatě Ashgrove, Chilton Admirál, hrabství Hants, choť kapitána Aubreyho, velícího fregatě Boadicea, porodila syna a dědice,“ přičemž si na řádky ukazoval prstem.

„Dej to sem!“ vykřikl Jack. Chňapl po časopisu, natočil stránku ke světlu a soustředěně se do oznámení zahloubal. „V chatě Ashgrove, Chilton Admirál, hrabství Hants, choť kapitána Aubreyho, velícího fregatě Boadicea, porodila syna… Teda, to mě podrž. Pro Boha! Panečku, no ne… na mou čest… teda, mě berou všichni čerti… to mě teda dostalo. Killicku, Killicku, vytáhněte láhev šampaňského – vzkažte pro doktora – tady, Killicku, tohle je pro vás – Bůh nás všechny opatruj – cha, cha, cha.“

Killick si vzal hrst mincí, zvolna je zasunul do kapsy s nanejvýš podezřívavým výrazem a vyšel z kajuty, rty stisknuté v nesouhlasném gestu. Jack vyskočil ze židle, několikrát přešel sem a tam a co chvíli se pro sebe zachechtal. Hlavu měl plnou lásky, štěstí, naplnění a bolestivé nostalgie. „Děkuji ti, Pullingsi, z celého srdce ti děkuji za tvoje zprávy,“ řekl.

„Myslel jsem si, že budete mít radost, pane,“ usmíval se Pullings. „Vždycky jsme věděli, paní Pullingsová a já, jak si přejete kluka. Děvčata jsou moc dobrá, samo sebou, ale není to přesně ono. Nemůžete je mít pořád kolem sebe a potom taky nevíte, co s nimi. Ale kluk! – Náš špunt, pokud vůbec někdy budu mít jisté svoje vlastní velení, vyrazí na moře, jen co si obleče první kalhoty.“

„Doufám, že paní Pullingsové a vašemu Johnovi se daří dobře?“ zeptal se Jack. Ale dřív než se mohl dozvědět podrobnosti, vstoupil dovnitř Stephen, následován poštovním pytlem. „Stephene,“ oznámil mu Jack. „Sophie porodila kluka.“

„Jó? Asi ano,“ konstatoval Stephen. „Chudinka. Ale pro tebe to musí být ohromná úleva.“

„Prosím tě,“ řekl Jack a začervenal se. „Já jsem o tom neměl ani ponětí, chápeš.“ Už si spočítal, že ten vzdálený, bezejmenný zázrak byl počat tu noc před jeho odjezdem, a nad tím faktem pociťoval ostych, dokonce zmatek.

„No, já ti k synovi gratuluju,“ pokračoval Stephen. „A doufám z celého srdce, že Sophii se daří dobře? Přinejmenším,“ konstatoval, když pozoroval Jacka, jak se zaměstnává poštovním pytlem, „bude titul baroneta o to vítanější, bude mít o to větší smysl.“

„Bože, co je to se mnou?“ zvolal Jack. „Rozkazy mají přednost.“ Pustil pytel, rozlomil pečeť na dopise od admirála, našel očekávaná slova nařizující mu a vyžadující, aby pokračoval s největším spěchem k vlajkové lodi u břehů Rodriguezu či v jeho blízkosti okamžitě po obdržení těchto rozkazů. Zasmál se a řekl: „Jestli je ve vzduchu titul baroneta, tak určitě ne tímhle směrem. Vystřídali mě.“

Vyšel na palubu, prvním rozkazem nařídil signalizovat eskadře změnu kursu, pryč od Mauritia, a druhým přikázal vydat zvláštní příděl rumu. Na Seymourův ohromený výraz odpověděl tónem tak ledabylým, jak jen dokázal, že se právě dozvěděl o narození syna. Přijal gratulace důstojníků a zaznamenal řadu laskavých pohledů námořníků na doslech, pozval podplukovníka Keatinga na skleničku a vrátil se do kajuty. Láhev byla brzy vyprázdněna, dopisy rozděleny. A Jack, když dával Keatingovi jeho balíček, řekl: „Doufám, plukovníku, že vaše zprávy budou stejně příjemné jako moje, aby vyvážily ten zbytek. Protože jste byl až příliš dobrým prorokem – obávám se, že na Rodriguezu na vás čeká ten váš generál, stejně jako na mě tam čeká admirál.“ S těmi slovy se odebral se svými dopisy na záďovou galerii, kde si zvykl o samotě odpočívat.

Důstojníka zanechal jako zmrazeného, bledého a dokonce třesoucího se pobouřením.

Chvíli před obědem vyšel ven a nalezl Stephena samotného ve velké kajutě. Pullings se teď poprvé dozvěděl o místě určení eskadry a uvědomil si, že malé taktické zdržení z jeho strany by umožnilo komodorovi uskutečnit jeho plány a sklidit čest a slávu. Stáhl se k zábradlí, kde stál u vlajkové žerdi a proklínal se za svůj nemístný zápal. „Doufám, Stephene, že také ty jsi dostal dobré zprávy?“ zeptal se Jack a kývl k hromadě otevřených dopisů před Stephenem.

„Některé z nich jsou docela uspokojivé, díky, ale nic, co by mi způsobilo radost srovnatelnou s tvojí. Ty pořád ještě celý záříš, pane bratře, jako růžička. Prosím tě, řekni mi, jak je na tom Sophie?“

„Píše, že se v životě necítila lepší – přísahá, že to proběhlo tak snadno, jako když dáš dopis na poštu – říká, že ten malý chlapík pro ni znamená ohromnou útěchu a vynikající společnost. Podívej, Stephene, já vím, že ty jsi k dětem stejně předpojatý jako starý Herodes, ale…“

„Ne, ne. Já nejsem proti nim nějak zarytě, automaticky zaujatý, ačkoliv bez mučení přiznávám, že většina dětí mi připadá nadbytečných a k ničemu.“

„Kdyby nebyly děti, tak nemáme žádnou další generaci.“

„Však také tím lépe, když si uvědomíš, do jaké stavu jsme dostali svět, ve kterém musí žít, ten krvelačný, vlčí rod, z kterého pocházejí, a tu podlou, nelidskou společnost, která je bude formovat. Nicméně přiznávám, že existují výjimky. Replikování takových bytostí, jako je Sophie, a dokonce můžu říct, že i takových, jako jsi ty, lze považovat za dobré. Ale promiň, mám dojem, že jsem ti skočil do řeči.“

„Jenom jsem chtěl říct, že bys možná rád slyšel, jak ho Sophie popisuje. Vypadá to, že je to naprosto neobvyklé, zcela výjimečné dítě.“

Stephen naslouchal a zdvořile předstíral zaujetí. Na záď se nesla vůně opékaného masa a smažené cibule. Slyšel tlouci na buben „Dubové srdce“, signál pro nižší důstojníky k obědu, jeho žaludek vysílal vlastní signál k obědu, ale příběh pořád ještě nekončil.

„Neumíš si představit, Stephene, jak to obohatí mužovu budoucnost, když má syna,“ říkal Jack. „Teď má cenu zasadit ořešák! Pro pána, já můžu dokonce založit celou plantáž dubů.“

„Tvoje ořechy by mohla sbírat i děvčata. Děvčata by si mohla pod těmi duby hrát. A jejich vnukové a vnučky by je mohli pokácet.“

„Ne, ne. To vůbec není to samé. Ale teď, chvála Bohu, mají věno, takže si nakonec budou moct vzít nějakého vlezlého chlapíka jménem Tudle – musíš připustit, Stephene, že to vůbec není to samé.“

Těsně před pěti údery zvonu přerušil Jacka příchod Pullingse, který byl pořád ještě ve velice stísněné náladě, a podplukovníka, který se stále ještě třásl vztekem. A přesně při pěti úderech zvonu Killick oznámil: „Menáž je na stole,“ s elegantním škubnutím palcem, a tak se přesunuli do jídelní kajuty.

Pullings jedl své skopové mlčky, skoro bez chuti. Plukovník Keating, ačkoliv mohl podle zvyklostí promluvit u komodorova stolu bez zábran, byl skoro stejně zamlklý. Nechtěl pokazit šťastnou událost tím, že by dal průchod náladě, kterou překypoval. Stephen byl ponořen do úvah, ačkoliv čas od času něco odpověděl, v pauzách mezi přívalem Jackova veselí. Když dlouhé stolování skončilo, když připili králi, paní Aubreyové a mladému Zázraku Světa obřími dávkami vlažného portského a když hosté odešli na čerstvý vzduch, aby vydýchali vinné výpary, řekl Stephen Jackovi: „Skoro nevím, co mám víc obdivovat, jestli sílu tvého otcovského pudu, anebo tvou velkodušnost tváří v tvář zklamání. Ještě před pár lety by sis přiložil teleskop ke slepému oku (Narážka na Jackova oblíbeného hrdinu a vzor, admirála Nelsona. Když jej během bitvy u Kodaně (1801) informovali, že admirál Parker signalizuje rozkaz ukončit boj, přiložil si dalekohled ke svému slepému oku a řekl, že žádný signál nevidí. V bitvě zvítězil, jeho nadřízený byl odvolán a on sám povýšen. Kdyby se mu nepodařilo zvítězit, patrně by byl za neuposlechnutí rozkazu popraven. (Pozn. překl.)). Vyhnul by ses splnění těch rozkazů a obsadil bys Mauritius dřív, než by pan Bertie pochopil, co se děje.“

„No jo, zklamaný jsem,“ bručel Jack, „to musím přiznat. A když jsem poprvé začal chápat admirálovy záměry, měl jsem silné nutkání zakormidlovat na západ. Ale to by nešlo, chápeš. Rozkaz je rozkaz, výjimky neexistujou, až tak na jeden případ z milionu. A tohle není jeden z těch případů. Mauritius musí padnout během příštího týdne nebo tak nějak, ať už má velení kdokoliv, bez ohledu na to, kdo sklidí slávu.“

„Keating to nebere tak filozoficky.“

„Keating nedostal právě zprávu, že má syna. Cha, cha, cha, tumáš, Stephene.“

„Keating má už pět synů a představují pro něj nemalé finanční zatížení a také velké zklamání. Zpráva o šestém klukovi by nikterak nezmírnila jeho rozhořčení, ledaže by to samozřejmě byla zpráva o narození dcery, protože to je to jediné, po čem touží. Zvláštní, zvláštní – je to vášeň, pro niž nenalézám nejmenší odezvu, když pátrám ve svém nitru.“

Rozhořčení podplukovníka Keatinga sdílela celá posádka Boadicee, jakož i posádky ostatních lodí. Panovalo všeobecné přesvědčení, že komodor byl zbaven svých práv, podvodně připraven o ovoce své práce a že mu vytřeli zrak, pokud se už vůbec nedalo mluvit o ráně dýkou do zad. A v celé eskadře nebylo člověka, který by nevěděl, že v Port-Louisu kotví dvě zajaté lodě Východoindické společnosti spolu s velkým množstvím jenom o něco méně skvostných kořistí, a že zjevení se – absolutně zbytečné zjevení – jedné řadové lodi o čtyřiasedmdesáti dělech, osmi fregat, čtyř šalup a možná tuctu pluků červenokabátníků zredukuje podíl všech těch, kteří odvedli skutečnou práci, na žejdlík zatuchlého piva, jestli ne na míň.

Rozhořčení rostlo zároveň s tím, jak každému docházel dosah toho všeho a jak se oba svazy přibližovaly, aby se nakonec setkaly v Rodriguezu. Dosáhlo takového stupně, že když Boadicea začala pálit pozdravnou salvu admirálské vlajce, dělmistr zaklel: „Měl jsem je radši nabít kartáčema, ty starej…,“ aniž by si vysloužil slůvko napomenutí od vedle stojících důstojníků. Když byla vypálena poslední rána a ještě než vlajková loď odpověděla, Jack řekl: „Stáhněte velitelský plamenec. Spusťte moji lodici.“ Potom, už zase jako obyčejný kapitán fregaty, vstoupil do své kajuty a nechal si přinést kalhoty pod kolena, dvourohý klobouk a slavnostní uniformu, aby se odebral k admirálovi. Byla to pro něj krušná chvíle – svěsit velitelský plamenec – plamenec totiž nesměl vlát v přítomnosti vlajkového důstojníka, ledaže by sám admirál kapitána k tomu vyzval, což by byl zcela neobvyklý kompliment, ale v podpalubí se mu moc útěchy nedostalo. Killickovo rozhořčení nad tou nespravedlností bylo ještě rozdmýcháno tím, že všem členům mužstva byla vydána zvláštní dávka grogu. Nyní nádoba přetekla, cítil se jako hlavní oběť a svým starým hašteřivým tónem zavrčel: „Žádnou slavnostní uniformu nedostanete, pane. Je celá od krve a zasviněná, jak ste se v ní promenádoval po palubě Vénuse, když stačily dvě minuty na převlíknutí. Hučka ujde,“ – plivnul na lemovku klobouku a čistil ji rukávem – „ale budete si ji muset nasadit votočenou, s výmluvou na krysy. Co se tejče kabátu a podkolenic, udělal jsem, co bylo v mejch silách – přišil jsem ty starý epolety – a jestli se to nějakýmu přivandrovalýmu zkurvysynovi, co pochází z Gosportskýho prdu, nebude líbit, tak mi může…“

„Zadržte, zadržte, pro pána!“ vykřikl Jack. „Dejte mi punčochy a ten balíček a nekušněte mi tady celej den!“

Stejná nasupená nálada panovala i mezi veslaři, kteří převáželi kapitána Aubreye k Illustrious. Projevovala se přísností kormidelníka, zlostným zabodnutím hákovací kotvice za upínačky dvoupalubníku tak razantně, že odprýskl lak nejméně na šířku dlaně, a upjatými, rezervovanými výrazy, kterými posádka odpověděla na přátelské pokřikování námořníků, vykukujících ze střílen dolní paluby.

Admirál Bertie to očekával. Věděl moc dobře, co dělá, a byl dokonale vyzbrojen proti jakékoliv reakci – kromě dobré nálady. Od začátku zaujal postoj žoviálního dobráka, jejž doprovázel spoustou smíchu. Mluvil, jako by to byla ta nejpřirozenější věc na světě, že se v téhle situaci shledá s pohotovou a vstřícnou ochotou beze stopy zlé vůle a zášti – a ke svému ohromení se s ní shledal. Předpisy válečného námořnictva jasně stanovily, že se s takovou ochotou shledat musí, a cokoliv menšího než naprostá povolnost, naprosto dokonalý výkon služby, by podřízeného důstojníka činilo trestně odpovědným. Ale jeho celý námořnický život dosvědčoval, že mezi tištěnými předpisy válečného námořnictva a každodenní praxí existuje propastný rozdíl, a že ačkoliv teoreticky i ten služebně nejstarší kapitán s důstojnickým patentem musí být před admirálem stejně úslužný jako nově narukovavší kadet, tak ve skutečnosti takový utiskovaný komodor, čím dál tím vzpurnější v důsledku špatného zacházení, může svému utlačovateli život šeredně ztrpčit, aniž by překročil zákon. Sám mařil snahy svých nadřízených s veškerou rafinovaností, jaké byl schopen, dost často na to, aby věděl, kam až to může dojít. Byl připraven, že se setká s tím nejprohnanějším komplotem, či s tím nejagresivnějším projevem nesouhlasu (po jeho boku stál sekretář, který měl zaznamenat jakákoliv cholerická slova). Nic z toho se nestalo. Vyvedlo jej to z míry, přestal se cítit ve své kůži. Zkusil trochu víc přitlačit, zeptal se, zdali Aubrey není překvapen, že vidí tolik lodí, které mu udělají čáru přes rozpočet? A když mu Jack stejně žoviálním tónem odpověděl, že překvapen není, že čím více lodí, tím méně krveprolití (které je mu stejně odporné jako každému spravedlivému člověku), a že jeho heslo je, čím větší společnost, tím víc legrace, vrhl admirál pohled na svého sekretáře, aby se ujistil, zdali pan Shepherd sdílí jeho podezření, že kapitán Aubrey je v poněkud povznesené náladě v důsledku alkoholického opojení.

Podezření se ukázalo jako zcela nepodložené. Jakmile se kapitáni loďstva shromáždili na palubě vlajkové lodi, přednesl Jack Aubrey na admirálovu okamžitou žádost jedinečně srozumitelnou, výstižnou zprávu o situaci, se všemi fakty a číselnými údaji. Na ustrašené dotazy, jak je to s oněmi notoricky nebezpečnými útesy, obklopujícími Mauritius, s tím hrozivým příbojem, který se na ně valí, a s nedostatkem přístavů, odpověděl tím, že jim ukázal mapu, mistrovské dílko hydrografie, na níž byl ostrov Flat a Grande Baie, které osobně přesně zaměřil pomocí trojitého náměru sextantem a dvakrát opakovaným měřením hloubky. Mapa ukazovala spousty prostoru a dostatečné kotviště pro sedmdesát lodí, stejně jako chráněné pláže pro velké množství mužů. Skončil svůj výklad konstatováním, že vzhledem k pozdní roční době se vší úctou navrhuje okamžité vylodění.

Admirál si tím není zdaleka tak jist. Dávno předtím, než se kapitán Aubrey narodil, admirálova stará chůva mu říkala: „Spěchej pomalu.“ Vezme tu věc v úvahu – se vší naléhavostí – a poradí se s generálem Abercrombiem a gentlemany z jeho štábu.

Když porada skončila, vzal si Jacka stranou, aby vysondoval, co má za lubem. Neboť Aubrey byl buďto prototypem povolnosti (a takovou reputaci v žádném případě neměl), anebo schovával v rukávu nějaký trumf. Admirál byl z toho celý nesvůj. Zdálo se mu, že navzdory veškeré patřičné úctě k němu Jack chová jistou rezervovanost a cosi, co se blížilo skrytému, pobavenému pohrdání. A protože admirál nebyl zas až tak úplný tupec, považoval to za krajně nepříjemné. A kromě toho, pan Bertie se neustále setkával s nepřátelstvím těch, které přechytračil, s nepřátelstvím, které mu zpětně přinášelo ospravedlnění. A tady žádné neviděl – jenom neochvějnou dobrou náladu, dokonce vlídnost. Byl z toho nervózní a při loučení Jackovi řekl: „Mimochodem, Aubreyi, udělal jste samozřejmě naprosto dobře, že jste svěsil velitelský plamenec. Ale můžete jej znovu vyvěsit v ten moment, jak vkročíte na palubu Boadicee.“

Když večer uléhal na lůžku, byl admirál Bertie čím dál tím nervóznější. Během přestávky, kdy loďstvo leželo na kotvě na rejdě před Rodriguezem a čluny s návštěvníky pendlovaly sem a tam, navštívil pan Peter svého vzdáleného příbuzného, pana Shepherda. Pan Peter celkem dobře viděl do doktora Maturina, daleko jednoduššího a průhlednějšího člověka, než před jakým byl varován, obzvláště po té poslední záplavě dopisů a informací z domova. A na základě Maturinových bezděčných poznámek, z nichž některé měly k diskrétnosti dost daleko, došel Peter k závěru, že generál Aubrey, komodorův otec a člen parlamentu, hraje patrně nějakou rafinovanou hru, že by mohl změnit strany, že tajně pěstuje úzké vztahy s ministerstvem a že zdaleka není vyloučené, že by se mohl vbrzku objevit v nějakém úřadě, který udílí vyznamenání a prebendy, ne-li dokonce v samotné admiralitě. Stephen infikoval příliš mnoho zdrojů zpravodajských informací, než aby nad tímto elementárním cvičením pociťoval nějaké velké uspokojení. Ale tato nevinná, lstivě podsunutá historka ve skutečnosti obdivuhodně ladila uším, které ji vyslechly pár minut poté, co Peter dorazil na návštěvu. Vysvětlovala Aubreyho znepokojující nonšalanci. S mužem s takovými konexemi je nutno zacházet opatrně.

Dopoledne výbor složený z kapitánů a vyšších armádních důstojníků zvažoval plán útoku, vypracovaný Jackem a podplukovníkem Keatingem. Žádost generála Abercrombieho, aby se věc pozdržela, silně podporovaná jeho štábem, byla odmrštěna, a to ještě razantněji admirálem osobně. Generál se zatvářil překvapeně a dokonce ublíženě. Byl to tělnatý starý gentleman a upíral zrak přes stůl kamsi do neurčita, s pohledem zlostné stupidity ve svých vyvalených očích, jako kdyby docela nepochopil, co se děje. Ale když se asi tři čtvrtě hodiny opakoval, podlehl admirálovu naléhání a plán – ve všech důležitých bodech téměř nedotčený – byl odsouhlasen, ačkoliv s pramalým oceněním. O půl hodiny později vyplula vlajková loď na moře a čerstvá bríza, opírající se do jejích brámových plachet, ji hnala na sever kolem Mauritia k ostrovu Flat a k plážím nad přístavem Port-Louis.

Dobytí Mauritia probíhalo patřičně ležérním tempem – pluky nastupovaly a ustupovaly podle vědeckých pouček, což dělalo radost generálům na obou stranách. Pěšáci se potili, ale jen málokteří krváceli. Vylodili se hladce, aniž by jim někdo kladl odpor, a postavili generála Decaena před nepřekonatelný problém. Jeho početná domobrana mu byla naprosto k ničemu. Většina jejích příslušníků četla Stephenovy letáky, mnoho z nich již vidělo výtisky navrhované proklamace guvernéra Farquhara, všichni měli větší zájem na oživení přiškrceného obchodu než na prosperitě Buonapartova císařství. Generálovi irští vojáci byli jasně neloajální, nad jeho francouzskými řadovými vojáky měl nepřítel přesilu pět ku jedné a jeho námořní síly byly blokovány ohromným množstvím lodí. Jedinou Decaenovou starostí bylo zdržet postup generála Abercrombieho tak dlouho, aby jeho kapitulace naplnila určité tajemné požadavky vojenského řemesla, aby tak byl schopen obhájit své počínání doma a v Port-Louisu mohl získat čestné podmínky pro sebe a své muže.

Podařilo se mu to obdivuhodně a Abercrombie obzvláště obdivoval jeho čtvrteční noční ústup, kdy se francouzské baterie stáhly z Terre Rouge a Dlouhého pohoří a provedly poklusem obrat tím nejprofesionálnějším způsobem. „Tohle je vojna jaksepatří,“ prohlásil generál.

Zatímco si takto vyměňovali bukolická gesta, emisaři putovali tam a sem, a ačkoliv Port-Louis byl stále nominálně francouzský, Stephen Maturin navštívil vojenský špitál, aniž by činil obvyklou okliku. A tady na verandě našel McAdama. „Jak se dneska dopoledne daří našemu pacientovi?“ zeptal se.

„Ach, noc byla docela dobrá, díky vašemu lektvaru,“ odpověděl McAdam, i když bez valného uspokojení. „A také oko se maličko zlepšilo. Akorát krk mi dělá pořád starosti – mrtvá tkáň a dneska ráno vypadal stejně šeredně jako jindy. Strhává si ve spánku obvazy. Doktor Martin navrhuje sešít cáry zdravé kůže přes tu celou morbidní plochu.“

„Doktor Martin je blázen,“ řekl Stephen. „Nás zajímá především tepenná stěna, nikoliv primitivní odlupování. Řešením je klid, čisté obvazy, prostředky na utišení bolesti a klid na duši. Fyzické síly má nadbytek. Co jeho nervozita?“

„Dneska ráno to bylo docela dobré a od mé první obchůzky spí.“

„Výborně, výborně. Tak to ho tedy nesmíme vyrušovat. Nic tak nepřispívá k zotavení jako spánek. Vrátím se asi kolem poledního a přivedu komodora. Má dopis od paní Clonfertové z Kapského Města. Rád by ho doručil osobně, aby řekl Clonfertovi, jak si loďstvo cení jeho statečné obrany Néréide.“ McAdam hvízdl a zkřivil tvář. „Copak, zdá se vám to nerozumné?“ zeptal se Stephen.

McAdam se poškrábal – to nemůže říct – Clonfert byl poslední dny dost divný – nemluví s ním – už se mu nesvěřuje se svými myšlenkami – mlčí a hodinu za hodinou naslouchá dělostřelbě. „Možná by bylo lepší, kdybyste přišel o pár minut dřív. Můžeme ho vyšetřit, a jestli usoudíme, že jej to příliš nerozruší, tak ho komodor může navštívit. Mohlo by mu to náramně prospět. Rád vás vídával,“ přiznal McAdam v návalu šlechetnosti, kterou okamžitě vyvážil, když se jízlivě zeptal: „Předpokládám, že váš velkej frajer Aubrey se na pobřeží vzpíná na zadní, ten pán veškerého tvorstva? Jak se tam věci mají, můžete mně to říct?“

„V podstatě tak, jak jsme předpokládali. Pan Farquhar vystoupil na břeh z Otteru a troufám si říct, že kapitulace bude podepsaná před obědem.“

Hovořili o ostatních zraněných z Néréide. Někteří se zotavovali, jiní byli na prahu smrti. Mladý Hobson, pomocník navigátora, který v závěru bitvy přišel o své mužství, jej překročil dnešní noci, vděčný za to, že umírá. Stephen přikývl a chvíli pozoroval dvě ještěrky na stěně. Naslouchal McAdamovi, který opakoval slova francouzského chirurga, že je nemožné zachránit pacienty, kteří ztratili chuť k životu. Po dlouhé odmlce řekl: „McAdame, vy víte o tomto aspektu medicíny víc než já. Co byste řekl pacientovi, který nemá žádný fyzický úraz, žádné hmatatelné zranění, a přesto ztratil veškerý zájem o svůj život? Který si oškliví celý svět? Řekněme například učenec, který editoval Livia a pro nějž je Livius předmětem výhradního bádání a potěšení. Který při svém bádání narazí na ztracené knihy, donese si je domů a zjistí, že už nemá kuráž ani elán otevřít byť jen tu první z nich? Který ztratil zájem jak o Liviovy ztracené knihy, tak o jeho známé knihy, veškerý zájem o jakékoliv jiné knihy či autory? Nezajímají ho. Neotevře ani první stránku a vidí, že jej brzy přestanou zajímat i jeho vlastní animální funkce. Chápete mě? Viděl jste takové případy během své praxe?“

„Jistěže jsem je viděl. A nejsou zas až tak vzácné, a to dokonce i v případě lidí, kteří si nedopřávají oddechu.“

„Jaká je vaše prognóza? V čem vidíte naturel téhle choroby?“

„Mám tomu rozumět tak, že v tomhle případě necháme ohledy stranou?“

„Přesně tak.“

„Co se týče naturelu, jsem přesvědčen, že takový člověk si uvědomuje nicotu, která ho vždy obklopovala, a tím pádem klesá rovnou do propasti. Někdy je jeho vnímání té nicoty jen periodické, ale pokud není, tak podle mých zkušeností následuje duchovní smrt, která předchází fyzickou smrt někdy až o deset let a více. Občas ho z toho může dostat jeho pták.“

„Myslíte, že by mohl být stále schopen lásky?“

„Mezi muži a ženami tomu říkám chtíč, ale pojmenujte to, jak je vám libo: touha, spalující touha, na kterou by mohla slyšet nějaká běhna, jestli ten chlap hoří dostatečně mohutně. Avšak v počátečních fázích,“ říkal McAdam a chtivě se přitom díval na ještěrky, „by to mohl překonávat opiem, aspoň na čas.“

„Pro dnešek se s vámi loučím, doktore McAdame.“

Cestou dolů za vzrůstajícího horka předešel Stephen dva zmrzačené chlapce, jednoho s nohou amputovanou pod kolenem, druhého s prázdným rukávem připnutým k hrudi, kadety z Néréide. „Pane Lomaxi,“ zavolal, „hned se posaďte. Tohle je šílenství. Stehy se vám zanítí. Posaďte se okamžitě tady na ten kámen. Zvedněte nohu.“

Mladý Lomax, bledý jako duch, podpíraný berlou a svým společníkem, dohopsal ke kameni, obrubnímu kameni před bohatě vyhlížejícím domem, a posadil se na něj. „Je to jenom ještě nějakých sto metrů, pane,“ řekl. „Všichni z Néréide jsou tam. Támhle za rohem už loď uvidíte a my vylezeme na palubu v ten moment, jak vztyčí vlajku.“

„Nesmysl,“ prohlásil Stephen. Ale po chvíli uvažování zaklepal na dveře. O něco později vyšel se židlí, polštářem a dvěma statnými, ochotnými černochy s ustaranými tvářemi. Posadili Lomaxe na patřičně vystlanou židli a černoši jej odnesli dolů po silnici, za jejíž zatáčkou shlížela dolů na svou fregatu malá skupinka pohyblivých námořníků, kteří přežili bitvu. Fregata se tísnila mezi východoindickými loděmi, dalšími obchodními plavidly a válečnými loděmi v Port-Louiském přístavu. Něco z jejich živoucího zápalu se přeneslo i na Stephena. „Pane Yeo,“ oslovil poručíka s velkým obvazem zakrývajícím většinu jeho tváře, „mohl byste mi prokázat obrovskou službu, kdybyste byl tak laskav. Musel jsem na vaší lodi zanechat vzácný podhlavník. Byl bych vám nesmírně vděčný, kdybyste mohl nařídit co nejpečlivější pátrání, až se dostanete na palubu. Už jsem se o tom zmínil admirálovi a komodorovi, ale…“ Jeho slova přerušilo jásavé provolávání slávy zprava, které se rozlehlo, jakmile na citadele byla spuštěna francouzská zástava, a ještě se znásobilo, když ji nahradila britská státní vlajka. Také námořníci z Néréide provolávali slávu, slabými a sípavými hlasy. Jejich sotva slyšitelné volání zaniklo v dělostřeleckých salvách a potom v dunivém, hlubokém hromobití lodních děl.

„Nezapomenu na to, pane,“ slíbil Yeo, potřásaje Stephenovi rukou. „Dejte to dál: musíme zachránit doktorův podhlavník.“

Stephen se vydal znovu na cestu, tentokrát skrze celé město, kde zavřené okenice vzbuzovaly dojem smrti a kde těch několik málo bělochů na ulicích vypadalo sklíčeně, jako by ve městě řádil mor. Jedině černoši, jejichž úděl se stěží mohl změnit k horšímu, dávali najevo jakési veselí či zvědavost. Vyřídil několik věcí a setkal s Jackem na určeném místě. „Kapitulace je podepsána, předpokládám?“ zeptal se.

„Ano,“ přitakal Jack. „A k tomu za nezvykle báječných podmínek. Odpochodují s vlajícími prapory, hořícími doutnáky a za zvuků bubnů – se všemi válečnými poctami – a nebudou žádní zajatci. „Řekni mi, v jakém stavu jsi našel Clonferta? Mám v kapse dopis od jeho ženy.“

„Dneska ráno jsem ho neviděl, spal. McAdam si podle všeho myslí, že jeho stav se víceméně nemění. Myslím, že to přežije, pokud nenastanou komplikace. Ale bude samozřejmě strašlivě znetvořen. To bude mít velký vliv na jeho duševní rozpoložení, a v těchhle případech má psychika pacienta ohromný význam. Navrhuju, abys počkal pod stromy nedaleko brány, zatímco mu s McAdamem vyměníme obvazy. Možná nebude ve stavu, aby tě přijal.“

Pustili se k vrcholku kopce a mluvili o slavnosti. „Farquhar byl naprosto ohromen, že jsi nebyl pozván,“ říkal Jack. „Obul se do admirála tak zprudka, že jsme se všichni dívali stranou – řekl mu, že tvoje práce zachránila nespočet životů a že to přezírání musí admirál napravit. Musíš mít u oficiálního oběda čestné místo. Admirál vypadal znepokojeně, hluboce se ukláněl a řekl, že okamžitě udělá všechno, co je v jeho silách – zmíní se o tobě s největší úctou ve své depeši. A potom utekl jako kluk, aby se pustil do jejího psaní – od svítání umíral touhou, aby se do toho mohl pustit. A bude to vzácný dokument, tím jsem si jist, cha, cha, cha! Stejně jako podobné depeše, ale ještě o hodně vzácnější. A jistě bude mít pro sebe celé vydání Gazette.“

„Kdo ji odveze?“

„No, jeho synovec asi, počítám, nebo některý z jeho oblíbených kapitánů. Za posledních víc než pět let to je ten největší bonbónek – audience u dvora, laskavá slovíčka a pěkná diškrece od krále, státní banket na radnici, čestné občanství tady a támhle. Samozřejmě povýšení a zatraceně výnosné místečko. Dám tomu šťastlivci dopisy pro Sophii – poletí jako vítr, hlava nehlava, aby byl s takovými novinkami doma co nejdřív, parchant zatracenej.“

Jack v myšlenkách zalétl do Hampshire a stále tam ještě pobýval, když na něj Stephen zakřičel: „Povídám, co bude podle tebe naše příští místo určení?“

„Cože? Aha, Java, bezpochyby, abychom to natřeli těm Holanďanům.“

„Java. Aha, no jistě. Teď mě poslouchej. Tady jsou ty tvoje stromy. Tady je lavička. Jsem hned zpátky.“

Nádvoří nemocnice bylo ve stavu zvláštního nepořádku. Neprojevoval se v něm jenom zmatek porážky, během něhož lidé využívali chvilkového bezvládí a snažili se odnést všechno přenosné, ale cosi nezvyklého. Stephen zrychlil, když uslyšel, jak McAdam huláká tím svým chraptivým hlasem se severním přízvukem, a prodíral se hloučkem ošetřovatelů, zírajících na verandu. McAdam byl opilý, ale ne tak opilý, aby nemohl stát, ani ne tak opilý, aby nerozeznal Stephena. „Udělejte místo, vy tam,“ zařval. „Udělejte místo pro velkýho dublinskýho doktora. Pojď se podívat na svého pacienta, doktore Maturine, ty kurvo.“

V pokoji s nízkým stropem a okenicemi přivřenými před poledním slunkem měla Clonfertova krev téměř černou barvu. Netvořila velkou louži, ale byla to všechna krev, která kolovala v jeho malém, vyčerpaném těle. Ležel na zádech, s pažemi rozepjatými a visícími přes okraj lůžka a nezmrzačená strana jeho tváře byla krásná a dokonale vážná, dokonce přísná. Obvaz na krku byl serván.

Stephen se naklonil, aby zachytil sebemenší tlukot srdce, napřímil se, zatlačil Clonfertovi oči a přikryl jej přikrývkou. McAdam se posadil na kraj postele. Plakal, veškerá zuřivost jej opustila s posledním výkřikem a mezi vzlyky říkal: „Vzbudilo ho to jásání. Proč tak jásají? zeptal se a já jsem mu řekl, Francouzi se vzdali. Za chvíli tu bude Aubrey a dostanete zpátky svou Néréide. Pro Boha, nikdy, povídá, ne od Jacka Aubreye. Běžte ven, McAdame, a podívejte se, jestli už jdou. A když jsem vyšel ze dveří, tak to udělal, tak to, krucinál, udělal.“ Po dlouhém mlčení řekl: „Ten váš Jack Aubrey ho zničil. Jack Aubrey ho zničil.“

Stephen znovu přešel přes žhnoucí nádvoří a pod stromy vstal napjatě čekající Jack. Úsměv mu ztuhl na rtech, když Stephen řekl: „Je mrtev,“ a mlčky scházeli městem k přístavu. Město teď bylo živější, obchody otevíraly, muži vyvěšovali proklamaci, procházely se tu davy lidí, pochodovaly roty vojáků, skupiny námořníků, před bordely se tvořily fronty, několik francouzských důstojníků škrobeně salutovalo a snažili se pod dojmem porážky tvářit, jak nejlépe uměli. Stephen se zastavil a poklekl, když kolem nesli k mrtvému Nejsvětější svátost, jediný kněz a ministrant se zvonkem.

„Doufám, že měl lehkou smrt?“ zeptal se konečně Jack potichu.

Stephen přikývl a pohlédl na Jacka svýma bledýma, bezvýraznýma očima, prohlížel si objektivně svého přítele, vysokého, sangvinického, téměř tělnatého, zdravím kypícího, bohatého a z hlediska jeho laskavého, byť zdrženlivého zájmu šťastného a dokonce triumfujícího. Uvažoval: Člověk nemůže mít za zlé býkovi, že pukne žába. Býk takovou událost vůbec nechápe, ale přesto nahlas řekl: „Poslouchej, Jacku, já se moc nestarám o chuť vítězství. Ani o žádné vítězství, když už jsme u toho. Uvidíme se u oběda.“

Oběd se nedal srovnat s ničím, co kdy jedli v guvernérově paláci pod vládou generála Decaena. Mnoho z jeho kuchařů a všechny jeho talíře zmizely v kratičkém období bezvládí a jedna zbloudilá kule z moždíře zničila část stěny. Ale i tak kreolské pokrmy představovaly příjemnou změnu ve srovnání se střídmou stravou posledních dnů a slavnost především představovala ideální příležitost pro proslovy.

Něco, uvažoval Jack, něco se děje s důstojníky, kteří dosáhnou vlajkové hodnosti či jejího ekvivalentu, v důsledku se strašně rádi staví na zadní a vedou zdlouhavé, květnaté monology, prokládané ještě delšími pauzami. Několik gentlemanů již povstalo, aby pronesli rozvláčné komplimenty na vlastní adresu, na adresu svých kamarádů a národů, a teď se na nohy hrabal generál Abercrombie, třímající svazek listin. „Vaše Excelence, moji lordové, admirále Bertie a gentlemani. Sešli jsme se zde společně,“ dva takty ticha, „při této šťastné, eh, příležitosti,“ dva další takty, „abychom oslavili, co bych snad mohl s vaším dovolením nazvat událostí nemající srovnání, kombinovanou operací, kombinací odvahy, organizace a řekl bych nezdolné vůle.“ Odmlka. „Nepřisuzuji si za to žádnou zásluhu.“ Výkřiky Ne, ne a volání slávy. „Ne. Je to všechno díky,“ pauza, „jedné mladé dámě v Madrasu.“

„Pane, pane,“ šeptal mu pobočník, „obrátil jste najednou dvě stránky. Dostal jste se k tomu žertu.“

Chvíli trvalo, než se generál dostal zpátky ke svému chvalozpěvu na Abercrombieho a všechny přítomné, a během toho intervalu se Jack zadíval úzkostně na svého přítele, jednoho z mála přítomných v černém kabátě, sedícího po guvernérově pravici. Stephen nenáviděl proslovy, ale ačkoliv byl bledší než obvykle, zdálo se, že to snáší dobře, a Jack si s potěšením všimnul, že pije nalévané víno nejenom ze své, ale také ze skleničky guvernéra abstinenta.

Generál hřímal, blížil se k závěru, k falešnému závěru, sebral síly a začal znovu, a konečně se svalil do židle a rozhlížel se kolem mrzoutsky a triumfálně a pil jako velbloud, který má před sebou rozlehlou poušť.

Rozlehlá poušť bezpochyby hrozila, neboť tady byl admirál Bertie, čiperný a svěží, připravený řečnit další půlhodinu. Jeho první slova, kterými konstatoval, že se nemůže měřit s výmluvností statečného generála, vnesla do Jackova srdce chlad. Admirál chválil různé jednotky vojska, které se akce účastnily, a Jack se mezitím v duchu přenesl na kopec Ashgrove, kde začal stavět astronomickou observatoř jedinečné konstrukce – kopec samozřejmě zakoupil a na vrcholku nechal vykácet stromy – když uslyšel, že hlas pana Bertieho dostal nový, patetický tón.

„Během své dlouhé kariéry,“ říkal admirál, „jsem byl nucen vydat mnoho rozkazů, které, ačkoliv vždycky byly pro dobro válečného námořnictva, byly někdy v rozporu s mým nejniternějším cítěním. Protože dokonce i admirál chová niterné city, pánové.“ Úslužný smích, dosti vlažný. „Ale nyní, se svolením Jeho Excelence, si mohu dopřát to potěšení, že vydám rozkaz, který je v naprostém souladu s duchem obyčejného britského námořníka.“ Odmlčel se, odkašlal si v náhle ztichlé atmosféře napjatého očekávání a potom ještě hlasitěji pokračoval. „A proto žádám a nařizuji kapitánu Aubreyovi, aby se odebral na palubu Boadicee okamžitě poté, co dokončí oběd, aby tam přijal moje depeše pro vládní zmocněnce admirality a dopravil je do Whitehallu s veškerou přičinlivostí, jaká je v jeho silách. A k tomu, pánové,“ – zvedl sklenici – „přidám přípitek. Naplňte si sklenice až po okraje a připijme na Anglii, na domov a krásu, a nechť k nim Štístko Jack Aubrey dopluje s příznivým větrem v zádech a pod napnutými plachtami každou míli cesty!“

Patrick O’Brian

VÝPRAVA

NA MAURITIUS

Z anglického originálu The Mauritius Command,

vydaného nakladatelstvím HarperCollinsPublishers

v Londýně v roce 1996,

přeložil Leonid Křížek.

Obálka: Milan Fibiger.

Odpovědná redaktorka: Ludmila Böhmová.

Vydalo nakladatelství TALPRESS, spol, s r, o.,

Jungmannova 14,110 00 Praha 1,

jako svou 364. publikaci.

Sazba: SF SOFT.

Lito obálky: Typografické studio Trilabit.

Tisk: S-TISK Vimperk.

První vydání, Praha 2005.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai