Arthur Ransome

Nechtěli jsme na moře

Kapitola I

DRAČÍ SMYČKA

John vesloval, Roger seděl na přídi a Zuzana s Titty na zádi vypůjčeného lodního člunu. Všechno na řece jim bylo ještě zcela nové. Vždyť teprve včera večer sešli po hluboké travnaté cestě, která vedla až k vodě, a rozhlédli se po řece plné plachetnic, po níž důstojně pluly velké pramice s hnědými plachtami a parníčky mířící nahoru do Ipswiche, anebo po proudu k moři. Včera v noci poprvé přespali v Almině chatě, a když se ráno probudili, prvně vyhlédli mezi popínavými růžemi slečny Powellové na tohle šťastné městečko, kde skoro všichni chodí ve vysokých gumovkách a země tu ve srovnání s mořem zřejmě vůbec nic neznamená.

Celé dopoledne se dívali, jak kolem těžkých pramic, povytažených na pás pevného břehu, stoupá příliv, a záviděli všem těm lidem, kteří odráželi na malých člunech k zakotveným plachetnicím, nebo se z nich vraceli na břeh. A pak jim najednou odpoledne kdosi půjčil starý lodní člun a teď se projížděli také po vodě, pomalu veslovali sem a tam a obdivovali plachetnice v místním kotvišti.

Voda začala pomalu opadávat. Děti se dívaly, jak s postupujícím odlivem zůstává v lesklém bahně trčet jedna loď za druhou ve vzduchu, i když, jak poznamenal Roger, ne zrovna na suchu. Na břehu přecházelo několik mužů kolem pramice, která ještě v poledne plula po vodě, a čile se oháněli škrabkami a štětkami namočenými v dehtu. Mezi stromy na druhém břehu řeky začaly najednou odbíjet hodiny šestou. Poměrně široká řeka vypadala mezi holými bahnitými pláněmi jako úzký potůček, ale zrovna si to po ní supěl dolů z Ipswiche vlečný parníček a divoce rozhoupal zakotvené plachetnice.

“Tady je to skoro jako na moři,” poznamenala Titty.

Ježkovy oči! Představte si, tak se teď plavit po opravdickém oceánu!” řekl Roger. “Kterou byste si vybrali loď?”

“Tu velkou bílou,” odpověděla Zuzana.

Jen se podívej, jakou má dlouhou záď,” upozorňoval ji John. “To už by se mi spíš líbila loď s hranatou zádí. Táta říká, že se na moři mnohem líp osvědčují.”

“A co říkáte té modré?” zeptala se Titty.

“Není špatná,” uznal John.

“Na přídní palubě má opravdické vratidlo,” všiml si Roger. Jestlipak má taky motor?”

“Plachty jsou přece mnohem důležitější,” řekla Titty.

Já vím,” připustil Roger. “Ale motor není někdy taky k zahození.”

John musel veslovat trochu rázněji, aby je neunášel proud.

“Teď by se ti například náramně hodil,” řekl mu Roger.

Na to se ovšem nedalo nic namítnout.

“Co je to napsané na té bóji?” ptala se Titty.

John se ohlédl a energicky zabral veslem, aby se mohl podívat. Kousek od nich se pohupovala ve vlnách černá kotevní boje se zelenými písmeny.

“HASTRMAN,” četl Roger. “To je ale legrační jméno pro loď, Kdepak teď asi ta loď je?”

“Zrovna sem nějaká pluje proti proudu,” všiml si John.

“Ale třeba má namířeno až do Ipswiche…“

“Ta má krásně barevné plachty,” zvolala Titty.

K připoutaným plavidlům se rychle blížil malý jednostěžník s červenými plachtami. Kdosi se pilně činil na jeho přídní palubě. Jak se tak děti dívaly, uviděly najednou, jak se vysoká červená hlavní plachta sesula a složila se ve velkých záhybech na střechu kajuty.

“U kormidla vůbec nikdo není!” podivil se John.

“Poslyšte,” ozval se Roger. “Že by tam byl ten člověk sám?”

“Už se vrátil ke kormidlu,” řekla Titty. “A míří rovnou k nám.”

“Určitě je to jeho boje,” napadlo Rogera.

“Pozor Johne!” zvolala Zuzana. “Vždyť mu překážíme.”

John odplul kousek od boje, díval se, co se bude dít, a mírně zabíral vesly, aby proud neunášel člun dolů po řece.

Maličký jednostěžník se k nim blížil čím dál pomaleji.

Stěhovou a hlavní plachtu už měl sundanou.

Jen kosatku na čelenu vpředu před lodí měl ještě napjatou. Podle všeho nebyl na lodi opravdu nikdo jiný než ten urostlý mládenec, který měl tak široká záda, že kdo by mu nepohlédl do obličeje, určitě by nevěřil, že vyšel teprve ze střední školy a chystá se na univerzitu. Stál, řídil loď jednou nohou opřenou o páku kormidla a upřeně se díval na boji před sebou. Pár yardů před ním ho najednou děti zahlédly, jak se bleskurychle sehnul a rozběhl se po boční palubě na příď. Vzápětí se zatřepala i kosatka. Mládenec popadl lodní hák a nakláněl se s ním nad vodu, aby zachytil boji.

“Určitě se mu to povede,” skoro zašeptala Titty.

“A jak krásně,” řekl John.

“Ach!” vydechla Titty. “Nedosáhl na ni!”

Možná že říční proud byl silnější, než kapitán plachetnice předpokládal. Vítr před chvílí utichl a jeho jednostěžník, plující jen pod kosatkou, se pohyboval docela pomaličku. Teď když mu i kosatka ochable visela, doplouval z posledních sil. Právě když se mládenec natáhl dolů s hákem, zarazila se loď úplně. Mladík se zoufale rozmáchl k boji, ale minul se asi o coul. Zkusil to znovu, a to už mu scházela celá stopa. Proud strhával pomalu, ale jistě loď nazpátek.

“Tím to prohrál!”

Mládenec se prudce otočil. Všude kolem něj byly plachetnice připoutané ke svým bójím.

Rychle sáhl po kosatce, ale vzápětí pochopil, že ať dělá, co dělá, loď už mu rychleji nepopluje a nakonec mu ji proud strhne za to veliké černé plavidlo, připoutané kus níž.

“Hej, vy tam!” zvolal. “Dokázali byste zachytit lano a připoutat ho k boji?”

“Jistě, pane,” odpověděl hlasitě John.

“Honem se skrč, Rogere,” vykřikla Zuzana.

“Schovat hlavy!” nařídil John, V tu chvíli se od lodi rozlétlo stočené lano a začalo se ještě ve vzduchu rozvíjet. John je zachytil a podal konec Rogerovi. Třemi krátkými záběry zabočili k boji, která měla nahoře tuhé oko z lodního provazce.

“Protáhni lano tím okem,” řekl John naléhavě Rogerovi.

“Protáhni ho pořádný kus a konec mi podej.”

“Rozkaz, pane,” odpověděl Roger. Provlékl konec lana okem a podal ho Johnovi, který si mezitím složil vesla do člunu a čekal se zbytkem lana, na němž udělal malou smyčku. Vzal si konec lana od Rogera, protáhl ho smyčkou, obtočil kolem krčku, znovu zastrčil do smyčky ze stejné strany a jediným pohybem utáhl.

“Máme uvázáno,” zvolal a rychle uhnul s lodním člunem, protože mládenec začal vytahovat střídavě levou a pravou rukou boji z vody. Než se nadali, měl ji na přídní palubě a přitahoval si kotevní lano, celé mokré a zelené od chaluh. HASTRMAN byl už jen pár yardů od černé lodi a vtom přestal uplouvat nazad a zamířil zase kupředu.

“Ten kapitán musí mít ale sílu,” vydechl Roger.

“Poslyšte, vždyť ta loď má hranatou záď,” řekl John.

“A jmenuje se HASTRMAN,” četla Titty.

Bez dechu sledovali, co se bude dít dál. Z vody pomalu vystupoval konec zrezivělého řetězu a soukal se průvlakem v přídní palubě. Ještě yard… dva yardy… a kapitán HASTRMANA už řetěz přivazoval. Chvilku zůstal stát a těžce oddechoval. Pak se sehnul, zatáhl za něco u svých nohou a děti viděly, že se kosatka stočila nahoru jako roleta na okně. Mládenec se zase narovnal, rozhlédl se po okolních lodích a pak se zadíval na čtveřici ve člunu.

“Teď jsem unikl o vlásek pěknému maléru,” řekl a pomalu se usmál. “Ale vy jste si vedli opravdu zdatně.

Kdopak vás naučil vázat dračí smyčku?”

“Tatínek,” odpověděl John.

“Slouží u námořnictva,” vysvětloval Roger.

“To jsem měl ale kliku,” řekl kapitán HASTRMANA.

“Kdybyste to byli zbabrali, dostal jsem se do pěkné rejže.”

Protáhl se, namočil si ve vodě palubní mop, otřel si do něj ruce začerněné od bahna na úvazovém řetězu a začal uklízet loď. John pravidelně zabíral vesly a držel se poblíž plachetnice. Všichni čtyři dychtivě pozorovali mladého kapitána. Měli skorem pocit, jako kdyby se sami vrátili z plavby po moři. Dívali se, jak kapitán HASTRMANA zajišťuje páku kormidla, znovu přelézá na příď, svinuje stěhovou plachtu do úhledného salámku, hází ji předním poklopem do lodi a potom mizí za ní. Za chvíli ho viděli, jak se vynořil znovu, tentokrát však ne z poklopu, ale u kormidla, a táhne za sebou obrovskou kozlíkovou podpěru, podobnou velkým dřevěným nůžkám. Rozevřel ji a postavil na zadní palubu. Sotva přešel na příď spustit vratiráhno, podpěra zase spadla. Vrátil se honem na záď a znovu ji narovnal.

“Neměl bych si k vám vylézt na loď a přidržet ji?”

zeptal se John a snažil se, aby mu nebylo na hlase znát, jak strašně o to stojí.

“To bych byl moc rád. Máte na člunu odražeče?

Musíme dát pozor na nátěr.”

John se opatrně přiblížil s člunem k lodnímu boku plachetnice a dával pozor, aby do ní ani trošičku nevrazil.

Roger a Zuzana mu přidrželi HASTRMANA a John se vyšplhal na palubu.

“Výborně,” pochválil ho kapitán HASTRMANA.

“Můžeš si nechat loď za zádí, ale dej pozor, ať nevrazíš do ČERTÍKA.”

“Tak se jmenuje jeho člun,” řekla Titty, když pohlédla na maličký černý lodní člun, uvázaný za HASTRMANEM.

“A to se jmenuje ČERTÍK, protože je černý, nebo ho načernili, protože se jmenuje ČERTÍK?” zašeptal Roger.

John zůstal stát v kormidelním prostoru a přidržoval podpěru. Kapitán pomalu spouštěl u paty stěžně vratiráhno a John je přitahoval mezi čelisti podpěry.

“Až to bude, řekni mi,” požádal ho kapitán.

“Už,” hlásil John.

Konec vratiráhna klesl ještě o šest coulů do čelistí podpěry. John si přitáhl volnou hlavní otěž, a než přišel kapitán na záď, měl ji už uvázanou.

“Poslyš,” řekl mu kapitán. “Ty nejsi určitě prvně na lodi.”

“To ne, ale zatím jsme plachtili jen na docela malých lodičkách,” řekl mu John. “Aspoň když nás pustili samotné.”

“Podej mi vazáky. Jsou ve skříňce na zádi. Máš je hned po ruce.”

John našel svazek vazáků, které vypadaly jako široké stuhy, a přelezl s nimi za kapitánem na střechu kajuty.

Spojenými silami tahali a škubali za obrovskou haldu karmínové plachtoviny. “Podrž to tady chvilku. Přidrž tenhle cíp a já zatím vyrovnám tu bouli. A tady pořádně zatáhni, jak jenom nejvíc můžeš.” Hlavní plachta se postupně měnila v úhledný svitek na konci vratiráhna. John s kapitánem HASTRMANA ji kousek po kousku uhlazovali a pevně přivazovali k ráhnu.

“Poslyš, že by byl tohle poslední vazák? Někde by měl být ještě jeden.”

“Není to tenhle?” ozval se kdosi horlivě z kormidelního prostoru. Na jedné sedačce tam stál Roger a držel v ruce pohřešovaný vazák. Titty si vlezla ke kormidlu také, ba dokonce i Zuzana, která měla sice své pochybnosti, jestli tu vůbec mají co dělat, ale nechtěla je pustit samotné. Člověk nikdy neví, co Rogera najednou popadne, a radši ať ho má po ruce.

“Kdy jste sem vlezli?” zeptal se John a pak se obrátil na mladého kapitána. “Nevadíme vám tady?”

“Vždyť povídal, že si máme nechat člun za zádí,”

namítal Roger. “A tak jsme ho poslechli.”

“Když nás bude víc, bude nám aspoň veseleji,” řekl mládenec, “Práce je tady pro všechny spousta. Tak třeba by se měla stočit všechna tahle lana na podlážce kokpitu.”

Uvázal poslední vazák a zamířil na příď, aby uklidil přídní palubu. John ho věrně následoval.

“Jezuskote, podívejte se dolů!” řekla najednou Titty.

Pohlédli dolů do kajuty a spatřili modré matrace, vyrovnané na palandách po obou stranách lodi, stolek, ke kterému byla přivázána provázkem námořní mapa, roli přikrývek na jedné palandě a mlhový roh na druhé a hromadu špinavých talířů, šálků a lžic v maličkém bílém dřezu proti uzounké lodní kuchyňce, kde stál malý vařič se dvěma hořáky a na jednom z nich se hřála voda.

“Víte co,” řekla Zuzana. “Měli bychom radši stáčet ta lanka. Vlastně tu ani nemáme co pohledávat. Ještě přijdeme pozdě k večeři.”

Vymotávali tedy ze spleti na podlaze kormidelního prostoru lanko za lankem a pečlivě je každé zvlášť stočili a poskládali na sedačku. John s kapitánem zatím měli plné ruce práce na přídní palubě, zavírali poklop, stáčeli lano od boje, házeli do vody celé hrstě zelených mořských chaluh, namáčeli si přes bok lodi mop, polévali palubu, smývali bahno z úvazového řetězu a splachovali je odtokovými kanálky. Za deset minut už by byl nikdo nepoznal, že se HASTRMAN právě vrátil z moře.

“Voda se skoro vaří,” volala Zuzana, která už chvíli obdivovala malý vařiček.

“Tak vypni vařič,” volal na ni kapitán. “Otoč tím knoflíkem vpravo. Vařit se nemusí. Hřeju ji jenom na nádobí.” Stál na střeše kajuty, natahoval se k upínačkám a za chvilku už přišli s Johnem na záď ke kormidelnímu prostoru, jeden s velkou červenou svítilnou a druhý s velikou zelenou v ruce.

“To jste udělali senzačně,” zasmál se kapitán HASTRMANA, když viděl pěkně stočená lana. “Strčte je někam do truhlice, ať se tu nepletou.”

“To jsou boční světla?” ptal se Roger.

“Ano, a prázdná. Dohořela mi dneska ráno, ale naštěstí mi to zvlášť nevadilo, protože se už dost rozednilo. Měl jsem je vzít dovnitř, ale zapomněl jsem.”

“Ježkovy oči!” zvolal Roger. “Snad jste neplachtil ve tmě?”

“Vyrazil jsem z Doveru včera ve dvě,” odpověděl kapitán HASTRMANA.

“Slyšeli jste to?” žasl Roger. “Plachtil celou noc!”

“A docela sám!” dodala Titty.

Kapitán přehlédl pohledem přední plachtu, zvedací lana a paluby. “Už to tu vypadá slušně,” uznal. “A teď ještě umeju nádobí. Na lodi platí přísný zákon - nikdy se nesmí vystoupit, dokud není nádobí umyté. A pak…,“ zívl a přetřel si rukou oči, “se musím podívat, co by mi mohli dát U

Platýsa k snídani.”

“K snídani?” zvolali jedním dechem Zuzana, Titty a Roger.

“Vždyť už je skoro sedm. Copak jste celý den vůbec nic nejedl?”

“Pár sušenek,” odpověděl kapitán. “A termosku horké polévky, kterou jsem si uvařil, než jsem vyplul. Nenapadlo mě, že budu tak dlouho na vodě.”

“Nádobí umyjeme za vás,” rozhodla Zuzana. “Máme to natošup.”

“Tak dobrá.” Kapitán potlačil další zívnutí. Jakživ neodmítnu lákavou nabídku.”

Slezli tedy po strmých lodních schůdcích, protáhli se mezi dřezem plným neumytého nádobí a vařičem v lodní kuchyňce a zamířili do kajuty.

“On tu má i motor!” zvolal Roger, když nahlédl pod schůdky. “Pozor, Titty, to je můj obličej!”

“Promiň,” omlouvala se Titty, když šlápla jednou nohou a trefila se místo na schůdek, Rogerovi do čela.

“Pojďte už, vy dva,” pobízel je John. “Zalezte si tamhle do kouta, ať se sem vejdou i ostatní. Stroj si můžete prohlédnout potom.”

Já si sednu hned vedle něj,” prohlásil Roger, Konečně se stěsnali všichni do kajuty, rozsadili se po palandách, nakukovali do přídního prostoru před kajutou, kde byly ještě další palandy, prohlíželi si knihovničku, tlakoměr a hodiny, i tu námořní mapu na stole a velkou obálku se štítkem Lodní papíry. Majitel HASTRMANA se shýbl a sáhl do skříňky pod vařičem. Vytáhl několik utěrek, vylil všechnu vodu z rendlíku do dřezu, nasypal do ní z plechovky trochu mycí sody a potom úplně vyklidil Zuzaně pole. Sám zatím uložil lodní doklady, sundal ze stolu námořní mapu a místo ní na něj položil bílý lesklý umyvatelný ubrus. Zuzana myla nádobí jako blesk, rychle odkládala čisté kousky na jeden konec stolu a tam si je bez meškání brali její pomocníci vybavení utěrkami a suché je pokládali na druhý konec.

“Vy nejste určitě z Pin Millu,” poznamenal mládenec, a jak se postavil a shlížel dolů na svoje hbité pomocníky, div nevrazil hlavou do stropu kajuty.

“Přijeli jsme teprve včera,” poznamenal Roger.

“A zůstanete tu dlouho?”

Ještě nevíme,” řekla Titty. “Ale nejspíš dost dlouho.

Máme se tu sejít s tatínkem. Bude sloužit v Shotley a to je docela blízko.”

“Vrací se právě z Číny,” vysvětloval John.

“A může tu být už každý den,” dodala Zuzana. “Rogere, tenhle hrnek je ale mizerně utřený.”

“Telegrafoval nám,” sděloval Roger a ještě jednou přetřel hrneček. “Vezme to po souši, aby nahonil trochu času.”

“Pojedeme mu naproti do Harwiche.”

“Sami?”

“Ale kdepak. Jsme tu ještě s maminkou a s Bridget.

Bydlíme všichni v Almině chatě.”

“U slečny Powellové? To jste se nemohli lip ubytovat.

Ale poslyšte, jak se vlastně jmenujete? Já jsem Jim Brading.”

“A my Walkerovi,” řekl John. “Tohle je Zuzana. Tohle Titty. Já jsem John.”

“A já se jmenuju Roger,” ozval se Roger. “Vážně vám ten motor funguje?”

“Bezvadně,” odpověděl mu Jim Brading. “Ale když se dá plachtit, nikdy motor nestartuji.”

“Ach tak,” povzdechl si Roger. Od Johna slyšel sice co chvíli, že nejdůležitější na světě jsou plachty, ale za poslední školní rok se začal vážně zajímat o stroje a měl kamaráda, který na nic jiného nemyslel.

Titty se už pěknou chvíli odhodlávala, že se Jima Bradinga na něco zeptá.

“A to bydlíte pořád na HASTRMANOVI?” řekla konečně. “Bohužel ne,” odpověděl Jim.

“Za měsíc odjíždím do Oxfordu. Ale do té doby se z lodi ani nehnu.” “A bydlíte v Pin Millu?” ptal se Roger.

Jenom na HASTRMANOVI,” odpověděl mu Jim. “Pin Mill je jeho domovský přístav. Když se zrovna nikde neplavíme, najdete ho vždycky tady. V pondělí čekám strýce a rádi bychom zkusili doplout až do Skotska. Strýc vždycky vyráží nejradši z Pin Millu. Posledních deset dní jsem se trochu toulal s HASTRMANEM dole na jihu, ale kamarád, který se plavil se mnou, se musel vrátit do práce,” “Kam jste se dostal s HASTRMANEM nejdál?” ptal se John.

Jednou jsme si na něm vypluli se strýcem Bobem do Falmouthu a zpátky.”

“Tam jsme plachtili s tatínkem, když přijel na dovolenou,” řekl John. “Ale jen na malé plachetnici. Jakživ jsme neměli loď, na které by se dalo i spát.”

“A nechtěli byste přenocovat tady?” řekl Jim. “Ne, tam to nedávejte. Ukažte, pusťte mě k tomu. Já už vím, kam co patří. Každý talíř má svoje místo a každý hrníček má svůj vlastní háček.” Protáhl se kolem stolu a všichni uhýbali nohama, aby mu nepřekáželi.

“Moc rádi bychom přišli, jenom kdyby to bylo možné,”

vysvětlovala Zuzana. “Proboha, Johne, podívej se, kolik je hodin! Slečna Powellová už má dávno uvařenou večeři a slíbili jsme přece, že nepřijdeme pozdě.”

Jim k nim stál natočen širokými zády a uklízel nádobí do skříněk pod vařičem a dřezem. Pak zabouchl dvířka, zavřel je na háčky a otočil se. “Tak to bychom měli,” řekl.

“Mockrát děkuju. A teď hurá na břeh k snídani. Ale víte, co mě napadlo? Co kdybych řekl vaší mamince, že bych potřeboval na dva dny posádku? Kdybych spal na podlaze, všechny bych vás sem nějak stěsnal.”

“Páni, to by bylo něco!” zvolal Roger.

Vtom však zaslechli zvenku jakési hlasy a šplíchání vesel.

“Určitě budou na téhle lodi, paní Walkerová.” To byl Frank, lodník, který jim půjčil člun.

Jezuskote!” zděsila se Zuzana. “Maminka nás zase musela jet hledat!”

Všichni vyskočili.

“Johne! Zuzano!” volala venku maminka.

“Ahoj, Rogere,” zapištěla vysokým hláskem Bridget.

Maminka s Bridget a lodníkem Frankem se už notnou chvíli pohupovali na vodě před lodí, která až na dva čluny, připoutané za zádí, vypadala docela opuštěně. Teď však začali vylézat z kajuty jeden po druhém Roger, Jim Brading, Zuzana, Titty a John.

“Pevně doufám, že vás příliš neobtěžovali,” řekla maminka kapitánovi HASTRMANA. “Dobře víte,” dodala směrem k ostatním, “že jsem vám výslovně zakázala, abyste se motali kolem cizích lodí.”

“My jsme se tu náhodou vůbec nemotali,” namítl Roger. “Kapitán nám několikrát i poděkoval. A dokonce nás pozval, ať k němu jdeme za posádku.”

“Opravdu mi skvěle pomohli,” řekl Jim. “Připoutali mi loď, umyli nádobí, a vůbec jsem moc rád, že jsem tu na ně narazil.”

.Jmenuje se Jim Brading,” hlásil Roger. “A od včerejška plul na téhleté lodi z Doveru.”

“Docela sám,” dodala Titty.

“Vlastnoručně,” zdůraznil John.

“Pak musí být polomrtvý únavou,” usoudila maminka, “a jistě nestojí o to, abyste se mu pletli pod nohy.”

“Měl jste dobrou plavbu, pane?” zeptal se Frank.

Jenom slabý vítr,” odpověděl Jim. “A u Sunku velkou mlhu.”

“Od včerejška nejedl nic než polívku a sušenky,”

vzpomněla si Zuzana.

“Chtěl se nasnídat v hostinci,” dodala Titty. “A zrovna když my se chystáme k večeři.”

Maminka pohlédla na Jima. Dělal na ni dobrý dojem a hned pochopila, co si její děti přejí.

“Večeře na nás už čeká,” řekla s úsměvem. “A jestli by chtěl jít pan Brading s námi, vezměte ho s sebou. Slečna Powellová nám dá jistě jídla až dost.”

“Pojďte k nám,” zvala Titty kapitána.

“Prosím vás,” připojila se Zuzana.

“Byli bychom všichni moc rádi,” dodal John.

“A určitě bude polívka,” ozval se Roger.

Je to od vás velice milé,” řekl Jim.

Frank zamířil ke břehu, aby paní Walkerová s Bridget mohly jít napřed a oznámit slečně Powellové, že vedou hosta. Ostatní slezli do člunu, vypluli za nimi a předali loďku Frankovi, který už na ně čekal na břehu. Jim pádloval těsně za nimi na ČERTÍKOVI. Dívali se na něj, jak vytahuje člun vysoko na břeh, neboť už zase nastával příliv. Pak vykročili po pevné zemi se svým novým přítelem uprostřed, jako čtyři vlečné parníčky, které ukazují veliké parolodi cestu do přístavu.

Kapitola II

OSPALÝ KAPITÁN

“Pane Jime, na vás je ale opravdu vidět, že byste se potřeboval pořádně vyspat,” řekla slečna Powellová, která stála ve dveřích chaty a dívala se na ně, jak vystupují po schůdkách od cesty.

“Však jsem taky celou noc nespal,” řekl Jim Brading.

Jak se pořád máte, slečno Powellová? Strýc Bob přijede příští týden.”

“Vy ho znáte?” podivila se Titty.

Slečna Powellová se zasmála. Jestli znám Jima Bradinga? Abych ho neznala! Znám ho už od té doby, co byl takhle maličký, strýček se s ním brodíval od své plachetnice ke břehu, a jak ho držel v podpaží, Jim Brading kolem sebe kopal až hrůza.

Teď už jste jistě strýčka přerostl, viďte Jime? Tak jenom pojďte dál. Zrovna jsem dodělala večeři a řekla bych, že se do ní tuze rád pustíte.”

“Pst!”

“Neprobuď ho!”

Maminka vešla do podivuhodně ztichlého pokoje.

Zuzana stála u své židle a právě se chystala sednout.

Ukazováček měla pozvednutý ke rtům. Titty a Roger už seděli u kulatého stolu, na němž byl k večeři prostřený sněhobílý ubrus a na něm připravené talíře, nože, vidličky a lžíce. John držel Bridget za ruku a stál zády k oknu.

Všech pět se jich dívalo na Jima Bradinga a snažili se chovat co nejtišeji. Jim Brading seděl u stolu mezi Titty a Rogerem a tvrdě spal. Když přišel, Titty s Rogerem mu vybrali místo u stolu a honem si sedli vedle něj. Jim se však začal nějak divně naklánět nad stolem, hlava mu klesala pořád níž a níž, a teď z něj viděla maminka jenom kudrnatou kštici, široká ramena v modrém svetru a lokty roztažené na stole. Pro Jima Bradinga přestal svět existovat.

“Mluvili jsme na něj a on najednou usnul,” šeptala Titty.

“Je strašně unavený!” šeptla Zuzana.

Roger opatrně odtáhl talíř zpod jednoho modrého lokte, protože stačilo, aby se Jim ještě jen trošičku pohnul, a talíř by slétl přes okraj stolu.

“Asi už měl být dávno v posteli,” usoudila Bridget.

“Pst!” napomenula ji Zuzana.

John to vše zamyšleně pozoroval. Takhle je tedy člověku, když celou noc sám a sám řídí svou vlastní loď.

Jestlipak až bude mít on svoji loď a celou noc a celý den se na ní požene pod plachtami, dovede ji do přístavu, zakotví a uklidí a pak už se nebude muset o nic starat, jestlipak také přestane přemáhat únavu, proti které se celé hodiny bránil, a šťastně se jí podvolí?

Maminka ustoupila od dveří, aby slečna Powellová mohla projít s večeří.

Slečna Powellová se tiše zasmála a opatrně položila podnos, aby Jima neprobudila. “Však on se vzpamatuje, jen se trochu nají,” řekla. “Kolikrát jsem ho už viděla takhle usnout a jeho strýčka také, když se vrátili z moře. Však jsem měla uhodnout, že přijede, když jsem vám chystala tuhle večeři - hráškovou polévku a žampionovou omeletu.

Vždycky si o to psali, když mi vůbec stačili dát vědět, že přijedou. Poslali nahonem telegram: PŘIPRAVTE

LASKAVĚ

HRÁŠKOVOU

POLÉVKU

A

ŽAMPIONOVOU OMELETU a hned jsem věděla, že jsou na cestě.”

John, Bridget a Zuzana tiše vklouzli na svá místa a maminka se posadila a začala jim nalévat hráškovou polévku do hlubokých talířů s krásným modrým vrbovým vzorem.

“Mám ho probudit?” ptal se Roger. “Musí mít strašný hlad.”

“Polévka je moc horká,” řekla Zuzana. “Můžeš ho nechat ještě chviličku spát.”

Jim Brading se však najednou pohnul, rozmáchl se jednou rukou, převrhl skleničku a Titty ji taktak chytila, jak se kutálela ze stolu.

“Směr severozápadní na Dlouhou písečnou úžinu,”

zamumlal Jim, jako by si opakoval něco, čemu se usilovně naučil zpaměti. Tou nataženou rukou určitě sahal po kormidlu. Najednou prudce pozvedl hlavu a užasle se rozhlédl. “Propánakrále! Opravdu se moc omlouvám.

Poslyšte, vůbec nemůžu. Jak dlouho jsem vlastně spal?”

“Sotva minutku,” odpověděla Titty.

John se Zuzanou pohlédli na maminku, jako by jí domlouvali: “On za to přece nemůže.” Koneckonců, Jim je prcce jejich host.

Nu maminku však bylo vždycky spolehnutí, že něco takového pochopí. Teď se jen vesele zasmála.

“Nic si z toho nedělejte,” řekla Jimovi. “Dovedu si dobře představit, jak vám je. Jako mladé děvče v Austrálii jsem často usnula na koni, když jsem se vracela v noci z taneční zábavy, a probudila jsem se, až když se kůň zastavil před vraty stáje a odfrkoval. Jen sníte trochu horké polévky, hned vám bude líp.”

V té chvíli si to ještě ani neuvědomovali, ale nemohlo se jim opravdu nic lepšího stát, než že Jim takhle najednou usnul. Na někoho, kdo vám oddechoval roztažený na jídelním stole, se přece nemůžete dívat jako na cizího.

Kdykoli potom maminka pohlédla na jejich nového přítele, vždycky se jí kmitl v očích úsměv. Jim už byl sice velký a školu měl za sebou, ale viděla v něm chlapce jako v Johnovi. Za těch pár minut, kdy ležel s hlavou mezi talíři a zdálo se mu, že kormidluje HASTRMANA, jako by se stal členem rodiny.

Za chvíli si povídali, jako kdyby se znali odjakživa, a Jim je poprosil, aby mu říkali křestním jménem, tykali mu a vynechali toho “pana Bradinga”. To už se ho nevyptával jen John, Zuzana, Titty a Roger. I maminka ho zasypávala otázkami a Jim, dočista už probuzený polévkou a výtečnou omeletou slečny Powellové, jim najednou vyprávěl o svých prvních dlouhých plavbách se strýcem, o tom, jak mu strýc postupně svěřoval víc a víc práce na lodi a jak mu nakonec HASTRMANA věnoval pod podmínkou, že tu a tam, když mu to jeho revmatismus dovolí, se na něm zase sveze a nastoupí k novému kapitánovi coby posádka.

“Senzační strýček,” řekl Roger.

Je vážně skvělý,” řekl Jim. “Víte, ukončil jsem v loňském roce školu v Rugby a měl jsem trochu štěstí - dostal jsem stipendium na Oxfordu. A strýc mi slíbil, že když se mi to povede, dá mi HASTRMANA.

Nijak zvlášť na revma netrpí. To byl jen takový vtip.

Příští týden přijede a zase někam vyplujem.”

O tom, že by měli přenocovat na HASTRMANOVI, už nepadlo ani slovo. Řekli si, že Jim Brading je nejspíš zval jen ze zdvořilosti, takže opravdu nemají důvod ke zklamání.

Ale najednou přišel Jim s tím návrhem, nanovo, teď ho slyšela i maminka, a tím, že jim prve usnul na stole, vyznělo jeho pozvání docela jinak, opravdičtěji, jako kdyby je myslel úplně vážně a nebylo na něm nic nemožného.

“A co budeš dělat, než ten tvůj strýček přijede?” zeptal se ho Roger.

Jenom se tu tak potulovat,” odpověděl Jim. “Ale poslyšte, co jsem vám řekl, jsem myslel doopravdy. Proč byste u mě těch pár dní nepobyli? Čtyři bych vás tam nějak namačkal.”

“Představte si, spát tak na lodi!” vydechla Titty, “Mami.”

“Samozřejmě že by moc rádi,” řekla maminka. “Ale nemohu jim to ted’ dovolit. Tatínek je právě na cestě domů a přijeli jsme sem, abychom se s ním setkali v Harwichi.

Nemohu mu přece přijít naproti sama a vysvětlovat, že skoro celá rodina odplula po moři.”

“Vždyť bych s nimi na moře ani nevyplul,” přemlouval ji Jim. “To spíš po Orwellu, na Stour a do harwichského přístavu.

Když mi je na tři dny půjčíte, můžeme podniknout spoustu věcí a ani jednou nezajet za koncovou pobřežní boji.”

“Mami, že nás pustíš?” naléhal John.

“Má na lodi motor,” hlásil Roger.

“A dole opravdickou kajutu,” řekla Titty.

“Mám čtyři slušné palandy,” řekl Jim, Jediné, co mi chybí, je víc dek. Přikrývky mám jen pro dva. Ale určité bych si jich mohl ještě pár někde vypůjčit.”

“Rogere!”

Roger však už vyběhl z pokoje a z druhého konce chodby bylo slyšet jen vyšší tóny, jak kohosi horlivě přemlouval. Než se ostatní nadáli, byl zase zpátky.

“Slečna Powellová říkala, že si je klidně můžeme půjčit,” hlásil. “Smíme si prý vzít deky ze svých postelí.”

“Ach Rogere,” smála se maminka, “vždyť jsem ti ani nedovolila, aby ses jí ptal. Opravdu vás teď nemohu pustit.

Každý den už může přijít telegram od tatínka a nechcete přece být kdovíkde, až mu pojedu naproti do Harwiche.”

“Ale říkalas, že se do soboty nevrátí, ne?” ozvala se Titty.

“A co když budete v sobotu ještě kdovíkde na řece?”

Jim Brading se rozhlédl kolem stolu po dychtivých tvářích svých mladých přátel, kteří by k němu tak rádi nastoupili jako posádka. Vlastně jim to nejdříve navrhl spíš žertem, ale teď skoro litoval, že s ním nemohou. Docela se mu zalíbila představa, že by velel pro změnu mladším námořníkům, než byl sám.

“Když mi povíte, kdy je tu chcete mít nazpátek, slibuji vám, že se vrátíme do Pin Millu opravdu včas,” řekl. A potom dodal: “Co kdybychom se vám denně hlásili telefonem, z Ipswiche, Felixstowských doků, z Shotley, nebo kde zrovna budeme.”

“Mohla bych jet taky?” ptala se Bridget.

Jsi na to ještě moc malá,” odpověděla jí maminka. “A stejně se tam už nevejdeš.”

John vyskočil ze židle.

“Maminka nám to dovolí!” skoro vykřikl.

“Není to od vás vůbec hezké,” zlobila se Bridget.

“Vždyť já dělám co můžu, abych už byla velká.”

“Mě taky nikdo nezve,” utěšovala ji maminka. “A někdo musí zůstat doma, aby se o mě staral.”

“Třeba bych mohl spát u kormidla,” řekl nejistě Jim.

“Ale šest by se vás tam stejně nevešlo.”

“Kdepak, co vás vede,” smála se paní Walkerová.

“Vůbec jsem to nemyslela vážně. Máme tu s Bridget plné ruce práce. Ale pozor, ještě jsem jim nic nedovolila.”

“Ale dovolíš!” křičel Roger.

“Tatínek vždycky říká: Využij každé možnosti a nebudeš litovat, co jsi propásl!” připomněla jí Titty.

“Strašně moc bychom se naučili,” řekl John.

“Ještě se na to vyspím,” rozhodla se maminka. “A pan Brading se na to musí vyspat taky.

Třeba se ráno probudí o něco moudřejší a nebude mít nejmenší chuť přecpat si loď takovým nákladem děcek.”

“Mami!” ohradila se Zuzana, která až dosud neřekla ani slovo.

Ale maminka se nedala oblomit. “Vyspíme se na to,”

řekla, “a ráno si to rozmyslíme znovu - jestli pan Brading rychle neodpluje, aby od vás měl pokoj. Ale Bridget by už měla být v posteli a pan Brading také. Nezapomínejte, že byl celou noc na moři.”

“Doprovodíme ho,” navrhoval Roger a Jim Brading, kterému se při pouhém pomyšlení na spánek znovu začaly klížit oči, vstal a poděkoval paní Walkerová za večeři.

Venku se už tak setmělo, že když hledali ČERTÍKA a pomáhali ho Jimu Bradingovi spustit ze břehu, museli si svítit baterkami.

“Moc ti děkujeme, že jsi nás vzal na loď,” řekl mu John. Já mám spíš co děkovat vám,” odpověděl Jim Brading.

Nikdo z nich, ani Roger, se už nezmínil o tom, jak rádi by přišli na HASTRMANA. Najednou měli pocit, že se to vůbec nehodí. Maminka řekla, že by se na to měl Jim vyspat, a on se teď opravdu vyspat musí.

“Dobrou noc!” volali na něho, když odrážel od břehu, “Dobrou noc!” zavolal na ně Jim. Vesloval pryč a oni zůstali stát všichni čtyři ve tmě na břehu. Byla tichá, klidná noc, a ještě dlouho potom, co jim zmizel z očí, ho slyšeli, jak vesluje. Pak zaslechli mírný náraz a vesla ztichla.

“Ten musí ale být ospalý, když takhle narazil,”

poznamenal John.

Vzápětí se v okénkách HASTRMANA objevilo světlo.

Jiní zřejmě rozsvítil v kajutě. Čekali, co se bude dít dál, a dívali se k lodi. Světlo však ve chvilce zase zhaslo.

“Poslyšte,” ozval se Roger. “Myslíte, že se vůbec stačil převlíct?”

Kapitola III

VŽDYŤ JSME TO VŠICHNI SLÍBILI

“Kde je maminka?”

Dveře maminčiny ložnice byly otevřené, ale uvnitř nebyl nikdo. John zabouchal na dveře pokoje, kde už se dooblékala Zuzana, Titty a Bridget.

“Půjdeme hned dolů,” křičela Bridget. “Zuzana mi zrovna doplítá druhý cop.”

“Maminka někam šla,” volal Roger, když John sešel do malého salonku. “A skoro jí už vystydla topinka.”

Přešli ke dveřím, které se otvíraly do zahrady, a zahlédli maminku, jak se vrací od loděnic. Běželi jí po schodech naproti.

“Dobré jitro!” pozdravila je, a když viděla, že se rozhlížejí po vodě, jestli tam ještě kotví v ranním sluníčku mezi ostatními plachetnicemi i HASTRMAN, řekla něco, co jim dodalo trochu naděje. “Získala jsem pár informací o tom mládenci.”

“A dověděla ses něco dobrého?” ptal se Roger.

“Všichni tu o něm mají nejlepší mínění. Slečna Powellová tvrdí, že takového dobráka jakživ nepoznala. A lodník Frank povídal, že co neví Jim o své lodi, ani za vědění nestojí. Mistr loďař říkal, že by ho klidně pustil třeba na kraj světa, a ten dědula, co opracovává dřevo na stěžně, povídal: “S Jimem Bradingem se jim věru nic zlýho stát nemůže!’”

“Tak nás pustíš, viď?” řekl John.

“Třeba si to Jim rozmyslel,” odpověděla maminka.

“Ale jestli nás přece jen bude chtít vzít.”

“Pak mi asi nezbude, než abych vám to dovolila,” řekla maminka. “Ale škoda, že se nemohu zeptat tatínka.”

“Táta by určitě řekl: Jen ať jedou!”

“Nejspíš ano,” souhlasila maminka.

“Maminka nás pustí!” křičel Roger, když se srazili s ostatními u dveří.

Jen počkejte, až vás pozve,” krotila je maminka.

Zahleděli se daleko na pěknou bílou plachetnici, která se pohupovala na svém kotvišti s malým černým ČERTÍKEM za zádí. Jim Brading je tedy ještě na lodi, jinak by tam už neměl člun. Ale nikoho vidět nebylo.

“Ještě spí,” řekla maminka. “Pojďte, zatím se nasnídáme.”

Dojídali právě chléb s džemem, když na okno padl jakýsi velký temný stín a spatřili Jima Bradinga, jak se dívá do pokoje.

První vyskočila ze židle Bridget a rozběhla se ke dveřím.

“Pojďte dál, prosím,” zvala Jima.

“Vyspal ses dobře?” ptal se ho Roger co nejvážněji.

“Báječně, děkuji, a ráno jsem si skvěle zaplaval kolem lodi. Už jsem si odpočinul, paní Walkerová, a velice se omlouvám, že jsem vám večer tak usnul u stolu.”

Jaképak omlouvání,” řekla maminka. “Byl na vás krásný pohled a moc jste se nám všem líbil. Jen pojďte dál a posaďte se. Rogere, vyndej z příborníku ještě jeden šálek. V

konvici zůstala spousta kávy. A když jste teď viděl tu sběř v denním světle, jistě už nebudete stát o to, aby se vám všichni čtyři nahrnuli na lodičku. Však jsem jim říkala, že si to rozmyslíte, a nemusíte se bát, že budou zklamáni.”

Roger chtěl užuž protestovat, ale raději mlčel. Držel šálek v ruce a čekal.

“Kdy by se mohli nejdřív nalodit?” zeptal se Jim.

Za pět hodin nato odpočívali John, Zuzana a Jim Brading v kormidelním prostoru HASTRMANA po celém dopoledni těžké dřiny a po obědě, ke kterému si vzali chléb, sýr a zázvorové pivo. “Přece si tu zase nenecháme spoustu špinavého nádobí, když jste tak krásně vydrhli dřez a všechno vzorně uklidili,” řekl Jim, když se najedli. A tak naházeli kůrky rackům, omyli talíře pod lodním bokem, opláchli hrnečky, talíře uložili na správné místo do skříňky a hrnečky zavěsili znovu na háčky nad dřezem. Paní Walkerová a ostatní se zatím vydali do Ipswiche pro zásoby.

“Posádka si samozřejmě obstará jídlo sama,” řekla paní Walkerová, když odcházeli, a Jim se Zuzanou a Johnem teď seděli v kormidelním prostoru a co chvíli se dívali ke břehu, kde po nedávném přílivu ještě bouřily vlny a narážely na zdi hostince U Platýsa a ústřice.

Jim se zaujetím pokuřoval z lulky a ani na chvíli ji nepouštěl z ruky. Ostatní ho obdivně pozorovali.

“Začal jsem kouřit až o letošních prázdninách,” přiznal se Jim. “Musel jsem slíbit strýci, že nezačnu kouřit, dokud nevyjdu ze školy.”

“A chutná ti to?” ptala se Zuzana.

“Po práci přijde člověku lulka k chuti,” odpověděl Jim.

Jenže musíš spotřebovat spoustu sirek,” poznamenala Zuzana, když Jim odhodil další zápalku a ta odplula za celou flotilou vyhaslých sirek po proudu.

“Mám nějaký vlhký tabák,” řekl Jim. “K čertu už! Zase mi zhasla!”

“Když jsem uklízela přihrádku, kam se dávají svítilny, našla jsem celou plechovku leštiče na mosaz,” řekla Zuzana.

“Co myslíš, neměla bych vyleštit kompasové okénko?”

Pohlédla k okénku, jímž viděl kormidelník až na kompas zavěšený v kajutě nad dřezem.

Jim vyfoukl trochu kouře a zadíval se na okénko, jako by je viděl poprvé v životě.

“Trochu zezelenalo,” uznal. “Nějak se prostě nedá udržet lesklé. Ale nejspíš jsem na ně letos ani nesáhl. Víte co? Až odsud odejdete, jakživi tu už nebudeme mít se strýcem takový pořádek.”

John mlčel. Znal přece Zuzanu. Celé dopoledne pilně převáželi ze břehu všechny přikrývky a polštáře, které jim půjčila slečna Powellová, i čtyři malé batohy, v nichž měli každý své věci na noc, plavky a jedno převlečení. Když to všechno naházeli po schůdkách do kajuty, zdálo se, že se tam jakživ nikdo nedokáže ani otočit. Dali však Zuzaně volnou ruku, ať si dole dělá, co chce, a ještě dvakrát zatím zajeli ke břehu doplnit zásobu vody. Nabrali ji z kohoutku na dvoře v loděnicích, a když ji už podruhé přelili do nádrže pod podlážkou kokpitu, nahlédli dolů do kajuty a podivili se, jak je najednou prázdná, Všechny přikrývky byly úhledně svinuté a uložené v hlavách paland. Zuzana klečela na podlaze s kbelíkem a hadrem v ruce a bylo na ní vidět, že vůbec nestojí o to, aby ji vyrušovali. Nechali ji tedy, ať se činí, a pustili se do práce na palubě. “Měl by ses naučit zacházet s lany,” řekl Jim před chvílí Johnovi. Třikrát vytáhli společně hlavní plachtu a zase ji zrefovali a počtvrté dovolil Jim Johnovi, aby to udělal sám, jen se na něj mlčky díval, a teprve docela ke konci mu připomněl, aby povolil ráhnový závěs, jinak se váha vratiráhna nepřenese na plachtu. Pak mu vysvětlil, jak používat refovací prostředky, a ukázal mu, jak narefovat plachtu. Nejprve povoloval coul po coulu hlavní spoušť, takže vratipeň se mohl pomalu otáčet a navíjet plachtu. Potom zasvětil Johna do tajemství, jak svinovat kosatku, jak uvázat dolní cíp stěhové plachty a jak ji upevnit k čelenu. Teplé srpnové slunce mezitím osušilo vlajková lanka, takže úplně povolila, a vlaječka na žerdi na vrcholku stěžně vesele zavlála. Jim požádal Johna, aby ji vypjal, a předvedl mu, jak má střídavými pohyby obou rukou hladce zrefovat plachtu, aby se neškubala, a zase ji stejným způsobem napnout. A když teď po všem tom refování a napínání seděli v kokpitu, zadíval se John vzhůru ke stěžni, sotva rozeznával v zářivém slunci jednotlivé kladky a pořád si připomínal, k čemu která ta kladka je a odkud k ní vede lanko, Jakživ se neplavil na lodi, na které by bylo tolik plachet jako na HASTRMANOVI, ale když je celé dopoledne přitahoval, uvazoval, odvazoval, přehazoval a zase uvazoval, bylo mu nevýslovně blaze a začínal doufat, že přece jen nebude jako člen téhle posádky tak docela k ničemu. Zuzana vydrhla mezitím podlážky, urovnala palandy, uklidila poličky, vyčistila vařič, vymyla ze všech možných a nemožných koutů spoustu špíny, a když se už takhle rozjela naplno, vůbec se jí nechtělo uklízení nechat. I teď, jak vyhlížela z kormidelního prostoru maminku, neměla nejmenší chuť marnit čas a řekla si, že by stačilo jen přejet rám toho okénka leštičem na mosaz, a hned by vypadalo jinak.

“Už jsou tu!” Jim Brading první zahlédl, jak člun s maminkou, Bridget, Rogerem a Titty odráží od břehu.

“Podívejme se, vaše maminka umí bezvadně veslovat!”

“V tom se vyzná dobře,” řekl John.

Paní Walkerová pravidelně zabírala vesly a hladce se proplétala s člunem mezi spoustou loděk zakotvených kus od břehu. Roger seděl na přídi a Titty s Bridget na záďové sedačce.

“Ti mají balíčků!” všimla si Zuzana. “Budu muset to okýnko domýt jindy.” Sklouzla do kajuty a uložila leštidlo na mosaz zpátky do přídě. Pak se vrátila nahoru. Škoda že jí hned zase rozházejí pěkně uklizenou kajutu, ale snad všechny ty věci přece jen někam složí.

Jim si pečlivě uklidil už zase vyhaslou lulku do jedné truhlice v kormidelním prostoru.

Maminka položila vesla do loďky a těžce naložený člun doplul až k lodnímu boku.

“Hoď mi poutací lano, Rogere,” zavolal Jim. “Propána, co to máš v ruce?”

“Foukací harmoniku,” odpověděl Roger.

“Pořád že si ji musí koupit!” volala Bridget.

“A co by ne, kapitán Flint má zase na hausbótu tahací harmoniku,” hranil se Roger.

“A dovedeš na ni vůbec hrát?” ptal se Jim.

“Jen trošku,” přiznal se Roger. “Zapomněl jsem si svou ve škole.”

“Naštěstí,” poznamenal John.

“Náhodou naneštěstí,” řekl Roger. “Ale vážně na ni hrát dovedu. Naučil mě to jeden kluk ve škole.” Trochu pochybovačně se rozhlédl.

Nikdo mu neřekl clo očí, že hraje příšerně, ale maminka se zasmála a poznamenala: “Když budeš dělat hodně rámusu, může tě pan Brading shodit z paluby. Směly bychom si s Bridget nastoupit a rozloučit se s posádkou?

Moc rády bychom viděly loď, na které se budete plavit.”

Jistěže,” odpověděl Jim. “Tak honem, Bridget.”

Já polezu za ní,” řekla maminka, “a Titty mi může podat nahoru balíčky. Nezmačkej moc ten sáček se zapečenými párky. Ten s koblihami taky ne a pozor, prosím tě, na to vepřové v těstíčku.”

“Tohle všechno jaktěživi nesníme,” děsil se Jim. Je to od vás opravdu moc hezké, ale…“

“Nemáte ponětí, co tahle banda spořádá, když se do toho dá,” řekla maminka. “Máte před sebou večer, pak celý zítřek a skoro celé pozítří,”

“Slez dolů a pojď se podívat do kajuty,” zvala ji Zuzana, protože chtěla, aby maminka viděla kajutu, dokud je ještě v pořádku. “Podívej se na ten vařič, má dva hořáky, a naproti je opravdický dřez.”

Je to moc pohodlná lodička,” uznala maminka, když sestupovala ze schůdků a rozhlížela se.

“Tady budeme spát s Titty,” řekla Zuzana a ukazovala jí přídní prostor před kajutou, kterému Jim říkal kotec. “A tady bude Roger a tamhle John.”

“A co chudák pan Brading?” ptala se maminka. “Mám dojem, že je tu dost tvrdá podlaha.”

Já usnu všude jako pařez,” řekl Jim, který se na ně díval seshora z kokpitu, a potom dodal s veselým úsměvem: “I s hlavou na cizím stole.”

“Podívej, jak se ty palandy dají vzadu otevřít,”

ukazovala Zuzana, Jsou v nich zabudované pěkné skříňky.”

“A copak je tohle?” ptala se maminka. “Hruškový kompot, broskve, špagety s rajským protlakem, hrachová polévka…“

“Jíme se strýcem většinou konzervy,” vysvětloval jí Jim.

“Člověk by ani nevěřil, jak výtečná jídla se dneska dostanou v konzervách,” řekla maminka. “A co to je tady -

celá polička knedlíčků s hovězím masem a ledvinkami?”

“Ty se moc dobře ohřívají,” řekl Jim. “Přinesla jsem vám o moc obyčejnější jídla,” řekla maminka.

“Koblihy,” hlásil Roger, “zapečené párky, žemle a taky spoustu šunky, do které se rovnou můžeme pustit.”

“Tady je to vepřové,” volala Bridget, která slezla do kajuty, přidržovala se jen jednou rukou a druhou si k sobě tiskla vepřové zapečené v těstíčku.

“A spousta jablek,” radoval se Roger, “a taky ta nejlepší čokoláda - ve čtverečkách. A dva tucty vajec a půl kila másla.”

“A dva bochníky chleba,” všimla si Titty. “Taky mě mohlo napadnout, abych koupil chleba,” omlouval se Jim.

“Ale jím většinou jen sušenky, a tak jsem na něj nevzpomněl. Strýc s sebou vždycky bere celý bochník.”

“Třešňový koláč!” volal Roger.

Zuzana vyklidila jednu přihrádku ve skříňce, a jak jí podávali balíčky, jeden po druhém je ukládala.

“Šunku byste si raději v kajutě nechávat neměli,”

upozorňovala je maminka.

“Uložím ji do truhlice v kokpitu,” řekl Jim. “A kam dáte chleba a koláče?” “Ve skříňce pod dřezem je zvláštní plechovka na pečivo,” vzpomněla si Zuzana.

“A teď,” řekla maminka, když si už všechno prohlédla, zásoby byly uloženy, dvířka skříněk zase zavřená a kajuta vypadala zrovna tak pěkně, jako když ji Zuzana prve uklidila, “jestlipak máte námořní mapu? Ukažte mi, co přesně chcete podniknout.”

Jim vytáhl zpod jedné matrace mapu harwichského přístavu. “Tady se aspoň ty mapy pořádně vyrovnají,”

vysvětloval, když zase ukládal matraci na své místo.

Rozložil mapu na stole a začal s výkladem.

“Kde jsme teď?” ptala se maminka.

“Tady,” ukázal jí Jim prstem, “Tady je Pin Mill a tohle je řeka, co teče do Ipswiche. Zítra bychom si po ní mohli vyplout a prohlédnout si doky. Druhým směrem teče k Shotley a stéká se tam se Stourem.”

“Shotley by si děti jistě prohlédly moc rády,” řekla maminka.

“Obě řeky tu tvoří společně přístav,” vysvětloval Jim.

“A tyhle bóje ukazují konec pobřeží a úpatí útesu a kde končí přístav a začíná moře.”

“Ale za ně už nepojedete, ne?” ujišťovala se maminka.

“Ne,” slíbil jí Jim.

Čas přímo letěl, když si tak prohlíželi mapu, vyprávěli, co všechno podniknou a jak John a Zuzana poplují na HASTRMANOVI coby první a druhý důstojník a Titty s Rogerem jako námořníci.

“Doufám, že vás budou poslouchat,” řekla maminka.

“Nic jiného nám taky nezbude,” zvolala Titty vesele.

“Nebo nás nabodne na rezavý hák a hodí rybám jako ten člověk v té básni.”

“Má k tomu moje plné svolení,” smála se maminka.

“Mami, to snad ne,” ozval se Roger a potom dodal: “Ale třeba nemá železné hřeby.”

“Určitě ano,” řekla maminka, ale když viděla, jak se Jim podíval po hodinách, rychle pokračovala: Jak ten čas na lodi letí! Bridget, jdeme! Proboha, kde je Bridget?”

Z přídního kotce se ozvalo tiché pochrupování, jak se tam Bridget uvelebila na palandě a dělala, že spí.

“Co tě to napadá,” řekla jí maminka. “Žádné černé pasažéry tu nebudeme trpět, i když se musím přiznat, že bych nejradši jela také.”

“Tak tu zůstanem,” prosila Bridget Mamince neušlo, jak se na to zatvářil Jim Brading, a zasmála se. Neřekl sice ani slovo, ale dobře věděla, co si myslí. Na HASTRMANA se jich taktak vtěsná pět, ale další dva už by ani při nejlepší vůli nikde na lodi neuložil.

“Vždyť nás tu ani nechtějí,” řekla maminka.

“Ale chceme,” namítal Jim. Jenomže…“

Já vím,” řekla maminka. Jedna sardinka navíc, a celá plechovka praskne. A vy už musíte vyplout. Rychle vám s Bridget vyklidíme palubu.”

Jim pohlédl znovu na hodiny a zadíval se lodním okénkem ke břehu, který už způli uschl, jak pokračoval odliv.

“Však my to stačíme,” řekl. Jenom se musíme dostat s odlivem k shotleyské šíji.”

“Přeje si někdo na břeh?” volal Roger z kokpitu.

“Vždyť už jedeme,” odpovídala maminka.

Maminka slezla do vypůjčeného člunu a kapitán jí podal černou pasažérku. Na rozloučenou dala maminka důstojníkům i námořníkům pěknou pusu.

“A teď mě poslouchej, Zuzano,” řekla. “A ty taky, Johne. Ať vás ani nenapadne plachtit v noci. Nebo vyplout z přístavu. A pozítří se vrátíte. Nechcete přece být kdovíkde, až přijede tatínek. Slibte mi to.”

“Slibujeme, mami.”

“Také vám to slibuji,” řekl Jim. “V pátek bude ve čtyři příliv. Dovezu je do Pin Millu ještě včas k svačině.”

“Vždyť jsme to všichni slíbili,” řekla Zuzana.

“Tak dobrá,” upokojila se maminka. “Pěkně si to užijte.

A až přistanete v Harwichi, Shotley, Ipswichi nebo v nějakém jiném cizokrajném přístavu, zavolejte mi třeba telefonem k slečně Powellové.”

“A pošlete nám pohledy,” dodala Bridget.

“Víte co,” napadlo Titty, “pošleme pohled Nancy a Peggy a Dickovi a Dorotce.”

“Odešlu vám ho hned večer.”

“Pár lístků bych tu měl,” vzpomněl si Jim, “Ale jen korespondenčních.”

Maminka s Bridget čekaly u lodního boku a Jim zatím lovil lístek. Titty na něj namalovala HASTRMANA s plachtou vzdutou větrem uprostřed bouřlivých vln. Místo zpáteční adresy napsala: Na palubě plachetní lodi HASTRMAN v Pin Millu. Kapitán… “Měl by ses tady podepsat.” Jim se podepsal. Důstojnici a posádka… “Tady se podepíšeme všichni.” Tužka kolovala z ruky do ruky.

Titty připsala: PRÁVĚ VYPLOUVÁME a budeme PLACHTIT! Lístek adresovala kapitánu Nancy Blackettová v Jezerce a podala jej mamince.

“Nancy s Peggy se ohromně zaradují,” řekla přesvědčeně Titty. Jakživy by si nepomyslely, že budeme tak brzy plachtit. A ještě ke všemu spát na lodi.”

Roger hodil stočené poutací lano do přídě člunu a maminka kousek odplula a dívala se, jak se kapitán s posádkou pouštějí do práce. Nejprve vztyčili hlavní plachtu, rozvinuli kosatku a připravili stěhovou plachtu, aby ji mohli rychle napnout, jen co vyplují. Když maminka viděla, jak jim jde všechno od ruky a jaký je Jim dobrý a zdatný kapitán, hned jí bylo veseleji. Posádka nemusela s ničím pospíchat a nic dělat nadvakrát.

Potom ruch na lodi ustal. Kapitán přešel na záď a přistoupil ke kormidlu. Pohleděl vzhůru a rozhlédl se kolem sebe.

Ano. Vše bylo připraveno. Hlavní plachta byla vypjatá a vratiráhno se pomalu pohupovalo ze strany na stranu.

Kosatka se pěkně třepetala. Všechno je tedy v naprostém pořádku.

“Johne!”

“Pane!”

“Připravte loď k odplutí, první důstojníku. Uvolněte boji! Až křiknu, přehoďte ji přes lodní bok. Vyplujeme obloukem k pravoboku a zabočíme kolem zádě té modré lodi.”

“Rozkaz, pane!”

“Že je to ale legrační, když John říká Rozkaz, pane!”

smála se Bridget.

“Říká to docela správně,” vysvětlovala jí maminka. “Na téhle lodi je prvním důstojníkem, ne kapitánem.”

Do hlavní plachty se napřel vítr a HASTRMAN pomalu vyplouval a stáčel se stranou. Plachta se zatřepetala.

Vratiráhno se pozvolna přehouplo a hlavní plachta se znovu vypjala.

“A teď -” zvolal Jim, “odpoutat!”

Ozvalo se řádné cáknutí, jak poutací boje spadla do vody.

“Odpoutáno, pane!” hlásil John.

“Vztyčit stěhovou plachtu!” velel Jim. “A ty přitáhni levou otěž kosatky, Zuzano. Výborně! Už plachtíme.”

HASTRMAN se otočil, nabíral stále větší rychlost, minul záď modré CORONILLY, a jak John vytahoval jednou ruku po druhé stěhovou plachtu, vesele proplouvali celou tou flotilou lodí. Vysoká červená plachta se už hnala kolem CORONILLY, a tu vykoukly z její kajuty dvě hlavy.

“Chystáte se plachtit? Dneska je na to bezvadné počasí.” “Jenom po přístavu,” volal Jim.

“Sbohem!” volaly maminka s Bridget a mávaly ze člunu. “Sbohem!”

“Sbohem a žijte tu blaze!” volala Titty.

“Sbohem! Sbohem!” křičeli ostatní.

Teď už plachtili doopravdy. John rychle přešel po boční palubě, a sotva se bezpečně dostal do kormidelního prostoru, zamával na maminku. Vzápětí jim zmizel hostinec U Platýsa a ústřice za jednou ze zakotvených pramic. Míjeli teď poslední plachetnice. Titty, Zuzana a Roger se otočili a ještě zahlédli maminku a Bridget, jak veslují s člunem ke břehu.

“Podívejte!” vykřikl Roger. “Přišla se s námi rozloučit i slečna Powellová!”

Slečna Powellová stála na břehu a mávala jim. Kapitán i námořníci z HASTRMANA rychle odplouvali v odpoledním slunci dolů po řece, ale ještě jí stačili zamávat také.

Maminka s Bridget dopluly na člunu až ke břehu a uvázaly ho.

“Není ti líto, že jsi nejela s nimi?” zeptala se slečna Powellová Bridget.

“Někdo tu přece musí dohlídnout na maminku,”

odpověděla Bridget.

“Doufám, že jsem neudělala chybu,” řekla trochu pochybovačně maminka. “Ale připadalo mi škoda, aby si nechali ujít takovou příležitost, a tatínek by si určitě také přál, aby jeli.”

“S Jimem Bradingem se jim nic zlého stát nemůže,”

uklidňovala ji slečna Powellová.

“Vždyť vlastně ani nevyplují z přístavu,” dodala ještě maminka.

HASTRMAN s červenou plachtou a s malým černým ČERTÍKEM, který mu vesele poskakoval za zádí, mizel právě daleko na řece za zakotveným parníkem.

Kapitola IV

DOLŮ PO ŘECE

Opravdu už pluli. Po jednom zoufalém okamžiku, kdy Jim povoloval hlavní otěž, Zuzana se ze všech sil snažila povolit otěž kosatky a v kormidelním prostoru jako by se pletlo najednou víc lan a námořníků, než se tam vůbec vešlo, běželo zase všechno jako na drátkách. HASTRMAN klouzal po řece tak hladce, že se občas museli podívat za záď na zčeřené vlnky pod přídí ČERTÍKA, přímo pod sebe na vodní hladinu anebo na stromy na břehu, aby vůbec věřili, že plují,

“Představte si, co jsme dělali ještě před dvěma dny,”

řekla tichounce Titty.

“To jsme seděli ve vlaku,” vzpomněl si Roger.

“A já čekal dole v Downs a modlil se, aby se trochu zvedl vítr,” smál se Jim.

“A teď jsme všichni tady,” řekla Titty.

“Pojď ke kormidlu, Johne,” řekl Jim. “Zajdu zatím na příď a dám to tam trochu do pořádku.”

“Myslíš, že to zvládnu?” ptal se John a starostlivě se díval před sebe na velký parník zakotvený uprostřed řeky, z kterého vykládali obilí do pramic, čekajících pod jeho bokem.

“Samozřejmě. Prostě drž směr. Veď loď těsně kolem parníku. Ale z téhleté strany, nebo ztratíme vítr.”

John se chopil kormidla a Jim přeběhl po střeše kajuty na příď a urovnával zvedací lanka na přídní palubě. John tam před chvílí napnul co nejpečlivěji stěhovou plachtu, ale nevěděl si dost dobře rady, kam uklidit stočené lanko. A teď najednou kormidluje HASTRMANA. Titty a Roger se po něm úzkostlivě ohlíželi. Dokáže to? Ale nebylo to zdaleka tak těžké, jak se bál. Připadal si, že řídí svou starou VLAŠTOVKU. Zahleděl se daleko po proudu řeky a vybral si vzdálený bod, podle něhož se chtěl orientovat. Vál lehký větřík a neplují po hladině zrovna rychle, ale unášely je proudy odlivu, a než se nadáli, byli už pod strmým černým bokem parníku. John se na něj raději ani neohlédl, ale koutkem oka spatřil vysokou černou stěnu, vedle níž vypadaly pramice docela nepatrně. Kus nad ním se ozýval rachot jeřábů a křik nakládačů, jak jeden pytel obilí za druhým mizel v nákladních prostorách pramic. A v té chvíli už parník minuli.

“LA PLATA,” četl Roger, když se ohlédl k jeho zádi.

“To je přece řeka,” poznamenala Titty a znovu se stejně jako John zadívala kupředu, jako by i malý HASTRMAN

měl namířeno přes Atlantský oceán do Jižní Ameriky.

Jim Brading se vrátil a John mu chtěl předat kormidlo.

Jen kormidluj dál,” řekl mu Jim. “Vedeš si dobře.”

Pluli dál. Lesy po obou březích řeky končily. Na jedné straně se svažovaly až k samému kraji vody zelené louky.

Na druhé se tyčila hradba mořského pobřeží, pokrytá dlouhými travinami, zelenými chaluhami a lesklým bahnem, z kterého ještě odliv neustoupil. Na kraji bahna seděli jako černé hlídky kormoráni. Mělčinou se brodila šedá volavka.

Do vzduchu vylétlo hejno racků, chvilku kroužilo a pak usedlo téměř na stejné místo, odkud se vzneslo. Teď když vypluli z lesů, opíral se do nich vítr prudčeji a HASTRMAN

se naklonil, sice ne moc, jen trošičku, ale i tak se musela Titty rychle zachytit obruby kormidelního prostoru, která tvořila po kraji jakousi hradbičku, a Roger už to málem udělal také, ale jak natahoval ruku, zase se zarazil, protože zjistil, že stačí trochu se rozkročit, a nemusí se držet ničeho.

“Mohl bych jít na příď?” ptal se Roger, když chvíli čekal, jestli se HASTRMAN ještě trochu nenakloní.

“Radši ne,” řekla mu Zuzana.

“Dokud se nakláníme na tuhle stranu, nic se mu stát nemůže,” řekl Jim.

“Přejdi si radši po návětrné straně,” radil mu John, “Přidrž se cestou tohohle zábradlí a pak se chytni zvedacích lan.”

“Dej na sebe pozor, Rogere,” prosila Zuzana.

Nic takového mu však ani říkat nemusela. Roger vylezl z kormidelního prostoru, málem už se rozhodl, že si zajde na příď někdy jindy, ale pak tam co nejopatrněji přelezl, posadil se zepředu na kajutní střechu a obezřele se postavil.

“Slyším, jak se pění voda pod přídí,” volal na ostatní.

Jim seděl na obrubě kormidelního prostoru, pokoušel se znovu si zapálit tabák, který mu zbyl v lulce, a uděloval své posádce první lekci v lodivodství.

“Červené boje a kuželové boje mají zůstat vždycky po levoboku,” říkal. “Černé boje zas po pravoboku. To platí ovšem pro plavbu s přílivem proti proudu,” vysvětloval.

“My teď zanecháme kuželové boje po pravoboku, protože vyplouváme ven a nevracíme se na řeku.”

“Tohle je kuželová boje?” ptala se Titty.

“Ano, označuje okraj bahna pod levingtonskou říčkou a ta druhá, přímo před námi, co na ní sedí ten kormorán, je taky kuželová. A další kuželová je tamhleta černá u collimerského mysu.”

“Takže ji necháme po pravoboku?” ptal se John.

“Proplujeme těsně kolem ní. Můžeš k ní přímo zamířit.”

Z přídě se ozval strašný křik. “Parník na obzoru!” křičel Roger. Jedeme rovnou na něj. Už je vidět, hned za tím místem, co se řeka otáčí doprava.”

“K pravoboku,” opravila ho Titty.

“Klidně se mu vyhneme,” řekl Jim, když se podíval na dýmající komín a bíle natřený kapitánský můstek, který už bylo vidět nad nízkou zelenou šíjí collimerského mysu. “Ale trochu nás rozhoupají jeho vlny. Pojď radši na záď, námořníku Rogere. Vítr nám teď vane od jihu. Na příštím úseku řeky už budeme křižovat, Dlouhými a krátkými rázy.”

Roger přelézal s vážným výrazem ve tváři z přídě, ale sotva se octl spolu s ostatními v bezpečí přeplněného kormidelního prostoru, šťastně se usmál.

“Těsně k boji,” velel Jim, “a pak se stočíme trošičku víc k návětří.”

Rychle se blížili k černé, nahoře zploštělé boji, umístěné před mysem.

“Má nahoře červené světlo,” všiml si Roger.

“Protože je to levoboční boje,” vysvětloval Jim.

“Ale my ji necháváme po pravoboku,” divil se Roger.

“Protože plujeme dolů po řece, a ne proti proudu,” řekl mu John a Jim se usmál, když slyšel, jak po něm opakuje jeho nedávný výklad.

Ještě ani nepropluli kolem boje, a už viděli nový široký pás řeky, poslední úsek před harwichským přístavem.

Daleko před sebou spatřili šedé městečko s věží kostela, vysokým majákem a parníky, zakotvené ve vodách tak širokých, že vypadaly skorem jako moře. Ani z jedné strany tu nerostly lesy a celý ráz kraje byl docela jiný. Jako by se tu už řeka loučila s pevninou. Harwich vypadal v dálce jako ostrov. Když tak pluli po tom posledním úseku řeky, vůbec si jako na řece nepřipadali. A teď se ještě mají setkat s parníkem, který připlouvá z moře.

Byl to nevelký parník se zrezivělými boky a Jim jim prozradil, že pluje od ipswichských doků. Ani na chvilku z něj nespouštěl oči. Přitáhl hlavní otěž a zavolal na Johna, aby sledoval vlaječku a dával co největší pozor. Parník se pořád blížil. Ne. Neplul tak rychle, aby mu proklouzli pod zádí, a HASTRMAN zase neplul dost rychle, aby mu předjel před přídí.

“Budeme muset asi otočit,” řekl John.

“Parníky přece mají uhýbat plachetnicím,” namítal Roger.

“Ale ne, když má plachetnice dost místa a parník žádné.

My se můžeme rozlétnout po celé řece, a on se musí držet v nejhlubší vodě.”

Titty, Zuzana, Roger a John najednou leknutím až zadrželi dech. Nad tichou vodou se ozvalo jediné krátké houknutí.

Jezuskote! Co to znamená?” ptal se Roger.

“Zahoukal jenom jednou,” řekl Jim a honem si uložil lulku do bezpečného koutku. “Zahýbá tedy k pravoboku.

Honem. Musíme uhnout na levobok.” Sklouzl z obruby kokpitu a začal se chystat, kde které lanko uvolnit. “Poslyš, Zuzano, hned jak zavolám, uvolníš pardunu. Titty povolí otěž kosatky. A já už zařídím ostatní. Jak budeš chtít, Johne, tak loď otoč.”

“Poslyš,” řekl John, “neměl by sis to vzít radši sám?”

“Nesmysl,” řekl Jim. “Mysli si prostě, že se máš otočit s lodním člunem, a neobracej se moc rychle. Tak a teď!”

“Pozor, obrat!” řekl důstojně John a otočil pákou kormidla směrem do závětří.

“Povolte otěž kosatky,” velel Jim, “a teď pardunu.

Výborně, Rogere, povol i otěž stěhové plachty.”

HASTRMAN se otočil pod rezavým bokem parníku a zamířil zpět k západnímu břehu. Vysoko nad nimi, v kormidelně parníku, pozvedl kormidelník ruku a zase ji spustil - tímto gestem se zdraví námořníci na východním pobřeží. Posádka HASTRMANA mu vesele zamávala.

Za chvilku se otočili nanovo.

Jde nám to jako po másle,” pochvaloval si kapitán, když všechno zvládli a HASTRMAN už zase plul po proudu řeky. “A teď, druhý důstojníku Zuzano, dopřejte prvnímu důstojníkovi trochu odpočinku a ukažte, jak dovedete kormidlovat.”

John předal Zuzaně kormidlo, celý šťastný, že tak dlouho řídil loď bez vážnější chyby.

A jestli tu a tam nějakou tu chybičku přece jen udělal, nestála ani za to, aby se o ní kapitán zmínil.

“Dávej hlavně pozor, ať máš pořád napjaté plachty,”

řekl Jim Zuzaně, když se chopila kormidla. “Nesnaž se vést loď moc k návětří. Budeme se muset znovu obrátit, abychom se vyhnuli fagburyskému mysu.”

“A ne aby se ti klikatila brázda, Zuzano,” řekl Roger.

Jak se jen trochu zamotáš, hned ti to s Titty řekneme.”

“Na kormidelníka se nemluví,” napomínal ho Jim.

“Neposlouchej je, Zuzano.”

Zuzana se upřeně dívala na vlaječku. Jima skoro neslyšela a Rogera už vůbec ne. Jak zní vlastně to pravidlo?

Nepřipusť, aby se ti třepetaly plachty, a dbej, ať se vlajka neodkloní od hlavního stěžně. Neučila se plachtit s tatínkem jako John, který si s ním vyplul z Falmouthu na rybářském člunu. Ale maličkou VLAŠTOVKU ovládala stejně dobře jako bratr a uvědomovala si, že John se na ni teď napjatě dívá a stejně jako jí mu strašně záleží na tom, aby kormidlovala výborně.

Jim se znovu usadil na kraj obruby a Titty s Rogerem obdivně pozorovali, jak mu od lulky odlétají po větru obláčky kouře.

“Podívejte!” zvolal najednou Jim. “Tamhle u fagburyského mysu je něco v bahně. Kde mám dalekohled?”

Já vím, kde je,” řekla Titty a slezla pro dalekohled do kajuty. Vmžiku se zase vrátila. “Tady je. Poslyš, Johne, v té kajutě je báječně, když loď pluje!”

Jim se zadíval dalekohledem. “Ano,” řekl. Je tam v bahně loď a zůstane tam trčet, dokud nepřijde příliv a neodnese ji.”

“Vrak ztroskotané lodi!” zvolala Titty.

“Tam se jí nic stát nemůže,” řekl Jim. “Někde u mořských mělčin už by jí bylo hůř.”

V tu chvíli však vyskočil první námořník Roger ze svého sedátka v kormidelním prostoru a Jim ho zas rychle strhl zpátky.

“Koukněte se! Koukněte!” křičel Roger.

“Kam?”

“Už je to pryč, zas je to vidět.”

“Ale kde?”

Chvilku nebylo vidět vůbec nic a John s Titty si už mysleli, že Roger strhl poprask pro nic za nic. Pak se však asi na třicet yardů od lodi rozvířila hladina, vynořilo se z ní velké černé lesklé tělo, potopilo se, ještě jednou vyplavalo a zmizelo.

“Vždyť je to velké černé prase!” křičel Roger. “A plave!”

“Ba ne, sviňucha,” řekl Jim Brading. “Po pravoboku je ještě jedna.”

“A docela blízko nás,” křičel Roger.

“Podplavává nás,” řekl John. “Tamhle je - na druhé straně.”

“Velryby!” vydechla Titty. “Anebo aspoň skoro.”

“Vlastně jsou to tak trochu velryby,” řekl Jim. Jsou to savci, a ne ryby.”

“Tady je to jako na moři!” volala Titty. “Zase se ukázaly! Honí nás. Na každé straně je jedna. Škoda jen, že tady není Nancy.”

Byl to opravdu div divoucí, vidět takhle najednou sviňuchy, takže i Zuzana se nadchla.

“Tamhle mají mládě!” křičela. “Plave si docela samo.”

“Dávej radši pozor na kormidlování,” řekl jí John a natáhl ruku, ale kormidla se ani nedotkl.

Zuzana zaslechla, jak sebou kosatka netrpělivě škubla, a leknutím se až zajíkla. “Nezlob se,” řekla a plachta se znovu vzedmula. “Tamhle je zase! Je to mládě? Dobrá, Johne, už se tam radši nebudu dívat.”

“Jéje,” povzdechla si Titty. “Předhánějí nás!”

Sviňuchy se opravdu vynořily tentokrát daleko před nimi. Tu a tam prořízla vodu černá ploutev, nad hladinou se vynořila černá hlava a rychle plavala dál a dál.

“Plavou k moři,” řekl Jim.

“Ty mají ale kliku!” řekl Roger. “Páni drazí! Budou si krásně vykukovat z vody a prohlížet si v noci parníky.

Škoda že my nemůžeme.”

“A co? Vykukovat z vody?” ptal se Jim.

“Vyplout na moře,” odpověděl Roger.

“To tedy vážně nemůžeme,” řekla mu skoro netrpělivě Zuzana. “Slíbili jsme to přece. Copak tohleto není báječné?”

Jim se zasmál. “Sám bych vás rád vzal na moře. Možná že až přijede váš tatínek a až se vrátíme se strýcem Bobem.

Ale pozor, první důstojníku Zuzano. Teď se otočíme a dalším obratem se dostaneme k fagburyské boji a podíváme se na ten Tittin vrak.”

Zuzana pohlédla na Johna, ale John, Titty a Roger měli plné ruce práce s lanky, která se musela rychle povolit, anebo přitáhnout. Kousla se odhodlaně do rtu. “Pozor, obrat!” zvolala a začala pěkně pravidelně otáčet HASTRMANA. Jak ho obrátila přídí proti větru, nastal najednou v kormidelním prostoru pořádný shon a zmatek, ale to už se čelní plachty stočily na druhou stranu a přehouplo se i vratiráhno. HASTRMAN, se všemi plachtami napjatými, zamířil přes řeku. Posádka honem svinula lana a na lodi zase nastal klid.

Netrval však dlouho. Znovu se ozvalo: “Pozor, obrat!”

“Uvolni kosatku. Povol pardunu! Přitáhni kosatku. A teď stěhovou plachtu.” HASTRMAN ani na chvíli neztratil rychlost, když se otáčel a zamířil k červené boji u mysu Fagbury a k zelené lodi, která tam ležela převrácena na jeden bok s ráhnem spadlým na střeše kajuty, ale aspoň se všemi plachtami.

“Kdybychom takhle mohli plout pořád!” zvolala Titty.

“Za chvíli vás budou pěkně bolet ruce, když prvně zacházíte s otěžemi,” řekl Jim.

Roger s Titty se zadívali na svoje ruce.

“Pálí mě až dost, ale ještě nebolí,” řekl Roger a opatrně si ruce mnul.

Blížili se čím dál víc k zelené lodi, která uvízla v bahně.

Po nahnuté střeše kajuty balancovali dva muži a zdrceně se dívali na vodu, která před nimi stále ustupovala a za chvíli jim zanechá loď na suchu, vysoko v bahně. Jak k nim HASTRMAN připlouval, protáhli se jeden po druhém dvířky do kajuty.

“Moc pohodlné to v té kajutě nemají, když jsou tak našišato,” poznamenal Roger.

Jim se usmál. “Nechce se jim o tom mluvit,” řekl.

“Taky by mi v takovém případě moc do řeči nebylo.

Uvíznout na mělčině v těchhle místech je neodpustitelné.

Jediné štěstí, že se jim to stalo na řece.”

Jakto?” ptal se Roger.

“Kdyby najeli do mělčiny na moři, spíš by o loď přišli.

A ještě by se jim mohlo stát, že by je zachránila horda pirátů jako chudáka starého Ellwrighta, co ji měl před nimi.”

“Pirátů?” vydechla Titty.

“Pobřežních žraloků,” řekl Jim. “To je vlastně jedno a to samé. Správně, Zuzano. Drž pořád stejný směr. Jeď přímo k té boji u shotleyské šíje.

Ano, to je ta velká rovnou před námi. Táhne se tam pořádná mělčina až k mysu. Vidíš ty vlnky a racky v bahně?”

“Vyprávěj nám o těch pirátech,” prosila Titty.

“Počkej, až zakotvíme, pak vyndám mapu a ukážu vám, co se přesně stalo,” řekl Jim.

“Kde zakotvíme?” ptal se John.

“Na skvělém místě,” řekl mu Jim. “Na Stouru, kus od shotleyského mola, takže klidně zajdeme na břeh a dáme vědět mamince, že jsem vás neutopil.”

“Zatelefonujeme jí?” ptala se Zuzana.

“Ano. Telefon je hned u konce mola. A tamhle je molo.

Zrovna ho vidíte. Ale než se otočíme, musíme ještě obeplout šíjovou boji.”

HASTRMAN vyplul z řeky a plachtil po širokých vodách harwichského přístavu, kde se Stour slévá s Orwellem a obě řeky se pak společné vlévají do moře. V

dálce za modrou zčeřenou hladinou spatřili námořníci vysoké mlýny u felixstowských doků, zelené budovy, o nichž jim prozradil Jim, že se tam ukládají hydroplány, velký podstavec s jeřábem, jímž se hydroplány vyzdvihují z vody, a nízkou pevnůstku z kamene a hlíny na konci písečné šíje. Na druhé straně ležela další nízká šíje, domy Harwiche, bílý maják na samém kraji vody, temná dřevěná přístaviště a zakotvené pramice. Docela blízko nich, tak blízko, že jim viděli i vlajky na stožárech, kotvily tři velké lodi. Jim ukázal své posádce holandskou motorovou loď, norský dřevařský parník s obrovským nákladem zlatých nařezaných prken a řecký parníček se zrezivělými boky a s roztrhanou, modrobíle pruhovanou vlajkou.

“Ale kde kotví lodě, které plují do Holandska?” ptala se Titty.

Jim ukázal nahoru ke Stouru, kde byly na harwichském břehu vidět stěžně a komíny poštovních parníků upoutaných k parkestonským přístavním hrázím.

Od harwichských přístavišť se sem hnal malý kulatý parníček se spoustou lidí na palubě.

“To je přívoz,” vysvětloval Jim. “Převáží mezi Shotley, Harwichem a Felixstowem.”

“Tím pojedeme,” řekl Roger. Jen co se dovíme, kdy se vrátí tatínek, tak mu pojedeme naproti k jeho parníku.”

Pluli až k prvním velkým parníkům, zakotveným ve zdejším přístavu, a pak se otočili a zamířili vzhůru po Stouru.

“Vždyť se skoro nehýbáme,” všiml si Roger.

“Plujeme proti proudu,” vysvětloval mu Jim. “Ale nevadí. Nějak se tam doštracháme.”

Voda se sice přímo řítila kolem HASTRMANOVÝCH

boků, ale přece jen po ní pomalu propluli kolem šíjové boje, města Harwiche, parníku TRINITY a skupiny zakotvených pramic.

“Vidíte tamhlety lodě?” ukazoval Jim. “Ta, co má v polovině stěžně vyvěšená červená světla, se musí opravovat.

A tamhle je GALLOPER. Domovský přístav má třicet mil odtud. A tohle je OUTER GABBARD. To jsou majákové lodě. Každá z nich má svoje světelné znamení, takže je rozeznáte, a každá má také vlastní mlhový signál.”

“Už jsme takové lodě viděli,” řekla Titty. “Ve Falmouthu. Tatínek říkal, že když mají kašel, musejí dostávat pořádné pilulky.”

“Zapomněl jsem, že o nich všechno víte,” řekl Jim. “Už jste slyšeli CORK? To je náš místní slavíček.”

“Houká čtyřikrát za minutu,” řekl Roger. John to počítal hned první večer, co jsme přijeli. Pověděla nám o něm slečna Powellová.”

Jestli bude mlha, měli byste si ho dneska poslechnout,”

řekl Jim. “Když už jste se vydali až sem, máte ho mnohem blíž. Vezmi to těsně kolem těch mol, Zuzano. Zakotvíme hned za posledním z nich. Tak jak se vám líbí Shotley? Jestli tu váš tatínek zůstane, zaplachtíte si asi na některé téhle plachetnici. Patří všechny námořnictvu.”

Dívali se vzhůru k budovám na shotleyském mysu, na všechny ty domy, vodárenskou věž a vlajkový stožár v námořní škole, vysoký jako stěžeň plachetnice. U jednoho z těch černých dřevěných mol byla spousta námořních kutrů, velrybářských člunů a gigů.

Jestli zůstane tatínek nějaký čas v Shotley a budou se dívat na tyhle lodi, bydlet někde nahoře s vyhlídkou na přístav a velké parníky, které vyplouvají do přístavu a vyplouvali na moře, čekají je opravdu skvělé časy. Prohlíželi si přístav, jako si lidé prohlížejí zatím docela cizího člověka, když vědí, že s ním v budoucnu budou mít hodně co dělat.

HASTRMAN pomalu proplouval kolem prvního mola.

“Vítr nám opravdu fouká jen taktak,” řekl Jim, “Musíme nechat až do poslední chvíle napjatou plachtu. Drž pořád stejný směr, Zuzano, těsně kolem dalšího mola. Až zavolám, stoč loď k návětří. Zajdu na příď a připravím kotvu.”

“Mohl bych se jít podívat, jak to děláš?” ptal se John.

“Jen pojď.”

Zuzana, Titty a Roger zůstali v kormidelním prostoru sami. Zuzana kormidlovala, jak jen nejlépe dovedla.

“V poslední chvíli se budou muset rychle povolit otěže čelních plachet,” řekla, ale ani na okamžik nespustila oči z mola. “Popadni jednu, Titty, a ty druhou, Rogere, ať jste připraveni, až Jim zavolá.”

Jim zatím chystal na přídi velkou kotvu a rozprostřel po palubě řádný kus řetězu. John seděl na střeše kajuty a pozorně sledoval každé jeho hnutí.

Jim spouštěl kotvu přes příď. “Musíš si dát pozor, aby se příční rameno nezachytilo o vodní stěh čelenu,”

vysvětloval a John se přidržel čelenu a zadíval se přes Jima k přídi, na kotvu, která už volně visela, jenom ji spustit.

“A teď stěhovou plachtu,” řekl Jim.

Ostatní přihlíželi z kormidelního prostoru a Zuzana se všemožně snažila soustředit na kormidlování. Stěhová plachta se s rachotem sesula. John ji shrnoval, aby nepřekážela, a kapitán Jim zatím stál a odhadoval, jak daleko ještě mají k molu.

“Přímo k návětří!” volal, “Uvolnit otěž kosatky!”

“Tu držíš ty,” řekla Titty a Roger rychle otěž povolil.

Kosatka se sama pomalu stáčela. Vratiráhno se zvolna přehouplo přes kormidelní prostor. Jim se zase sehnul. Vtom už se rozlehl lodí rachot a hlasité drnčení, jak se vytáčel řetěz, a spouštěla kotva.

“A jsme na místě,” řekla Titty.

“Zuzana pořád ještě kormidluje!” smál se Roger.

Zuzana si s úlevou oddechla a pustila kormidlo.

“Kdo půjde na břeh?” volal z přídě Jim Brading.

Kapitola V

NOC NA LODI

“Kdo půjde na břeh?”

Já!” křičel Roger.

“Víte co, půjdeme všichni,” navrhovala Titty.

Zuzana však pohlédla kajutou na hodiny zavěšené pod tlakoměrem na stěně lodního skladiště.

“Neměli bychom se nejdřív navečeřet?” řekla. Jindy už jsme všichni touhle dobou po večeři a maminka se na to určitě bude ptát.”

“Máte pravdu, první důstojníku,” řekl Jim. Jestli nebude ta večeře dlouho trvat, mohli bychom zatím s Johnem uložit plachty a doplnit světla. Copak nám dáte?”

“Máme tady ty zapečené párky,” řekla Zuzana.

“A co takhle ohřát si trochu rajské polévky?” navrhoval Jim. “Ve skříňce na zádi jí je několik plechovek.”

“To je nápad!” radoval se Roger.

“Doplním světla hned,” rozhodl se Jim. “Pak musím ještě dolít petrolej do vařiče a vydrží nám dva dny. Ale nejdřív ze všeho spustím hlavní plachtu.”

Velká červená plachta byla ve chvíli dole a ráhno opřeno do podpěry. Plachtu svinul Jim jen docela volně a pak uvázal. “Ani na ni nebudu navlékat chrániče,” řekl.

“Stejně ji ráno hned zase napneme.” Potom vylovil odněkud zpod sedaček v kormidelním prostoru plechovku petroleje a nalil jej co nejvíc do nádrže pod vařičem. Zuzana zapálila hořáky, na jeden postavila konvici s vodoví na čaj a pak seděla na schůdkách a míchala na druhém hořáku velikou lžící rajskou polévku v rendlíku. Jim zatím dolil svítilnu v kajutě a kotevní světlo. Potom zatřepal velkou plechovkou.

“Do kotevního světla máme ještě dost petroleje i na zítra,”

řekl.

“A to zelené a červené světlo dolévat nebudeš?” ptal se ho Roger, který si už drahnou chvílí prohlížel světla zavěšená na bocích. “Říkal jsi přece, že dohořela.”

“Ty už potřebovat nebudeme,” odpověděl mu Jim, “Ledaže bychom pluli na moře. A stejně nechceme plachtit v noci.”

Venku bylo sice ještě docela světlo, ale v kajutě už se šeřilo. Jim rozsvítil kajutní lampu a po tvářích jeho posádky se rozlilo měkké světlo. Byli po večeři. Rajská polévka všem moc chutnala a souhlasili s Rogerem, že kdo nic takového neokusil, nemá tušení, oč lepší jsou zapečené párky v dolní kajutě, než když se snědí jinde. Zuzana už umyla nádobí a teď je mokré podávala Titty a Rogerovi, aby je utřeli.

Ještě štěstí, že tu mám nerozbitné talíře od Woolworthe,” smál se Jim, když jeden ten veselý talíř vyklouzl Rogerovi z ruky, chvíli poskakoval po podlaze a pak se zakutálel někam pod lodní motor. Jim si klekl na zem a začal jej s velkou baterkou hledat. “To je senzační baterka!” zvolal Roger, a když se Jim zase postavil s baterkou a talířem, Roger úplně užasl, jak to červené světlo prosvítí i talíř. “Dá se výborně použít i jako poziční světlo na levobok,” řekl Jim, přidržel talíř před baterkou a posvítil teplým červeným světlem jednomu po druhém do obličeje.

“Skvělá baterka,” liboval si a chvilku ji rozsvěcel a zase zhasínal. “Poslouží i jako výtečné záďové světlo. Však jsem jí musel předevčírem tak třikrát posvítit na jeden parník.”

“Vyprávěj nám o tom,”

“Ale o čem?”

“O té plavbě z Doveru,” řekl John.

“O té se toho moc namluvit nedá,” řekl Jim, uložil talíř, hodil poslední lžíci do krabice na příbory a ukázal Zuzaně, kam přesně ji ve skříňce uložit, aby nerachotila. Pak si naplnil lulku a zapálil, sledován nábožnými pohledy celé posádky.

“Ale stejně nám to pověz,” žadonil Roger, “Plul jsi docela sám, viď?” řekla Titty.

“Znám HASTRMANA jako své boty,” odpověděl Jim.

“A tak mi nepřišlo, že jsem sám, až na to, že jsem si nemohl ani zdřímnout. Nebylo by to tak zlé, kdybych aspoň nemusel tak dlouho čekat.”

“A kde?”

“Před mělčinami,” řekl Jim. “Byla hustá mlha a nechtěl jsem do ní vplout poslepu. Jak nevidím na boje, nepouštím se do mělčin rád. Ale víte co, měli byste se mrknout na mapu. Zvedni se, Johne, sedíš na nich.”

John vstal a Jim Brading stočil konec matrace na palandě po levoboku a vytáhl dvě mapy.

“To tu máš mapy všech moří?” ptala se Titty.

“Kdepak,” odpověděl Jim. Jen od Southamptonu po Harwich. Až přijede strýc Bob, přiveze další, co bychom mohli potřebovat. Má jich na sta. Tak tady jsou Downs.

Aha, víte, jak jste se mě ptali na Ellwrighta a ty piráty. Tak tady zůstal trčet. Zrovna u Ramsgate. Podívejte se na tyhle přerušované čáry. To jsou mělčiny. A ten Ellwright se dostal do mlhy a plul pořád dál. Kdyby se aspoň držel kus od pobřeží, nebylo by se mu nic stalo. Na moři je o moc bezpečněji.”

Rozložil mapu na stole a námořníci srazili hlavy dohromady a prohlíželi si ji ve světle kajutní lampy. Jim Brading rozsvítil svou velkou baterku a ozářil jasným bílým kruhem kus mapy, aby přerušované čáry mělčin a kresbičky bójí vystoupily ještě zřetelněji.

“Ale jak to bylo s těmi piráty?” ptala se Titty.

“Říká se jim tu pobřežní žraloci,” odpověděl Jim Brading chmurně. “Chudák Ellwright uvízl tady na mělčině, zrovna co ukazuju prstem. Bylo úplné bezvětří a žádné nebezpečí mu nehrozilo. Stačilo jenom vyhodit přenosnou kotvičku a počkat, až přijde příliv. Ale sotva se mlha zvedla, připluli k němu na člunu ti pobřežní žraloci a nabídli mu, že ho vezmou do vleku. Měl jít druhý den do práce, tak byl celý šťastný, oni ho ve chvilce vytáhli a odvlekli do přístavu, a tam jim Ellwright poděkoval a chtěl jim zaplatit deset šilinků.”

Ježkovy oči!” zvolal Roger.

Jenže oni si je nevzali,” pokračoval Jim. “Prohlásili, že mu loď zachránili, a že kdyby mu ji neodvlekli, zlomila by se vpůli, což vůbec nebylo pravda, protože tam zůstal trčet jen proto, že bylo bezvětří.”

“Takže si od něj nic nevzali?” ptala se Titty.

“To od nich bylo docela slušné,” mínil Roger.

“Myslíš?” řekl Jim. “Kdepak. Nechtěli od něj ani deset šilinků, ani dvacet. Žádali odměnu za zachránění lodi, třetinu celé její hodnoty, a protože ten chudák neměl peníze, musel loď prodat, aby je vyplatil, Prostě pustil jednoho na palubu, aby tu uvázali lano nebo co, ten chlap se chopil kormidla a neštěstí bylo hotovo. Takže když se někdy dostanete do maléru, jakživi se nedejte, pokud to nebude úplně nutné, od nikoho odvléct a nikoho cizího nepouštějte na palubu. Prašťte ho radši lodním hákem přes hlavu.

Dělejte, co umíte, ale nepouštějte ty rošťáky na palubu. Jak se jim jednou naskytne možnost tvrdit, že vám zachránili loď, v tu ránu se jí chopí.”

“A to musel loď prodat?” ptal se Roger.

“Ano,” řekl Jim. “A když zaplatil žralokům, jejich advokátům a svým advokátům, nezbylo mu vůbec nic. Teď ani žádnou loď nemá.”

“Jsou to mizerové,” rozhořčil se Roger.

“Prostě si tím vydělávají,” řekl Jim. “Vážně. Jakživi nepouštějte na loď nikoho, leda lodivoda, a ani lodivoda ne, když se bez něho obejdete. Já si jakživ lodivoda neberu.

Stejně na to nemám.”

“Kde jsou ty harwichské mělčiny?” ptal se John. Zdejší pobřeží ho vlastně zajímalo víc než smutná historie, jak Jimův známý přišel o loď. Seděl koneckonců v kajutě HASTRMANA a HASTRMAN čekal ještě před dvěma dny na moři, až bude moci vplout na řeku.

“To už je na jiné mapě,” odpověděl Jim a rozložil na první mapě druhou. “Tohle je Harwich. Tady je Shotley, kde zrovna kotvíme, a tady jsou ty mělčiny před přístavem.

Táhnou se do daleka. Velká plavidla připlouvají tudy. Řídí se světlem CORKU, plují touhle velkou prostorou mezi mělčinami a pak proklouznou mezi písčinami Corku na jedné straně a Platters a Andrews na druhé. HASTRMAN si to tak šine nejradši taky, hlavně v mlze anebo ve tmě. Pro takovou malou lodičku by nebylo nic příjemného, kdyby narazila do neosvětlené boje. Mohlo by ji to i potopit, a ani by nikam na mělčiny narážet nemusela. Kdepak.

HASTRMAN se řídí jedinou zásadou: Když nevidíš na cestu, vyhni se mělčinám. Vypluj na širé moře a tam klidně zůstaň.”

John poslouchal a umiňoval si, že až jednou bude mít svou vlastní loď, také se bude řídit touto zásadou. Udělá úplně totéž. V duchu sevřel kormidlo. Mělčiny vpravo.

Mělčiny vlevo. Vyplujem radši na moře.

“A co jsi udělal?” zeptal se Roger.

Jen jsem se tam tak pohupoval na volné vodě,” řekl Jim, “trochu křižoval doleva a doprava a čekal, až se vyjasní. Pak jsem zamířil k majákovým lodím SUNK a CORK, ke koncové pobřežní boji (tu uvidíte zítra), do harwichského přístavu a nahoru po řece do Pin Millu, kde jsem nějak nemohl rychle chytit svou kotevní boji, ale naštěstí mi pomohlo pár zdatných námořníků, co se tam zrovna projížděli ve člunu.”

“Ale jak jsi poznal, že nejsme piráti?” ptala se Titty.

“Nebo žraloci?” dodal Roger. “Prostě jsem to uhodl,”

smál se Jim. “Naštěstí pro nás,” řekl Roger. “Jinak bychom tu nebyli.” “A pro mě taky,” řekl Jim. “Jenže víte co? Venku už se stmívá a vyvěsíme raději kotevní světlo. Nebylo by vůbec nic příjemného, kdyby do nás najednou vrazila v noci nějaká pramice a potopila nás.”

“A pak půjdeme zatelefonovat,” navrhla Zuzana. “Bude už pomalu devět a měli bychom někde sehnat mléko k snídani.”

Za chvíli už do tmy kolem lodi bledě zářilo kotevní světlo zavěšené na čelenu a posádka si přitáhla k boku ČERTÍKA. Pět se jich na něj vešlo jen taktak. John a Roger seděli na přídi, Zuzana a Titty na zádi a Jim s nimi opatrně vesloval k dřevěným schůdkům shotleyského mola. Propluli kolem nich už s HASTRMANEM a připadaly jim tehdy docela maličké, ale vedle ČERTÍKA jako by se tyčily do obrovské výšky.

“Směl bych ČERTÍKA připoutat?” zeptal se dychtivě Roger. “VLAŠTOVKU taky vždycky připoutávám já.”

“Tak dobrá,” souhlasil Jim a díval se, jak Roger uvazuje konec poutacího lana.

Zamířili po nerovných prknech starého mola ke břehu.

Dopluli zatím jen pár mil od Pin Millu, ale připadali si, jako kdyby přistáli někde v daleké cizině.

“Na co neseš tu tašku?” ptal se Roger, když viděl, jak Jim drží v ruce stočenou zelenou brašnu.

“Na pití,” řekl Jim. “Zapomněl jsem, že mi na HASTRMANOVI docházejí zásoby.”

“Bude grog!” zaradovala se Titty.

“V Shotley prodávají moc dobrou značku grogu,”

poznamenal Jim.

John se podíval po Zuzaně.

“Měli bychom to zaplatit,” řekla Zuzana. “Maminka by si to určitě přála.”

“Na trochu pití mi ještě peníze stačí,” smál se Jim. “A kromě toho přijede v pondělí strýc Bob.”

Zašli do hostince a dívali se, jak v Jimově zelené brašně mizí dvanáct lahví zázvorového piva. Hostinská si vzala od Zuzany bandasku a nalila jim mléko. Pak je zavedla do malého pokojíčku, kde byl telefon, Jim vložil do krabičky vedle něj dvě pence a zavolal slečně Powellové do Pin Millu. Ostatní stáli kolem něj, naslouchali polovině rozhovoru a snadno uhodli, co asi se říká na druhém konci.

“Je to slečna Powellová? Dobrý večer. Jim Brading u telefonu. Prosil bych paní Walkerovou. Jak se vám daří, paní Walkerová? V Shotley… Moc dobře, vážně… Ano, večeřeli… Jsou tu všichni se mnou… Jen co se vrátíme na loď, půjdou spát.”

“Víte co, dáme všichni mamince dobrou noc,” navrhla Titty.

“Ale musíme si pospíšit,” upozorňoval Roger. “Nebo to bude stát další dvoupenci.”

Předávali si sluchátko z ruky do ruky, aby dali mamince dobrou noc. Slyšeli tak zblízka její hlas, když přála dobrou noc námořníkům, kteří si na chvilku vyšli na břeh ze zakotvené lodi. Jim si vzal znovu telefon.

Jestli to půjde, zavoláme vám zítra zase,” řekl, “a možná že si vyplujeme s přílivem nahoru po řece, podívat se na Ipswich. Až poplujeme kolem Pin Millu, zasignalizujeme vám… Prosím?… Koho? Zuzanu?…“ Obrátil se k Zuzaně.

“Bridget by ti něco chtěla říct.”

Zuzana si vzala sluchátko a chvíli poslouchala. “Tak na ni dávej pozor,” řekla. “Dobrou noc, Bridgie,” a předala sluchátko zase Jimovi. I Jim se rozloučil. “Opravdu se o ně postarám co nejlépe… Dobrou noc.”

“To nás nechali za ty dvě pence mluvit pořádně dlouho,” poznamenal Roger.

“Co ti vlastně chtěla Bridget?” ptala se Titty.

“Chtěla mi jenom říct, že spí s maminkou v pokoji,”

odpověděla Zuzana.

Mlčky vyšli z hostince a zamířili zpátky k molu.

Kupodivu si teď po té jediné větě připadali jako dezertéři.

Bridget spí s maminkou v pokoji, protože posádka HASTRMANA odjela z Alminy chaty, a jim tam je asi samotným smutno.

Do hostince šli ještě za šera, ale za těch pár minut, co telefonovali, se všechno kolem změnilo. Po řece a celém kraji se rozžehla světla. Na druhém břehu jasně zářila šňůra svítilen nad parkestonským přístavištěm. Světla svítila v Harwichi i v dálce, až za přístavem, ve Felixstowu. Kam oko dohlédlo, vyšlehovaly na různých místech záblesky bójí, ve dne sotva rozeznatelné, bílé z boje u shotleyské šíje, červené ze strážní bóje, a kolem nich světla mnoha jiných bójí, které nedokázala posádka HASTRMANA ani pojmenovat. Na všech zakotvených pramicích i na parnících v přístavu svítila kotevní světla. Vítr skoro utichl a od každého světla se táhla po klidné hladině dlouhá třpytivá čára. A kousíček od mola čekal HASTRMAN, nad čeleném mu také svítilo světlo a okénky slabě kmitala záře kajutní lampy.

Opatrně slezli v šeru po schůdkách, našli ČERTÍKA a odrazili.

“Představte si, že budeme na té lodi spát,” skoro zašeptala Titty, když se tiše nechávali nést proudem k HASTRMANOVI a dívali se, jak mu září kotevní světlo a za ním se nejasně rýsuje proti temnoucí obloze stěžeň.

“A co nevidět,” řekla Zuzana. “Už jste měli dávno ležet.”

Jeden po druhém lezli na loď.

“Podrž na chvilku poutací lano, Rogere, já zatím zavěsím ze zádě kbelík.”

“Ale proč?!”

“Aby se do něj nabrala voda. Aspoň se ČERTÍK v nocí neotočí a nebude do nás vrážet.”

Jim to udělal a ČERTÍK ucouvl kousek za záď a tiše tam ležel jako černá tečka na temné vodě.

Roger vylezl na loď, ale hned sklouzl dolů do kajuty a zase se rychle škrábal lodním poklopem na palubu. Ostatní ještě seděli v kormidelním prostoru, když tu najednou prořízlo noční ticho zakvílení foukací harmoniky.

“Nepůjdeme domů až ráno až ráno, až ráno.” Virtuos seděl na střeše kajuty a hrál s uneseným výrazem, ale co nejrychleji, než mu to ostatní zarazí.

“Budeš zticha, Rogere,” okřikl ho John.

“Nekaž to,” prosila Titty a určitě tím nemínila Rogerovo vystoupení.

“Co se dá dělat,” povzdychl si Roger a zakončil hru zvláště kvílivou notou. “Když mě nenecháte občas pocvičit, tak se to jakživ nenaučím.”

“Někdy tě necháme,” řekla mu Titty. “Ale ne teď.”

“Podívejte, co je rosy,” řekla Zuzana. “Střecha kajuty je úplně vlhká. Na čem sedíš, Rogere?”

“Na čem se obvykle sedí,” odpověděl Roger a sáhl pod sebe. “Ale trochu vlhko tu opravdu je.”

“Zítra, si přivstaneme a vyplujeme s posledním přílivem k ústí přístavu,” řekl Jim. “Rozhlédneme se trochu po moři.”

“Pojďte už taky spát, vy dva,” řekla Zuzana.

Jim s Johnem zůstali ještě chvíli na palubě. Jim pokuřoval z lulky a stál na sedačce v kokpitu, aby se mohl pohodlně opírat o vratiráhno. Zezdola z kajuty slyšeli tichý šramot, jak tam přecházela posádka, a jediné písknutí foukací harmoniky, které však bylo rázem přerušeno. Po chvíli se ozvala Zuzana. “Už všichni ležíme. Ale zapomněla jsem složit kapitánu Jimovi deky. Bude se mu strašně špatně spát.”

“Už jdu,” řekl Jim. “Nějak si s nimi poradím.” Vyklepl lulku a John zaslechl, jak popel dopadl se zasyčením do vody.

Chvíli zůstal John stát v kokpitu sám. Připadal si skoro, jako by HASTRMAN byl jeho loď’ a on tu teď klidně odpočíval po dlouhé plavbě a naposled ještě všechno před spaním přehlížel.

“Johne,” zavolal na něj z kajuty kapitán a John sebou až trhl, jak prudce se zase vrátil do skutečného života. “Máš hlídku dole. Pojď už. Usnu, jen co se položím, a vůbec nestojím o to, abys mi štrachal nad hlavou, až polezeš na palandu, a zbytečně mě budil.”

John slezl dolů. Roger už ležel celý zachumlaný na palandě po levoboku, ale John dobře viděl ve světle kajutní lampy, že ještě vůbec nespí a zvědavě se po něm dívá. Jim seděl na palandě po pravoboku, kde na něj čekaly Johnovy přikrývky. Když však John nahlédl do přídního kotce, viděl po obou stranách na palandách jen nejasné postavy zavrtané v přikrývkách. Titty a Zuzana už ulehly k spánku.

“Hned budu hotový,” omlouval se, a zatímco kapitán vylezl ještě na palubu zkontrolovat kotevní světlo, rychle se svlékl, natáhl si pyžamo, shrnul si všechno oblečení do jedné hromádky, zastrčil ji pod polštář a vyšplhal se na palandu.

Kapitán se vrátil a zul si boty.

“To se vůbec nesvlíkneš?” ptal se ho Roger.

“Ne,” odpověděl Jim.

“Páni!” podivil se Roger, “Někdo musí být v pohotovosti,” vysvětloval mu Jim.

“Mám vlastně hlídku u kotvy. Ale stejně si zdřímnu. Kde je ta velká baterka?” Našel baterku, sfoukl kajutní svítilnu, uložil se na podlahu kajuty a zabalil se do přikrývek.

Celá posádka tvrdě spala. Venku byla klidná noc a nikdo by ani nevěřil, že HASTRMAN pluje po vodě. Teprve za hodinu se stalo něco, co jim připomnělo, že spí na lodi a ta loď že kotví velice blízko moře.

Noční ticho najednou přerušil dunivý rachot.

HASTRMANA jako by cosi popadlo, odhodilo stranou a znovu uchopilo. Všichni byli v té chvíli vzhůru.

“Co se to děje?” ptal se Roger.

Z kajutní podlahy vysvitlo světlo baterky.

“To vyplouvá jen parník z Parkestonu,” řekl Jim.

“Nezlobte se, zapomněl jsem vás varovat. Asi za dvě minuty popluje další. Už je tu. Jeden pluje do Holandska a druhý do Dánska. Vyplouvají takhle noc co noc.”

V té chvíli proplul kolem druhý parník a jeho vlny divoce zacloumaly HASTRMANEM. Roger si klekl na palandě, chytl se vzadu za poličku a ještě zahlédl oslnivá světla parníku.

.Jestlipak je vidí ty sviňuchy,” řekl a znovu se zavrtal do přikrývek. Nikdo mu však neodpověděl. Za chvíli se HASTRMAN přestal houpat na vlnách a v kajutě bylo slyšet jen tiché oddechování spící posádky.

Kapitola VI

MEZITÍM SE PŘECE NEMŮŽE

VŮBEC NIC STÁT

Cák! Cák! Cák! Cák!

Bylo sedm ráno a probudilo je volání, které k nim doléhalo přídním poklopem: “Hej, vstávejte, vy tam dole.

Má někdo chuť se vykoupat? Jestli se chceme dostat do přístavu, ještě než začne příliv, moc času nazbyt nemáme.”

Jim už stál v plavkách na přídní palubě. Nastal veliký ruch a shon a za chvíli stáli všichni vedle něj.

“Tak a do toho!” řekl a skočil po hlavě do vody.

Ozvalo se však jen čtvero cáknutí. John, Zuzana, Titty a jejich kapitán vyplavali na hladinu se slanou chutí v ústech, třepali hlavami a odfrkovali jako tuleni.

“Skoč taky, Rogere,” volal John.

“Když už je tady ten žebřík, tak by byla škoda ho nezkusit,” vymlouval se Roger.

Jim včera zavěsil přes lodní bok provazový žebřík a přivázal ho k upínačkám, aby se po něm dobře lezlo na palubu. Roger se však rozhodl, že ho vyzkouší v obou směrech.

“Skoč, Rogere! Po hlavě!” volal John.

Roger už stál na nejnižší příčce žebříku a zkoušel prsty jedné nohy, jaká je voda.

“Není vlastně ani tak studená,” řekl.

“Úplně vařící,” volala Titty. “Poplav už!”

Roger se potopil, pustil se žebříku a plaval za ostatními.

“Nezapomínejte, že je proud,” upozorňoval je Jim, když se vynořil kousek od nich na hladině. “Držte se blízko lodi a pořád plavte. Nerad bych za vámi vesloval až kdovíkam s ČERTÍKEM, kdyby vás to odneslo. Tak pozor. Plavte ze všech sil proti proudu. Jenom se trochu omočte a zase z vody. Později se můžeme vykoupat znovu Teď na to není čas. Měli bychom už vyplout.”

Zuzana právě doplavala k lodnímu boku a přidržovala se žebříku.

“Z vody, Rogere!” volala. Vylezla na palubu, honem popadla jeden z ručníků, které nechala na přídi, a začala se důkladně utírat.

Ostatní vylezli jeden po druhém za ní a na přídní palubě se udělala obrovská kaluž vody.

“Pojď sem, Titty,” volala Zuzana. “Oblékneme se radši u kormidla. Nemusíme mít v kajutě půl Severního moře.”

“Tohleto přece není Severní moře,” řekla Titty. Je to jen řeka.”

“Ale mokrá je stejně,” odpověděla jí Zuzana vesele. To koupání u zakotveného HASTRMANA se jí moc nezamlouvalo. Roger se už sice naučil plavat, ale plavání v řece, kam dosahuje příliv i odliv, a když si nedáš pozor, může tě co chvíli odnést kdovíkam, je něco docela jiného než plavání v rybníku. Opravdu si oddechla, když se všichni dostali bezpečně na palubu. Teď zapálí vařič, a aby začali tenhle den jaksepatří, udělá jim všem pořádnou snídani.

Ale nebylo jí to dopřáno. Jen se oblékla a nalévala dole v kajutě vodu do konvice, přelezl po střeše kajuty na záď Roger, který s ručníkem kolem pasu vypadal jako nějaký růžový divoch, a pohlédl na ni nad lodními schůdky.

“Poslyš, Zuzano,” řekl jí. “Podej mi šaty. Jim už se oblékl a šli s Johnem vztyčovat hlavní plachtu.”

“Ale co je to napadlo,” zlobila se Zuzana. “Mají se přece po koupání nejdřív najíst.”

“Taky jsem si to myslel,” řekl Roger. “Ale Jim povídal, že na to není čas.”

Zuzana vyhlédla z kajuty a viděla, jak úplně už oblečený Jim s Johnem, který stejně jako Roger vypadal jako divoch ve skotské sukýnce, dělají cosi s lanky u paty stěžně.

“Musíme se přece nejdřív nasnídat,” začala, ale oba mořští vlci zřejmě mysleli na něco docela jiného.

“Výborně,” řekl John. “Zuzana už má snídani.”

“Přidržte tu podpěru, první důstojníku Zuzano,” volal Jim, “a povolte trochu hlavní otěž.”

Na lodi je rozkaz rozkazem, a tak se Zuzana chopila podpěry a Titty, která si zrovna vyždímala přes lodní bok plavky, trochu povolila hlavní otěž. Vzápětí už viděly, jak se jim nad hlavou zvedá vratiráhno.

“Pojďte k snídani,” začala Zuzana znovu. “Než vyplujeme, musíte si něco sníst.”

“Nasnídáme se až cestou,” volal Jim. “Podrž to tady, Johne, a já zatím napnu hlavní plachtu. Zuzano! Mohla bys odvázat chránič? Máš ho hned nad hlavou.”

Hlavní plachta se zvedala záhyb po záhybu ze střechy kajuty. Roger si raději přelezl o kus dál, aby nepřekážel.

Konečně byla plachta napjatá. Zuzana zaslechla Jima, jak říká: “Povol trochu ten ráhnový závěs. Výborně,” a potom jak volá: “Poslyšte, první důstojníku Zuzano, postavila byste se na chvilku ke kormidlu? A vy, první námořníku Titty, se připravte dotáhnout otěže. Ale ne. Ještě ne, Teprve až vyzvednu kotvu od dna. Kde je palubní mop, námořníku Rogere?”

Vzápětí už slyšela Zuzana rachot řetězu, jak jej Jim vytáčel na loď. Teď nemá opravdu nejmenší cenu volat je k snídani. Řetěz se coul po coulu zdvíhal. Roger odvázal mop a John si jej namočil přes lodní bok ve vodě a omýval z řetězu shotleyské bahno. “A teď rozvineme kosatku, Rogere.

Tak, to je ono. Prostě ji jenom povol a už se rozvine sama.”

Povytáhl ještě o kousek řetěz. “A kotvu máme zvednutou!”

vplal. “Povol kosatku, Johne.” Řetěz teď povoloval mnohem snadněji a Jim jej vytahoval střídavě oběma rukama.

Najednou cosi cinklo. “A máme hotovo. Přidrž kosatku k pravoboku, než se uvolní. To by stačilo. Přitáhni. A teď zaber za otěž kosatky, první námořníku Titty.”

Konečně vypluli. Vratiráhno se přehouplo, hlavní plachta se napjala a HASTRMAN plachtil po řece, Zuzana stála u kormidla a dávala pozor, aby nenarazili do shotleyských mol, kolem kterých je unášel proud. Jim si utřel bahno z rukou do vlhkého palubního mopu, rozběhl se na záď, odvázal hlavní otěž a odstrčil rukou vratiráhno.

“Máme slabý vítr,” poznamenal. “Ale pořád plujeme,”

namítla Titty. Jenomže většinou s odlivem,” řekl jí Jim.

“Podívej se na hlavní otěž.”

Vratiráhno se znovu přehouplo nad loď a hlavní otěž volně visela v zákrutech a táhla se vodou. Vítr neměl ani dost síly, aby ji napjal. HASTRMAN však plul dál setrvačností a trochu jej nesly i vlny odlivu, takže mířil rychle k přístavu.

“Nemohl by kormidlovat někdo jiný?” ptala se Zuzana.

“Musím jim přece dát snídani. Pro začátek aspoň vločky a trochu mléka”

“Přece nebudeme jíst v kajutě,” bránila se Titty.

“Můžete si to vzít ke kormidlu,” svolila Zuzana. “Poslyš, Jime, nemohla bych chvilku kormidlovat?” ptala se Titty.

“Ale klidně,” řekl Jim. “V takovémhle bezvětří nic provést nemůžeš.”

Zuzana rychle seběhla po schůdkách do kajuty pro talíře, lžíce a vločky, ale vtom si vzpomněla na něco, co všichni musejí udělat ještě před snídaní.

“Vždyť jste si nikdo nevyčistil zuby,” řekla. “Nemohli by dostat trochu sladké vody, Jime?”

Jim se zasmál. “Každý půl skleničky,” rozhodl. “Ale vyplivovat ji smějí jen do slané vody. Sladká voda má na lodi cenu zlata.” Vytáhli tedy na palubu kbelík vody, a než jim Zuzana

naložila na talíře vločky, celá posádka HASTRMANA si vyčistila zuby. Když byla na řadě Titty, vzal za ni na chvíli kormidlo John.

“Máme spoustu práce, první důstojníku Johne,” řekl Jim. Ještě jsme ani napůl nesmyli bahno z přídní paluby.

Radši se neobouvejte, dokud to nedoděláme.”

Kdo by v té chvíli pohlédl na HASTRMANA, jak si pozvolna pluje kolem Harwiche k ústí Stouru, jistě by ani neuhodl, kolik práce má jeho posádka na palubě. Na hladině se snad nezčeřila ani vlnka. Daleko nad Felixstowem pomalu vystupovalo slunce zahalené do mlžného oparu. Z

harwichských komínů stoupal tu a tam kouř - i na souši si už někde vařili lidé snídani. Kouř šplhal téměř kolmo vzhůru a pak se pomaloučku nesl pryč. Proudy odlivu rozechvěly na vodě odraz zakotvených pramic, parníků v přístavu a šedých mol a domů města.

Jestli už nepotřebujete ten kbelík, spláchněte jím na přídi palubu,” řekl Jim.

“Tamhle na jedné pramici pořád ještě svítí kotevní světlo,” všiml si Roger.

“Vyspávají,” smál se Jim. “Být jen trošičku vítr, tak už určitě dávno vstali a vypluli. Ale myslím, že se vítr ještě zvedne. Nebo přijde mlha. Anebo obojí. Když je po ránu takové počasí jako dneska, člověk nikdy neví, co se z něj vyklube.”

Ještě ani nedomluvil, a z níoře k nim dolehlo táhlé zakvílení.

!Bé - é - é - é - é!”

“Majáková loď CORK,” řekl Jim. “Tam mají teď mlhy, že budou určitě brát dvě pence za hodinu.”

“Dvě pence za hodinu?” ptal se Roger.

“Když musejí poslouchat tenhle randál, dostávají dvě pence za hodinu navíc,” vysvětloval Jim.

“První chod. Vločky a mléko,” volala Zuzana a podávala jeden po druhém naplněné talíře. “Kdo má hlad?”

!Já,” hlásil se Roger.

“Všichni,” řekl Jim. “Ty si nevezmeš?”

“Nejdřív chci zapálit vařič A dát vařit vodu na čaj a vajíčka,” řekla Zuzana.

“To počká,” prohlásil Jim. “Nezačneme přece snídat, dokud se s námi nepustí do jídla i lodní kuchař.”

A tak si přinesla svou porci i Zuzana, mytí paluby zatím nechali být a posádka HASTRMANA se pohodlně rozsadila po střeše kajuty a v kormidelním prostoru s hlubokými talíři plnými mléka a vloček.

“Bé - é - é - é - é”

Každých patnáct vteřin se ozvalo odkudsi z moře za Felixstowem to táhlé zakvílení.

“Ale vždyť tam ani není taková mlha,” divil se Roger.

“Třeba je mlha venku na moři,” řekl Jiní. “Není zdaleka tak jasno jako včera večer. K majákové lodi dneska neuvidíte, ani až doplujeme k té boji, co označuje konec pobřeží. Za jasného dne byste ji viděli docela snadno. A možná že odtud dohlédneme k Naze.”

Obepluli teď strážní boji a zamířili dolů směrem k moři. Tu a tam vzedmul plachtu maličký závan větru, a když se námořníci zadívali na rostliny na hladině, viděli, že proplouvají vodou a míjejí i zemi. Nad hlavou jim zaburácel hydroplán, prudkým obloukem se snesl na hladinu a rozstříkl vysoko do vzduchu vodu. Jako labuť, když se snáší na zátoku Ria,” poznamenala Titty. V dálce před sebou viděli dvě boje, které označovaly parníkům cestu z přístavu -

Konec pobřeží a Úpatí útesu. Za bójemi jako by se moře ztrácelo víc a víc v mlze. Téměř se nedalo rozeznat, kde končí moře a začíná mlha, a přitom tady v přístavu byly docela zřetelně vidět domy Felixstowu na jedné straně a Harwiche na druhé.

“Člověk by ani nevěřil, že na tomhle moři můžou být vlny,” poznamenala Titty, když se rozhlížela po širokých prostorách téměř nehybné vody.

“Kolikrát jsem ho viděl, když bylo hladké jako sklo,”

řekl Jim, “a za hodinu jsem musel rychle refovat plachty a měl jsem co dělat, aby si zůstalo, kam patří.”

“A kde to je?” ptal se Roger.

“Hlavně ne tady v kokpitu,” odpověděl s veselým úsměvem Jim.

Hlavně ne v kokpitu. Posádka jej obhlédla - ten pohodlný a hluboký kormidelní prostor s vysokou obrubou, s palubou kolem a vodou kdesi daleko pod ním. Bylo až k neuvěření, že moře by mohlo dosáhnout až sem a vyvalit se na loď.

“A už jsi někdy měl takhle zaplavenou loď?” ptala se Titty.

“Aby ne,” odpověděl Jim.

“A co pak děláš?” ptal se John.

“Musím vodu odčerpat,” řekl Jim, ukázal jim malé čtvercové víčko na sedadle a hned pod ním rukojeť čerpadla a nechal Rogera trochu zapumpovat, aby viděl, jak se to dělá.

Vítr vál sice jen slabě a v krátkých poryvech, ale poslední vlny odlivu je rychle snesly dolů do přístavu. Boje venku na moři, které vypadaly zprvu jen jako nejasné tečky v dálce, bylo teď vidět docela zřetelně. První, nahoře zašpičatělá, měla nápis KONEC POBŘEŽÍ. Druhá, s plochým vrcholem, ÚPATÍ ÚTESU. Jim pochválil Rogera a slíbil mu jedničku, jak dobře si zapamatoval, že lodě vplouvající do přístavu musí mít Konec pobřeží po pravoboku a Úpatí útesu po levoboku. Ani Zuzana teď nechtěla sejít do kajuty, když se víc a víc blížili k místu, kde končí přístav a začíná moře.

“To poplujeme jen k bojím?” ptal se John.

“Slíbil jsem přece vaší mamince, že dál nepoplujete,”

připomínal mu Jim. “A vtakovémhle počasí nemá opravdu velký smysl podnikat nějaké výlety. Vždyť není vůbec nic vidět”

“Jen moře,” smál se Roger.

“A toho je v té mlze stejně vidět jen kousek,” řekl Jim.

“Ale nevadí. Zítra vyrazíme do Ipswiche, a než se vrátíme, třeba se vyjasní.”

“Myslels to vážně, že zasignalizujeme mamince, až poplujeme kolem?” ptala se Titty.

“A proč ne?” ptal se Jim. “Máme přece signalizační vlajky Ale paní Walkerová určitě nemá knihu kódů.”

“Maminka vlajky zná,” řekl John.

“Výborně,” řekl Jim. “Vyvěsíme O a K na znamení, že je všechno v pořádku.”

“Nemohli bychom se na ty vlajky podívat?” ptala se Titty.

Jsou stočené v poličce nad tvou palandou,” řekl jí Jim a vzápětí už přinesla Titty velkou bílou plátěnou roli, rozbalila ji a všichni se zadívali na pečlivě složené vlaječky v obalech označených písmeny. Titty vynašla O, červenožluté, a K, žlutobílé.

“Vyvěšuješ je někdy?” ptal se John Jima.

“Jen tak pro legraci,” odpověděl Jim. “Ale strýc Bob je chce mít po ruce, kdyby náhodou potřeboval lodivoda nebo něco takového.”

“A jaká vlajka se vyvěsí, když někdo potřebuje lodivoda?” ptala se Titty.

“S,” odpověděl Jim.

Titty vytáhla vlaječku S, tmavě modrý čtverec s širokým bílým okrajem. Složila ji a zase uklidila.

“Na téhle plavbě lodivoda potřebovat nebudeme,” řekla lítostivě.

“Stejně si lodivoda neberu, pokud to není nutné,” řekl Jim, který myslel na něco docela jiného. Vstal a rozhlédl se po obloze.

“Budeme muset vztyčit stěhovou plachtu, ještě než nám uschne paluba,” řekl. “A hned se musíme vrátit. Je tak slabý vítr, že nás proti odlivu neudrží, a nerad bych, aby nám to zaneslo loď až za boje”

“Tak to se raději obrátíme hned,” navrhovala Zuzana.

“Poplujem ještě k bojím,” přál si John, “Cink!”

“Co to bylo?” zeptali se Zuzana, Titty a Roger docela naráz, ale různými tóny.

“To na nás někdo zvoní?” ptala se Titty.

“Asi gong k snídani,” mínil Roger.

“To se ozývá boje Konec pobřeží,” vysvětloval Jim.

Jsou moc slabé vlny, takže se pořádně nehoupe. Poslyš, Johne, chtěl bych vztyčit stěhovou plachtu. Nezašel bys do kajuty a nepodal bys mi ji přídním poklopem?” Přešel po boční palubě na příď.

“Otoč loď, Titty,” zavolal.

“Ale vždyť se nic neděje,” zarazila se Titty a obrátila pákou kormidla nejdřív na jednu a pak už úplně zoufale na druhou stranu. Hlavní plachta ochable visela a polovina hlavní otěže se pomalu nořila pod hladinu. Vítr se ztišil, takže bylo úplné bezvětří a HASTRMAN se už ani nehýbal.

V přídním poklopu se objevil balík červené stěhové plachty.

“Víš co, radši ji zase ulož,” řekl Jim. “Vítr se ani nehne.”

Běžel na záď a ohlížel se k bojím. Odliv pořád ještě pokračoval a boje se rychle blížily.

“Honem všichni uhnout a nepřekážet,” volal Jim.

“Musím nastartovat Billyho. Nic jiného nám nepomůže. Tak rychle z cesty.”

“Mohl bych dělat strojníka?” nabízel svoje služby Roger.

“Dobrá. Vyndej z truhlice po pravoboku klíč. Musím trochu pootočit mazničkou na krytu hřídele. To dělám před nastartováním vždycky.”

Nazvedl jednu z podlážek na dně kormidelního prostoru, a zatímco mu Roger s očima na stopkách koukal přes rameno, sáhl dolů, znovu se narovnal, utřel si ruce do chuchvalce cupaniny a znovu zasadil podlážku, kam patřila.

“Snažně jen doufám, že Billy bude mít rozum a nastartuje, když ho tak potřebujeme,” řekl Jim a slezl po schůdkách do kajuty.

“Cink!”

Jsme už skoro za přístavem!” strachovala se Zuzana.

“Zkus radši kormidlovat ty,” prosila Titty a předala kormidlo, které teď bylo úplně zbytečné, Johnovi.

Zezdola z kajuty sem byl slyšet rozhovor o vazelíně a oleji. Nejdřív se ozval Rogerův hlas: “Ukaž, já to tam naleju,” pak Jimova odpověď: “Tak sebou hoď!” a potom: “Uhni, zkusím ho trochu rozhýbat.” Dopluli už skoro k boji s nápisem Úpatí útesu, když tu se najednou ozval hluk startovaného motoru a ticho poklidného rána, v němž se nepohnul ani vánek, přerušilo pomalé vrčení, na chvilku se zrychlilo a zase ustálilo. Jim vyběhl z kajuty a Roger za ním.

“Pašák Billy!” pochvaloval si Jim. “Dal si říct přesně v poslední chvíli, jinak jsme už slib porušili.” Naklonil se přes záď, aby se podíval, jestli výfukem správně vytéká i chladící voda, přitáhl si poutací lano ČERTÍKA, aby se nezapletlo do lodního šroubu, a obrátil se k Rogerovi. “A teď s lodí kupředu, strojníku. Posuňte tuhle páku přímo vpřed,”

“Pozor na nohu, Titty,” řekl Roger, a když Titty odtáhla nohu,.vystrčil kupředu páku, která vyčnívala z podlážky kokpitu. Motor zabral a Jim pustil poutací lano ČERTÍKA a začal manipulovat škrticí klapkou. Vrčení se zrychlilo.

“Už jedem!” zvolal Roger, když se podíval přes lodní bok do vody.

“Správně, Johne. Otoč loď, Poplujeme těsně kolem felixstowského břehu.” Jim se chvilku potýkal s hlavní otěží a pak ji pevně uvázal, takže vratiráhno viselo přímo nad palubou. Dobře mu poznali na hlase, jak si oddechl.

“Co by se stalo, kdybys nenastartoval?” ptala se Titty.

“Zaneslo by nás to na moře,” odpověděl Jim.

“A kterým směrem?”

“Až k majákové lodi CORK,” řekl Jim. “Odlivové proudy směřují asi k severovýchodu. Moc daleko bychom se nedostali, protože už je prakticky po odlivu a příliv by nás donesl zase zpátky. Ale slíbil jsem vaší mamince, že nezajedeme za boje.”

“To jsme slíbili všichni,” řekla Zuzana a zadívala se přes záď k boji označující úpatí útesu.

“Bé - é - é - é,” rozhučel se z majákové lodi mlhový roh.

“Díky bohu, že ten stroj přece jen nastartoval,” řekla Zuzana a pak už dodala veseleji: “Půjdu zapálit vařič a dodělám snídani. Vezmeme si ještě vařená vajíčka a čaj.”

“Výborně,” souhlasil Jim. “A my zatím narefujeme hlavní plachtu a svineme kosatku. Nač bychom dělali, že plujeme pod plachtami. Do Ipswiche už dorazíme na motor.”

“Nemohl bych kormidlovat?” zeptal se Roger.

“Proč ne,” souhlasil Jim. “Kormidluj k těm mlýnům u felixstowského doku. K těm vysokým budovám.”

“Když se přede mnou všichni motají, tak nevidím,” řekl Roger, který si poprvé začal připadat jako velitel.

Jindy by se určitě nikdo kromě Rogera neradoval, že museli na HASTRMANOVI nastartovat motor. Dnes však poslouchal vděčně to tiché vrčení pod schůdky i John, který si jindy potrpěl jenom na plachty. Zachránilo je v hodině dvanácté a odnášelo je dál od nebezpečí, že poruší svůj slib.

John s Jimem svinuli docela vesele kosatku a uložili hlavní plachtu, která teď byla úplně zbytečná, na střeše kajuty. Jim na ni pro pořádek navlékl chrániče a nechal ji v pohotovosti, aby ji mohli rychle napnout, kdyby se zvedl vítr,

Vařič v kuchyňce hned vedle schůdků do podpalubí se vesele rozburácel. Zuzana podala nahoru rendlík, aby jí nabrali slanou vodu na vaření vajíček.

“Myslíš, že ještě kus ujedeme?” zeptal se Roger hlasitě, aby přerušil řev motoru.

Jim se s úsměvem sehnul a povolil škrticí klapku.

HASTRMAN vyrazil kupředu, voda se mu pěnila kolem boků a ČERTÍK, kterého vlekl za zádí, musel zdolávat řádné vlnobití zvířené lodí.

“Páni!” řekl Roger. “Takhle budeme v Pln Millu za dvě minuty.”

“Asi za hodinu,” řekl Jim.

HASTRMAN proplouval vzhůru průlivem kolem mol felixstowských doků. Jasně už přečetli nápis na hotelu U

Mola a před branami doků zahlédli červený autobus.

“Voda se vaří!” volala Zuzana. “Kolik do ní mám dát vajíček?”

Stála tam dole těsně u schůdků a v kormidelním prostoru neslyšeli z toho, co říkala, ani slovo. Naklonili se dolů a poslouchali.

“Kolik vajíček pro kapitána?” křičela Zuzana.

“Dvě! “volal Jim.

“Naměkko, nebo natvrdo?”

“Spíš napolo.”

Zadívali se dolů a viděli, jak Zuzana spouští vajíčka jedno po druhém do rendlíku bublající vody. Stavěla právě rendlík zpátky na vařič, když tu na sebe námořníci zaraženě pohlédli. Stroj jako by najednou změnil zvuk. Rychlé vrčení se zvolňovalo, utichalo, zaniklo úplně, pak motor ještě několikrát tiše škytl a zhasl docela. Chvilku bylo úplné ticho. Pak je přerušil Roger.

“Co děláš, Zuzano, vždyť jsi zastavila motor.”

“Ani jsem na něj nešálila,” bránila se Zuzana zezdola.

Jim seskočil do podpalubí a několikrát otočil startovací pákou. Motor zakašlal, dvakrát škytl a znovu se zastavil, Jim rychle vylezl do kormidelního prostoru, shodil Titty ze zadního sedátka, nazvedl malé víčko, podobné víčku nad čerpadlem, odšrouboval pod ním uzávěr a nahlédl do nádrže na benzin.

“Suchá jako koudel,” řekl. Jsem to ale trouba! Určitě jsem předevčírem v noci spotřeboval mnohem víc benzinu, než jsem si myslel. Než jsme vyrazili, měl jsem nádrž doplnit. Ale Rogere, dávej pozor” Ohlédl se k felixstowským molům a potom na druhou stranu.

HASTRMAN pořád ještě plul. Jim jej pomalu stočil a předal znovu kormidlo Rogerovi.

“Drž pořád stejný směr k věži harwichského kostela.

Dokud se nedostaneme z průlivu, nějak už HASTRMAN popluje. Zakotvíme u Stupně, tam co voda najednou spadá do hloubky”

Zuzana vylezla z kajuty nahoru a všichni čtyři zůstali stát v kormidelním prostoru. Roger kormidloval a HASTRMAN tichounce a stále pomaleji plul dál kolem veliké, nahoře seseknuté boje, na které rozeznávali nápis SEVERNÍ STUPEŇ. Jim se mezitím rozeběhl na příď a slyšeli, jak vytahuje řetěz.

“Loď se už skoro nehýbá,” volal John. Ozvalo se mohutné cáknutí a pak drnčení řetězu, jak kotva klesla do vody. Jim pevně řetěz uvázal a vrátil se na záď.

“Co teď budeme dělat?” ptal se Roger. “Počkáme, až se zvedne vítr,” odpověděl mu John. “A koupíme si trochu benzinu,” řekl Jim. “Kus odtud směrem na Felixstowe je autoopravna, a jestli chytnu autobus, jsem tam za deset minut.” Chvilku se přehraboval pod sedadlem v kormidelním prostoru a pak vytáhl prázdnou plechovku na benzin.

“Na lepším místě nám ani benzin nemohl dojít,” řekl.

“Když to není nutné, radši na motor nejezdím, ale nesnesu, aby Billy zahálel a nebyl připravený, když ho potřebuju. Až příště pořádně nedorazím na místo, nemusím zrovna mít po ruce plný člun námořníků co mi ochotně uvážou lano.

Koupím benzinu tak deset litrů a to nám musí stačit. Byl jsem to ale osel, že jsem se včera nepodíval do nádrže.”

“A co kdybys koupil rovnou i trochu petroleje?”

navrhla Zuzana.

Jim chvíli hledal v kapsách od kalhot a vyndal všechno, co v nich měl. Půlkorunu, šilink a pár pencí. “Páni drazí,”

řekl. Ještě štěstí, že jsem včera vzal té zázvorové limonády jen tucet lahví, a ne dva. Ne, s petrolejem se zdržovat nebudu. V kajutní lampě je ho spousta a ve va-

řiči taky. Kotevní světlo jsem doplnil, když jsem ho včera sundával, a ostatní potřebovat nebudem.”

“Taky mám nějaké peníze,” řekl John a začal pátrat v kapse od kalhot po půlkoruně, o které věděl, že ji má zahrabanou někde mezi provázky.

“Nestarej se,” řekl mu Jiní. “Petrolej nám klidně vystačí až zase do Pin Millu.”

“Mohl bych jít s tebou?” ptal se Roger.

“Ne,” odpověděl Jim. “Sám to stihma rychleji.”

Přitáhl si k lodnímu boku ČERTÍKA, slezl do něj a John mu podal červenou plechovku na benzin.

“Odpoutejte mě,” žádal Jim. “Předávám ti loď, Johne.

Nikomu nedovol, aby padal z paluby. A když, tak ho vem pořádně přes hlavu. Pomalu skončí odliv a příliv začne co nevidět, takže je úplně mělko. Tady za průlivem budete jako v bavlnce. Za půl hodiny jsem zpátky. Mezitím se přece nemůže vůbec nic stát”

John hodil stočené poutači lano do přídě ČERTÍKA.

Jim hbitě otočil lodní člun a zamířil k Felixstowu. Pokaždé když zabral vesly, vyšplíchla mu od přídě voda a po nehybné hladině se začaly šířit ostré vlnky.

“Copak neumí pořádně veslovat?” podivil se Roger.

Kapitola VII

TEN JE ALE DLOUHO PRYČ

Dívali se za malým černým lodním člunem, dokud jim nezmizel z očí mezi moly felixstowského doku. Zuzana si najednou vzpomněla na vajíčka.

“Vždyť budou tvrdá jako kámen,” bědovala, “Už je osm deset a dala jsem je vařit v Krucipísek. V kolik se vlastně zastavil stroj?” Sundala rendlík z vařiče a vylovila polévkovou lžící vajíčka z vody. Přece jen není špatné zakotvit na jednom místě. Nemusí ustavičně poslouchat ten ohlušivý řev motoru a ti dva si aspoň v klidu dojedí snídani.

Upevnila sklápěcí desku kajutního stolku a sundala z poličky stočený ubrus z voskovaného plátna.

Když jim teď Jim s lodním člunem zmizel z dohledu, opájel se John na palubě myšlenkou, že mají konečně loď sami pro sebe. Co na tom, že je zakotvená? Teď je jen a jen jejich. Zavěsil kotouče hlavní otěže na páku kormidla a tajně si představoval, že právě připlul na HASTRMANOVI z Doveru a čeká jen, až bude moci vyplout s přílivem vzhůru po řece.

“Poslyš, Johne,” promluvila na něho Titty. “Odkud jsme vlastně připluli?”

John se až lekl. Měl pocit, jako by ho slyšela nahlas vyslovit, nač právě myslel.

“Z Rio de la Platy,” odpověděl. Jestli se i Titty unáší myšlenkou, že právě připluli z moře, připadal mu Dover moc blízko.

“Plavili jsme se celé měsíce,” horovala Titty. “Není to báječné, být zase v domácích vodách?” Zahleděla se k druhému břehu na starobylé šedé městečko Harwich, na zakotvené parníky a pramice a pak se ohlédla k vysokým mlýnům a molům, za nimiž právě zmizel kapitán se svým člunem. Ano, červený autobus tam pořád ještě stojí. Jim ho klidně chytne. Bájila tedy dál: Jen si pomyslím, že když jsme posledně kotvili, rostly na březích palmy a vodou se proháněli krokodýli! Víš, škoda že s sebou nemáme lodního papouška, aspoň by volal: Zlaté dukáty! - a všechno by bylo opravdičtější.”

“A taky Fuka,” dodal Roger. “Krásně by si seděl na salingu a určitě by se mu tady líbilo mnohem víc než v zoologické zahradě.”

Titty se zahleděla vzhůru k salingu a najednou věřila, že tam vidí spokojeně sedět vedle sebe opičáka i papouška.

“Byli oba celí štastní, když se dostali z té mlhy do přístavu,” řekla a zaposlouchala se do táhlého houkání, které se ozývalo zdaleka z moře z majákové lodi CORK.

“HASTRMAN se otáčí,” všiml si Roger.

Nejen HASTRMAN, ale všechna zakotvená plavidla, velké parníky i pramice se otáčely spolu s proudem a nemířily teď k pevnině, ale jedno po druhém se obracely příděmi k moři.

“Kolik je hodin, Zuzano?” ptal se John. “Moře se obrací. Zrovna začíná příliv.”

“Čtvrt na devět a jedna minuta,” odpověděla Zuzana.

“Vidíš někde Jima? Mám už hotovou snídani.”

“Tamhle jede ten autobus,” řekla Titty. “Určitě ho klidně chytl.”

Jestli zrovna vyjel, tak mu vajíčka dávno vystydnou, než se vrátí. Ale pojďte se posadit a najezte se aspoň vy.”

Chystali se vlastně jen k druhé půlce snídaně, ale Zuzana ji připravila co nejpečlivěji a trochu litovala, že s nimi není Jim a nevidí ten stůl v kajutě. Prostřela pro pět, pro Titty, Rogera a sebe na jedné straně a pro Jima s Johnem na druhé pět nerozbitných červených talířů, pět modrých kalíšků, do kterých připravila každému po jednom vajíčku natvrdo, a navíc položila na talířek jedno pro Jima, pět lžiček, pět hrnků, pět krajíců chleba s máslem a pět jablek.

Škoda že tu Jim není a nevidí tu krásu, ještě než se všichni vrhnou do jídla a celý stůl jí rozházejí. Ale co se dá dělat.

Roger a Titty zrovna vylezli z vody a rychle museli dostat něco teplého do žaludku. Zuzana by na Jima rozhodně nečekala, i když by mu byla moc ráda předvedla stůl v plné parádě, a jen napomínala ostatní: “Poslyšte, udržte to tu trochu hezké a v pořádku.” A tak zatímco se všichni krmili chleby s máslem, loupali si vajíčka (Roger jím praštil dokonce do stolu, aby se přesvědčil, jestli je opravdu uvařené natvrdo) a přistrkovali k ní hrnky, aby jim ještě nalila čaj, zůstával Jimův roh před prázdným sedátkem jako pravý příklad vzorného stolování.

Párkrát pohlédla Zuzana lodním okénkem, jestli se už Jim nevrací. Trochu jí dělala starost ta vajíčka. Jim si je přece přál vařená “napolo”. Ani ostatní vajíčka zrovna napolo nebyla a jemu tím dlouhým schováváním určitě nezměknou. Naklonila se a sáhla po nich. Už nejsou ani zvlášť horká. Všichni dávno vajíčka dojedli, přešli k chlebům a zavařenině a od chleba se zavařeninou k jablkům a druhým hrnkům čaje. Podívala se ještě jednou lodním okénkem a rozhodla se.

“Chce někdo tahle vajíčka?” zeptala se.

“Ale Jim tu přece bude každou chvíli,” namítal Roger.

“Nám vajíčka natvrdo nevadí a jemu pravděpodobně ano. Uvařím mu dvě další. Jenže tentokrát by mi měl někdo ohlídat hodiny. Vezmi si, Rogere, ty přece vajíčka natvrdo rád Sněz si jedno a druhé ať sní radši John. Teď už je nenechám vařit víc než čtyři minuty a nedám je do vody, dokud se Jim neobjeví.”

Jestli se vrátí, můžeme se s ním zapovídat na palubě a zdržet ho, dokud nebudou uvařená,” řekla Titty. “Ani nepozná, žes mu uvařila další.”

John a Roger si snědli po vajíčku navíc. Po snídani se všichni pustili do banánů, a když je dojídali, smetla Zuzana všechny prázdné skořápky od vajíček na jeden talíř a poslala Rogera, ať je vyhodí do vody a potom počká chvilku v kormidelním prostoru a pořádně se rozhlédne kolem.

“Je o moc větší mlha,” hlásil Roger, když jí podával dolů prázdný talíř. “Ale Jima není vůbec nikde vidět Ba ne, tamhle je!”

“Tak honem!” řekla Zuzana a dala vařit do rendlíku Jimovi dvě vejce. “Dívej se na hodiny, Titty, kdybych náhodou zapomněla, a až bude za čtyři minuty tři čtvrtě na devět, zavolej.”

“Není to on,” řekl po chvíli Roger. Je to nějaký větší člun než ČERTÍK a zamířil tamhle k tomu parníku.”

“Ale Rogere,” zlobila se Zuzana. “Už jsem dala ta vajíčka do vody”

“Určitě se objeví, než budou vařená,” utěšoval ji Roger.

“Co se dá dělat,” řekla Zuzana. Je takovou dobu pryč, že už se musí brzy vrátit. Třeba mu ani nestačí vystydnout.”

“Už, Zuzano!” zvolala Titty, která nespustila ani na okamžik oči z hodin.

Kdyby se byl Jim za minutu nato vrátil, našel by na stole v kajutě snídani prostřenou pro jednoho a dvě vajíčka, ještě celá horká, jak je Zuzana zrovna vytáhla z rendlíku, jedno v kalíšku a druhé vedle něj na talíři.

Po Jimovi však nebylo nikde ani památky a Zuzana ťukla do každého vajíčka na užším konci lžičkou, protože někde slyšela, že když se takhle naklepnou, potom neztvrdnou.

Uplynula hodina a na Jima pořád ještě čekala snídaně v kajutě. Celá posádka byla na palubě. Zuzana si odnesla nahoru leštidlo na mosaz a znovu vyčistila okénko, jímž se díval kormidelník na kompas. Nemělo by přece valnou cenu jen tu tak zbůhdarma sedět. John stál pod stěžněm, sundával z lanových kolíků zvedací lanka a zase je zavěšoval. Snažil se proniknout do tajů lanek a připravit se na chvíli, až se vrátí Jim a začnou zase společně vztyčovat hlavní plachtu.

Od Harwiche vál přes vodu lehký větřík a John věděl, že jak se jen trochu zvedne vítr, nepopluje Jim na motor, i když bude mít v nádrži těch deset litrů benzinu. Zuzanin příklad zlákal Rogera a Titty, takže také začali leštit mosazné součástky a za chvíli se jim vazáky na otěže čelních plachet leskly, až oči přecházely. Ale i při té práci se všichni čtyři co chvíli zahleděli přes zčeřenou řeku k molům.

“Už zase přijel autobus,” všimla si Titty. “To už je podruhé.”

“Co se mu jenom mohlo stát?” ptala se Zuzana skoro nakvašeně.

“Kdyby byl věděl, že se zvedne vítr, tak vůbec pro benzín nechodil,” řekl John.

“Povídal, že ho stejně chce koupit,” připomínal mu Roger.

“Tak proč se nevrací?” nechápala Zuzana. “Dávno už ho přece musel obstarat.”

“Možná že potkal nějakého starého námořníka,”

napadlo Titty. “Víte, takového mořského vlka s hubenýma rukama a jiskřivým pohledem, začali si vykládat o lodích a Jim se od něj nemohl odtrhnout. A když slyšel, jak houká majáková loď, myslel, že to někdo hraje hlasitě na fagot.”

“Aspoň si tam vydělají ty dvě pence za hodinu,”

poznamenal Roger. “Ale mlha je teď vážně pořádná. I tady je sotva vidět.”

A opravdu. Táhlé kvílení majákové lodi, které jim připadalo tak směšné, když pluli časně zrána dolů přístavem, jim najednou vůbec k smíchu nepřipadalo. Mlha se sem plížila od moře spolu s přílivovými vlnami, a věci, které nedávno viděli docela jasně, se teď změnily v šeré stíny.

Blízkou boji, označující severní stupeň, bylo vidět dosti zřetelně, ale vnější boje zmizely a posádka HASTRMANA skoro nerozeznala, kde končí u ústí přístavu země a kde začíná moře. Rudé ranní slunce vypadalo jen jako bledá skvrna v mlze.

“Třeba se vůbec nevrátí,” řekl Roger.

“Nesmysl,” odbyla ho Zuzana.

“Ty máš ale hloupé nápady!” řekl John.

Jim byl už pryč tak dlouho, až je úplně přestalo těšit, že mají loď sami pro sebe. Roger začal raději mluvit o něčem jiném.

“Tamhle je zase ten přívoz. To bude legrace, až se vrátí táta a pojedeme mu všichni naproti!”

Z mlhy, která visela nad vodami mezi Harwichem a Shotley, se vynořil malý přívozní parníček plný cestujících.

Posádka HASTRMANA se za ním dívala, jak rychle pluje přes přístav. Zmizel jim z očí za felixstowskými moly, kde se jim tak dávno ztratil i Jim s ČERTÍKEM.

“Za chvilku tu bude zase zpátky,” řekl Roger. “Odplul vůbec dřív přívoz, nebo ČERTÍK?”

Jak čas plynul, přelešťovali mosaz čím dál tím pomaleji. Dokonce i Zuzana, která pořád ještě důkladně čistila okénko ke kompasu, kolikrát nechala nadlouho práce.

John přešel na záď a sedl si na střechu kajuty. Všichni čtyři se co chvíli napjatě dívali k molům. Co se tam asi objeví dřív? Přihrne si to s rámusem přívozní člun, anebo přivesluje ze všech sil kapitán HASTRMANA a konečně jim všem vysvětlí, proč se tak zdržel? Mlhou k nim dolehlo z širého moře dlouhé kvílivé houkání z majákové lodi CORK, které se teď ozývalo čtyřikrát za minutu.

Od druhého břehu připlul přívozní člun, který se temně odrážel od bledé mlhy, proplul severně od nich a zmizel za zakotveným parníkem.

A tu se kolem nich docela znenadání sevřela mlha, jak ji přinášely přílivové vlny.

“Harwich se úplně ztratil,” všiml si Roger.

“A teď mizejí i parníky,” řekla Titty.

“Felixstowe se taky ztrácí,” řekl Roger. “Nevidím už ani mlýny. A jeřáb taky není vidět.”

“Proboha, Johne!” zanaříkala Zuzana.

Jestli si Jim pořádně nepospíší, bude muset počkat, dokud se mlha nezvedne,” řekl John.

“Nevidím už ani mola,” šeptl Roger.

Mlha pohltila i mola, která se ještě před chvílí nejasně jako pouhé stíny odrážela na druhé straně vody. Titty a Roger na ně chtěli ukázat, ale zjistili, že ukazují každý jinam do šedé mlžné stěny. Několik minut ještě viděli boji označující severní stupeň. Pak zmizela i ta boje a neviděli zhola nic. Ať se podívali kam chtěli, všude byla jen šedá mlha.

“Ta mlha má ale divnou chuť, viďte?” řekl Roger.

Zuzana se podívala po hodinách na kajutním stole, kde pořád ještě čekala Jimova snídaně a dávno vystydlá druhá vajíčka. “Už je půl dvanácté,” řekla. “Co se mu jenom mohlo stát?”

Náhle ožila mlha nesčetnými zvuky. V dálce na moři houkala pořád ještě čtyřikrát za minutu majáková loď CORK. Na tu si už naši námořníci dávno zvykli, stejně jako na hluk jeřábů ve felixstowských docích. Teď k nim však přibyly nové zvuky. Kdesi nahoře na řece Stour ostře zakvílela siréna vlečného parníčku. Všude kolem začaly vyzvánět lodní zvonce. A pak se znovu ozvalo to vzdálené houkání a po něm celý sbor lodních zvonců všech možných hlasů a velikostí.

“Nechtějí, aby do nich někdo vrazil,” vysvětloval John.

“Neměli bychom taky houkat?” napadlo Rogera. Jim má senzační mlhový roh, takový velikánský.”

“Vždyť kotvíme,” namítl John. “Měli bychom spíš zvonit Není tu někde zvon, Zuzano? Žádný jsem neviděl.”

“Nevím,” odpověděla Zuzana.

“A co aspoň tlouct do rendlíku?” navrhovala Titty.

“To přece nejde,” řekla Zuzana. Ještě by se oprýskal smalt. Ale pánev by se hodila bezvadně. Je železná. A tlouct se do ní dá vařečkou.”

“Co kdybych chvíli hrál na foukací harmoniku?” zeptal se Roger.

“Víš co, dělej si, co chceš,” řekla Zuzana, přinesla z kajuty velkou pánev a rychle do ní začala bušit, “Ale víš, že bys opravdu měl radši hrát? Jestli tu Jim někde vesluje a hledá HASTRMANA, aspoň pozná, kde jsme.”

Roger vklouzl do kajuty, rychle se vrátil na palubu a vzápětí se už nesly mlhou trochu falešné tóny Domove, sladký domove.

Všichni byli hned spokojenější. Když kotvíte uprostřed mlhy, docela rádi posloucháte foukací harmoniku i bušení lžíce do pánve, protože máte pocit, že do vás aspoň nikdo nevrazí.

John sešel do kajuty a sundal z poličky Knightovou příručku Plachtění. Vyhledal si stránku o signálech, které má loď vysílat za mlhy.

“Hej, Zuzano!” zvolal, sotva se do knížky začetl.

“Netluč v jednom kuse do té pánve. Tady se výslovně říká, že za mlhy či sněžení zvoní lodě, které právě neplují, ve dvouminutových intervalech.”

“O foukacích harmonikách se tam nepíše?” ptal se Roger.

Nezdálo se, že by v blízkosti pluly větší lodě, a navíc námořníci z HASTRMANA dobře věděli, že kotví v bezpečné vzdálenosti od námořní cesty pro větší plavidla.

Uplynula hodina a málem si už začínali myslet, že ani žádný rámus dělat nemusejí, když tu zaslechli kdesi před sebou táhlé houkání mlhového rohu. Vzápětí se ozvalo znovu.

“Něco se tam hýbe,” řekl John.

“Že by to byl Jim a hledal nás?” napadlo Zuzanu.

“Nemá přece v lodním člunu mlhový roh,” řekl John.

“Ne, to se vrací nějaká loď z moře. Poslyš? Že bych teď zabouchal do té pánve já?”

“Zabouchám zrovna tak hlasitě,” řekla Titty, která teď byla na řadě. Roger vedle ní foukal do harmoniky, co mu jen plíce stačily, a vzal to teď raději ještě o oktávu výš.

Zaslechli mlhový roh znovu, tentokrát docela blízko sebe, a pak se ozvalo pomalé vrčení malého lodního stroje.

“Jsou už blízko,” řekl John a snažil se proniknout pohledem hustou šedou clonu mlhy, která jim yard od lodi zakrývala vše kolem.

Loď, která proplula těsně kolem nich, vůbec neviděli, zato její stroj zaslechli, jako kdyby byl jejich vlastní A hlasy z paluby k nim dolehly jakoby z kormidelního prostoru HASTRMANA.

“Nech stroj jen na minimum”

“Vůbec nic není vidět”

“Ve třech sázích není ještě dno”

A potom udivený hlas: “Slyšíš? Co je to za rambajs? A někdo tam hraje na harmoniku! Ahoj, vy tam? Co jste zač?”

John na kratičkou chvíli zaváhal, ale pak si uvědomil, že teď velí na lodi on.

“HASTRMAN!” zavolal.

“To je loď mladého Bradinga Ahoj! Plujete?”

“Kotvíme.”

“A kde vlastně jsme?”

“Těsně za průlivem z felixstowského doku.” John určil s jistou dávkou hrdosti polohu lodi. “Blízko boje SEVERNÍ

STUPEŇ.”

“Děkujem. Je to ale pořádná mlha, co? Dobrá, Tome, spusť ten motor trochu víc, když teď víme, kde jsme. Příliv už pokročil a hluboko je až dost.”

“Kdo to je?” šeptala Titty.

“Ahoj!” zvolal John. “Co jste zač?”

“EMÍLIE,” ozvalo se hlasitě z mlhy. “Byli jsme rybařit na moři. A měli jsme co dělat, než jsme se dostali zpátky.”

Stroj se rozvrčel trochu rychleji a příští zahoukání se ozvalo o kus dál. Za chvíli už loď neslyšeli vůbec. Znovu osaměli a slyšeli jen pravidelné houkání majákové lodi CORK a občasné zazvonění plavidel zakotvených v přístavu.

Uplynula další hodina. Ani Roger už nedoufal, že Jim vesluje někde blízko nich v mlze a melodie Domove, sladký domove že ho snadněji dovede k HASTRMANOVI.

Nakonec přestal na foukací harmoniku hrát. Nikoho už také zvlášť nebavilo tlouct do kuchyňské pánve a dávno se už nehádali, kdo je na řadě. Řekli si, že Jim zůstal určitě někde na břehu a počká tam, dokud se mlha nerozptýlí. John osaměl v kormidelním prostoru, pročítal Knightovu příručku o plachtění a co chvíli uhodil do pánve. Zuzana, Roger a Titty se dohadovali v kajutě, co připravit k obědu.

Zotvírali skříňky za palandami v hlavní kajutě a prohlíželi si zásoby.

“Má tady čtvero různých polívek,” všiml si Roger.

“A patero kompotů,” řekla Titty.

Jistě, jenže to všechno má připraveno, až se poplaví se strýčkem,” namítla Zuzana.

“Vždyť povídal, že strýček doveze ještě spoustu jídla,”

řekl Roger.

“Maminka si přece přála, aby se posádka živila sama,”

připomněla mu Zuzana. “A máme ještě pár těch zapečených párků”

“Co jsme ještě nestačili zbaštit,” dodal Roger. “Ale pár bychom jich měli Jimovi schovat. Včera mu ohromně chutnaly. A vsadím se s vámi, že by byl celý šťastný, kdybychom si vzali některou jeho polívku.”

“Pak tu máme ještě zapečené vepřové,” řekla Zuzana.

“A to je naše.”

“Víš co, radši ho schováme k večeři, až s námi bude jíst Jim,” navrhla Titty. “Když mu dáš pár zbylých párků, nevypadá to tak zle, ale jak načneš vepřové, zbude mu jen odkrojený plátek. A mnohem víc by se hodilo, kdyby porcoval maso Jim.”

“Co znamená - pro zdravotní účely?” ptal se Roger.

“Koukni tu láhev rychle položit,” nařídila mu Zuzana.

“To je strýčkův rum. Jim říkal, že teta mu na něj vždycky nalepí cedulku Pouze pro zdravotní účely, což je, když někdo spadne do vody, nastydne a tak podobně, a ne aby se napil, kdy ho napadne.”

“Vždyť my mu ho nevypijem,” řekl Roger. “Ale víš co, Zuzano? Jim by určitě chtěl, abychom si udělali teplou polívku.”

Zuzana si prohlížela nápisy na konzervách. V jedné ruce držela plechovku houbové polévky a v druhé rajské.

Pohlédla nad schůdky do husté mlhy a dala Rogerovi za pravdu.

“Vezmeme si polévku,” řekla. Je vážně studená mlha.”

“Houbovou,” navrhoval Roger.

“A pak tu zbyla ta dvě vajíčka,” řekla Zuzana, když se podívala na Jimovu nedotčenou snídani. “Oloupej je, Titty.

Jim by určitě o studená nestál a nám přijdou s polévkou docela k chuti. Pak si sníme ty zapečené párky a nakonec banány.”

.Oběd byl vydatnější než snídaně, ale spořádali ho bez velkých cavyků. Každé dvě minuty musel někdo zabouchat do kuchyňské pánve, a když se nemohli sesednout najednou, neměli ani chuť prostírat. Kromě toho si Zuzana radši nechtěla připomínat, jak prostřela ráno Jimovi k snídani, jak na něj dlouho marně čekali a teprve před chvílí uklidili jeho nádobí ze stolu. A tak si chodili jeden po druhém do kajuty na polévku, brali si zapečené párky a banány nahoru do kormidelního prostoru a jedli je v mlze.

“Ten přívoz se už nevrátil,” uvědomil si John. “A jestli se mlhy zalekne taková loď, nemůže přece nikdo veslovat po přistavu bez kompasu.”

Dvakrát však přece jen nastal na lodi planý poplach, když Zuzana a po ní Roger zaslechli vesla. Už z toho, jak všichni poslouchali, kde se co ozve, bylo vidět, že vlastně myslí pořád na Jima, i když si zrovna vesele povídají o polévkách a podobných věcech.

Jim se však nevracel.

“Už je pryč skoro šest hodin,” řekla Zuzana Johnovi, když myli nádobí. Titty s Rogerem drželi kotevní hlídku v kormidelním prostoru, každé dvě minuty tloukli do pánve a pro všechny případy ještě hráli na foukací harmoniku.

Zuzana myla a John se také docela rád schoval na chvíli před mlhou v kajutě, a jak mu Zuzana podávala talíře a lžíce, pečlivě je utíral.

“Nedá se nic dělat, jen čekat,” řekl jí a tu pohlédl na tlakoměr. “Poslyš,” podivil se, jestlipak nařídil Jim dneska ráno barometr? Protože v tom případě poklesl o tři desetiny.”

“Myslíš, že bude pršet?” ptala se Zuzana.

“Spíš se zvedne vítr,” řekl John. “Po tom bezvětří je to pravděpodobnější.”

Zuzana rychle přešla ke schůdkům a zadívala se do mlhy. “A po Jimovi není ani památky!” řekla, když se vrátila,

“Kde by se tu vzal,” řekl John. “Dokud nezazené vítr tu mlhu, vůbec ho čekat nemůžeme. Pak tu bude určitě hned.

Má přece ČERTÍKA. Nemůžeme najednou plavat ke břehu a začít ho hledat. Určitě na nás spoléhá, že na něj počkáme.”

Hra na harmoniku i bušení do pánve nahoře pojednou ustalo a John se Zuzanou slyšeli Titty a Rogera, jak mluví v kormidelním prostoru.

“Vlastně je skoro lepší, že nic nevidíme.” To řekla samozřejmě Titty. “Plavit se v mlze uprostřed oceánu, tak nevidíme o nic víc. Víš co, Rogere? Budeme dělat, že jsme na moři. Kdy jsme vypluli z posledního přístavu?”

“Dneska ráno.”

“Nebuď tak hloupý. To přece není možné, jinak bychom nebyli uprostřed Atlantského oceánu.”

“Dobrá, tak už před kolika měsíci.”

“Rozhodně nejmíň před týdnem. Plujeme rychle mořem a pořád se rozhlížíme po ledovcích.”

“Vidíš přece, jak rozrážíme vodu.”

A pak zaslechli John se Zuzanou v kajutě další rány do kuchyňské pánve a nejisté tóny písně Mí staří rodiče, jak je Roger nejprve pomalu notu po notě přehrával na foukací harmoniku a pak trochu rychleji zopakoval.

“O Rogera a Titty zatím starost mít nemusíme,” řekla Zuzana. “Ale bojím se, jestli se něco nestalo Jimovi. Jsou už dvě hodiny.”

“Začal už přece příliv,” řekl John. “A s přílivem se určitě ztratí i mlha. Jim sedí nejspíš někde na poutacím sloupku na molu, pokuřuje z lulky a dívá se, kdy se mlha konečně zvedne.”

“Ani si s sebou nevzal lulku,” řekla Zuzana. “Nechal ji na lodi, napůl napěchovanou tabákem, opřela jsem mu ji o kraj dřezu.”

Tím, že si Jim nechal na lodi lulku, vypadalo všechno ještě vážněji. Opravdu chtěl zůstat na břehu jenom chviličku, a přitom je už pryč šest hodin.

“Uvidíš, že jak se zvedne vítr, rozptýlí se i mlha,” řekl John.

“Co to ťuká?” zeptala se Zuzana.

“Zvedací lanko naráží do stěžně,” vysvětloval jí John.

“Že ten Jim vůbec chodil na břeh!” litovala Zuzana.

“Ale no tak, Zuzano, vždyť se nemáme čeho bát,”

utěšoval ji John. “Kotvíme na bezpečném místě. Víme, kde jsme. Nic se prostě nemůže stát. Povídal to i Jim.”

A tu si Zuzana všimla, jak se Johnovi zděšením rozšířily oči. Sama už také zaslechla zvuk, který ho polekal, náhlé kovové zaskřípění kotevního řetězu o vodní stěh čelenu.

“To nic,” řekl John. Málem vstal, ale zase se posadil.

Ať se děje co se děje, nesmí před Zuzanou prozradit, že má také strach. “Mořské proudy se obracejí a loď se otáčí s proudem. Zrovna takhle to bylo slyšet, když začínal včera v noci příliv.”

Za chvilku se však ozval ten zvuk znovu a s ním ještě docela jiné zaskřípění. Najednou sebou prudce trhla celá loď. Zuzana se podívala po Johnovi, ale neřekla ani slovo.

John jenom tiše seděl a poslouchal. I Roger a Titty, kteří drželi hlídku u kormidla, něco zaslechli a teď se dívali dolů, co tomu říká John se Zuzanou. John jim pokynul, aby byli zticha. Vzápětí sebou loď trhla znovu, pak zaslechli - nebo spíš ucítili - další zaskřípění, a potom opět další trhnutí.

“Vlečeme kotvu!” vykřikl John. “Honem, uhněte mi.” A jediným skokem byl v polovině schůdků.

Kapitola VIII

KONEC POBŘEŽÍ

“Co se stalo?”

“Co se děje?”

Titty s Rogerem rychle uhýbali Johnovi, jak se vyřítil z kajuty a pádil nahoru na palubu. John to sám vlastně nevěděl, aspoň ne určitě. Ale to trhnvití, pak podivný pocit, že něco vlečou, a zase další škubnutí mu připomněly, jak si kdysi vyjel zarybařit a loď za sebou táhla kotvu, protože neměla dost dlouhé lano. Tehdy mu to bylo celkem jedno.

Jestli teď však vleče HASTRMAN kotvu v mlze a pod ním proudí vlny odlivu Kdyby byl Jim pořádně zakotvil HASTRMANA, ani by nevadilo, že zůstal na břehu. Ale jestli vleče loď kotvu za sebou? John běžel po boční palubě a přidržoval se tnadla kajutní střechy, které bylo v té mlze celé mokré. Ano, vůbec nejhorší bylo, že nedohlédl ke břehu. Vlastně nebylo vidět vůbec nic, Třeba se ani nic neděje a loď pořád ještě kotvi na jednom místě.

“Bé-é-é-é-é”

Majáková loď se teď ozývala odkudsi za pravobokem, a ještě před chvílí ji slyšel z levoboku. Vzpomněl si, že mezitím začal odliv, takže HASTRMAN je teď zřejmě obrácen přídí k přístavu. A do moře se kolem něj valí prudké proudy.

Sotva doběhl John na záď, projel celou lodí znovu ten podivný záchvěv. John se rychle opřel o naviják, napůl obtočený rezavým řetězem, chytl se čelenu a zadíval se dolů. Řetěz teď visel úplně kolmo. Když se na něj John posledně díval, byla loď ještě pevně zakotvená a řetěz směřoval před příď. Něco se mezitím muselo stát. Klekl si co nejblíž čelenu, naklonil se a zatáhl za řetěz. Připadalo mu, jako by do něj jemňounce ťukalo cosi pod vodou. Ano, kotva přece jen povolila. Ale vždyť byla dobře spuštěná, nezamotala se do řetězu, ani nic takového. Jim si ji přece spouštěl sám A tu najednou bleskla Johnovi hlavou Jimova poslední slova “Pomalu skončí odliv a příliv začne co nevidět, takže je úplně mělko” Od té doby však už uplynulo šest hodin.

Celých šest hodin se sem valily vlny přílivu. Řetěz byl dost dlouhý, aby udržel HASTRMANA v mělčině, ale v hloubce, za největšího přílivu, zdaleka nestačí. Kotva se určitě sotva dotýká dna.

John rychle vstal, do hloubi duše zahanben. Nemá nejmenší právo říkat si první důstojník. Měl na něco takového dávno pomyslet a povolit řetěz, sotva spadla ta mlha, a možná dokonce i dřív. Jim přece sám říkal, že zakotví jenom na deset minut, a potom předal loď Johnovi.

Měl si vzpomenout na ten řetěz a postupující příliv, jen uplynulo těch deset minut a Jim se nevrátil. Jim na něj určitě spoléhal.

John se zadíval na řetěz, který se táhl od průvlaku na přídi k malému navijáku. Na prvním a potom i druhém navijákovém bubnu bylo natočeno spousta kotevního řetězu, asi jako když se lano navine na kolík. Zbytek řetězu byl v truhlici pod palubou. John zjistil, kde prochází palubní průvlačnicí. Nejdřív rozhodně musí uvolnit tyhle smyčky a povolit řetěz - ale opravdu rychle. Kolem dokola nebylo vidět nic než mlhu, ale John věděl, že se HASTRMAN

určitě pohybuje. Trhl za zrezivělé články řetězu. “Nestalo se nic?” ozvalo se za ním. John se ohlédl a viděl, že z kormidelního prostoru se na něj napjatě dívají tři obličeje, v mlze jen nejasné a bledé. “Za chvilku to spravíme!” zvolal.

“Udělal jsem pěknou pitomost. Měl jsem už dávno pořádně povolit ten řetěz.”

“A určitě to umíš?”

“Jen co ho odvážu, hned vím, jak na to,” řekl John.

Říkal to docela vesele a škubal za smyčky řetězu, které držely na navijáku jako ulité z jediného kusu kovu.

“Nemohla bych ti pomoct?”

“Ne,” těžce ze sebe vypravil John. “Už povoluje.”

Konečně uvolnil jednu smyčku. Druhá se odvinula docela snadno. Další sundal z navijákového bubnu na druhé straně. Tak a teď by to mělo jít. Řetěz už byl obtočený kolem navijákového bubnu jen nadvakrát. Teď už se snad ten buben otočí a John dokáže povolit řetěz, jak potřebuje.

Jak se to jenom proboha dělá?

“Už ti to jde?”

“Pořád nechce povolit.”

“A co vlastně?”

“Ten řetěz.”

John si vytáhl průvlakem kousek řetězu a zkoušel, jak se otáčí kolem bubnu. Asi čtvrt yardu se vytočilo a s trhnutím povolilo. Ale John potřeboval celé yardy, aby se kotva znovu zaklesla, a co se tak pachtil s řetězem, odplouvala loď pořád dál a dál

Jak jen mohl nejrychleji, vytahoval střídavě oběma rukama průvlakem řetěz na palubu. Byl strašně těžký. Ale co je mu platné, když ho vytáhne a nedokáže povolit? Aby ho povolil, musí přece otočit navijákem. Uvolnil z bubnu jednu smyčku, a jak chtěl odmotat další, málem si přiskřípl prst. A zrovna v nejhorší chvíli pocítil další trhnutí. Uklouzl a honem se chytil jednou rukou čelenu. Jakživ si už nedokázal přesně vybavit, co udělal s tou druhou rukou.

Původně přece držel řetěz oběma. Lodí se náhle rozlehl děsivý rachot a skřípění a uvolněný řetěz, který John vytáhl na palubu, prolétl průvlačnicí, za ním se vyhrnul další kus a řítil se z lodi ven. Nic na světě by ho nedokázalo zadržet. S

rachotem a burácením se hrnul průvlačnicí a John se jen bezmocně díval, jak celé sáhy těžkého železného řetězce mizí v hlubinách.

Honem! Musí ho zastavit! Hlavou mu vířily otázky. Jak je konec řetězu připevněn v podpalubí? A je vůbec připevněný? Jak je vlastně dlouhý? Nestačil si však ty otázky zodpovědět. Nějak musí ten řetěz zarazit, aby se s rachotem neřítil přes příď do vody. Rázně přidupl uhánějící řetěz pravou nohou, ale řetěz mu prudce nohu podtrhl a John se svalil na záda.

V kormidelním prostoru kdosi zděšeně vykřikl. John z posledních sil vstal. Řetěz se pořád ještě vytáčel a řítil se do vody. Než vůbec stačil John něco podniknout, zahlédl náhle, jak průvlačnicí prolétl konec řetězu s kouskem roztřepeného lanka a přepadl přes příď dolů. Rachocení a burácení v tu chvíli utichlo.

“Bé - é - é - é,” pořád ještě melancholicky bečela do mlhy majáková loď CORK. Na palubě HASTRMANA přestala Titty tlouct do pánve a Roger zapomněl na foukací harmoniku. Oba tušili, že se stalo něco strašného, i když nevěděli co. Zuzana viděla, jak John spadl na záda, rozběhla se po boční palubě na příď a přidržovala se madla kajutní střechy.

“Stalo se ti něco?” volala.

John byl tak zděšen tím, co se stalo, že si ani neuvědomoval, jak dopadl na tvrdý úvazný kruh na palubě.

“Celý řetěz je pryč,” vypravil ze sebe. “Celý řetěz i s kotvou. Spadl mi do vody”

“Ale tobě se nestalo nic?”

“Celý řetěz s kotvou a se vším všudy,” naříkal John.

“Bylo ho na míle A teď je pryč”

Johne!” vykřikla Zuzana, “Vždyť nás unáší proud!” A potom zavolala, co jen nejhlasitěji dokázala: “Jime! Ahoj!

Jime! Ahoj!”

“Budeš zticha!” okřikl ji rozzuřeně John. “Jim tě neslyší, ale mohl by tě zaslechnout někdo jiný. A kdyby se do-mákl, že nás unáší voda, ještě by mu mohl sebrat loď.

Musíme spustit jinou kotvu” Pohlédl na záložní kotvu, vlastně spíš přenosnou kotvičku, položenou naplocho na přídní palubě a přivázanou provazcovými vazáky. “Někde k ní musí být lano. Podívej se, jestli ho nenajdeš u kormidla, a já zatím připravím kotvu. Ale hlavně neječ, ať nikdo nepozná, že se tu něco děje! Nechceme přece připravit Jima o celou loď, stačí už ten řetěz”

Kdyby jen tušil, jak rychle plují a kterým směrem. Hluk jeřábů, které vykládaly kdesi u felixstowského mola uhlí, teď bylo slyšet z mnohem větší dálky než dřív. John se vrhl k přenosné kotvě a začal zápolit s jedním vazákem, ale jak pospíchal, pořád mu to nešlo.

“Honem, najděte lano,” slyšel Zuzanu, která už se zas vrátila do kormldelního prostoru. “Tohle ne To je přece hlavní otěž Rychle Pospěšte si Unáší nás proud!” Uzel na vazáku určitě někdo udělal už pořádně dávno a nedalo se s ním hnout. U Walkerů panoval zákon, že uzly se nesmějí přeřezávat, ani na balíčkách ne. Teď však nebyl na žádná podobná pravidla čas. John bleskurychle vytáhl nůž a uzel rozřízl. Druhý vazák se už ani nepokoušel rozvázat a rozřízl jej také. Přenosnou kotvičku měl konečné volnou. Byla menší než hlavní kotva, ale na Johna těžká až dost.

“Stačilo by tohle?” ozvala se Titty. U kormidla pořád ještě horečně hledali lano, které by se dalo uvázat ke kotvě.

“A co tohle?” ptal se Roger.

“Zase je obě klidně stočte,” znovu se ozvala Zuzana.

“Ne, ty se nám přece nehodí. Potřebujeme lano, které by nebylo k ničemu uvázané.”

John viděl, že se všichni činí, jak jenom nejrychleji mohou. Nemělo cenu jim pomáhat, dokud sám nepřipraví kotvu, aby se dala spustit. Kotvy, jak známo, se skládají ze dvou částí. Z příčky a dříku zakončeného dvojhákem. A to vše tvoří jeden kus. Příčka prochází otvorem v horní části dříku a na jednom konci je trochu ohnutá, takže když není zrovna zapotřebí, může se ukládat naplocho. Když se má kotva spustit, příčka se protáhne na místo a zajistí závlačkou.

John musel postavit kotvu na spodní konec, zasunout příčku a zajistit ji závlačkou, přivázat kotevní lano, a teprve potom spustit těžkou kotvu přes příď.

Pořádně se přitom nalopotil, ale jen jestli bude kotva držet? Když chtěl zakotvit někde na jezeře svou malou VLAŠTOVKU, zarazil prostě závlačku kamenem nebo havlinkou. Tady však nic takového neměl po ruce. A minuty přímo letěly. Zoufale udeřil do závlačky kapesním nožem.

“Tady máš kus lana,” udýchaně za ním promluvila Zuzana. “Není zvlášť dlouhé, ale je to to nejsilnější, jaké jsme našli.”

“Podej mi konec,” řekl jí John. Protáhl lano dvakrát kruhem na konci dvojháku a pevně je uvázal. Nebyl si docela jist, jestli se mu povedl pravý kotevní uzel, ale aspoň ho pevně utáhl a doufal, že nepřijde i o druhou kotvu.

“Pospěš si, prosím tě,” naléhala na něj Zuzana.

“Obtoč lano kolem navijákového bubnu a pevně ho drž,” žádal ji John. “Musím provléknout lano průvlakem a pak teprve spustit kotvu, Hodit ji jen tak do vody bych si netroufal.”

“Hlavně tam nespadni sám,” prosila ho Zuzana. “Pozor, Johne!”

“Neboj se,” těžce oddechoval John. “Tak a teď můžeme spouštět kotvu. Pospěš si. Ještě kousek níž. Proboha, strašně jsme poškrábali lak. Ale nedá se nic dělat. Víš co, Zuzano, chyť lano úplně na konci a uvaž je tady k tomu pacholeti.

Nechceme přece přijít i o druhou kotvu.”

“Už to mám.”

“Tak jedem, Spouštíme”

Opatrně spouštěli kotvu. Byla tak těžká, že ji sotva udrželi, i když měli konec lana obtočený kolem navijákového bubnu. Najednou lano povolilo a žádnou váhu už necítili. John pohlédl přes čelen do vody.

Ještě ji drž, aspoň chvilku. Kde je zase ten lodní hák?

Ta zatracená kotva se nám zachytila o vodní stěh!”

Popadl z kajutní střechy lodní hák, konečně kotvu uvolnil, a nebýt toho, že Zuzanu napadlo, aby otočila lano ještě jednou kolem navijákového bubnu, bylo by jí vylétlo z ruky. Teď už šlo všechno jako na drátkách a Zuzana s Johnem povolovali spojenými silami lano, jak nejrychleji to jen šlo. Ucítili, že se kotva dotkla dna, ale povolovali, dokud lano stačilo.

John se znovu podíval přes čelen do vody.

“Kotva teď drží dobře,” řekl. “Naštěstí. To lano je strašně krátké. Jim má určitě někde lepší.”

“Žádné jiné jsme nenašli,” řekla Zuzana. Jak daleko nás to odneslo, co myslíš?”

“Nevím,” přiznal John. “Ale asi moc daleko ne. Aspoň myslím, že ne. V té mlze se to prostě nedá odhadnout.”

“Poslyš, Johne,” řekla Zuzana. “Nezlob se, že jsem prve volala na Jima. Nenapadlo mě, že by mě mohl zaslechnout někdo jiný.”

“Vždyť se nic nestalo,” řekl John. “Nikdo tě přece neslyšel. A ty se nezlob, že jsem byl tak protivný. Vlastně jsem se nezlobil na tebe, měl jsem vztek sám na sebe, že jsem ztratil ten řetěz i kotvu.”

“Popojeli jsme o pořádný kus,” řekla Zuzana. “Parníky jsou teď o moc dál, než byly, a jeřáby je taky slyšet z větší dálky. Kdyby se aspoň konečně zvedla ta mlha. Jestli nás Jim zkusí hledat s ČERTÍKEM, vůbec nás nenajde.”

“Určitě nás hledat nebude,” řekl John. “Nemůže vědět, že jsem mu ztratil kotvu. Myslí si, že se nám nic neděje a že jsme přesně tam, kde nás nechal.”

“Myslíš, že teď už se nám nic nemůže stát?”

“Kdepak,” řekl John. “Ta druhá kotva drží báječně.”

Pohlédl na vodní hladinu. “Vidíš, jak kolem nás proudí voda?”

Přešli na záď do kormidelního prostoru, Zuzana, po jedné boční palubě a John po druhé.

“Proč už netlučeš do té pánve?” zeptala se Zuzana.

“Promiň, já zapomněla,” omlouvala se Titty a chvíli zas horlivě mlátila lžící.

Jsou kotvy hodně drahé?” ptal se Roger.

“Přijdou na kolik liber,” odpověděl John. “Na spoustu liber. A řetěz stojí taky fůru peněz.”

“Myslíš, že by ho Jim našel, kdyby se pro něj zkusil potopit?” ptala se Titty. Jako když jsme vloni v létě ztroskotali s VLAŠTOVKOU.”

“Hlavně jestli se kotva nezabořila do bahna,” řekl John.

“Museli by ji vytáhnout drapákem. Jim už pozná, kde se potopila. Ale drapák si bude muset někde vypůjčit. A někdo by ji mohl najít dřív”

“Škoda že vůbec odejel na břeh,” litovala Zuzana. Jinak by se nic takového nestalo.”

“Víte co, uklidíme tu,” navrhoval John. “U kormidla je lan jako na rybářském trhu. Uložíme je, než se Jim vrátí.

Určitě si to sem přihrne, jen co se zvedne mlha. Dáme to tu do pořádku, ať je všechno přesně tak, jako než odešel, i když jsem mu ztratil tu kotvu a řetěz.”

“Ten zmatek jsme tu nadělali, protože jsme ti chtěli rychle najít lano,” vysvětloval Roger.

“Tak sebou hoďte,” řekl John, “a stočte pořádně všechna lanka. A vy tlučte do pánve, první námořníku, ať každý pozná, že tady kotví loď.”

Svinuli jedno po druhém všechna lanka, otěže kosatky a stěhové plachty, zadní otěž a pak převinuli i velký kotouč hlavní otěže, kterou stáhl Roger z páky kormidla. Za chvíli byl u kormidla zase obvyklý pořádek a námořníci znovu trpělivě čekali, až vítr zazené mlhu, poslouchali vzdálené zvonění zvonů na zakotvených parnících a houkání majákové lodi na moři. Roger hrál chvíli na foukací harmoniku. Zuzana byla celá šťastná, že už zas pevně zakotvili loď. Titty vzpomínala, jak ztroskotali s VLAŠTOVKOU, a John sklíčeně uvažoval, jak vysvětlí kapitánovi, že přišel o kotvu i řetěz. Že ho jen nenapadlo, aby řetěz trochu povolil, než je začala unášet voda! A že ještě na smůlu tak uklouzl! Jak se jednou řetěz začal řítit takovou rychlostí ven, nebyl už opravdu k zastavení. Aspoň že teď udělal to nejlepší, co se udělat dalo, a spustil přenosnou kotvu, i když na trochu krátkém laně. A teď už se nedá dělat nic, jen klidně sedět a čekat, dokud se nevyjasní a Jim se nevrátí, aby vyslechl všechny ty špatné zprávy.

“Bim! Bim!”

To zvučné hluboké zazvonění je řádně vyděsilo, protože se ozvalo z mlhy za jejich zádí. Všechny zvonce, vyzvánějící na zakotvených parnících, se zatím ozývaly před nimi, o kus výš v přístavu.

“Co to je?”

“Asi nějaká jiná plachetnice,” řekla Zuzana. “Tluč do té pánve, Titty, nebo mě k tomu pusť.”

“Musí kotvit, jinak by nezvonila,” řekl John.

“Bim! Bim!”

John vstal a zahleděl se do mlhy.

“Poslouchejte! Poslouchejte pořádně! Třeba je uslyšíme mluvit.”

“Bim!”

“Bim! Bim!”

“Mně to připadá jako ten zvon, co jsme slyšeli ráno,”

ozval se Roger. “Na té boji. Víte, jak říkal Jim, že nejsou dost velké vlny, aby se pořádně rozhoupal.”

“Tahle loď přece nemůže kotvit,” řekla Zuzana. Je o moc blíž.”

“Bim! Bim!”

Roger se vykláněl z kormidelního prostoru a díval se do šedé mlhy pod lodním bokem HASTRMANA, což bylo taky jediné, co v téhle mlze mohl vidět.

“Tady je mnohem menší proud,” řekl. Ještě před chvílí se kolem nás voda jen hnala,”

“Buď chvilku zticha.”

“Bim!”

“A teď už tu není proud vůbec,” řekl Roger.

“Cože?” vykřikl John. Zprvu skoro neslyšel, co Roger říká. Potom si chvíli neuvědomoval dosah těch slov. Podíval se také dolů do vody. A pak rychle vylezl z kormidelního prostoru a rozběhl se na příď. Co se to proboha děje?

Podíval se na kotevní lano. Bylo tak napjaté, že vypadalo jako drát. Voda proudila kolem a čeřila se před lodní přídí. Najednou lano povolilo, znovu se napjalo a zase povolilo. Vlnky se utišily a hladina vypadala skoro nehybně, jako by HASTRMAN kotvil v klidných vodách.

“Bim!”

“Musí to být plachetnice,” řekla Titty a rázně zabušila do pánve.

“Mám zahrát na harmoniku?” ptal se Roger.

“Nechceme přece, aby do nás vrazili.”

John ho skoro neslyšel. Co se to vlastně stalo s tou kotvou? Pod přídí HASTRMANA se už hladina skorém ani nečeří, A přitom se vlny určitě valí z přístavu. To znamená, že HASTRMAN se pohybuje spolu s nimi. Ano. Kotevní lano teď viselo kolmo natažené, přesně tak jako předtím řetěz. John je začal zoufale vytahovat na loď.

“Hej, Zuzano! Pojď mi pomoct. Ale rychle!”

“Co se stalo?” Zuzana už stála vedle něj, “Chytni lano a táhni je se mnou. Tak a teď! Hej!

RupL. Už stoupá.”

“Ale proč?” ptala se udýchaně Zuzana, “Přece snad nechceš vytáhnout kotvu?”

“Musím,” odpověděl jí John. “Nechytila se. Něco se s ní jistě stalo.”

“Bim!”

Zazvonění se teď ozvalo docela zblízka. V

kormidelním prostoru tloukla Titty jako divá do kuchyňské pánve a Roger vyhrával na foukací harmoniku první tóny anglické hymny. Z vody najednou povyskočila s prudkým trhnutím přenosná kotvička, která nebyla zdaleka tak těžká jako hlavní kotva, ponořená teď kdesi u dna.

“Podrž ji, Zuzano, a já se podívám, co se stalo,” řekl John. “Kotva se nám složila! Zas za to můžu jen já.

Vysmekla se jí závlačka. Asi jsem ji nedokázal pořádně zastrčit. A myslel jsem, že jsem ji upevnil dobře”

“Bim!”

“Pomoz mi táhnout. Musíme vyndat kotvu na palubu.”

Po strašném zápolení vytáhli kotvu na loď. Na první pohled bylo vidět, proč se nezachytila na dně. Vyvlékla se jí závlačka a příčné rameno se složilo.

“Bim!”

Tentokrát se zazvonění ozvalo tak zblízka, že John se Zuzanou se na přídní palubě rychle ohlédli a zadívali se do mlhy. Zuzana držela kotvu a John zastrkával zpátky příčné rameno.

“Bim!”

U kormidla kdosi pronikavě vykřikl. Hymna najednou ztichla uprostřed sloky.

“Johne! Johne! Už je to tady!”

Z mlhy za zádí se vynořilo cosi obrovitého. Byla to velká, červeně natřená klec, podobná obrovské kleci na papouška, nahoře zašpičatělá a umístěná na kulatém voru.

Nahoře byla ke kleci připevněna svítilna, a když se teď na ni dívali, viděli, jak ve svítilně vyskočila tenká čárka bílého světla, zmizela a znovu vyslcočila. Byla to boje. V té kleci bylo cosi velkého a černého - zvon.

“Bim!”

“Že se to k nám ale žene rychle!” řekl Roger.

“Podívejte se, jaké to má před sebou vlny.”

“Vrazí to do nás!” křičela Titty, “Vždyť se nepohybuje ta boje,” řekl John. “Ale my!”

Propluli kolem boje a vyhnuli se jí o jediný yard. Když k ní měli tak blízko, že se jí mohli skorem dotknout, uhodilo do zvonu těžké kladivo a do uší jim zadunělo melancholické “Bim!” V rychlosti si přečetli veliký bílý nápis na straně klece KONEC POBŘEŽÍ. Vzápětí jim už boje zmizela v mlze a další “Bim!” se ozývalo z prázdnoty, “Ach Johne!” zděsila se Zuzana. “To byla přece boje, co označuje konec pobřeží! Jsme na moři!”

Kapitola IX

POSLEPU MLHOU

Jsme na moři To byla přece boje, co označuje konec pobřeží”

V kormidelním prostoru na sebe užasle pohlédli Titty s Rogerem. Zaslechli Zuzanina slova a zahlédli i obrovskou boji s železnou klecí a rozeznělým zvonem. Na vlastní oči si přečetli nápis KONEC POBŘEŽÍ. Teď jim však boje zmizela v mlze a neviděli o nic víc ani o nic méně, než když kotvili v přístavu nedaleko boje označující severní stupeň a naslouchali všem těm zvukům z felixstowských doků a zvonům na parnících.

“To snad není možné,” řekl Roger.

“Asi už to tak bude,” usoudila Titty.

Upřeně se zadívali do mlhy, co dělá John a Zuzana. Z

paluby zaslechli řádné bouchnutí kotvy. Viděli, jak John spouští kotvu přes příď a jak potom se Zuzanou povolují lano. “Bim! Bim!” doléhalo sem z boje čím dál tišeji a kupodivu se ozývalo co chvíli odjinud. Tu bylo slyšet za přídí, tu zase z pravoboku, pak z levoboku a zase za přídí, “Ta kotva je nám nanic,” slyšeli Johna. “Moc velká hloubka Lano nestačí”

“Třeba se zase rozpojila,” řekla Zuzana a oba začali tahat za lano, jako kdyby jim šlo o život, a za chvíli znovu vyzvedli kotvu k přídi.

“Ti mají ale naspěch!” řekla Titty.

“Zuzana je úplně vedle,” poznamenal Roger.

“Oba jsou z toho celí pryč,” řekla Titty.

“Spouštějí znovu kotvu,” všiml si Roger.

“Kterým směrem je vlastně moře?” ptala se Titty.

“Tamhle.”

“To snad ne Slyším odtamtud vlak Moře musí být na druhé straně.”

“Ale teď je zase vlak tímhle směrem”

Rozepři vyřešilo na chvíli táhlé houknutí majákové lodi, jenže příští houknutí se už opět ozvalo úplně odjinud.

Johne,” volal Roger. Jaktože se ty zvuky pořád otáčejí?”

“Loď víří s proudem,” odpověděl mu John. “Poslyš, Zuzano měli bychom to zkusit ještě jednou..,”

“Točíme se jako káča,” řekl Roger, “Ano,” řekla Titty. Také si toho už všimla. Když se prve zvedl vítr, nebylo to zvlášť znát ani v přístavu, ale teď se sem hnaly z mlhy nejprve z jedné a pak zas z druhé strany drobné hladké vlnky, HASTRMANŮV stěžeň se kymácel ze strany na stranu a Titty si uvědomila, že se pokouší dýchat ve stejném tempu, jakým se houpe loď. Bylo to moc divné a trochu strašidelné.

“Jim se pořádně navesluje, než nás dohoní,”

poznamenal Roger.

“Ano,” řekla Titty znovu, Hlava ji nijak zvlášť nebolela, ale měla pocit, že se jí napjala kůže na čele. Je to tou mlhou, nebo najednou špatně vidí? Co to tam dělají na přídní palubě? Pořád ještě vytahují lano. Ale vždyť už dvakrát spustili kotvu. Tak ji nejspíš vytahují znovu. A Zuzana se musí každou chvíli něčeho přidržet, To se HASTRMAN jistě pořádně kymácí. Roger to říkal taky, takže se to nezdá jen jí. Najednou slyšela zcela zřetelně Johna: “Nedá se nic dělat. Nenecháme ji přece jen tak kinklat u lodi. Už jsem připravil Jima o jednu kotvu.

Vyndám si ji radši na palubu a přichystám ji, aby se dala zas rychle spustit.” A pak se ozvala Zuzana: “Slíbili jsme, že nevyplujeme z přístavu.” A na to řekl John: “Víš, že jsme to nechtěli. Vzchop se, Zuzano, a pomoz mi trochu. Musím se podívat na mapu a pokusit se zjistit, kde vlastně jsme” Pak už zas vytahovali lano, kotva dopadla s žuchnutím na palubu a Titty viděla, jak se nad ní John shýbá, přivazuje ji a stáčí lano. Zuzana přešla znovu na záď a cestou se přidržovala madla na střeše kajuty. Roger šťouchl Titty do lokte.

“Zuzana se nám tu určitě rozbrečí,” zašeptal.

“Tak se na ni nedívej,” řekla mu Titty.

Roger se však ani nemusel dívat jinam. Zuzana se nemínila lehko vzdát. Je přece moc velký rozdíl, jestli se svěřuje Johnovi, anebo mluví s Titty a Rogerem. Pohodila hlavou, vrátila se ke kormidlu a energicky se zeptala Titty, proč už nebouchá do té pánve. Titty rychle praštila do pánve a hned jí bylo trochu veseleji.

Vzápětí zaslechla Johnův hlas z kajuty a podivila se, jak jí úplně ušlo, že se protáhl přídním poklopem dolů.

“Zuzano! Kde je ta mapa Harwiche? Víš, jak jsme se na ni dívali včera večer.”

Zuzana se zhluboka nadechla a sešla za ním po schůdkách.

Titty a Roger znovu osaměli u kormidla.

“Myslíš, že bych měl ještě chvíli hrát, Titty?” zeptal se Roger. “A poslyš, co bys řekla, že asi podniknou?”

Dole v kajutě nazvedl John na levé palandě matraci, přidržel si ji hlavou a obracel jednu mapu po druhé

Spithead Selsea Bili Od Owers po Beachy Head Od Beachy Headu po Dungeness Newhaven a Shoreham

Langston a chichesterské přístavy Od Doveru po Dungeness Jako by tu byly všechny námořní mapy, jen ta, kterou potřebuje, ne.

“Zuzano,” volal, “nemůžu ji najít.”

Jim ji uložil pod protější matraci,” řekla Zuzana. “Chtěl se podle ní dneska plavit do Ipswiche”

John pustil matraci, kterou držel hlavou, Zuzana mu nazvedla další a už byla mapa na světě. John si ji rozložil na stole v kajutě, půl minuty ji bedlivě studoval a najednou zjistil, že ji má obráceně, Tváře mu zahořely, ale Zuzana si naštěstí ničeho nevšimla. Nesmí se před ní prozradit, že má také strach.

Od kormidla sem dolehlo bohatýrské zabušení do kuchyňské pánve a Roger volal dolů: “Neměl bych zase chvíli hrát? Titty říkala, abych se radši zeptal.”

John vzhlédl. Místo na Rogerovu otázku odpověděl vlastně na Tittino bubnování.

“Copak kotvíme?” řekl zamračeně. “Máme houkat na mlhový roh, a ne zvonit.”

“Já vím, kde je,” řekl Roger. Přihnal se dolů do kajuty, protáhl se dovnitř a vytáhl ze skrýše za rezervními námořnickými holínkami dlouhý, zeleně natřený mlhový roh. Jak se na něj fouká?” Najednou objevil na konci dlouhého pístu měděný knoflík, vytáhl jej a zase zastrčil, “Vždyť to nehouká,” zarazil se.

“Uvidíš, že to půjde,” řekl mu John. “Vytáhni ho až do konce a zkus ho pomaličku zasunovat.”

Kajutou náhle otřásl ohlušivý řev.

“Tohle uslyší každý na sto honů,” radoval se Roger.

“Jenomže s tím jdi radši na palubu,” řekl mu John.

“Hej, Titty, nech už toho tlučení. Budete se teď střídat s Rogerem u mlhového rohu, a jestli zaslechnete jinou loď, houkejte jako diví.”

Vystoupil do poloviny schůdků a rozhlédl se mlhou.

Nikde však nebylo vůbec nic vidět. Sešel zas dolů do kajuty, kde si Zuzana bezradně prohlížela mapu.

“Vůbec nepoznám, co je zem a co voda,” řekla Zuzana.

“Ale co by nám to bylo platné, copak můžeme něco dělat?”

“Tadyhle jsme kotvili,” řekl John a ukázal prstem.

“Tohle je molo, kde vystoupil Jim, a tohle ta placatá boje. A voda nás musela odnést až sem ledaže by tu byla ještě nějaká jiná boje s nápisem KONEC POBŘEŽÍ. Ale to asi sotva. Určitě to musí být ta boje, co jsme viděli. A Jim povídal, že odlivové proudy se valí na severovýchod

Musíme být někde tady..”

O kus dál táhle zahoukala majáková loď, jako by chtěla Johnovi připomenout, že tam pořád ještě je.

“Nejspíš nás to unáší k majákové lodi Podívej. Tady je vyznačená Ale co je s tebou, Zuzano?”

“Pusť mě,” vyhrkla Zuzana. “Musím rychle na palubu.”

John ustoupil a Zuzana, tápala skoro poslepu k schůdkům a rychle vylezla nahoru ke kormidlu.

John se za ní užasle díval. Ne. Není přece možné, že by Zuzana najednou dostala mořskou nemoc. Vždyť se loď tolik nehoupá zdaleka ne tolik, jako kolikrát VLAŠTOVKA. A tu se sám najednou prudce chytil stolu.

Že by přece jen bylo trošičku vlnobití?

“Poslyš, Zuzano,” volal. “Není ti nic?”

“Ne ale radši nezůstávej v kajutě. Pospěš si a pojď honem na palubu.”

Zuzana mu však mohla domlouvat jak chtěla, aby si pospíšil, všechno marné. Určitě by se byl vyznal v těch námořních mapách lip, kdyby se na ně díval každý den. Na normálních mapách, kde jsou silnice vyznačeny červeně a řeky modře, se člověk zorientuje snadno, ale námořní mapy jsou docela jiné. Země a moře na nich vypadají skoro stejně.

Ještě štěstí, že mu Jim včera tuhle mapu ukázal. Ta prázdná plocha je zem, i když by si to John jakživ nemyslel, protože na ní nebyly zakresleny žádné silnice. Tahleta tlustá čára označuje okraj, kam nejdál dosahá příliv anebo odliv? A tyhlety přerušované čáry ohraničují mělčiny, Jim přece povídal, že ta stínovaná místa na moři uprostřed přerušovaných čar jsou mělčiny, které za odlivu vystupují z vody. A ty ostatní jsou asi ještě horší, protože se skrývají kousek pod hladinou. A co jich tu jen je! A bojí taky. Na námořní mapě byly kresbičky těch bojí a vedle nich písmena, “Č” nebo “B” nebo “ČB, kostk.”, což asi znamenalo černobíle kostkovanou boji. Aspoň to docela jasně vyplývalo z kresbičky boje, která vypadala spíš jako vlajka vyvěšovaná za moru a byla označena “Č. B.

kostk.”

Po celou tu dobu mu táhlé houkání z CORKU, opakované čtyřikrát za minutu, připomínalo, že HASTRMAN nekotví na jednom místě, ale pluje pořád dál a dál. A všude kolem jsou zřejmě mělčiny. Některá mají i jména - Andrews, Platters, Cutler a Cork. A pak je tu plno mělčin, které se ani nijak nejmenují. “Nejlepší je vyplout na moře a zůstat tam,” povídal přece včera Jim. Škoda že tady Jim není a nevelí lodi. Jenomže to by se bylo nic takového nestalo. Kde říkal Jim, že je bezpečno? U majákové lodi CORK, Musí to být někde tady a John si ukázal prstem na čáru, která vypadala jako široká volná silnice mezi hrozivými mělčinami do hlubokých vod.

A v tu chvíli se strhl několikerý hluk najednou. Z

majákové lodi se ozývalo hlasité “Bé - é - é - é,” nahoře u kormidla najednou zahučel mlhový roh a potom vykřikla Titty.

“Tamhle je další boje!”

“Kde? Kde?” volala Zuzana.

“Tamhle. A teď zmizela. Byla taková flekatá.”

John vyskočil na schůdky, vystrčil hlavu nad střechu kajuty a rozhlížel se do šedé mlhy, v níž teď nebylo vidět vůbec nic.

“Jaký měla tvar?” ptal se, “Myslím, že čtverhranný,” řekla Titty.

“Já ji vůbec neviděla,” křičela Zuzana.

Roger vytáhl píst mlhového rohu, co nejdál dosáhl, a pak jej zastrčil. Mlhový roh zařval, že snad ani nebylo možné, aby jim nikdo neodpověděl. Ale přece se jako odezva ozvalo z mlhy jenom pravidelné houkání majákové lodi,

“Je teď o moc blíž, než byla,” hlesla Zuzana.

John sešel znovu do kajuty. Čtverhranná boje, flekatá, říkala Titty. Horečně hledal na námořní mapě obrázek čtverhranné boje. Našel jeden, pak druhý a za chviličku třetí.

Boje znamenají přece mělčiny. A je jich tu kolem jako máku. Co mají vlastně udělat? Co by teď asi podnikl Jim? A co by v téhle chvíli čekal od něj, od Johna? Aby se nechal takhle unášet vodou a čekal na strašné zaskřípění pod kýlem, které by jim prozradilo, že loď narazila na dno? Představil si, co by se asi stalo, kdyby HASTRMAN ztroskotal. Jak by se nachýlil ke straně, zvedl a potom převrátil. V duchu už před sebou viděl proražené lodní stěny a písek s hnědou vodou valící se dovnitř.

Na palubě kdosi vykřikl, nebo spíš zaječel.

“Tamhle je další boje! A jaká velká!”

“Narazí do nás!”

“Johne! Johne!”

John se vrhl ke kormidlu, a jak běžel, uhodil se do hlavy, ale ani to necítil. Boji uviděl docela jasně. Z mlhy se najednou vynořila obrovská, nahoře zploštělá klec se svítilnou a blížila se ke středu lodi. Byla od ní na dvacet yardů na patnáct na deset

John popadl kormidlo, které teď bylo úplně k ničemu, a zacloumal jím, tak jako kdysi dávno, když se snažil pohnout v bezvětří droboučkou VLAŠTOVKOU.

“Honem si vem záchranný kruh, Zuzano,” křičel. “Po tomhle nárazu praskne loď jako skořápka.” Rozběhl se k přídi, strhl záchranný kruh, hodil jej ke kormidlu a rychle se snažil popadnout lodní hák. Titty sebrala palubní mop, ale stejně už by nestačili ochránit loď před nárazem. Vlastně se už nedalo stačit vůbec nic a všichni čtyři jen zadrželi dech a čekali, jak ta obrovská železná boje vrazí do tenkého dřevěného boku HASTRMANA.

K srážce však nedošlo. HASTRMAN se pomalu otáčel v mořském proudu a právě v poslední chvíli se obrátil.

Nestvůrná boje je minula tak o čtvrt yardu a Titty ji zoufale odrážela palubním mopem. Za chviličku už byla boje na deset yardů daleko potom na patnáct na dvacet

A netrvalo dlouho, zmizela jim v mlze.

Ježkovy oči!” řekl Roger.

“Ach Johne!” zvolala Zuzana.

V tu chvíli se John rozhodl.

“Takhle už se nemůžeme nechat unášet,” řekl. “Vždyť nemůžeme kormidlovat, ničemu se vyhnout a do příští boje bychom taky vrazili naplno.”

“Ale co si počneme?”

“Budu muset vztyčit nějaké plachty.”

“Myslíš, že by si to Jim přál?”

“Vždyť je to jediné, co můžeme podniknout. Když nás takhle unáší voda, jsme úplně bezmocní. A nejsou tu jenom boje. Co nevidět se třeba budeme muset vyhýbat parníku. A když nepoplujeme pod plachtami, ani se mu vyhnout nedokážeme.”

“A budeš je umět vztyčit?”

“Snad,” řekl John. “Včera, když se na mě díval Jim, jsem si věděl s plachtami docela dobře rady, a Jim je naštěstí připravil. Hlavní plachtu určitě nějak vztyčím. Aspoň tak, aby loď plachtila a dala se kormidlovat. A kosatka je jenom svinutá. Ta se rozvine docela snadno.”

“Mohl bych ti jít pomoct?” ptal se Roger.

“Ty seď a ani se nehýbej,” nařídila mu Zuzana.

Napjatě se dívali od kormidla, jak John přelézá po střeše kajuty k přídi. Viděli ho, jak zatáhl nejprve za jedno a potom za druhé lanko, aby se přesvědčil, jestli našel to pravé. Střídavými pohyby obou rukou začal lanko přitahovat. Vrchol hlavní plachty se uvolnil a obrovská červená plachtovina začala stoupat k stěžni. Najednou se zarazila. John přelezl na záď a uvolnil vazák asi v polovině vratiráhna. Zuzaně a Titty bylo sice pořádně zle, ale přiskočily a začaly uvolňovat vazáky, které měly hned nad sebou. Plachta teď byla volná, veliký záhyb se jí najednou naplnil větrem, vzedmul a zase splaskl. John začal znovu tahat za lanko a obrovská plachta pomalu stoupala na stěžeň a nadouvala se ve větru. Vtom se znovu zarazila. “Drží ji tamhleta otěž! Uvolněte ji!” “Otěž? Ale která?” “Tamhleta.

Na pravoboku.”

John znovu zatáhl za lanko. Třepetající se plachta ho na chvilku úplně zakryla. To už vystoupila na samý vrchol stěžně a znovu viděli Johna, jak se celou svou vahou opírá do zvedacího lanka, zrovna tak jako to dělal Jim Brading.

Rychle lanko uvázal a vrhl se k dalšímu. Vratiráhno o kousek pokleslo a plachta se vyrovnala. HASTRMAN se trochu naklonil.

“Co mám dělat, Johne?” křičela Zuzana. “Ta plachta strašně táhne.”

“Povol jí trochu hlavní otěž,” volal John. Sám se teď sehnul a rozvazoval zkroucené lanko kosatky. Kosatka se najednou rozvinula a zatřepetala ve větru. “Přitáhni jí otěž.

Tady na té straně. Ať se tak netřepetá.” “Tuhle, Titty,” radil Roger.

“Já vím! Radši sem pojď! A pomoz mi! Jde to strašně ztěžka.”

Oba přitahovali ze všech sil otěž a kosatka se konečně přestala třepetat. HASTRMAN plul opět pod plachtami.

John si trochu oddechl, stočil na přídní palubě zvedací lanko a uložil je u paty stěžně.

“Pojď kormidlovat,” zavolala na něj Zuzana. “Nevím, jak nabrat směr.”

“Kam plujeme teď?” ptal se John, jak běžel po boční palubě na záď.

“Vždyť já vůbec nic nevidím,” odpověděla Zuzana.

“Pozor, Rogere, uhni,” volal John, seskočil ke kormidlu a Roger mu rychle ustoupil k závětrné straně kokpitu.

John se podíval okénkem, které Zuzana pečlivě vyčistila, aby bylo dobře vidět na kompas. Růžice se pohupovala k severozápadu.., severoseverozápadu a znovu k severozápadu Ale Jim přece říkal, že je proud ponese k majákové lodi CORK severovýchodním směrem.

A přitom plují na severozápad.-..

John skočil k hlavní otěži a začal ji co nejrychleji povolovat.

“Povol ji, Zuzano. Rychle ji povol. Hned teď Ještě kus. Pospěš si. Plujeme přímo k mělčinám u pobřeží.”

Uvázal otěž a uchopil kormidlo. Pravidelné houkání majákové lodi se teď ozývalo před nimi, a ne už po boku lodi. Pozorně sledoval ručičku kompasu Severozápád

severoseverozápad

sever

severoseverovýchod

severovýchod. Pohlédl na třepetající se vlaječku na vrcholu stěžně, kterou bylo v té mlze sotva vidět. Vlála teď přímo před stěžněm.

Johne,” řekla Zuzana, “když to víš tak jistě, že je tím směrem země, proč tam rovnou nezamíříš a nepřistaneš někde u břehu?” Všichni tři na něj pohlédli.

“To nejde,” vysvětloval John. Jedině bych s HASTRMANEM ztroskotal. A už jsem připravil Jima o kotvu s řetězem.”

“Podle mého bychom to měli zkusit,” řekla Zuzana.

“Vyloučeno,” řekl John skoro rozzlobeně. Jdi se podívat na mapu. Ještě bychom narazili někde daleko od břehu do skal a ani v té mlze nepoznali, kam plavat.” “Maminka by určitě chtěla, abychom to zkusili” Já myslím, že ne A tatínek by to rozhodně nechtěl. Pochop, Zuzano, dokud se nestane nic HASTRMANOVI, nestane se nic ani nám. Ale jestli ho někde roztříštíme o skály, může to dopadnout zle. Musíme se hlavně držet co nejdál od břehu a vůbec od všeho. Ta mlha přece nemůže trvat věčně Dávej pozor, a jak něco uvidíš, zavolej. Ať už uvidíš co chceš”

HASTRMAN teď plul docela hladce a tichounce si to svištěl vodou. John kormidloval, díval se co chvíli dolů a zase nahoru, na kompas a skoro neviditelnou vlaječku, která se jim třepetala vysoko nad hlavou. Zuzana, Titty a Roger se snažili, seč byli, prohlédnout tu hustou mlhu. Každé čtyři minuty majáková loď CORK táhle zanaříkala: “Bé ,- é - é -

é” A posádce na palubě HASTRMANA se zdálo, že každé to tklivé zabečení se ozývá o kus blíž než posledně.

Kapitola X

NA ŠIRÉ MOŘE

Zuzana prožívala ty chvíle ze všech nejhůř. John měl co dělat, aby ukormidloval loď, protože vítr jim vál přímo za zádí a každou chvilku se mohla stočit plachta a přehoupnout ráhno. Titty s Rogerem se dívali do mlhy a dávali pozor, jestli se nablízku zase neobjeví další železná boje. Zuzana však musela pořád myslet na Jima Bradinga, jak zoufale vesluje sem a tam po místech, kde zanechal HASTRMANA.

Co udělá, až zjistí, že mu loď uplavala? Nezatelefonuje mamince do Pin Millu? Když si představila maminku, jak zvedá telefon a dovídá se, že Jim Brading, který si vzal na starost její děti, nemá ponětí, kde vlastně jsou, zůstala chvíli jako omráčená. Maminka je pustila s Jimem Bradingem jen proto, že jí všichni slíbili, že nevyplují z přístavu. A teď tu poslepu plují s tak velkou lodí, na jaké ještě jakživi neplachtili. Maminka by je nikdy nepustila samotné na velké lodi, jako je HASTRMAN, ani po přístavu za úplného bezvětří a nejslunnějšího počasí. A oni jsou už zatím kdovíkde za přístavem a plují pořád rychleji hustou dusivou mlhou a v čím dál tím silnějším větní. Opravdu ani nemohli svůj slib víc porušit.

“Bé - é - é - é” Táhlé bečení majákové lodi se ozývalo pořád blíž a blíž.

Roger najednou sklouzl ze svého místa v kormidelním prostoru a vytáhl dlouhou násadu mlhového rohu. Když vztyčoval na HASTRMANOVI plachty, konečně vyplouvali a Roger horlivě vyhlížel další boji, aby včas varoval Johna, úplně ve všem tom ruchu a shonu na mlhový roh zapomněl.

“Kolikrát mám teď zahoukat?” zeptal se a pohlédl na Johna.

John ho neslyšel. Strašně rychle se blížili k té majákové lodi a John horečně přemýšlel, co teď. Musí se opravdu rychle rozhodnout.

Odpověděla mu však Titty. Hlava jí třeštila a bála se, že bude zvracet, ale o signálech za mlhy toho věděla dost.

“Třikrát,” řekla Rogerovi. “Plachetnice plující s větrem za zádí houká třikrát. Vzpomeň si na PETRA KACHNU.”

Roger zasunul násadu a vyděsil Zuzanu příšerným dlouhým zahoukáním. “To je ale pořádný roh,” řekl, vytáhl píst a znovu jej zastrčil. Potom zahoukal ještě jednou, zarazil se a naslouchal.

“Někdo nám třeba odpoví,” řekl, 2 mlhy se však žádná odpověď neozvala žádná, jen táhlé kvílení neviditelné majákové lodi.

Vítr teď vál mnohem prudčeji. Drobné vlnky se změnily ve vlnobití a na mohutných vlnách, které se valily z mlhy, nazvedávaly záď HASTRMANA a zase mizely v moři, se co chvíli zpěnila bílá vodní tříšť.

“Poslyš, Zuzano,” řekl John. “Takhle už dál plout nemůžeme. Jsme určitě docela blízko té majákové lodi a za ní leží další mělčiny. Posaď se ke kormidlu a já se zajdu ještě jednou podívat do kajuty na mapu. Hlavně dej pozor, ať se ti neotočí plachta. Vítr nám vane rovnou za zádí, takže ji moc lehko neudržíš. Sedni si z téhle strany, ať vidíš na kompas.”

Zuzana se chopila kormidla. John jí ukázal okénkem na růžici kompasu. “Máme prakticky jihozápadní vítr Snaž se co nejvíc držet směr Ale dej pozor na to přesmeknutí.”

Zuzana sledovala růžici kompasu. Jen aby jí pořád tak klidně ukazovala bodem označeným písmeny SV proti tenké černé rysce na kompasovém pouzdru. Růžice se však vychýlila na jednu stranu a pak zase na druhou.

Hlavní otěž najednou povolila a plachta se zatřepetala.

Ráhno se začalo stáčet do lodi. John rychle uchopil páku kormidla, ráhno se znovu přehouplo nad vodu a otěž se s trhnutím napjala.

“Strhl jsem to v poslední chvíli,” řekl John. “Musíš dávat větší pozor.”

“Zůstaň radši u kormidla sám,” prosila ho Zuzana. Já donesu z kajuty mapu.”

Slezla po strmých schůdkách do podpalubí. Ještě se však ani pořádně nepostavila na podlážku a nechytla oběma rukama stolku, když začala prudce naprázdno polykat, jako kdyby už dávno nic nepila. Připadalo jí, jako by v kajutě nebylo ani trochu vzduchu vlastně jako by tu nebyl vůbec žádný vzduch. Snad ještě nakonec nedostane mořskou nemoc a přece ústa se jí otvírala a strašně zatoužila po vzduchu Ano, nutně musí na vzduch Pohlédla nad schůdky nahoru do mlhy Viděla Johnova ramena, jak se naklánějí kupředu a pohupují se ze strany na stranu před šedým pozadím Kdyby se jí aspoň tak nekymácela podlaha pod nohama Uklouzla a sedla si na palandu Ale bylo jí ještě hůř Křečovitě se zachytla stolku, který byl připevněn k podlážce, ale jako by před ní ujížděl, a pokusila se vstát. Rychle. Musí si pospíšit. Zůstat tu ještě minutu, kdovíjak všechno dopadne. Kde je ta mapa? Mapa sklouzla ze stolku a spadla. Zuzana po ní sáhla, rychle ji popadla, rozběhla se ke schůdkům a honem vylezla ven

“Poslyš, neudělala sis něco?” ptala se jí Titty.

“Ne, nic mi není,” řekla Zuzana, rychle polykala a zhluboka se nadechovala mlhy. Hned jí bylo o něco lépe.

Třeba se zase jen zbytečně vyplašila. Ale stačilo jen se podívat hluboko pod schůdky do malé kajuty, a znovu se jí začalo dělat zle. Nesmí se dívat dolů. Musí se dívat před sebe, do té mlhy na boje a majákové lodě Kdo by se postaral o ostatní, kdyby se jí něco stalo?

Slyšela, jak John něco říká, ale měla dojem, že na ni mluví z veliké dálky. Třeba už mluví kdovíjak dlouho. Co to povídá? Ne Ne To přece nemůže myslet vážně

“Za majákovou lodí leží mělčiny Je jich tam spousta

Směrem k pobřeží taky a tamhle je určitě to místo, jak říkal Jim, že tam ztroskotala ta plachetnice” Ukázal do mlhy.

“Ale mezi mělčinami vede bezpečná cesta. Je dost široká i pro velké parníky, a když se neodchýlíme moc k severu”

“Ale to přece nemůžeme To nejde.” Zuzana skoro plakala.

“Musíme se prostě dostat za mělčiny,” vysvětloval jí John. Jinak nám hrozí velké nebezpečí. Jenom se podívej sama na mapu”

Zuzana se vytřeštěně dívala na mapu, a jak jí držela v ruce, třepetal se jí papír divoce ve větru. Mohla si oči vykoukat, ale jako kdyby se dívala na prázdný list. Oči jí prostě vypověděly službu. Co to vlastně chce John podniknout? Kde říkal, že jsou? John mluvil tiše, skoro jako by přesvědčoval sám sebe, a ne ji. A tu se kousíček za ní znovu rozeřval mlhový roh.

“Dej pokoj, Rogere!” rozzlobila se Zuzana.

“Musím přece zahoukat ještě dvakrát,” namítal Roger.

Jinak si budou myslet, že plujem těsně k návětří.”

“Ale kdo?”

“Každý, kdo nás uslyší,” vykřikl Roger, stlačil násadu a mlhový roh znovu zařval až hrůza.

“Jen ještě jednou,” omluvně řekl Roger, jak vytahoval násadu, “To už je z toho trojího zahoukání poslední.”

Zuzana přistrčila mapu k Johnovi a zacpala si uši.

Konečně mohla zas v tichu poslouchat Johna, a ten pořád ještě vykládal. “Zastavit nemůžu,” říkal. “I kdybychom neměli plachty, odnesl by nás proud. Vidělas, jak se hnal kolem bójí. Zahnat nás na mělčiny, tak ztroskotáme, než vůbec stačíme něco podniknout. A kdybychom pluli dál až za majákovou loď, narazíme zase na mělčiny za ní.

Vzpomeň si, co vyprávěl Jim o tom chlapíkovi, který přišel o loď. Říkal přece, že jak se dostane loď do nebezpečí, má se držet co nejdál od mělčin. Vyplout na moře a zůstat tam.

Být teď Jim s námi na HASTRMANOVI, určitě to tak udělá. Vyplul by co nejrychleji na moře a nevrátil by se, dokud by nebylo vidět. Když zakormidlujeme trochu k jihovýchodu Podívej se na mapu a uvidíš”

“Ale vždyť ani nevíš, kde jsme”

“Vím. Určitě se blížíme k majákové lodi. Poslechni si ji.”

“Bé - é - é - é”

“Ale to přece nemůžeme”

“Nic jiného nám nezbývá,” řekl John.

“Vždyť jsme slíbili, že nevyplujeme na moře” Zuzana zaúpěla a odvrátila se. Titty a Roger se na ni dívali a ona nedokázala pohledět do jejich tázavých obličejů.

“Schválně jsme to přece neudělali,” řekl John. “Ale na moři už jsme a vrátit se v té mlze nemůžeme. Zkusit to, tak určitě s HASTRMANEM někde ztroskotáme. Jako kdybychom zkoušeli projít v nejčernější tmě úzkými dvířky.

Ale když zamíříme na druhou stranu, máme dveře dokořán otevřené. Vidíš to přece sama. Jestli poplujeme na východojihovýchod, bezpečně proplujeme. Na míle kolem tam nemáme do čeho narazit. Nic lepšího si prostě nevymyslíme, takže nám taky nic jiného nezbývá, Poplujeme na jihovýchod a ještě trochu východněji a všechno dobře dopadne. Ale musíme to podniknout hned, jinak bude pozdě. Ta majáková loď je strašně blízko”

“Bé - é - é - é”

Majáková loď CORK se svými signály, opakovanými po každých patnácti vteřinách, jim teď připadala jako obrovské tikající hodiny, které je upozorňují, že nemohou své rozhodnutí odkládat věčně,

“Když jsme už jednou slib porušili, stejně ho nemůžeme dodržet,” řekla Titty.

“Není tamhleto další boje?” všiml si John. “Tamhle naproti. Dívejte se pořádně. Já musím sledovat kompas a plachtu”

“Nemohl bych ještě zahoukat na mlhový roh?” ptal se Roger.

“Ne Počkej. Musíme se rozhodnout, co a jak.” Já jsem pro to, abychom udělali, co navrhuje John,” řekla Titty.

“Tatínek to taky vždycky říká Víte přece, jak povídal, že když jde o život, padají všechna pravidla. To se ví, teď ještě o život nejde, ale jestli narazíme s HASTRMANEM na mělčiny, může to s námi dopadnout všelijak.”

“Ale jak se dostaneme zpátky?” bědovala Zuzana.

“Když poplujeme pořád na jihovýchod, dokud se mlha nezvedne, můžeme se pak otočit a vrátit se severozápadním směrem A až se vyjasní, aspoň se trochu rozhlídneme”

“Bé ééé.”

Majáková loď znovu zahoukala a John se rychle rozhodl. Nesmí už ztrácet ani minutu.

“Vyvedeme loď rovnou na moře,” řekl. “Připrav se, Zuzano. Budeme muset přehodit plachtu. Aspoň se nám bude lip kormidlovat. Tak jdeme na to. Chceš se posadit ke kormidlu, nebo mám kormidlovat já? Ale radši to vem ty.

Až ti řeknu, stočíš loď. Musím nejdřív přitáhnout hlavní otěž. A než se přehoupne vratiráhno, měli bychom napnout jednu pardunu a druhou povolit. Titty, připrav se, ať ji včas uvolníš Tak hoď sebou, Zuzano” “A co kosatka?” ptal se Roger.

“O tu se postaráme později Nejdřív musíme pořádně přehodit vratiráhno Připravena, Zuzano?”

Zuzana si najednou uvědomila, že svírá páku kormidla a sleduje vlaječku vysoko v mlze, tak jak se často dívávala nahoře na jezeře na vlajku na stěžni malé VLAŠTOVKY. John přitahoval střídavými pohyby obou rukou hlavní otěž.

Ještě ne, Zuzano Počkej Ještě loď neobracej

Pomoz Zuzaně, Rogere aspoň než přitáhnu otěž.” Upevnil hlavní otěž a připravoval se, že přitáhne i pardunu. Kolem kormidla bylo najednou plno lan.

“A teď povoluj, Titty. A ty otáčej loď, Zuzano. Opři se taky co nejvíc do páky kormidla, Rogere. Výborně. Loď se obrací A teď”

Vratiráhno se jim najednou přehouplo nad hlavou, ale John si ho dostatečně přitáhl, takže se moc daleko nevyhouplo. S trhnutím se zarazilo, ale vůbec ne tak prudce, jak se John obával. HASTRMAN se nachýlil k levoboku.

John upevnil pardunu a povoloval hlavní otěž mnohem rychleji, než ji před chviličkou stačil přitahovat.

“Zarazte loď,” volal. “Ať se vám úplně neotočí.”

Zuzana, a Roger zápolili s kormidlem.

“Pozor Ať se vám zase nepřehoupne plachta.”

“Pojď ke kormidlu sám,” prosila Zuzana.

John, ještě celý udýchaný, se chopil znovu kormidla.

“A teď můžeme přehodit kosatku. Správně. Povol jí trochu otěž.”

Jen měla kosatka trochu vůle, rychle se přehoupla na druhou stranu. Nestačila se ještě ani zatřepetat, a Zuzana jí přitáhla otěž při levoboku a zkrotila si ji.

John svíral oběma rukama páku kormidla a díval se okénkem na kmitající růžici kompasu. Jih, jihovýchod

jihovýchod východojihovýchod Přesně v tomto směru musí loď udržet. Půjde to snadněji, protože vítr jí vane do boku. Nemusí se už bát, že se jí najednou přehoupne plachta a přitom se zlomí ráhno, nebo se dokonce zřítí a rozbije stěžeň. A i když plachty nejsou tak pěkně napjaté, jako by je asi napjal Jim, pluje HASTRMAN nádherně. Ve všem tom zmatku při otáčení plachty a změně směru jim spadla mapa na podlahu kormidelního prostoru. John ji zvedl, podíval se na ni a pak znovu pohlédl na kompas. Proboha! Už zase ukazuje moc k jihu! Opřel se do páky kormidla a růžice kompasu se opět přehoupla do své původní polohy, ještě trošičku se vychýlila a znovu se vrátila. John přidržoval vší silou kormidlo a snažil se sledovat současně mapu i kompas.

Ano, určitě si počíná správně. Než doplují k majákové lodi SUNK, zakreslené na samém okraji mapy, mají před sebou pořád bezpečné vody. Venku na moři se jim nemůže nic stát.

Jim tam přece sám kolikrát čekával. A teď by se zachoval docela stejně. A tatínek by to udělal taky tak. John před sebou neviděl nic než mlhu, uvědomoval si, že porušili svůj slib a že zabředli do pořádné bryndy, ale až ho překvapilo, jak si najednou oddechl a všechny starosti z něj spadly.

Konečně se rozhodl a věděl najisto, že se rozhodl správně.

Dříve či později se mlha zvedne a on si bude muset lámat hlavu, jak se dostat zpátky. Teď však stačí jen držet kormidlem směr, dávat pozor, aby do ničeho nenarazili, a vyplout za ty strašné mělčiny, číhající na malou lodičku, která poslepu pluje mlhou. Přes všechny těžkosti byl John na chvíli skoro šťastný.

Kývl na Rogera, který čekal s mlhovým rohem a násadu už měl vytaženou.

“Dobrá. Zahoukej třikrát. Vítr máme pořád za zádí. Ale ještě se rozhlížej. Dívej se, co ti jen oči stačí. Nesmíme vrazit do žádné boje A ty taky, Titty Ale co je to s tebou?”

Titty se držela oběma rukama za čelo.

“Hrozně mě to mrzí,” šeptala. “Ale Ale budu asi zvracet.”

“Nikdo tu zvracet nebude,” prohlásil John a snažil se to říct, jako by tomu sám věřil, ale moc přesvědčivě to asi nevyznělo, protože viděl, jak Titty v obličeji zezelenala.

Vál teď opravdu prudký vítr a HASTRMAN se houpal na vlnách. Pohlédl z Titty na Zuzanu. Krčila se za kormidlem, hlavu ukrytou v pažích, a opírala se o střechu kajuty. Ramena se jí křečovitě chvěla.

“Zuzano,” řekl jí John. “Zuzano. Určitě jsme udělali dobře.”

Nikdo mu však neodpověděl. Ještě před chvílí mu Zuzana pomáhala obrátit loď do nového směru. Počínala si jako první důstojník, tak jako kdysi na VLAŠTOVCE, přijímala od kapitána rozkazy a zařizovala vše, co od ní žádal. Když však minul všechen ten ruch a spěch a měla čas se na chvíli zamyslet, znovu se jí zmocnily všechny pochybnosti. Titty a Rogerovi je hej. S ničím si hlavu lámat nemusejí. Má je na starosti ona a John. “Nesmíte vyplout z přístavu.” A kde se to octli? Daleko za přístavem, plachtí v stále prudším větru a ženou se čím dál rychleji. Každou minutou se dostávají dál do moře a vzdalují se od Pin Millu, kde na ně čeká maminka s Bridget, až připlují domů po řece, i od felixstowského mola, kde se Jim jistě úzkostlivě rozhlíží mlhou a snaží se vypátrat svoji loď. Vítr se do nich opírá pořád s větší silou. Za chvilku se kolem snese noc. A oni plují pořád dál a dál pod těžkou přikrývkou mlhy. A ještě ke všemu měla Zuzana strašný pocit, že se s ní něco děje, musela co chvíli polknout, a ať dýchala sebevíc zhluboka, jako by se jí nedostávalo vzduchu.

“Zuzano,” řekl John znovu.

Obrátila se a tu viděl, že se jí po obličeji řinou slzy.

“Nic jsme neudělali dobře,” zanaříkala. “Musíme se vrátit. Do tohohle jsme se vůbec neměli pouštět. Já si to nepřála a taky to nesnesu.”

“Teď se vrátit nemůžeme,” vysvětloval jí John. “Není to bezpečné.”

“Musíme!” trvala na svém Zuzana.

Roger právě znovu třikrát zahoukal na mlhový roh a užasle se na Zuzanu podíval. Takhle ji ještě jakživ neviděl.

Tu se Titty najednou chytila obruby kormidelního prostoru a naklonila se nad ním.

“Blinká,” řekl Roger.

John vztáhl ruku a chytil Titty za rameno.

“Dejte mi pokoj,” naříkala Titty. “Neblinkám. Ani to nejde. Ale hrozně mě bolí hlava a mám pocit, že mám hlav několik. Jen co si na chvíli lehnu, bude mi lip.”

Obracela se ke schůdkům, po jednom sešlápla, po druhém sklouzla a sesula se na podlážku kajuty.

“Titty, je ti zle?” křičel John. “Poslyš, Rogere, jdi jí pomoct. Já teď nemůžu od kormidla.”

To už bylo na Zuzanu moc.

“Půjdu k ní sama,” řekla rozzuřeně. Dlouze se nadechla, odklopýtala dolů do kajuty a zanechala u kormidla Johna a Rogera, kteří se na sebe zděšeně zadívali. Žádný z nich neřekl ani slovo. John si hleděl kormidlování. Roger chvíli čekal a pak se znovu zadíval do mlhy.

Dole v přídním kotci si Titty vylezla na palandu. Hlava jí třeštila, jako kdyby se měla rozskočit. Zuzana se opět změnila v prvního důstojníka, kterého čeká plno práce, a zabalila Titty do přikrývek. Musela ji pořádně zajistit, aby nespadla. Chvilku se nakláněla nad Titty, ale vzápětí se chytila okraje palandy, aby neupadla. Nějak se jí přece jen podařilo Titty přikrýt.

“Zkus usnout,” radila jí.

Jak jsem si lehla, je mi hned lip,” řekla Titty. A pak se stalo, čeho se Zuzana nejvíc strachovala. Stačí vyběhnout z kajuty? Před očima se jí dělaly mžitky. Třebaže měla prázdná ústa, rychle polkla a rozběhla se ke schůdkům. Z

posledních sil po nich vylezla, sklesla do kormidelního prostoru a stejně jako před chvílí Titty se chytila obruby.

“Ach Ach Ach,” úpěla a už se jí zvedl žaludek. Znovu a znovu zvracela. Když se jí trochu ulevilo, uvědomila si, že překáží Johnovi a že John určitě přes ni nevidí na kompas.

Odvlekla se na druhou stranu, přidržela se obruby a znovu se chystala zvracet.

“Chudinko Zuzano,” řekl jí po chvíli John.

Nikdo mu však neodpověděl.

“Zuzano,” řekl John znovu. “Musíme zahoukat na ten mlhový roh, ať chceme, nebo ne.”

Zuzana si opřela hlavu o střechu kajuty a rozvzlykala se.

Johnovi se roztřásly rty a kousl se do nich. Oči ho strašně pálily. Na chvíli si už říkal, že všechno vzdá a vrátí se. Zahleděl se na záď do šedé mlhy. Ne. Musí plout dál.

Naději na trochu bezpečí mají jedině venku na moři. Pevně se zaklínil nohou o protější sedadlo a uchopil oběma rukama kormidlo. Očima, které neviděly zdaleka tak jasně jako jindy, pohlédl na růžici kompasu. Jihovýchod

Východojihovýchod Jihovýchod Východojihovýchod

Kývl na Rogera.

Roger zastrčil píst do mlhového rohu a zahoukal -

jednou, dvakrát, třikrát. Když John říká, že je to nutné, tak to asi nutné je. Pohladil Zuzanu po chladné ruce.

Houkání majákové lodi CORK se jim už ozývalo daleko za zádí.

Před nimi ležela jen šedá clona mlhy. A za ní se prostíralo širé moře.

Kapitola XI

Čí JE TO TENTOKRÁT CHYBA?

“Co se to děje?”

Dlouho už slyšeli z mlhy docela nový zvuk táhlé houkání, které jako by nikdy nemělo přestat, potom nakratičko utichlo, po chvíli se ozvalo stejně dlouze jako poprvé, skoro na minutu umlklo a nakonec se znovu dvakrát dlouze rozhoukalo.

“To je určitě ta majáková loď na konci mapy,” řekl John. “Víte, SUNK, jak u něj čekal Jim, když se vracel z Doveru. Nic jiného to ani být nemůže Tak přece jen jsme to dokázali. Dostali jsme se bezpečně na moře a do ničeho jsme nevrazili. Už chápeš, Zuzano, že jsme udělali dobře?”

“Ale vždyť tu vůbec nemáme co pohledávat,” bědovala Zuzana. “Ach Au Ach.” Měla pocit, že spolkla celé jablko, které se teď snaží dostat ven a nemůže jí projít krkem.

Vítr vál prudčeji a HASTRMAN se hnal mlhou, vyhupoval se vysoko na vrcholy vln, klesal do jejich prohlubní a znovu se nechal vyzvedávat dalším vlnobitím.

John přišel na způsob, jak si usnadnit kormidlování, a vypomáhal si kormidelním lankem. Zprvu nevěděl, nač tam ta lanka jsou, ale pak si jedno přehodil přes úvazník a nechal je, ať přebírá trochu té obrovské námahy kormidla. Roger houkal co chvíli na mlhový roh. Ještě před chvílí byl řádně vyděšený, ale teď se dost upokojil. Viděl na Johnovi, že co vypluli za mělčiny, je už mnohem klidnější. A když Titty ležela v mrákotách dole na palandě a Zuzaně bylo zle, měl pocit, jako by měli s Johnem sami na starosti celou loď.

Stejně bude jednou námořníkem jako tatínek a musí se odnaučit strachu. Kromě toho čas letí jako voda a nikdo se přece nemůže bát donekonečna. “Poslyš, Johne,” řekl, “že si to ale HASTRMAN žene, vid?” “Nepočíná si zrovna špatně,” uznal John.

Dvojí táhlé houkání se ozývalo pořád blíž a blíž a pak je zanechali za zádí a slyšeli je stále z větší dálky. Vůbec majákovou loď neviděli, i když určitě propluli docela blízko ní.

Za dvě hodiny se počasí změnilo. Na chviličku se jim zdálo, že se najednou trochu vyjasnilo.

“Vidím teď o moc lip,” ozval se Roger.

“To se konečně zvedá mlha,” řekl John. “Však jsem si myslel, že ji ten vítr odvane.”

“Koukejte, jak mizí,” řekl Roger a díval se na věchýtky mlhy, které vítr odvíval přes šedé vlny s bílými hřebeny.

Jenže se blíží něco jiného,” řekl John a ohlédl se.

“Ale co?” zeptal se Roger a také pohlédl na záď.

Mlha kolem nich se rozptylovala, ale za zádí ztemněla obloha, jako by se až dolů k moři tlačil temný mrak.

“Déšť,” řekl John.

“Ale nejdřív přišel vítr,” řekl vesele Roger a rozpomněl se na starou básničku, kterou často slyšel od tatínka: A když před mlhou přijde déšť, brzy na moře vypluješ. “Vztyčíme stěhovou plachtu?” zeptal se.

“Samozřejmě že ne,” odpověděl mu John. “Dál už přece plout nechceme, jak bychom se pak dostali zpátky? A kromě toho jsme naložili HASTRMANOVI plachet, co jen unese.

Už tak jich má dost. Ale poslouchej! Slyšíš něco?”

Zaposlouchali se. Do lanoví jim zaduněl vítr. Moře se kolem nich hnalo s ohlušujícím lomozem. Co chvíli se některá z vln zlomila a rozpěnila se do bílé tříště.

“A už je tady”

Tichounce to zaslechli v dálce před sebou Dvojí dlouhé zahoukání a potom jedno krátké.

“Další majáková loď,” řekl John. “Ale je ještě daleko.”

Zuzana zvedla usouzené hlavu a rozhlédla se.

“Vyjasňuje se, Johne. Vážně se vyjasňuje. Už vidím docela daleko, Nevrátíme se?”

John znovu pohlédl za záď.

Ještě není zdaleka tak jasno, aby bylo pořádně vidět,”

řekl. “A podívej, co se na nás žene Teď se zrovna obracet nemůžeme”

Ještě ani nedomluvil, a dopadly na ně první kapky.

Pink pink odrážely se od napjaté plachty.

“Pláštěnky,” velel John. “A rychle.”

“Já dolů nemůžu,” naříkala Zuzana.

“Tak se chop kormidla,” řekl John. “Ale radši ne, dávej pozor. Teď se valí pořádná vlna” Vší silou se opřel do kormidla, ale to už se na něj vrhl současně vichr i déšť.

Roger klopýtal dolů po schůdkách a snažil se přejít přes kajutu. Z palandy k němu vzhlédl Tittin popelavý obličej.

“Co se děje?” ptala se Titty.

“Jdu pro pláštěnky,” vysvětloval Roger. “Prší”

“Už se vracíme?”

“Ne ale asi se už brzy otočíme Zuzana by se nejraději pustila zpátky hned, ale John říká, že musíme počkat, až přestane pršet. Začíná být úplně inkoustová tma.”

Roger vrávoral dál, protáhl se mezi stěžněm a lodní stěnou a vytáhl ze skříňky náruč pláštěnek. Uklouzl a dosedl na podlahu, radši tam zůstal a začal se probírat pláštěnkami.

“Mám tady Johnovu a svou,” řekl. “A tahle je Jimova”

Jezuskote, ten bez té pláštěnky hrozně promokne,”

řekla Titty. Na chvíli se jí v duchu vybavil kapitán HASTRMANA, jak sedí v hotové průtrži mračen někde na molu na úvazném sloupku. Je tahle Zuzanina?”

“Ne, ta je moje,” řekla Titty. “Má zelené poutko.

Zuzana má na pláštěnce hnědé.”

“Už ji mám. A co dělá hlava, Titty?” Je to o něco lepší.

Tu pláštěnku mi neuklízej. Za chvilku přijdu taky.”

Roger se jen stěží postavil a namířil si to přes rozkymácenou kajutu. Nad hlavou mu už bušil do střechy déšť. Vrazil do stolu, zavrávoral a upadl s pláštěnkami v ruce, ale hned zase vstal. Po schůdkách stékal dolů déšť.

Musí si pospíšit. Podal rychle pláštěnky nahoru a kdosi je popadl. Roger se přidržoval schůdků a vylezl na palubu.

“Titty je už líp,” hlásil. “Za chvilku přijde nahoru” “Ať ji ani nenapadne,” řekla Zuzana. “Nemusíme všichni promoknout. Titty! Koukej zůstat dole a lež!”

Titty ji zaslechla, zrovna když stoupala na podlahu. Na chvíli zaváhala. Vtom se však pod ní loď znovu zhoupla, v hlavě jí prudce zabušilo, a to rozhodlo. Nemá přece cenu lézt nahoru, vždyť by se jí udělalo znovu špatně a ostatní by se ještě ke všemu o ni museli starat. Znovu si lehla na palandu a poslouchala, jak jí nad hlavou bubnuje déšť a za tenkou stěnou HASTRMANA sviští a víří voda Jim čeká někde na molu A maminka s Bridget doma Je to hrozné Ale aspoň se konečně pustili na opravdickou plavbu Kdyby to tak věděla Nancy

“Ty jdi taky dolů, Rogere,” řekla Zuzana. “Ať nepromokneš.”

“Kdo bude držet hlídku?” namítal Roger. “A kdo zahouká na mlhový roh? Mám přece úplně novou pláštěnku.

Nikudy do ní neteče.”

“Jen ho tu nech,” přimlouval se John, “Podívej, Rogere, než si natáhnu pláštěnku, podržíš vší silou tohle kormidlové lanko. Nebo ne. Radši se oblékni nejdřív sám.”

Nebylo to nic lehkého, oblékat si pláštěnku, když jím kymácející se HASTRMAN házel z jedné strany kormidelního prostoru na druhou. Roger to nakonec přece jen dokázal, uchopil páku kormidla a lano a ke svému zděšení a radosti si uvědomil, že řídí loď. Zuzana se s pláštěnkou ani neoblékala, jen si ji ovázala přes ramena. Ani si nezastrčila ruce do rukávů, sklíčeně seděla v koutku a déšť jí stékal za krk. John se opřel zády o kormidlo, aby pomohl Rogerovi, vklouzl do pláštěnky, vytáhl si z kapsy nepromokavý rybářský klobouk a pevně si jej narazil na hlavu,

“Vezmi si taky klobouk, Zuzano,” řekl. “Nebo ti zbytečně promoknou vlasy. A ty si uvaž svůj pod bradou, Rogere, ať ti neuletí. A teď se držte. Žene se to na nás pořádně. Jen si poslechněte, jak buší déšť do vody”

Opravdu, na mořskou hladinu se přímo valila dešťová stěna. Než se nadali, červená hlavní plachta ztemněla, jak se nasála odspodu po vrcholek. Voda z ní crčela v proudech, stékala po vratiráhnu a kapala na střechu kajuty. Déšť se řinul v hotových přívalech, hlasitě šplíchal do palub a valil se odtokovými kanálky při závětrné straně. Lana ztmavla a napjala se. Ze střechy kajuty se do kormidelního prostoru řítily úplné vodopády. Zuzana se najednou vzchopila a zavřela zasunovací poklop na střeše kajuty u dveří, ale pod schůdky už byla kaluž vody.

“Škoda že máme vodní nádrž plnou,” zalitoval Roger, obrátil se čelem k větru a dešti a otvíral ústa jako trosečník na voru, když si chce svlažit vyprahlé hrdlo.

John se na něj jen pousmál, ale hleděl si svého, protože nebylo lehké udržet s HASTRMANEM směr v prudkém větru, který se přihnal s deštěm. Trochu se otřásl; i když měl nepromokavý klobouk s širokou krempou, pronikl mu studený déšť až za zátylek. Pohlédl okénkem ke kompasu, ale pro ten déšť, který se valil po skle, jej skoro ani neviděl.

Roger odšrouboval uzávěr a okénko otevřel. Nemohl ani uvěřit, že je Zuzana tak pečlivě čistila teprve dneska ráno, když kotvili v harwichském přístavu - spíš mu připadalo, že od té chvíle uplynulo asi tak tisíc let. John si oddechl. Aspoň že vidí na růžici kompasu, i když moc jasně ne, protože má zavřený poklop ve střeše a oboje dvířka nad schůdky. Musel natahovat hlavu k okénku, aby se přesvědčil.

“Ten déšť není o nic lepší než mlha,” řekl. “Zahoukej radši ještě na mlhový roh.” “Rozkaz, pane,” odpověděl Roger. Roh se táhle, ohlušivě rozeřval přímo za Zuzanou a ta se až otřásla leknutím.

V dálce zaslechli sirénu parníku a pravidelné mlhové signály z majákové lodi - dvě dlouhá houknutí a jedno krátké - které už tak dlouho dělaly Johnovi starost.

Jeden déšť střídal druhý. Jakmile přestalo na chvíli pršet, moře jako by se před nimi rozšířilo. Pak se však rozpršelo znovu a moře se zúžilo, až měli pocit, že plují v nepatrném kruhu vody, ohraničeném valícím se deštěm.

“Tak vidíš, Zuzano, že se nemůžeme vrátit, dokud takhle prší,” řekl John.

“Ale jak přestane, tak se vrátíme, vid?” naléhala Zuzana. “Za chvíli bude už taková tma, že ani nepoznáme, kde jsme.”

“Vrátíme se, jenom co bude vidět,” řekl John. Zuzana se pevně přidržela obruby kormidelního prostoru a střechy kajuty a vstala. Z pláštěnky jí stekla na podlahu ke kormidlu jezera vody. Zastrčila si jednu paži do rukávu a pak si navlékla i druhý, John pozorně kormidloval, ale přitom ji pozoroval a doufal, že se už vzchopila. Je ti líp?” zeptal se po chvíli. “To jsi tedy pašák.” “Tatínek povídal, že spousta námořníků dostane mořskou nemoc, jen co vyplují na moře,” vzpomněl si Roger. “Vlastně se mi udělalo zle i proto, že vůbec nemáme na moři co pohledávat,” přiznala se Zuzana.. Jak dlouho už plachtíme?”

“Celé hodiny,” odpověděl Roger.

“Nechal jsem si hodinky v kajutě,” řekl John. Jdi se podívat, kolik je, Rogere.”

Roger pootevřel napůl dvířka ke schůdkům a protáhl se dovnitř. “Jezuskote!” zděsil se. “Už je skoro sedm”

“Nazpátek poplujeme stejně dlouho,” řekla Zuzana.

Ještě déle,” připomněl jí John. “Budeme mít vítr proti sobě Vracet se budeme až za tmy”

“Budeme muset křižovat?” zeptala se Zuzana.

“Pomůžeme si jako tenkrát v noci, když jsme se plavili po jezeře na VLAŠTOVCE a vždycky jsme napočítali sto, než jsme zatočili.”

“To bylo tu noc, co jsme skorem vrazili do ostrova,”

vzpomínal Roger,

John mlčel. Tu plavbu mu nikdo připomínat nemusel.

Pamatoval si ji ještě docela jasně a přesně si vzpomínal, jak mu maminka vyhubovala, že se zachoval jako ňouma, a přísně jim zakázala plachtit v noci. Dlouho si teď už lámal hlavu, jak kormidlovat zpátky, aby udržel stejný směr, když bude mít vítr proti sobě. Za tmy to půjde ještě o hodně hůř.

Utěšoval se, že k té divoké noční plavbě na jezeře došlo před dvěma lety a že je teď přece jen o dost starší. Jenomže teď jsou na moři, a ne na jezeře. A nečeká je tu přátelské přístaviště, u kterého by mohli upoutat loď a v klidu přespat.

“Třeba se vítr obrátí,” řekl po chvíli.

Vítr se na ně však pořád hnal v prudkých poryvech spolu s deštěm z jedné strany a HASTRMAN se řítil dál a dál, déšť mu bubnoval do plachet, paluby a kajutní střechy a jeho posádce do zad pod pláštěnkami, Houkání majákové lodi, které bylo ještě před chvílí slyšet odkudsi před nimi, k nim dolehlo ze severu a pak se ozývalo čím dál slaběji za zádí.

Než se déšť a vítr naposled přehnaly nad šedým rozbouřeným mořem, obloha potemněla. “Už neprší,” řekl najednou Roger. Pohlédli za záď a spatřili šedou vodu, bílé hřebeny vln a pruh bledé oblohy pod šedivými mračny.

Zemi nebylo vidět vůbec. HASTRMAN jako by úplně osaměl na světě, hnal se dál vodou a vlny jím prudce houpaly dolů nahoru. Plul hodně rychle, ale moře kolem se řítilo ještě větší rychlostí. Z boku do něj narážela vlna za vlnou, nazvedávala ho a odplývala. Vlna za vlnou se vzdouvala do výše, s ohlušivým řevem zpěněných vod se lámala a zanechávala za sebou dlouhou zpěněnou brázdu.

“Což kdybychom se teď obrátili,” navrhovala Zuzana. John se zhluboka nadechl a obrátil se o pomoc ke kompasu.

Celou tu dobu plují přibližně k jihovýchodu. Jestli se chtějí vrátit, musí zamířit na severozápad. Na chvíli se otočil, postavil se tváří v tvář větru a dával pozor, jestli mu fouká na celý obličej najednou, aby se přesvědčil, že stojí přímo proti němu. Bylo to však ještě horší, než si myslel. Vítr se trochu stočil. Po celou cestu by museli křižovat, plout jedním obloukem za druhým a snažit se udržet směr, jak jej John odhadl. Jenže mořský proud mu oproti směru, jaký mu naznačoval kompas, ten jejich směr nějak posunul. Příliv je zřejmě zanesl kus dál jedním směrem, odliv je zanese druhým a potom začne zas příliv. A za chvíli se setmí. Na širém moři jim nemůže být ve tmě o nic hůř než v mlze. Ale mohou se odvážit za noci k pobřeží a ke všem těm mělčinám? Roger se na něj napjatě dívá a Zuzana mu věří, že je zaveze zpátky, stejně jako s nimi odplul. Musí si nechat své pochybnosti pro sebe. Aspoň se pokusí dostat nazpátek k těm majákovým lodím. Jak to udělal Jim?

Počkal, dokud zas nebylo vidět. Kdyby se jim tak povedlo najít majákovou loď SUNK jako tehdy Jimovi a počkat, než se rozední

“Tak dobře,” řekl. “Otočíme se teď. Až se bude loď obracet, musíme přitáhnout hlavní otěž. Jak budeš připravená, zavolej.”

“Už jsem,” řekla Zuzana. “Čím dřív se vrátíme, tím líp.”

“Tak do toho,” velel John a ohlédl se na moře s bílými hřebeny vln. Odvázal kormidlové lano, nechal páku kormidla poklesnout a se Zuzaninou pomocí přitáhl hlavní otěž.

A vtom začal hotový poprask.

Silný vítr jako by se najednou změnil v hurikán. Dokud plujete po větru, ani si neuvědomujete, jak je prudký. Teprve když se obracíte proti němu, jasně to poznáte.

Jak se tak HASTRMAN otočil plným bokem proti vlnám, moře jím najednou mrštilo, že se úplně naklonil. Na závětrnou palubu se hrnula voda. Johnem a Zuzanou to hodilo o obrubu kormidelního prostoru. John se zrovna snažil přivázat hlavní otěž a najednou si uvědomil, že hmatá po úvazníku pod vodou. Zuzaně vyklouzla otěž z ruky. John držel lanko pevně dál, přivazoval otěž, ale přes loket se mu valila voda.

“Strhni kormidlo,” křičel, ale Zuzana uklouzla a nemohla rychle kormidlo najít. Rogera naštěstí shodil náraz vody ze sedačky na podlážku kormidelního prostoru a tam taky zůstal. “Docela klidně mě to mohlo hodit do vody,”

vyprávěl později. Teď však mlčel jako ryba. John strhl kormidlo sám a HASTRMAN se pomalu narovnal a rozehnal se hlubokými brázdami v moři. A pak se obrátil.

Prásk!

Příď se zařízla do vlny. Do kosatky se nahrnulo plno vody, a jak se loď nadzdvihla, mířila čeleném vysoko do vzduchu. Pak se zas zhoupla dolů. Prásk!

Moře se převalilo přes příď a záplavy vody se hrnuly po střeše kajuty a do hlavní plachty a vyřinuly se na vyděšené postavičky u kormidelního prostoru.

Loď se stočila příliš do větru a kosatka se jí třepetala, jako by se měla roztrhat na kusy anebo strhnout stěžeň. Přes příď se nahrnul další proud vody a valil se po střeše kajuty.

Námořníci už stáli po kolena ve vodě. John zápolil s kormidlem. Kosatka sebou přestala zmítat, HASTRMAN se znovu vrhl kupředu, narazil do nejbližší vlny tak tvrdě, jako kdyby to byla skála, zhoupl se dolů a těžce se nazvedl, jen aby musel opět čelit dalšímu nárazu tříštících se hřebenů.

Roger seděl na dně kormidelního prostoru, voda proudila všude kolem něj, a on se ani nepokoušel vstát. John byl bledý jako stěna a skoro si zoufal, ale pořád ještě přemýšlel, jak se vrátit, a snažil se sledovat rozhoupaný kompas, povolit hlavní otěž a ukormidlovat loď proti silám, na které, jak teď sám viděl, bohužel ani zdaleka nestačil.

“Nech toho, Johne! Nech toho! Já už nemůžu Já už nemůžu Ach! Au Au Jezuskote!” Moře teď zmítalo lodí tak divoce, že to Zuzaně div nevyrvalo vnitřnosti, bezmocně ležela natažená přes kormidelní prostor s hlavou visící nad obrubou a zvracela. Přes střechu kajuty se převalila další vlna a ze strany ji udeřila do hlavy spousta zelené vody.

Johne! Johne!” křičela Zuzana. Já už to nevydržím.

Udělej něco! Zaraz to aspoň na chvilku!”

John úpěnlivě hledal pod vodou úvazník, ke kterému byla připevněna hlavní otěž, odvázal lanko, na chvilku je pustil a zase chytil, povolil je a celou svou vahou se opřel do kormidla. Poslechne ho loď, nebo ne? HASTRMAN se pomaličku stočil ve vlnách, odvrátil se od větru a plul zase ve svém směru. Rázem se rozehnal rychleji. Vítr jako by najednou o polovinu zeslábl. Lodička se lehce hnala před větrem a vlnami, nemusela už do nich tvrdě narážet, a když se tak lehce pohupovala, najednou jim i to počasí připadalo docela příjemné. Po zuřivé, zoufalé bitvě se zase vrátili do klidu a míru.

“Ach Ach Ach.” Zuzaně začalo být lépe a křeče mořské nemoci pomalu polevovaly.

Roger se zvedl z podlážky kormidelního prostoru a ohlédl se na vlny, které se valily za lodí. “Ježkovy oči!” řekl.

“To byla hrůza!”

Z kajuty se ozvalo zoufalé volání o pomoc. Titty na ně už křičela kolikrát, ale ve všem tom zmatku posledních několika minut ji nikdo neslyšel. Začala teď bušit zevnitř na dveře kajuty. Roger je pootevřel a zezdola na něj vyděšeně pohlédl Tittin obličej.

“Nepotápíme se?” ptala se Titty. “V kajutě je na podlaze voda. Úplně mě to shodilo z palandy.”

“Nic se neděje,” uklidňoval ji John, “Nabrali jsme jen trochu vody, jak jsme se pokoušeli obrátit.”

Roger pohlédl dolů.

“Tamhle plave nějaká kniha,” řekl. “A všechno je rozházené sem tam.”

“Někdo musí pumpovat,” řekl John. “Nabrali jsme spoustu vody a musíme ji odčerpat.”

“Au Au Au,” úpěla Zuzana.

“Zkus pumpovat,” radil jí John. “Když budeš mít něco na práci, uleví se ti. A musíme odčerpat všechnu vodu, než se zas zkusíme obrátit”

“Ne, už to zkoušet nebudem,” naříkala Zuzana. “Takhle je to ještě k vydržení, ale jak se začneš obracet, tak to nesnesu.”

“Mohli bychom taky plout dál, dokud se trochu neztiší vítr,” řekl John pochybovačně. “A možná že se vítr i obrátí.

Takhle přece pořád foukat nemůže”

“Ach bože, co máme jenom dělat?” bědovala Zuzana.

“A brzy už bude noc.”

“Noc bude tak jako tak,” řekl John. “A nebude o nic horší než mlha.”

“Sundal jsem vršek čerpadla,” volal Roger. Jestli bude Zuzana pumpovat, slezl bych dolů a pomohl trochu Titty v kajutě.”

“Copak tobě vůbec není špatně?” zeptala se ho skoro dopáleně Zuzana.

“Vůbec ne,” odpověděl Roger.

“Ach Ach Ach Ach Kde je ta rukojeť?”

Konečně se Zuzana chopila rukojeti čerpadla a začala pumpovat. Dolů, nahoru. Dolů, nahoru. Johne,” řekla po chvíli. “Nemůžu si pomoct. Budeme muset plout tímhle směrem, dokud se trochu nezlepší počasí. Kdybychom se obrátili a začali zase tak strašně poskakovat a házet sebou, tak snad na místě umřu”

“Dobrá,” řekl John. “Ale víš co? Počítej, kolikrát zapumpuješ.”

Jedna Dva Ach! Tři Ach! Au Ach!

Promiň, Johne, už je mi přece jen o trochu líp Šest

Sedm”

“Když mě budete potřebovat na palubě, zavolejte,” řekl důstojně Roger a John měl poprvé po kolika hodinách chuť se od srdce rozesmát.

Roger opatrně sestupoval pozpátku po schůdkách, a sotva sešel dolů, šlápl do vody, která mu sahala až po kotníky. Titty se činila v kajutě a sbírala z mokré podlahy jednu věc za druhou.

“Je ti už dobře?” ptal se jí Roger.

“Je,” odpověděla Titty. “Aspoň myslím, že je. Hlava už mě dávno přestala bolet. Chvilku jsem si zdřímla, ale pak mě to najednou shodilo z palandy. Co se vlastně stalo?”

“Zkoušeli jsme obrátit, ale nešlo to,” vysvětloval jí Roger, “A tak plujeme dál Jenže tentokrát to chce Zuzana.”

Kapitola XII

LÉK NA MOŘSKOU NEMOC

Titty by byla nikomu nepřiznala, jak strašně se vyděsila. Klidně si v kajutě spala a najednou slítla s pořádným žuchnutím na podlážku, házelo to s ní ze strany na stranu, ale přece jen dolezla po čtyřech ke schůdkům a viděla, jak se přes lodní motor hrne voda. Pak se však kolem ní náhle vše uklidnilo, John volal, že se nic neděje, a Roger slezl docela vesele do kajuty. Teď když bylo po všem, do hloubi duše se zastyděla. První námořník, a propadne takhle zmatku! Jestlipak to na ní Roger poznal?

“Honem dej nohy z vody,” řekla mu. “Sedni si tady na palandu. Já nejsem obutá, tak mí to nevadí.”

“Stejně už jsem se namočil,” namítal Roger.

“Tak se nemusíš namočit ještě víc,” řekla Titty. “Víš co, srovnáme všechno na tuhle stranu. Ještě štěstí, že nespadly Johnovy deky. Co je to za rámus?”

“Zuzana odčerpává vodu.”

“To jsme do něčeho narazili?”

“Myslím, že ne.”

“Kde se tu vzala všechna ta voda?”

“Prostě sem natekla. Navalily se jí sem spousty.”

“A nebál ses?”

“Trochu,” přiznal se Roger. “Ale už je to zas dobré.”

“Chytni tamhletu knihu Ale ne Na polici ji nedávej.”

Roger popadl Knightovu příručku o plachtění, kterou zapomněl John uklidit. Vytáhl ji z vody a chtěl ji uložit mezi suché knihy, ale Titty ho v poslední chvíli zarazila.

“Polož ji do dřezu, ať uschne,” řekla mu.

V kajutě HASTRMANA by teď dokonale neuklidila ani Zuzana, i kdyby se pustila do práce sebehorlivěji. Titty a Roger se však činili, seč mohli, a naskládali všechny věci, které se jen tak povalovaly kolem, na palandu po závětrné straně, odkud nemohly tak snadno spadnout.

“Jak to vypadá s vodou?” volal seshora John.

“Zmizela,” křičel Roger. “Podlážka už skoro uschla.”

“Ty sirky jsou úplně promáčené,” řekla Titty.

“Mám je uložit taky do dřezu?” ptal se Roger.

“Nejsou ještě nějaké sirky na polici?”

Roger přešel opatrně kajutu a hledal na polici nad palandou. Celá police měla nízkou obrubu, aby z ní nepadaly věci, a Roger našel za lištou pečlivě uložené další zápalky. Titty se protáhla mezi palandou a stolem a snažila se nazvednout z kajutní svítilny cylindr.

“Myslíš, že by Zuzana chtěla rozsvítit?” ptal se jí Roger.

“Určitě,” odpověděla Titty. “Kdyby jí nebylo tak zle, udělala by to sama.”

Než rozsvítili lampu, spotřebovali čtyři zápalky, ale výsledek rozhodně stál za to. Lampička sebou divoce házela ve svých chráničích a stíny jejího světla se honily po celé kajutě, ale oba námořníci ji vítězoslavně pozorovali, a dokonce se na chvílí usadili u stolu, aby se na ni dost vynadívali. Když si tak pěkně rozsvítili v kajutě, měli najednou pocit, že můžou klidně udělat na bouřku dlouhý nos.

“Rozsvítím taky lampičku u kompasu,” napadlo Rogera. Je to sice jenom svíčková svítilna, ale taky dobře upevněná.”

“Vidíš, na tu jsme měli pomyslet nejdřív,” řekla Titty.

“Tady máš sirky”

“Propána!” zvolal najednou Roger. “Co se to zase stalo? Vždyť kormidluje Zuzana! Kde je John?”

Na lodi se dělo něco moc divného. Zezdola z kajuty viděli Zuzanu, s kloboukem nakřivo, obličejem celým bledým a ustaraným a s rozcuchanými vlasy, jak svírá páku kormidla a kormidlové lanko a kormidluje s očima upřenýma, ne však na kompas, ale na cosi nad sebou. Co to tam tluče do střechy kajuty? John přece určitě nepřelezl na příď Nebo snad ano? Jak dlouho už kormidluje Zuzana?

Něco volá, ale ne na ně do kajuty. John je tedy jistě na přídní palubě.

“Nejspíš mě budou potřebovat,” řekl Roger a vrhl se ke schůdkům.

A vtom zaslechli Zuzanu, jak pronikavě vykřikla, a viděli, že pustila kormidlo.

Ještě než se rozhodli, že poplují dál, zjistil John, že čím dál tíž drží HASTRMANA, aby se nestáčel proti větru. Těch pár okamžiků, kdy se pokoušeli obrátit loď opačným směrem, ho poučilo, jak silný je vlastně vítr. A může ještě zesílit. Blížila se noc. Musí se na ni připravit. John věděl, že by měl narefovat plachty. Odkládal to, co nejdéle mohl, a pořád doufal, že vítr zeslábne. Padala však na něj únava, vítr vál stále stejně prudce a za tmy by se mu plachty refovaly ještě hůř. Pohlédl na Zuzanu. Choulila se nad čerpadlem v rohu kormidelního prostoru a opírala si hlavu o kajutu.

Pumpování už nechala. Čerpadlo konečně nasálo místo vody jen vzduch když už zapumpovala čtyři sta sedmdesátkrát

anebo pět set sedmdesátkrát? Dvakrát musela ustát v práci a chvíli zničeně ležela přes obrubu a naříkala.

“Zuzano,” zavolal na ni John.

Vichr s vodou však kolem tak hučely, že ho ani neslyšela.

“Zuzano!” zakřičel.

Pozvedla hlavu. Spatřil cosi, co se ani nepodobalo Zuzaninu obličeji, bílou tvář s rudými skvrnami, mokrou ještě od deště a slz, s chomáči zcuchaných vlasů v očích.

“Ještě ne,” vypravila ze sebe Zuzana. “Radši už vůbec ne Já už nemůžu Nevydržím to!” Bylo jí strašně, protože na chvíli věřila, že John chce znovu obrátit, otočit HASTRMANA a zamířit s ním do běsnícího vichru a rozbouřeného divokého moře. ,

“Bude už brzy tma,” křičel John. “Takhle loď neudržím Má moc plachet Musím je narefovat

Narefovat”

“Vždyť to neumíš,” zaúpěla Zuzana.

“Musím to udělat,” křičel John. “Jim mi to ukázal”

“Ještě spadneš do vody”

“Podej mi lano,” volal John. “Nemůžu pustit kormidlo

Lano Ze skříňky po levoboku Z téhle”

Zuzana posedávala po sedačce a podala mu ze skříňky kotouč lana. Pokusila se vymotat z celé té spleti provazů, jak spadly na podlážku kormidelního prostoru, jedno lano, ale jak se nakláněla nad prací, zase se jí udělalo zle. Vrhla se k druhé straně kormidelního prostoru, srazila se s Johnem, uhodila se loktem o kormidlo, chytla se obruby a začala znovu zvracet.

Když pohlédla opět na Johna, viděla, že uvolnil jeden konec lana a kope do klubka, aby jej vytáhl. Nevedlo se mu to však. Klekla si na podlážku, chvíli se mu tam pachtila u nohou a konečně lano vymotala. Ze všech sil zase vstala. Co to John vlastně dělá? Drží kormidlo bokem a přitom si uvazuje lano kolem pasu!

“Proboha, Johne,” zanaříkala. “Co to děláš?”

“Záchranné lano,” křičel John. “Poslyš, Zuzano. Budeš muset chvilku kormidlovat Jenom chviličku Nemůžeme to už odkládat Měl jsem to udělat dávno”

“Ale já nemůžu”

“Musíš,” prohlásil John. “Vzchop se, Zuzano Jen narefuju plachty, pak už půjde všechno snáz. Podívej se.

Vzepřeš si takhle nohu. Potáhneš za kormidlové lanko a budeš ze všech sil držet páku. Dělej, co umíš, ale za žádnou cenu se ti loď nesmí otočit”

Zuzana si najednou uvědomila, že stojí na Johnovč místě. John se zatím přehraboval ve skříňce Co si to strká do kapsy od pláštěnky za mosaznou kliku? John však už přivazoval druhý konec lana, které si upevnil kolem pasu, k pacholeti na boční palubě. Něco volal Zuzana ho jen taktak zaslechla “I kdybych spadl do vody, jsem uvázaný, a než se vrátím, budeš muset otočit loď proti větru Uvidíš, že to půjde”

“Ach Johne! Ne! Nedělej to!”

John však už vylezl z kormidelního prostoru. Seděl na střeše kajuty, držel se madla a opatrně popolézal kupředu.

Do lodního boku směrem k zádi narazila vysoká vlna a vyšplíchla na palubu. Zuzana viděla, jak se John po ní otáčí Nesmí připustit, aby se jí loď obrátila Musí ji držet pořád v jejím směru Musí Musí Vší silou, která jí zbyla, svírala kormidlo. A znovu zahlédla Johnův obličej.

Řekl cosi, co neslyšela, ale z jeho výrazu poznala, že si počíná správně, John přelézal kousek po kousku po poskakující, houpající se mokré střeše kajuty. A ať Zuzana zápolila s kormidlem jak chtěla, HASTRMAN poskakoval a házel se na vlnách, jako kdyby se snažil Johna shodit.

John si jaktěživ nepřipadal tak osamělý. V kormidelním prostoru, ohraničeném vysokou obrubou, to s ním sice pořádně házelo a mlátilo ze strany na stranu, když zoufale zápolil s kormidlem a držel HASTRMANA v určeném směru. Cítil však, že je uvnitř, v lodi, spolu se Zuzanou, Titty a Rogerem. Jakmile však vylezl z kormidelního prostoru, docela ten pocit ztratil. Teď už nebyl uvnitř, ale na něčem, a ještě ke všemu na něčem, co se všemožně snažilo ho shodit. Kousek pod nohama mu vířily divoké vody.

Kolem se valila vlna za vlnou a HASTRMAN se do nich nořil a zase vyhupoval.

Prásk! O obrubu kormidelního prostoru se s hukotem rozbila další vzedmutá vlna. Na palubu určitě vychrstlo vody, že by se vešla do řádného sudu. A jak se tak John úpěnlivě držel střechy, vylilo se mu na záda plno tvrdé vodní tříště. Ohlédl se a zamrkal očima oslepenýma vichrem a vodní pěnou. Zuzana mu připadala nesmírně daleko. Co dělá? Třeba nemá dost síly a neudrží HASTRMANA ve směru. Ještě jedna taková vlna, a bude jí muset jít na pomoc.

Nejdřív však musí ty plachty trochu svinout. Znovu si vzpomněl, jak špatně bylo Zuzaně, když pluli přímo proti větru. A teď vane vítr ještě prudčeji. Opravdu nezbývá než refovat. Neříkal Jim, že když se plachta navíjí dole na ráhno, dá se narefovat jednou rukou, ať sebou hází loď sebevíc?

Pohlédl kupředu. Voda z posledního přívalu proudila dolů po plachtě a kapala z ráhna. Kormidelní prostor mu připadal na sta mil daleko. Přídní paluba však také. A k té se musí nějak dostat. Držel se oběma rukama vysoko na poskakující střeše kajuty a sebral všechnu odvahu. Udělat se to prostě musí. HASTRMAN teď plul klidněji. Zuzana zřejmě ovládá loď docela dobře. Chtěl to na ni zavolat, ale vítr mu odnášel slova od úst spolu se slanou tříští.

A teď do toho. Ještě jednou si odhadl vzdálenost k upínačkám a ke stěžni. Připadlo mu, že madlo na střeše kajuty je trochu slabé a sotva ho udrží. Ale dokud nedosáhne ke stěžni, na nic jiného spoléhat nemůže. Zatáhl za záchranné lano, aby se přesvědčil, jestli se volně vytáčí z kormidelního prostoru. Byla by pěkná rána, kdyby konečně šťastně dolezl ke svému cíli a pak se musel vracet a lano uvolňovat! Vytáčelo se však dobře. Sáhl kupředu a plazil se po střeše kajuty. Propána! Jak to, že se mu loď takhle kymácí zrovna v nejnevhodnější chvíli? Pořád však se tu nahoře drží a získal dobrých šest coulů. Popolezl ještě kousek a potom znovu. Že je osamělý? Připadal si, jako by byl úplně mimo tento svět a měl zase začít žít, teprve až se vrátí. Vzpomněl si, jak jednou viděl pokrývače, který musel zasadit na strmé střeše domu uvolněnou tašku. Ale ta střecha aspoň klidně stála a nesnažila se ho shodit.

Tak dál! Doplazil se do poloviny a nedělo se mu nic vcelku horšího, než když vylezl ze svého útočiště u kormidla. Pořád se ještě držel na střeše kajuty, madlo přece jen nebylo tak slabé, jak vypadalo, a za chvíli se chytí upínaček, zvedacích lanek a samotného stěžně. A pak si trošičku odpočine. Ne, to si nemůže dovolit. Zuzana moc dlouho kormidlo neudrží. Hoď sebou, Johne! Rychlými krátkými pohyby přelézal po střeše kajuty. Konečně! V

levičce držel zvedací lanko a v pravičce upínačky. Dostal se přece jen ke stěžni a musel by přijít opravdu velký náraz, aby se teď nechal shodit.

Po přídi se pletlo plno volných konců nějakých lan.

Ještě štěstí, že včas připoutal kotvu, jak mu to ukázal Jim.

Co by se asi stalo, kdyby jim odnesla voda i přenosnou kotvičku? Lano, ke kterému měli kotvu přivázanou a které nebylo ani dost silné, ani dlouhé, bylo teď obtočeno kolem navijáku. Tak je to taky v pořádku. Všechna tahle pomotaná lanka patří zřejmě ke spouštím stěhové a hlavní plachty.

Teď je rozhodně uklízet nebude. Přidržel se upínačky, sáhl do kapsy pro mosaznou kliku na refování, vyndal ji a po chvilce zápolení ji nasadil. A teď by měl začít refovat. Musí povolit hlavní spoušť a přitom otáčet klikou a navíjet plachtu na točící se vratiráhno. Jednou rukou by měl držet kliku a druhou povolovat spoušť, jenomže na spoušť by potřeboval spíš obě. To jsou už tři ruce. A nejméně dvě další na přidržování. To je celkem pět, a on má všeho všudy jenom dvě. “Jednou rukou pracuj, druhou se drž,” řekl mu před lety tatínek, když John, ještě jako malý kluk, slezl až dolů do rybářského člunu a podával tátovi oběma rukama lano. Co se dá dělat, další ruku už nemá. Možná že by dokázal povolovat spoušť a přitom ji přidržovat. Opatrně slezl na přídní palubu a jednou paží se přichytával lan, napjatých jako struny

odshora dolů po stěžni. Kde že je hlavní spoušť? Tady.

Úplně provlhlá a přimáčknutá k vazáku. Může si za to jen sám, protože když vztyčovat plachtu, bál se, aby se mu lanko nerozvázalo, a udělal na něm moc pevnou smyčku.

Strašně se nalopotil, než ji uvolnil, byla to snad nejhorší práce při refování. “Potvoro! Potvoro jedna! Koukej povolit!” Konečně smyčku uvolnil. A teď zas dál. Trhl záchranným lanem, které se mu pletlo pod nohy. Potom opatrně povolil spoušť. Kdyby aspoň zůstalo jen při tom. On ale musel současně otáčet klikou. Sáhl za stěžeň, našel kliku, a jak sebou HASTRMAN najednou škubl, vytrhla se mu.

Pořádně ho to vylekalo, ale do vody nespadl a klika také ne.

Pořád ji ještě držel v ruce. Znovu ji nasadil a otáčel. Šlo to dost ztuha. Otáčel dál. Opravdu, funguje to! Vratiráhno se začalo točit, přesně jak mělo, a na bližším konci se na něm objevila hnědá plachta. Ale co to? Že by se zadrhla?

Samozřejmě, musí ještě trochu povolit spoušť, když se kousek plachty navinul dole na ráhno. Povolil ji a otáčel dál, vší silou točil znovu a znovu klikou, navíjel plachtu, povoloval spoušť a zase plachtu navíjel. První pás plachty už měl navinutý. To znamená, že narefoval poprvé. Ale musí to zopakovat ještě několikrát. Vtom si všiml, že na plachtě zůstal záhyb, a uvědomil si, že musí ještě povolit úchyty plachty ke stěžni. Bude si muset stoupnout.

Aspoň však narefoval jeden pás. Plachta se hodně zmenšila. Určitě už se loď trochu snáz kormidluje. Vzepřel se a klekl si na střechu kajuty. Jak je upevněna plachta ke stěžni? Samozřejmě šekly. A ty se dají povolit. Jde to docela snadno, když má ovšem člověk suché ruce. Jenže John měl ruce mokré. Kolíky s očkem mu nechtěly vůbec povolit.

Potřeboval by na ně bodec tábornického nože. Musel sáhnout mokrovi rukou pod pláštěnku, pevně přepásanou lanem, kterým se sám zajistil, a potom hledat tou mokrou rukou v zadní kapse kalhot. Šlo mu to zatraceně těžko, když se kolem všechno tak kymácelo. Nakonec to přece jen dokázal a kolík uvolnil tak lehce, až si pomyslel, že by ho byl možná vyšrouboval i bez bodce. Na druhý úchyt plachty sotva dosáhl. Musel pracovat s oběma rukama nad hlavou, přidržovat se jen stupaček na stěžni a pořád měl pocit, že mu nohy zničehonic uklouznou.

Daleko v kokpitu zahlédl Zuzanin bílý zděšený obličej.

Sám se bál také až dost, ale teď už měl to nejhorší za sebou.

Znovu slezl na přídní palubu a navíjel. Konečně navinul druhý pás To už má třetí ref Navíjel dál Radši narefuje všechny tři pásy, když už se do toho dal. Jak to povídal tatínek? “Nikdy se nestyď narefovat ve tmě plachty.” A za chvilku bude tma jako v ranci. Rozhlédl se kolem sebe. Před nimi se už setmělo. Všude kolem visela těžká mračna a pod lodí nebylo vidět vůbec nic, jen vlny s bílými hřebeny a jejich zpěněnou tříšť.

Konečně. Povedlo se to. Klika, která se před chvílí tak snadno vysmekla, zůstala trčet. John za ni škubl, vytáhl ji a málem mu vypadla, když si ji ukládal do kapsy zmáčené pláštěnky. Hlavní spoušť byla uvázaná. Pohlédl na Zuzanu a viděl, že se jí zdaleka nekormidluje tak špatně jako ze začátku. Hlavní plachta se teď o polovinu zmenšila a HASTRMAN se už nepokoušel obrátit proti větru. John najednou věřil, že všechno dobře dopadne. Zůstal chviličku stát na přídní palubě, přidržoval se upínaček a spouští a paluba pod ním se zvedala, klesala a zase zvedala.

HASTRMAN byl konečně v bezpečí. Takhle se na něm můžou plavit celou noc. Třeba navěky. Ale co se to děje? Co to volá Zuzana? Obrátil se, šlápl na lano, chtěl si je sundat z nohy, ale zamotalo se mu kolem kotníku, a jak je chtěl odkopnout, sehnul se, sundával si je jednou rukou, a vtom najednou uklouzl a upadl. Od kormidla ještě zaslechl pronikavý Zuzanin výkřik

Zuzaně bylo mnohem hůř, když se tak na něj dívala, než Johnovi, který přelézal po střeše kajuty. Ještě štěstí, že musela kormidlovat a měla co dělat, aby to zastala. Konečně se dostal John živý a zdravý na přídní palubu a Zuzana si šťastně oddechla. Potom viděla jen jeho ruku, jak točí klikou u stěžně, a dívala se, jak se zmenšuje plachta. Uvědomila si, oč lépe se jí kormidluje; čím byla plachta menší, tím to šlo snáz. Najednou si však John vylezl znovu na střechu kajuty a natahoval se nahoru ke stěžni. Ale proč? Proč to jen dělá?

To nemůže co nejrychleji navinout plachtu a honem se vrátit do bezpečí kormidelního prostoru? John však slezl znovu na přídní palubu a začal navíjet. Po chvíli ustal. Viděla ho, jak vytahuje mosaznou

kliku a schovává si jí v kapse. A pak ho zahlédla, jak vstává, stojí na přídi, přidržuje se oběma rukama upínaček a spouští a pohupuje se spolu s kymácející se lodí.

“Johne!” zavolala na něj rozhořčeně. Co tam proboha ještě pohledává?

“Johne!” Najednou už nekřičela rozzlobeně, ale spíš jako by volala o pomoc. Znovu se jí zvedl žaludek a divže se nezalkla. V hlavě jí strašlivě hučelo a před očima se jí dělaly mžitky. Ano, bude zvracet, hned teď John se sem musí rychle vrátit a vzít si od ní kormidlo, “Johne!” To už nevykřikla o pomoc, ale strachy. John jí zmizel před očima. Ještě před chviličkou stál na přídní palubě a pohupoval se spolu s HASTRMANEM, a najednou byl pryč. Zahlédla jenom ruku, která se naprázdno sevřela a nestačila se už zachytit upínaček, a pak se napjalo záchranné lano. John zmizel. Zuzana si ani neuvědomila, co dělá, vymrštila obě ruce a pustila kormidlo. Zahleděla se do vln, které se valily kolem boku HASTRMANA. A když už se hrozila, že se John ztratil nadobro, zahlédla najednou za střechou kajuty černý nepromokavý klobouk a na lankách u stěžně ruku. John tedy nespadl z lodi! Zuzana se strašně zastyděla, že pustila kormidlo, a rychle je zase uchopila.

Neviděla ovšem, jak se John ze všech sil zachytával lan, když uklouzl a málem přepadl přes lodní bok, jak ho drželo jen záchranné lano, které se zachytlo o upínačky, a jak se konečně přidržel spouště (sám ani nevěděl jak) a vyškrábal se zpátky ke stěžni. Zuzana se nikdy nedověděla, co ho stálo za úsilí, než zase vstal, aspoň na chvilku, aby si nepřipadal tak docela poražený, a pak se znovu posadil na střechu kajuty a opatrně, ale co nejrychleji přelézal na záď do bezpečí kormidelního prostoru.

“Kde je John?” ptal se Roger, který vylezl po čtyřech z podpalubí a nakoukl do kokpitu. Ještě se ani nenarovnal, a John už překračoval obrubu.

“Promiň, Zuzano,” řekl. “Dobře to dopadlo.

Kormidlovala jsi senzačně. A víš co? Vlastně je všechno v pořádku. Nic se nestalo.”

“Johne, ach Johne!” vydechla Zuzana.

“Co se děje?” ptal se Roger.

“Nic,” odpověděl John. “Uklouzl jsem. Záchranný pás se osvědčuje skvěle. Udržel by mě, i kdybych spadl do vody.” I když se podle něj nic nestalo, třásly se mu ruce a měl co dělat, aby si odvázal v pase lano, pečlivě je svinul a uložil do truhlice.

Titty vylezla z podpalubí a pohlédla z Johna na Zuzanu a ze Zuzany na Johna. Užuž se chtěla zeptat, co se děje, ale nechala si raději otázky pro sebe. Vždyť na lodi jako by najednou všichni byli nějak šťastní. John se usmíval sám pro sebe. Zuzana se usmívala a zároveň plakala a vůbec se za slzy nestyděla.

“Pusť mě ke kormidlu,” řekl jí John. Jak ti to jde? Páni, to je ale rozdíl, co jsem narefoval ty plachty! Udržím teď loď skoro jednou rukou. Měl jsem je narefovat už dávno.”

“Nech mě tu ještě chvíli,” prosila Zuzana. Jde mi to docela snadno.”

“Vedla sis vážně skvěle. S plnými plachtami se přece kormidluje prachmizerně. Ale poslyš, nevolalas mě? Těsně než jsem se otočil a uklouzl? Zdálo se mi, že tě slyším.”

“Dělalo se mi hrozně zle,” vysvětlovala Zuzana, “Viděla jsem, že budu zvracet, ale Johne, víš, co je divné? Už mi vůbec nic není.”

“Výborně,” řekl John. Jak “jsi to jednou překonala, už mořskou nemoc asi nedostaneš. Jak je Titty?”

“Docela dobře,” odpověděla Titty.

“Titty rozsvítila lampu v kajutě,” hlásil Roger. “A já chtěl zrovna rozsvítit lampičku před kompasem. Smím?”

“Pusť se do toho,” řekl John. “Skoro už na kompas nevidím, a to mám otevřený poklop. A poslyš, vylov někde tu velkou baterku. Radši si ji připravíme na noc,,.”

“Nerozsvítíme za tmy červené a zelené světlo?” ptala se Titty.

“Není v nich petrolej,” odpověděl John.

Jak dlouho vlastně trvá noc?” řekla najednou Zuzana.

“Kdy už začne svítat?”

“Nevím,” přiznal John. Ještě si asi dlouho počkáme.

Ale nevadí. Vidíš, že si už plujeme docela klidně.”

Kapitola XIII

ČERVENÝ TALÍŘ

Na moře kolem HASTRMANA se snesla noc a svět se zdál najednou ještě menší než v mlze. Námořníci pomalu přivykli tmě. Vál ještě pořád velmi prudký vítr a vlny, na kterých se vyhupovala loď do výše, se také nijak nezmenšily. Na HASTRMANOVI však měli poloviční plachtu a nemuseli se už tolik rvát s kormidlem. Bylo jim strašně při pomyšlení, že maminka s Bridget v Pin Millu vůbec netuší, kde jsou, oni sami že nevědí, kde je Jim, a Jim neví, co se stalo s jeho lodí. Avšak i Zuzana, která nedokázala ani na chvíli zapomenout na starosti, začala stejně jako John nabývat trochu důvěry. John měl pravdu, vážně teď bylo znát, že HASTRMAN pluje docela klidně.

Ale hlavně že John nespadl do vody! Jsou pořád všichni čtyři pohromadě. Noc jednou přece jen skončí, vyjde slunce, i vítr se trochu ztiší, a oni se vrátí do Harwiche. Titty je zase ve své kůži, hlava ji nebolí, a dokonce se jí ohromně líbí, jak si to HASTRMAN žene tmou. Roger už sice chvíli hloubal, jestli by se neměli pustit do večeře, ale teď sedí nahoře na schůdkách, hlídá svíčkovou lampičku před kompasem a dívá se, jak se růžice vychyluje sem a tam, až kompasová ryska zůstává nejprve při jedné straně jihovýchodu a potom zas při druhé, John měl už ruce ztuhlé od kormidlování, ale věděl, že jestli je nepotká ještě něco mnohem horšího, zatne zuby a všechno vydrží.

“Hej, hej, holka,” pobízel v duchu lodičku, když se mu vítr opřel zvlášť silně do plachet a musel vší silou držet kormidlo.

“Koukej být hodná,” šeptal jí. “Tak a žádné velké poskakování,” dodal, když se ze tmy přivalila zčeřená bílá vlna. Honem zamířil s HASTRMANEM těsně před ni, takže jim zpěněný hřeben proklouzl kolem boku.

Roger pohlédl do osvětlené kajuty na hodiny. Otočil se a promluvil na schoulenou postavu u kormidla.

“Zuzano,” řekl. Je deset hodin. Neměl bych přinést kousek čokolády? Vím přesně, kde je.”

“Deset hodin!” zvolala Zuzana. “Uhni, Rogere. Je už vážně nejvyšší čas, aby se všichni najedli.”

“Dojdu pro ni,” nabízela se Titty.

“Jen klidně seď,” řekla jí Zuzana. “A pusť mě, ať můžu projít.”

“Poslyš, Zuzano,” ozval se Roger. “Nebude ti špatně, když zase slezeš dolů?”

“Nic mi už není,” odpověděla Zuzana. “Měla jsem slézt do kajuty už dávno. John přece nemůže celou noc kormidlovat bez jídla.”

Roger se přikrčil ke stěně, aby Zuzana mohla projít, a pak se na ni díval do kajuty, jak zápolí s dveřmi od skříňky a jak s ní najednou prudký pohyb lodi mrštil na závětrnou palandu. Zuzana se po chvíli posadila, vzchopila se a znovu sáhla po skříňce. Vytáhla stoh červených talířů z Woolworthova obchodního domu. HASTRMAN se zakymácel a Zuzana znovu dopadla na palandu. Skříňka se s bouchnutím zavřela. To už Zuzana zase vstala a sáhla do skříňky na druhé straně. Roger si všiml, že vyndává vepřové zapečené v těstíčku a nůž. Rozkrájela maso na čtyři díly

Ježkovy oči! To jsou ale pořádné porce! Roger si teprve teď uvědomil, že má hlad jako vlk. A to už mu Zuzana podávala jeden ten červený talíř s řezem zapečeného vepřového.

“Popadni ho,” řekla. “A honem. To je pro Johna.” “Zapečené vepřové!” hlásil Roger a podával talíř dál. “Príma!”

pochvaloval si John. “Polož mi ho tady na sedačku, ať na ně dosáhnu.”

Roger se znovu zadíval na Zuzanu. HASTRMAN se prudce zhoupl, a jak se Zuzana chtěla chytit, málem upustila papír s třemi dalšími porcemi. Tři talíře, na které se chystala naložit maso, jí vyklouzly na podlahu kajuty. Klidně je však nechala ležet.

“Víte co,” řekla. “Dám vám radši večeři do dřezu. S

talířema se zdržovat nebudeme.”

“A můžeme už jíst?” ptal se Roger.

“Jistě,” řekla Zuzana, uložila papír se zapečeným vepřovým do dřezu, kde na ně svítila lampička u kompasu, a pak odvrávorala do kajuty. Co nejrychleji nazvedla jednu matraci a prkno pod ní a začala vytahovat zpod palandy láhve zázvorového piva.

“Musíte si to vypít z lahví,” řekla udýchaně a uložila láhve k zapečenému masu do dřezu. Ještě by nám tu jinak poletovaly hrnky.” Potom vylezla po schůdkách, na nejvrchnějším se zastavila, vystrčila hlavu zasunovacím poklopem, z obou stran se ho podržela a zhluboka vdechovala čerstvý vzduch.

“Ty si nevezmeš?” ptal se jí Roger plnou pusou.

“Ne, ještě ne.”

“Au!” vykřikl Roger.

“Co se ti stalo?”

“Ale nic, jen jsem si málem vyrazil flaškou přední zuby,” odpověděl Roger.

“Tak schovej zuby za rty a lej si to rovnou do pusy,”

radila mu Titty.

Ne, Zuzana už mořskou nemoc nedostane, ale nikomu nemůže dělat zvlášť dobře, když jím loď hází ze strany na stranu, musí se chytat všeho, co mu jen přijde pod ruku a kdy se mu to povede, a přitom má vyndat plno věcí ze skříněk a zpod palandy. Ale zvracet už nebude. Postavila se tváří proti větru a hned se jí ulevilo. Vál tak prudce, že se brzy nadýchala čerstvého vzduchu ažaž. Obrátila se, zadívala se přes střechu kajuty před loď, a vtom se do ní zezadu opřel vítr a divže jí nestrhl z hlavy klobouk.

Jak vyšla z osvětlené kajuty, zprvu v té tmě vůbec neviděla. Za chvíli se však trochu rozkoukala, i když moc toho pořád ještě neviděla, jenom hřebeny vln, které se jako bílé skvrny valily kolem HASTRMANA a mizely před jeho přídí. Upřeně se zahleděla kupředu, pevně se chytla z obou stran poklopu a pohupovala se spolu s lodí. Chvílemi se jí zdálo, že se dívá ze strmého srázu - to když se HASTRMAN

vnořil do brázdy mezi dvěma vlnami. Další vlna loď zase vyzvedla, čelen zamířil přímo k obloze a Zuzana se dívala vzhůru. A tu najednou, když se HASTRMAN vyhoupl na vrcholek vlny, měla pocit, že zahlédla jiskřičku světla.

Světlo vzápětí zmizelo, jako kdyby někdo škrtl sirkou a hned ji zase sfoukl. Vtom se HASTRMAN znovu vyhoupl a ve tmě před nimi opět blesklo světýlko, vlastně ne, byla to dvě světla, a dost blízko sebe.

Johne!” zvolala Zuzana. “Světla před přídí!”

Je to země?” ptala se Titty.

“Určitě ne,” řekl John. “Tady jsme od země na míle daleko.”

“Už je zas vidím A teď jsou pryč Ne, tamhle svítí”

“Kde?” ptal se Roger s pusou plnou zapečeného vepřového, mírně přisoleného vodní tříští.

“Na které straně?” chtěla vědět Titty.

“Přímo před námi,” řekla Zuzana. “Už jsou tam zase.

Jsou dvě. Blízko sebe.”

Já nic nevidím,” řekl John, který se už tolik hodin upřeně díval na zářící růžici kompasu.

“Tak se dívej,” řekla mu Zuzana.

“Už je vidím,” zvolal hned nato John. “Asi to budou rybářské čluny. Radši z nich nespouštěj ani na chvilku oči.”

HASTRMAN se hnal dál a dál tmou. Roger a Titty poklidně kousali zapečené vepřové a tu a tam si nalili do úst pár kapek zázvorového piva a přitom si pořádně polili bradu. I Zuzana se už pustila do večeře. John si pevně zaklínil talíř vedle sebe, a kdykoliv jen mohl, pustil na okamžik kormidlo, utrhl si kousek masa a strčil jej do úst.

Zkoušel vyhlédnout pod hlavní plachtou přes příď, ale moc toho neviděl. Zatím musel bez úhony řídit HASTRMANA rozbouřenými vlnami a o nějaká světýlka se zvlášť nezajímal.

Jsou teď o moc blíž,” řekla Zuzana. “A pořád jsou vidět.”

Jedno je červené,” řekl Roger. “A je o něco níž.”

“A druhé je zelené,” dodala Titty.

“To bude parník,” usoudil John. “Svítí mu zřejmě stěžňová světla. A pluje sem.”

“Třeba má namířeno do Harwiche,” napadlo Titty.

“A možná že na něm jede tatínek,” řekl Roger.

“Podle maminky se vrátí až v sobotu,” řekla Titty.

“Vždyť už je skorém pátek,” připomněl jí Roger a nakoukl Zuzaně přes rameno na hodiny v osvětlené kajutě.

Zuzana se zděsila. Maminka o nich nemá nejmenší zprávy už od středy, kdy jí telefonovali. A slíbili přece, že se vrátí v pátek do svačiny. A co Jim Místo aby splnili slovo, vzdalují se čím dále tím více od domova

“Vidím už světla na palubě,” řekl Roger. “A v okýnkách.”

Sotva spatřila Zuzana ozářené paluby a osvětlená lodní okénka, bleskl jí hlavou nový nápad. Souhlasila přece, aby pluli takhle dál jen za tmy, dokud se nevyjasní, Stačilo, aby si vzpomněla, jak se obraceli v prudkém vichru na rozvlněném moři, a bylo jí jasné, že by to nesnesla, i když už od té strašlivé chvíle, kdy John málem spadl do vody, nedostala vůbec mořskou nemoc. Teď však, když se jim před očima objevil mohutný parník, plný cestujících, stevardů, stevardek a důstojníků, kteří přesně vědí, kam plují, se všechno docela změnilo. Ještě před chvílí byli docela sami, čekali, až se rozední a až se zlepší počasí, a měli plné ruce práce, aby udrželi HASTRMANA na vodě Vždyť mohou děkovat jen náhodě, že zůstali všichni čtyři pohromadě a že je s nimi i John, protože chybělo jen málo, a mohl jim zmizet v hlubinách Teď však k nim pluje parník a přináší jim záchranu a pomoc

“Johne,” řekla Zuzana. “Víš co, zahoukáme na mlhový roh, ať na tom parníku poznají, že jsme v nebezpečí.”

“Ale vždyť v žádném nebezpečí nejsme,” namítl John.

“Aspoň ne teď Pluje se nám přece o moc líp,”

“Nemohli by nás vzít do vleku?”

“Ani nápad,” řekl John. Jen si vzpomeň, jak nám bylo, když nám táhli VLAŠTOVKU za motorovým člunem z Jezerky a Nancy se najednou rozjela omylem moc rychle

A víš taky, co nám kladl na srdce Jim? Nikdy nepřijímejte od nikoho pomoc!”

“Ale vždyť nemusíme nikoho pustit na palubu,” namítla Zuzana.

“Prostě to nejde,” řekl John.

“Tak dobrá,” ustoupila Zuzana. “Ale ať nám aspoň svezou Titty a Rogera a ti vysvětlí mamince, co se stalo a Jimovi taky. Ano. Takhle to rozhodně musíme udělat, Johne.

Jenže jak ten parník zastavíme?”

“Míří rovnou na nás,” řekl Roger. “Třeba nás viděli a vědí o nás. Jezuskote, vždyť sis shodil maso,..”

John vstal a najednou skoro křičel: “Ne, nevidí nás.

Nemáme světla. Musíme jim uhnout. Kde je ta velká baterka? Někam mi sklouzla. Na maso teď nemám ani pomyšlení”

Pustil páku kormidla do závětří. HASTRMAN se otočil proti větru. Jedna z vln toho hned využila, přehoupla se přes lodní bok a vychrstla příval vody do kormidelního prostoru, kde Roger s Titty hledali po zemi baterku a Johnův talíř a nacházeli jen kousky nedojedeného masa.

Roger měl pravdu - parník mířil přímo na ně. Vysoko ve tmě mu zářila stěžňová světla. Pod nimi svítila další, stíněná světla horních palub, zářivá v lodních okénkách a dvě nejdůležitější - jedno zelené a jedno červené kulaté oko a všechna ta světla se rychle přibližovala.

Jestli si nedáme pozor, vrazí ten parník rovnou do nás,”

křičel John. “Kde je hrome ta baterka?”

“Už ji mám!” zvolal Roger a Johnovy nohy u kormidla náhle ozářilo jasné světlo.

“A tady máš talíř,” dodala Titty. “Položila jsem ti ho na sedačku.”

“Dej sem tu baterku,” řekla Zuzana, popadla ji a posvítila přímo proti parníku.

Červené a zelené světelné oko parníku se rychle blížilo.

“Mlhový roh!” zvolal John.

“Mám ho tu,” řekl Roger.

“Bílým světlem se přece svítí na zádi,” vzpomněl si John. “Na levoboku bychom potřebovali červené.”

Jenže my ho nemáme,” řekla Zuzana a zoufale mávala baterkou.

“Ale máme máme,” vykřikla Titty. “Kde je ten talíř? Tady je, Zuzano! Podrž ho před baterkou jako včera Jim. A světlo ho prosvítí”

“Rychle, Rogere!” řekl John. “Zahoukej! Honem!”

Zuzana podržela před baterkou průsvitný rudý talíř, a jak jím proniklo světlo, úzký bílý kužel náhle zčervenal.

Zároveň zasunul Roger píst mlhového rohu a ozvalo se strašlivé houknutí. Titty je až do dnešního dne přesvědčena, že na parníku mlhový roh asi neslyšeli, i když u kormidla se rozlehlo houkání tak hlasitě, div všichni neohluchli. Roger zas dodnes věří, že nebýt mlhového rohu, hlídka na parníku by si určitě nevšimla ohnivě zářícího talíře. Ať už to bylo jak bylo, zaslechli najednou v hukotu vichru a moře pronikavý hvizd píšťalky a jediné krátké houknutí sirény.

“Viděli nás,” zvolal John a opravdu si oddechl. “Zhasli zelené světlo.”

Zelené světlo na pravoboku velkého parníku zmizelo, ale červené na levoboku svítilo pořád blíž. Náhle se octli přímo pod vysokánskou stěnou, černější než černá tma noci.

Vlny zčeřené přídí parníku vyzvedly HASTRMANA do výše a zase jej strhly dolů. Kolem se rychle mihly řady zářících lodních okének. Do tmy zaduněl rachot strojů.

Hlídka na parníku zahlédla v poslední chvíli červený zářící talíř nebo snad zaslechla mlhový roh a obrovská loď změnila směr.

Z oblohy nad HASTRMANEM zahřměl mohutný hlas -

lodní důstojník tam rozvztekleně křičel megafonem z kapitánského můstku.

“Sakra, vy blázni rybářský! To nemůžete včas rozsvítit světla?”

“Snažili jsme se,” křičel John, ale neměl megafon a na parníku ho určitě nikdo neslyšel.

To už vysoko nad nimi zazářilo druhé stěžňové světlo, pomalu je míjelo a vzápětí zachytla HASTRMANA brázda zčeřená zádí parníku, ostře se srážející s pravidelnými vlnami moře. Lodičkou začalo všechno to vlnobití pohazovat jako zátkou ve vařící vodě. Zuzana, uklouzla na schůdku, a jak se snažila zachytit, aby nespadla dolů do kajuty, málem upustila baterku i talíř. Rogerem, Titty i mlhovým rohem to mrštilo na podlahu kormidelního prostoru. John letěl nejdřív na jednu stranu a pak na druhou, div si nevyrazil dech o kormidlo a pak si odřel loket a pohmoždil zápěstí o obrubu kormidelního prostoru. Přes palubu se přelily dva hřebeny vln, jeden za druhým. John se nezmohl ani na slovo, jenom zoufale otáčel kormidlem. Než se mu podařilo obrátit HASTRMANA nazpátek do jeho směru a vítr jim opět vál z boku, byl už parník daleko.

Rozhodně už tam nemohli nikoho požádat, aby je vzal do vleku, anebo zkoušet vysadit některého z členů posádky na palubu.

“Páni!” vypravil ze sebe John, když se konečně znovu nadýchl a ohlédl se na záďové světlo parníku, “V těch vlnách nám to mohlo zpřerážet stěžeň!”

“Johne,” řekl Roger a vstal z podlahy. “Našel jsem tu kus tvé večeře. Měls ho u nohou.”

“Príma,” řekl John. “Tak se do ní hned pustíme.”

Klepala se mu trochu brada a byl rád, že si může vstrčit do pusy mokrý žvanec, který mu zůstal ze zapečeného vepřového.

“Proč nám nadával blázni rybářský?” ptala se Titty.

“Asi si myslel, že jsme rybáři,” odpověděl John.

“Ale říct nám blázni,” rozčiloval se Roger. “Taková drzost!”

“Stejně by nám asi nezastavili,” řekla Zuzana.

“Málem nás poslali ke dnu,” uvědomil si John.

“Škoda že nemáme taky zelené talíře,” zalitovala Titty.

“Mohli jsme posvítit i na pravoboku.”

Jestli ještě potkáme nějaký parník, tak se mu zdaleka vyhneme,” řekl John. “Nemávej pořád tou baterkou, Zuzano.

Když s ní takhle svítíš sem a tam po celé lodi, nevidím na kompas ani nic jiného.”

“Hledala jsem ti večeři,” vysvětlovala Zuzana a svítila baterkou po podlážce kormidelního prostoru. “Tady máš ještě dva kousky Ale jak to, že ti teče krev?” posvítila Johnovi na zápěstí.

“To je jen škrábnutí,” řekl John. “Zhasni tu baterku.”

Já vím, kde má Jim tinkturu,” řekla Zuzana. “Maminka by si určitě přála, aby sis to najodoval.”

Slezla do kajuty a najednou se jí tam moc líbilo, byl tam takový báječný poklid. “Málem nás poslali ke dnu.”

Představila si, jak obrovská příď parníku proráží jejich malou plachetnici, jak se parník tyčí přímo nad nimi, co by se asi stalo s Titty a s Rogerem A zatím se jim tu mírumilovně pohupuje kajutní svítilna a její stíny tančí po Jimových knihách. HASTRMAN je celý, i když se na podlážce kajuty znovu objevila kaluž vody. Určitě se jí jen nezdá, že loď sebou zdaleka tolik nehází, jako když posledně slezla do kajuty. Sesbírala talíře, které sklouzly po podlážce, a uložila je znovu do skříňky. Našla Jimovu lékárničku, vyndala jodovou tinkturu a zastrčila zas lékárničku pod polštář. Pak přešla kajutu a vytáhla ze svého batohu na palandě čistý kapesník. Když se vracela, vzpomněla si ještě na Rogera a vzala s sebou kousek čokolády.

Nahoře u kormidla uchopil John páku jednou rukou a natáhl k ní zraněné zápěstí, Titty mu na ně posvítila baterkou a Zuzana mu štědře polila ránu jodovou tinkturou.

“Jau!” vyjekl John. “Škoda žes ji vůbec našla.”

Zuzana mu ovázala zápěstí kapesníkem.

“V kajutě je zase voda, ale jen taková menší kaluž,”

hlásila. “Zkusím jí trochu odčerpat. A dostaneme všichni příděl čokolády. Není ve skříňce na zádi ještě pár banánů?”

“Odpočiň si, Zuzano,” radil jí po chvíli John.

“Já bych pumpoval místo tebe,” nabídl se Roger. “Už jsem se navečeřel. Moc vody tam stejně být nemůže. V

kajutě už není vůbec znát.”

Roger pumpoval a tiše si přitom počítal. “Třicet šest

třicet sedm třicet osm” K devětatřicítce však už nedospěl. Objevil za čerpadlem útulný koutek, a jak byl po všem tom vzrušení s parníkem unavený, najednou mu připadlo, že počítá ovečky před spaním.

“Pumpuješ už nasucho?” zeptal se ho John.

Nikdo mu však neodpověděl. “Poslyš, Johne,” řekla Zuzana. “Poplujem přece celou noc. Roger a Titty by si měli zalézt na palandy a pořádně se vyspat.”

Titty sebou trhla a ohlédla se ve tmě.

“Zůstaňme ještě chvíli vzhůru,” prosila. “Začíná svítat.

A místy je ještě tolik hvězd, že obloha vypadá jako tečkovaná.”

Kapitola XIV

V PIN MILLU

(ve čtvrtek večer a v pátek ráno)

Nahoře v ložnici v Almině chatě se pohnula Bridget v posteli. Tuk, ťuk, ťuk ťuk, ťuk, ťuk Něco jí pořád ťukalo do okna. Bridget otevřela oči. Bylo tma jako v ranci. Ležela a naslouchala. Ťuk, ťuk, ťuk Převrátila se na druhý bok, opřela se na polštáři o loket a nazvedla hlavu. “Bridget,”

ozvalo se tiše ze tmy. V pokoji jako by bylo hned útulněji a Bridget začala zase pravidelně oddechovat. Maminka je tedy také vzhůru.

“Co je to za rámus?” zeptala se Bridget. “To jenom naráží růžový keř do zdi,” odpověděla jí maminka. “Víš přece, jak mu jedna větev visí přes hořejšek okna.”

“Slyšelas, jak tloukl déšť do střechy?” ptala se Bridget.

“Pořád jsem ho slyšela, než jsem usnula.”

“Teď už dávno neprší,” řekla maminka. “Ale je dost prudký vítr.”

“A ty jsi celou noc vzhůru?” “Kdepak. Trochu jsem se přece jen vyspala.” Dlouho bylo ticho. Vlastně dlouho v té malé ložničce nikdo nepromluvil, ale co chvíli zaťukala na okno větvička růžového keře, ťuk, ťuk, ťuk, a v komíně hlasitě zahučel silnější závan větru.

“Mami,” ozvala se po chvíli Bridget. “Ty ještě nespíš?”

“Ne,” řekla Bridget. “Moc ráda bych věděla, co asi je slyšet na HASTRMANOVI Tam přece nemají růže ani komíny a nic takového.”

“Určitě spí,” řekla maminka. “A ty bys měla spát také.”

“A co jestli nespí?”

Jistě zakotvili na bezpečném místě. A jestli mají blízko stromy, poslouchají, jak se v nich prohání vítr. A potom asi slyší, jak šplouchá voda o lodní člun, a možná také, jak do stěžně naráží spoušť, a když zafouká vítr opravdu pořádně, jako třeba teď, zadrnčí jim nad hlavou lanoví a honem se zachumlají do přikrývek. Jenže John a Zuzana to všechno prospí a Roger jakbysmet.”

“Titty ne, viď?” řekla Bridget.

“Titty se to určitě líbí,” odpověděla maminka.

“Poslouchá všechny ty zvuky na lodi a šplíchání vody a představuje si, že je opravdu někde na širém moři.”

“Škoda že není HASTRMAN o něco větší,” zalitovala Bridget “Hrozně ráda bych byla s nimi.”

“Já také,” řekla maminka. “Ale asi jsou raději sami. A nic se jim nemůže stát, stará se o ně přece Jim Brading. Jistě jim našel na noc tiché místečko, A ty teď dělej, že jsi také na HASTRMANOVI, stočená do klubíčka na palandě, a že jsi slyšela, jak se byl Jim podívat na palubě, jestli jim svítí světlo, a jak se pak zase vrátil a tiše si lehl, aby nikoho neprobudil, protože chce, aby se mu posádka dobře vyspala.

A tak ji samozřejmě nesmíš budit ani ty.”

“Vždyť já už skoro spím,” řekla Bridget.

“To je dobře,” pochválila ji maminka. “Hezky se vyspi.”

Bridget si na chvíli zdřímla, potom se probudila, vzpomněla si, že dělá, jako by spala na HASTRMANOVI, a zase usnula. Teprve mnohem později ji probudilo zachrastění růžové větvičky o okenní tabulku a zvlášť hlasité zaharašení v komíně. Nejasně rozeznávala obrysy okna. Noc už nebyla tak černočerná. A v pokoji se cosi pohybovalo. Ano, maminka vylezla v bílé noční košili z postele, přešla k oknu, dívala se do noci a naslouchala větru.

“Už vidím okno,” řekla Bridget.

“Ach Bridget!” pokárala ji maminka. “A já myslela, že spíš. Koukej hned usnout. Až bude čas vstávat, vzbudím tě.”

Srpnová noc se strašně vlekla, ale pak přece jen skončila, a třebaže vítr pořád ještě hučel v komíně a chrastil růžovou větvičkou o okno, mraky už proráželo sluníčko a zasvítilo na vlhké střechy loděniček a na skupinky malých plachetnic zakotvených nedaleko břehu.

“Máš už chuť na snídani?” zeptala se maminka Bridget, když sešly dolů, “nebo by sis chtěla vyjít ke břehu a trochu vyhládnout?”

Bridget se na chvíli zamyslela, protože za normálních okolností panoval u Wálkerů zákon, že ze všeho nejdřív je nutné se nasnídat. Maminka tvrdila, že jak jednou pustí své potomky ven, nikdy neví, kdy je zas pochytá. A najednou navrhne Bridget, aby se šly projít! Na kulatém stole uprostřed malé jídelny se už kouřilo z ovesné kaše.

Maminka na ni pohlédla a otočila se.

“Dobré jitro, slečno Powellová. Myslíte, že bychom stačily zaskočit k vodě a trochu se rozhlédnout ze břehu, než se vám začne vařit voda?”

“Už se skoro vaří,” řekla slečna Powellová. “Ale čaji nijak neuškodí, když se nechá chviličku ustát. Jen si tam zaběhněte. V noci odnesl vítr mlhu a krásně nám zase vykouklo sluníčko. Jestlipak jsi všechno zaspala, děvenko?”

“Něco ano,” odpověděla Bridget.

“Zaspala skoro všechno,” řekla maminka.

“Zato maminka byla vzhůru,” řekla Bridget.

“Ty toho víš,” zasmála se paní Walkerová a vyběhla s Bridget ze dveří. Slečna Powellová vyšla na práh a dívala se za nimi s krajíčkem chleba v jedné ruce a s vidlicí na opékání topinek v druhé.

Má strach o děti, řekla si v duchu. Musím upozornit mužské, aby jí neříkali

Bylo však už pozdě.

“Dobré jitro, paní,” pozdravil jeden mladý tesař, když maminka s Bridget sešly ze schodů od Alminy chaty. “To byla dneska divoká noc!”

“Myslíte, že to bylo moc zlé?” ptala se maminka úzkostlivě.

“Horší fujavici hned tak nepamatuju,” řekl mladík.

“Kolikrát jsem si už myslel, že se nám komín skácí na hlavu a vítr že odnese střechu. Jak začne vichřice řádit tak jako dneska v noci, je člověku nejlíp na souši, někde v útulném domečku” Pohlédl na kotviště plné nejrůznějších loděk.

“Mají to lidi divné nápady, takhle si jezdit jen tak pro zábavu na moře.” Pak si snad všiml, jak na něj ze dveří chaty gestikuluje slečna Powellová, nebo postřehl cosi v maminčině obličeji a uvědomil si, že čtyři její děti nespaly tu noc na souši ani v útulném domečku, a rychle se zarazil

“Však oni jsou v nejlepších rukách, když je má na starosti Jim Brading,” dodal. “Určitě si to ohromně užili. A dneska se vracejí, že? Slyšel jsem, jak to pan Brading povídal Frankovi.”

“Pospěš si, Bridget,” řekla maminka. “Zaskočíme na břeh a podíváme se, jestli je někde neuvidíme,”

Odliv už pokročil do poloviny a z vody vystoupily veliké bahnité plochy. Slunce ozařovalo mokré bahno, chomáče zelených chaluh a loďky, které čekaly tu a tam v bahně, až zase stoupne voda. Svítilo na veliký parník zakotvený mezi bójemi a na celý les stěžňů vedle něj -

stěžňů nákladních pramic, připoutaných k parníku, jak se tu vykládalo obilí. O kus blíž ke břehu ozařovalo plachetnice pohupující se v kotvištích, rezavě hnědé plachty tří pramic, které pluly po proudu k zakotvenému parníku, lesklý černý dehet na bocích pramice, zanechané odlivem na pásu pevné půdy, i lesklé zlato jejího čerstvě ohlazeného ráhna a stěžně.

Maminka s Bridget opatrně přecházely po mokrých oblázcích pod černými lesklými boky pramice. Čím dál šly, tím bylo kamení vlhčí, až se konečně zastavily na samém kraji vody. Těsně nad hlavou se jim teď tyčila záď pramice a na prkně připevněném lany nad lodním zábradlím seděl jakýsi muž, namáčel štětce do jasně modré a žluté barvy a obtahoval vyřezávaný rámeček kolem jejího jména -

ROSEMARY - HARWICH. Bridget k němu vzhlédla a pak se podívala dolů na kaluž modré barvy v mokrých oblázcích.

Maminku by jindy určitě zajímalo, jak tady ten pán lakuje, ale dnes si ho ani nevšimla. Rozhlížela se daleko po řece, za zakotvené plachetnice a parníky, které tu vykládaly svůj náklad, a zřejmě doufala, že uvidí červené plachty vracejícího se HASTRMANA.

V oblázcích vedle nich to zaskřípělo, a když se otočily, spatřily lodníka Franka.

“Dobré jitro,” pozdravila ho maminka, “Dobré jitro, paní Walkerová,” odpověděl Frank. Zrovna odplouval na člunu doplnit zásoby na jedné zakotvené plachetnici, ale zarazil se. “Hned tak své děti ještě neuvidíte,” řekl laskavě.

“Pořád ještě je odliv, a než se pustí nahoru po řece, počkají si, až vystoupne voda.”

“Také mě to mohlo napadnout,” řekla maminka vděčně.

“Ale trochu jsem se o ně za té včerejší mlhy přece jen bála, a když ještě ke všemu přišel ten prudký vítr” “S Jimem Bradingem se jim nic stát nemůže,” ujišťoval ji Frank. “Ten by se dokázal plavit po řece třeba poslepu.”

“Kdy začne příliv?”

“Až těsně před desátou,” odpověděl Frank. “Po jedenácté se jich už dočkáte, ale dřív určitě ne.”

“Tak pojď, Bridget,” řekla maminka. “Zatím se klidně nasnídáme.”

“Co asi dělají ostatní?” zeptala se Bridget a maminka, které bylo po rozmluvě s Frankem trochu veseleji, jí vylíčila, co všechno se na HASTRMANOVI asi odehrává.

“Zakotvili někde na klidném místě v ústí řeky a čekají, až začne příliv,” řekla. “Zuzana jim uvařila snídani a teď si sedí na sluníčku kolem kormidla a jedí. Pak umyjou nádobí, spláchnou paluby, a až budou hotoví, vyplují nahoru po řece a všechno nám vypovědí. Pospěš si, Bridget. Slečna Powellová nám opekla topinky a ještě by vystydly. Víš co, budeme závodit do jídelny.”

“Dám ti náskok,” nabídla jí Bridget a rozeběhly se s maminkou, co jim jen nohy stačily, ze břehu, přes silnici u hostince a nahoru po strmých schodech v zahrádce Alminy chaty a ke dveřím dorazily zároveň. Před vchodem stál chlapec v kazajce přepásané koženým páskem a mluvil se slečnou Powellovou.

“Máte tu telegram, paní Walkerová,” řekla slečna Powellová.

Maminka si vzala oranžovou obálku a roztrhla ji.

Uvnitř byl telegram odesílaný předešlého dne z Berlína. “Pí WALKEROVÁ U SL POWELLOVE PIN MILL IPSWICH

VRACÍM SE TED.”

“Je to od tatínka?” ptala se Bridget.

“Ano,” řekla maminka. “A posílal to včera. Bridget!

Tatínek určitě přijede dneska! Ach bože, že já je pustila na tu plachetnici! To je od manžela, slečno Powellová. Včera byl už v Berlíně. A mé děti jsou kdovíkde na vodě s panem Bradingem! Kterým autobusem se dostaneme včas do Shotley? Musíme se převézt do Harwiche a stihnout jeho loď.”

Po snídani zašla maminka s Bridget znovu ke břehu.

Řeka už ustoupila až za nejzazší čáru odlivu a maminka s Bridget přešly po obnaženém dně ke kraji, kde vedl úzký cementový chodníček pokrytý kluzkým bahnem.

“Měla bych se tě radši chytit za ruku,” řekla Bridget.

“Dobrá,” řekla maminka. “Když některá spadneme, poletí druhá s ní, aby jí to nebylo líto.”

“Třeba bys mě chytila,” hlesla Bridget.

Dlouho čekaly na konci usychajícího dna, až začne příliv. Konečně se začaly přelévat přes bahno první vlnky.

“Teď už by měli vyrazit,” řekla maminka a rozhlížela se co nejdál po řece.

“Myslíš, že bude John kormidlovat?” ptala se Bridget.

“Snad ho k tomu Jim na chvilku pustí. Dneska už nefouká takový vítr jako včera.”

Čekaly ještě dlouho. Příliv zaplavil konec chodníčku a plazil se výš a výš, takže maminka s Bridget musely kousek po kousku ustupovat. Po řece vyplouvaly jedna za druhou pramice s nákladem z parníku; dlouho už čekaly, kdy se pořádně obrátí mořský proud, a teď se jim před příděmi pěnila voda a slunce jim ozařovalo hnědé plachty a rudé vlajky na stožárech.

“Už jedou!” zvolala maminka.

V dálce dole na řece se objevil trojúhelníček červené plachty.

“Tamhle jsou!” křičela Bridget.

Červená trojúhelníková plachta se pomalu blížila.

Zmizela za jedním zakotveným parníkem, znovu se objevila, zase se ztratila a pak se objevila znovu.

“Ještě jim nemávej,” řekla maminka. “Vždyť tě nevidí.”

Najednou jí hlas trochu poklesl. “Jestli to vůbec jsou oni.”

“Určitě jsou to oni,” tvrdila Bridget a mávala ze všech sil, aby HASTRMANA popohnala.

V té chvíli přistál u břehu Frankův člun, který přivezl nějaká lana z jedné plachetnice. Maminka ukázala Frankovi červené plachty dole na řece.

“Vy znáte HASTRMANA lépe než já,” řekla. Je to tamhleta plachetnice, co pluje proti proudu?”

Frank se tam pozorně zadíval.

“To je EMÍLIE, paní Walkerová,” řekl. “Vydali se včera na ryby. V noci se měli vrátit. Nejspíš je zdržela ta mlha.”

Bridget si pomyslela, že se maminka rovnou vrátí do Alminy chaty. Ale maminka se zastavila a znovu se obrátila na lodníka.

“Přistanou tady, nebo poplují do Ipswiche?” zeptala se.

“Tamhle mají kotviště,” řekl Frank. “Hned před CORONILLOU. To je ta velká modrá plachetnice. Určitě sem připlují.”

“Radši si na ně počkáme a promluvíme si s nimi,” řekla maminka. “Třeba někde ty moje námořníky viděli.

Samozřejmě že to není HASTRMAN. Vždyť je to jola HASTRMAN je kutr. To jenom na dálku vypadal trochu jako HASTRMAN, protože má také stěžeň posunutý dopředu. Pozor, Bridget, jestli zůstaneš stát takhle na okraji, za chvíli ti to promáčí boty.”

“Neměla bych se zout?” ptala se Bridget.

“Naboso by se ti po oblázcích moc dobře nechodilo,”

řekla maminka a pořád ještě se dívala na vzdálenou EMÍLII.

“Připadala by sis jako ta princezna s hráškem ve střevíčku anebo mořská panna, když se jí při každém kroku zařízly do nohy ostré nože.”

“Tu pohádku znám,” řekla Bridget.

Vlnky se pomalu přelévaly dál a dál a maminka s Bridget ustupovaly ke břehu a dívaly se, jak sem po řece připlouvá EMÍLIE. Plavili se na ní tři mládenci, jeden kormidloval a druzí dva se činili u čelních plachet. EMÍLIE

hladce vplula mezi zakotvené plachetnice a v tu chvíli na ní sundali stěhovou plachtu. Vzápětí klesla i hlavní plachta.

Plachetnice se stočila a pomaličku doplouvala ke své boji, nesena už jen kosatkou. Jeden z mládenců stál teď na přídní palubě a natahoval se s hákem ke kotevní boji.

“To udělali šikovně,” řekla maminka, když na EMÍLII vytáhli poutací boji na palubu.

Vzápětí měli stočenou kosatku a tři mládenci stáli na střeše kajuty a ukládali jen tak ve volných záhybech hlavní plachtu. Potom zmizeli všichni tři v kajutě.

“Propánakrále, Bridget, jenom aby se teď nepustili do vaření,” řekla maminka.

Mládenci však vyšli zase na palubu. Přitáhli si k lodnímu boku člun, uvázaný za zádí, a jeden z nich do něj seskočil. Ostatní mu podávali dolů vaky a potom velký slaměný koš.

“Jedou sem všichni,” řekla Bridget a dívala se, jak i další dva mládenci seskakují do člunu, který jim mezitím uplaval trochu k zádi, a jak vyndávají vesla.

“Jedou sem!” zvolala znovu, když dva mládenci popadli každý po jednom veslu a zamířili rázně ke břehu.

Třetí mladík, který seděl na zádi a hlídal vaky, však najednou ukázal nahoru na stěžeň EMÍLIE a člun se v tu chvíli prudce otočil a zase se vracel.

“Zapomněli spustit vlajku,” řekla netrpělivě maminka.

Člun čekal chvíli před plachetnicí a jeden člen posádky zatím vyšplhal nahoru, spustil vlaječku a hodil ji do kajuty.

Konečně vyrazila EMÍLIE znovu ke břehu a maminka s Bridget se jí už nemohly dočkat.

“Ti mají ale ryb!” zvolala Bridget, když zahlédla v slaměném košíku stříbrný lesklý úlovek.

“Však se nám včera chytalo, než přišla ta mlha,” liboval si jeden z mladíků a musel se zasmát, když viděl nadšený Bridgetin obličej, “Nechtěla bys rybičku?” zeptal se jí a podržel před ní velikou tresku. Bridget ucukla a mladík se znovu rozesmál.

“Neznáte náhodou plachetnici, která se jmenuje HASTRMAN?” zeptala se maminka.

“To myslíte loď mladýho Bradinga?”

“Neviděli jste ji někde?” zeptala se maminka tiše, jako by jí na tom nijak zvlášť nezáleželo. “Pár mých ratolestí se na ní svezlo s panem Bradingem a včera jsem o ně měla trochu strach, když přišla po poledni najednou ta mlha a potom se zvedl takový vítr a déšť.”

“Těm se nic zlého neděje,” ujišťoval ji mladík, který prve nabídl Bridget rybu. Přidržoval se slizkého dřevěného bednční u břehu, aby se jim loď moc nehoupala, než vyndají všechny vaky a koš. “Vraceli jsme se včera z moře chviličku potom, co se snesla ta mlha, a propluli jsme těsně kolem nich. Dokonce jsme s nimi mluvili. Jsou tam jako ve vatičce.

Brading zakotvil na stupni kousek od mola a dost daleko od dráhy velkých lodí. Lepší místo si ani vybrat nemohl. Jedno z těch dětí tam hrálo na foukací harmoniku.”

“To byl můj Roger,” smála se paní Walkerová. Jestli hrál na harmoniku, tak jim nijak zle být nemohlo.”

“Copak Brading, ten se vyzná,” poznamenal další mládenec. “Měli jsme to udělat taky tak a zůstat tam, jenže my jsme se snažili proplout v mlze a pak jsme zůstali skoro celou noc trčet v bahně a taktak že jsme se nepřevrátili.,.”

“Máš moc řečí,” zarazil ho další mládenec.

“Dobrá, kapitáne, vždyť to byla stejně tak moje vina jako tvoje.”

“Jsem vám moc vděčná,” loučila se s nimi maminka.

“Člověk nikdy neví, co se může v mlze stát, a opravdu jsem se o ně trošičku bála. Tak jdeme, Bridget.”

Vyšly společně na břeh.

“Vidíš, jakou máš hloupou maminku, Bridget,” řekla vesele paní Walkerová. “Měla jsem přece vědět, že je všechno v pořádku. Ale když včera přišla ta mlha, vítr a déšť, pořád jsem se nemohla ubránit pocitu, že se stalo něco strašného. A oni si tam kotvili na bezpečném místě a moc se jim to líbilo, zrovna jak jsem ti říkala. A samozřejmě že se nevrátí ani o minutu dřív, než slíbili. Jim Brading přece říkal, že připlují za přílivu. Do svačiny tu budou a po svačině vyrazíme všichni do Harwiche, ať jsme tam včas, kdyby tatínek náhodou přijel večerním parníkem.”

Kapitola XV

PROBDĚLÁ NOC

Minula další noční hodina a HASTRMAN se pořád ještě udatně probíjel tmou. Přes loď se už nepřevalily žádné další vlny. Déšť také ustal. Vítr vál pořád ještě dost silně, ale zas ne tak prudce, aby se opravdu špatně kormidlovalo. Z

oblohy pomalu mizely mraky a objevovaly se jasné hvězdy.

Titty se na ně však nedívala.

“Titty,” řekla Zuzana.

Titty stejně jako před chvílí Roger tvrdě usnula v kormidelním prostoru. Probudila se, právě když Zuzana říkala Johnovi, že by se ti dva měli raději prospat na palandách.

“Ale když my nechceme o tohle přijít,” namítla Titty a otřásla se zimou.

“Stejně jsi už o leccos přišla,” řekla Zuzana. “Vždyť jsi teď spala A máš úplně zkřehlé ruce. Jestli se vyspíš místo na palubě dole v teplé kajutě, nic víc nepropaseš. Tak honem dolů.”

“A ty taky, Rogere,” řekl John. “Každý námořník drží občas hlídku v podpalubí. Teď nejsi ve službě. Budeme tě zase potřebovat, a jestli se nevyspíš, moc platný nám nebudeš.”

Titty s Rogerem sice chtěli zůstat na palubě celou noc, ale rozkaz je rozkaz, a přece jen byli hodně ospalí. Zuzana s nimi sešla do osvětlené kajuty, zabalila je co nejvíc na palandách a Rogera ještě zajistila balíkem plachtoviny. Na palubu se vrátila mnohem spokojenější. Ať už jsou kde jsou a ať se s nimi stane cokoliv, aspoň že ti dva se v noci pořádně vyspí.

“Leží se jim dobře?” ptal se John, když slezla ke kormidlu.

“Hned usnuli,” odpověděla Zuzana a zívla. Usadila se v koutku kormidelního prostoru po pravoboku proti Johnovi a začala se pozorně rozhlížet po moři.

“Nezavřela bys dvířka?” požádal ji John. “Když sem nepůjde odzdola světlo, bude lip vidět. Můžeš nechat otevřený poklop.”

“Mám slézt do kajuty a zhasnout lampu?”

“Radši ne,” řekl John. “Prosvítá přece jen trochu okýnky, a kdybychom zase potkali nějaký parník, je i to slabé světýlko lepší než nic.”

“Ten poslední si ho ani nevšiml,” namítla Zuzana.

“Ale jiný by ho třeba zpozoroval,” řekl John.

Asi za deset minut na ni promluvil znovu.

“Zuzano?” řekl. “Je ti dobře?”

Hlídka mu však neodpověděla.

Jen nejasně ji rozeznal ve tmě jako cosi temnějšího v koutku kormidelního prostoru. Zuzana však už hlídku nedržela, leda ve snu. Úplně vyčerpaná starostmi, mořskou nemocí a leknutím, že John snad spadl do vody, tvrdě usnula. Přece ji nebude budit a posílat dolů za ostatními.

Stejně by nešla. Chudinka Zuzana! Nechá ji radši v klidu.

Dal se tedy znovu do kormidlování a současně se rozhlížel po moři.

Dvířka kajuty byla zavřená, a až na slabý odlesk dobře chráněné svíčkové lampičky, která ozařovala bledě žlutým světlem růžici kompasu za oknem, nepronikalo ke kormidlu žádné

světlo.

Východojihovýchod

jihovýchod

jihovýchod k jihu jihojihovýchod Růžice se ani na chvíli neuklidnila. Jak také mohla, když se HASTRMAN kymácel ze strany na stranu a John jej vedl, jak nejhladčeji dokázal, tak jako kdysi dávno malou VLAŠTOVKU, stáčel jej kormidlem, když se chtěl obrátit, a zarážel jej, když chtěl vybočit ze své dráhy, a celou tu dobu kormidloval podle toho, jak mu vál vítr i jak mu ukazoval kompas. Snažil se opravdu ze všech sil. Říkal si, že směr má zhruba tak k jihovýchodu, ale docela jistě to nevěděl.

Nepřipadalo mu už tak těžké udržet kurz, pokud se vůbec o nějakém kurzu dá mluvit při tomhle pravidelném houpání, s kterým se hnala loď stále vpřed, a vlna za vlnou jí narážela do boku, vyzvedávala ji do výše, míjela a mizela kdesi daleko před ní v noční tmě. Když tak svíral páku kormidla, pohupoval jím a zase ji pevněji přidržoval, bylo mu, jako kdyby se snažil sladit pohyby lodi s časem. Tam a zpátky Tam a zpátky

Vítr se už určitě trochu ztišil. O tom byl John přesvědčen. Ne snad že by vál nějak mírňoučce; stačilo jen pomyslet, jak pluli opačným směrem a museli se s ním potýkat. Páni! To bylo pěkně horkých pár minut! Chudinka Zuzana! A když pak refoval ty plachty Ještě štěstí, že si ovázal kolem pasu záchranné lano, než slezl na příď. Zatím jde všechno celkem dobře HASTRMAN se pořád ještě drží na vodě Neteče do něj Nic se jim neutrhlo, a to by se bylo mohlo taky lehko stát Nedokázal si představit, co si počnou dál. Prozatím mu stačilo, že bezpečně kormidluje a posádka že může klidně spát.

Klidně spát Opřel se znovu do kormidla a pak je na chviličku pustil a rychle pohlédl přes zavřená dvířka do osvětlené kajuty. Uviděl jen Rogerovy nohy zabalené v přikrývce a balík červené plachtoviny, jíž ho zajistila Zuzana, aby nesklouzl z palandy. Titty vidět nebylo, spala v přídním kotci. A chudinka Zuzana usnula v koutku kormidelního prostoru. Všichni tři tedy spí. John se vrátil ke kormidlu a znovu je pevně sevřel. Ještě jednou pohlédl v bledém žlutavém světle na růžici kompasu, opřel se o obrubu kormidelního prostoru, zaklínil se nohou o protější sedačku, zadíval se vzhůru k jasnému cípu oblohy, kde zářila jedna hvězda vedle druhé, a trochu zahanbeně si přiznal, že je šťastný.

Vlastně nemá právo být šťastný. Jimův řetěz s nejlepší kotvou leží někde na dně harwichského přístavu. Maminka čeká v Pin Millu a Jim Brading ve Felixstowu a vůbec nevědí, co se s nimi stalo. Ale až se to dovědí, bude Jim jistě rád, i když ho možná trochu zamrzí ta kotva a řetěz. Vždyť HASTRMANOVT se nic nestalo, neroztříštil se někde na mělčině, a přitom by na tom nebylo nic tak divného. Žádní pobřežní žraloci ani piráti si nemohou dělat nárok, že je zachránili, což by mohlo stát Jima i loď. A až všechno vysvětlí mamince, taky se zaraduje, že to nedopadlo ještě hůř. Opravdu přece dělá, co může. Co si taky může jiného počít v noci, daleko od břehů Severního moře? Kdyby se mu teď někdo podíval do obličeje, viděl by, že se John spokojeně usmívá. Je teď sám za tmy se svou lodí a všichni ostatní spí. Aspoň na jednu jedinou noc je kapitánem HASTRMANA a raduje se i z toho, že se s ním kymácí kormidelní prostor a HASTRMAN že se žene černočernou tmou. Plují si spolu s HASTRMANEM, sami dva. Plují dál a dál. Jednou, až bude John dospělý, dostane také svoji loď a vypluje s ní na ještě větší moře, než je tohle. Ale jaktěživ nezapomene na noc, kdy měl poprvé sám na starosti celou loď i posádku.

Tam a zpátky Tam a zpátky John se vítězoslavně pohupoval spolu s lodí. Zlatá lodička! Zlatá lodička! Natáhl ruku nad obrubu a pohladil ve tmě mokrou palubu.

Ale co to?

Ve tmě před lodí se objevil záblesk a za ním další. John je zahlédl, jen když se HASTRMAN vyhoupl na vysokou vlnu. A vtom se objevily znovu. Jeden záblesk a po chviličce druhý. Pak bylo na několik vteřin tma a znovu zasvítila těsně vedle sebe ta dvě jasná světla.

Určitě to je majáková loď. A ještě ke všemu skoro v jejich směru. Když bude držet kurz, propluje blízko ní. Rád by byl věděl, jak je asi daleko. Mohla by jim ohromně pomoci. Třeba má po straně nápis se svým jménem, i když by mu bez mapy nebyl moc platný. Ale kdyby se k ní dostali za svítání, mohli by zavolat a námořníci z majákové lodi by jim snad poradili, v jakém kurzu se vrátit do Harwiche. To by bylo báječné. John věděl, že když bude muset kormidlovat ve všech těch mořských proudech a ještě tak, aby hladce provedl HASTRMANA mezi vlnami, bude jejich dráha připomínat spíš hadí stopu než rovnou čáru, tak jak ji viděl na námořní mapě. Možná že by mu ti chlapíci z majákové lodi půjčili i mapu, kdyby k nim zabočil dost blízko. A nemohou jim sebrat HASTRMANA a tvrdit, že ho zachránili, když sami sedí na lodi zakotvené uprostřed moře.

Za světla se k nim přiblíží bez rizika. Kdyby se dostal nebezpečně blízko, zasignalizují mu. Vzpomněl si, jak se vysílá varování “Blížíte se nebezpečí” - dvakrát krátce a jednou dlouze. A to mu připomnělo loňské zimní prázdniny, kdy si signalizovali s Nancy a Peggy Blackettovými a vydali se pak k severnímu pólu, a jak tu tak stál uprostřed noci daleko v Severním moři, opřen v kormidelním prostoru, a pohupoval se spolu s lodí, najednou se nahlas rozesmál, protože si vzpomněl na Nancy Blackettovou, která dostala o těch prázdninách příušnice a s obličejem nateklým jako dýně mu vážně vysílala zprávy z okna ložnice.

Vtom zamířil HASTRMAN přímo k zábleskům a John znovu pohlédl na kompas. Kousíček na východ od jihovýchodu. To není tak daleko od jeho směru. Konečně se obejde bez kompasu a může kormidlovat přímo k těm vzdáleným zábleskům. Je to o moc lehčí než dívat se pořád na světélkující růžici a současně se co nejpozorněji rozhlížet, jak už se kormidelník musí rozhlížet v takové tmě.

Tam a zpátky Tam a zpátky. John tiše seděl a pohyboval kormidlem. Za zádí se jim převalovala vlna za vlnou, s hukotem tříštící se vodní pěny vyzvedávala HASTRMANA, zase jej spouštěla dolů a valila se dál. Některá z těch vln je minula docela blízko, a tu zahlédl John ve tmě její hřeben, podobný šedému přízraku. Několikrát si posvítil velkou baterkou přes lodní bok, aby se podíval, jak rychle se žene malý HASTRMAN vodou. Většinou se však spokojil jen tím, že volně, rytmicky kormidloval, přesvědčoval se podle směru, jakým vál vítr, že se jim hned tak nepřehoupne plachta na druhou stranu, a díval se daleko kupředu na to pomrkávající světlo na dva záblesky následující těsně za sebou, které osvětlily jasnou šipkou vodní hladinu, potom na chvíli zmizely a znovu ostře proťaly tmu.

Přemýšlel, jak asi ta majáková loď vypadá, a vzpomínal na majákové lodi, které viděl v harwichském přístavu a ve Falmouthu. Většinou měly mohutný červený trup, uprostřed silný stěžeň a nahoře na stěžni svítilny podobné větším klecím, a některé měly ke stěžni připevněny veliké balony.

Představoval si, co asi dělají na té majákové lodi námořníci.

Jistě nevidí HASTRMANA, jak se k nim prodírá tmou.

Někteří samozřejmě hlídají, ale ostatní leží na palandách a spí, stejně jako Titty a Roger dole v kajutě HASTRMANA

Spí John si pojednou uvědomil, že se mu klíží oči. Znovu je co nejvíc otevřel a upřeně se zadíval tmou ke druhé stěně kormidelního prostoru, kde sice viděl jen jakousi černou postavu, o něco tmavší než všechno kolem, ale věděl, že je to první důstojník Zuzana a že se tam choulí ve své pláštěnce a spí jako celá posádka.

Musí plout dál. Jestlipak se to světlo zablesklo jednou, anebo dvakrát? Nejspíš se mu znovu na vteřinu zavřely oči, a ani o tom nevěděl. Něco takového už nesmí připustit.

Znovu se napřímil. Tentokrát si otevřel oči rukama, co nejšíře mohl, a pevně doufal, že se mu znovu nezavřou. Za chvilku si však uvědomil, že zase ospale mrká.

Zahleděl se do tmy před sebe a snažil se odpočítávat vteřiny mezi prvním a druhým zábleskem obou světel. Než znovu zasvítila, napočítal sedm. Potom osm. A pak znovu šest. Aspoň se přesvědčil, jak strašně těžké je počítat stejně rychle. A byla to také dobrá metoda, jak se udržet vzhůru.

Dlouho tak počítal, a pokaždé začal znovu, když ze tmy vysvitly ty dva záblesky. A najednou si uvědomil, že napočítal až do dvanácti. Zřejmě mu jedno zablesknutí úplně ušlo.

Promnul si energicky oči, rychle zamrkal, pohlédl na kompas a zadíval se před sebe do noci. I ve chvílích, kdy majáková loď nevysílala své pronikavé záblesky, teď rozeznával bledou zář její svítilny. Musí se od ní držet tak, aby měl ty záblesky pořád před přídí po pravoboku. Kdyby dopluli k majákové lodi ještě za tmy, nesmí se k ní moc přiblížit. A hlavně si pevně umiňoval, že za žádnou cenu neusne. Ubránil by se mnohem snáz spánku, kdyby si aspoň mohl zpívat, jenže to nemůže, protože by probudil Zuzanu.

Najednou se s úlekem probral ze svých myšlenek.

Plachta nad ním burácela jako hromobití. Vítr už nevál zezadu, ale opíral se mu přímo do obličeje. Kormidlo sebou prudce trhalo ze strany na stranu a HASTRMAN se zmítal na vlnách jako šílený. Dva jasné záblesky teď nezazářily po pravoboku, ale kdesi daleko za levobokem.

“Johne! Johne! Co se stalo?”

Zuzana se s leknutím probudila.

“Usnul jsem,” zavolal do větru John. “Za chvilku bude zas všechno dobré. Otáčíme se zpátky do svého kurzu.”

Pomalu natočil HASTRMANA do jeho směru a záblesky majákové lodi opět zazářily před přídí po pravoboku. Vítr se do nich opřel zezadu a hned jako by se trochu zmírnil, John pohlédl na kompas. Plují skoro k jihovýchodu. A tak to také má být.

“Víš, že mě to hrozně mrzí, Zuzano? Bránil jsem se tomu, ale pořád jsem usínal.”

“Co je to za světla?” ptala se Zuzana. “Je tam majáková loď,” vysvětloval John. “Kormidluji k ní, a až se rozední, zeptáme se tam, co máme dělat.” “Jak dlouho jsi spal?” ptala se Zuzana. “Hodně dlouho,” přiznal se John. “Už je ti líp?”

“O moc líp,” odpověděla Zuzana a maličko zívla. Pohlédla poklopem dolů do kajuty, kde byly vidět Rogerovy nohy.

“Roger a Titty se neprobudili?” “Ne.”

Zuzana pootevřela po jedné straně dveře, aby se mohla podívat na hodiny.

“Proboha, vždyť jsou už dvě pryč. Musíš být strašně unavený.”

Jenom ospalý,” řekl John. “Pořád se mi zavítají oči. Ale víš co? Když na mě budeš mluvit, tak neusnu.” A tak Zuzana spustila.

“Co myslíš, že nám řeknou na té majákové lodi?”

“Nevím Třeba nám půjčí mapu Nebo nám aspoň poradí, jak kormidlovat do Harwiche Motáme se tu sem a tam”

John zívl na celé kolo. Zuzana mluvila dál.

“Už nejsou takové vlny. Měla bych připravit něco teplého k snídani. Až se ti dva probudí, budou mít pořádný hlad”

“Roger má hlad pořád”

“Poslyš, Johne, víš, že jsme se dneska měli vrátit do Pin Millu? K svačině? Jestli přijede tatínek a maminka nebude vědět, kde jsme, čeká nás pěkná mela Johne JOHNE!”

John sebou trhl. Záblesky majákové lodi teď zářily vzadu za přídí z levoboku. “Promiň.”

John znovu stočil HASTRMANA do jeho směru. “To bude ale doba, než se dostaneme zpátky,” uvažovala Zuzana.

“Museli jsme doplout strašně daleko.”

“HASTRMAN je ohromně rychlý,” řekl John. “A skvěle se kormidluje. Jednou si pořídím taky takovou lodičku. Kormidluje se skoro tak lehce jako naše VLAŠTOVKA. Pamatuješ, jak jsme jeden druhého hlídali, jestli se mu neklikatí brázda, když když jsme se učili

vlastně když jsme au!”

Jako by ho najednou něco bodlo do kolena. Ale to se jen Zuzana natáhla a pořádně ho štípla.

“Správně,” řekl jí, když si uvědomil, co se stalo.

“Dobrý nápad. Můžeš to udělat zas. Štípej mě radši každých pár minut. Co jsem to povídal?”

“Nepovídal jsi najednou vůbec nic,” odpověděla Zuzana. “Usnul jsi.”

“Tak mě zas štípni,” řekl John. “AU! Když jsem vzhůru, tak mě snad tolik štípat nemusíš.”

“Copak poznám ve tmě, jestli jsi vzhůru, nebo spíš?”

“Štípni mě, jak se ty záblesky objeví po druhé straně čelenu. Mají být pořád při pravoboku.”

“Tamhle je zase nějaký parník,” všimla si Zuzana.

Daleko na jihu zahlédli dvě stěžňová světla. John ještě chvíli přemáhal spánek a úzkostlivě se díval, kdy se objeví červené a zelené navigační světlo parníku. Parník byl však příliš daleko a za chvíli zmizela i jeho stěžňová světla.

Probral se, když mu Zuzana prudce škubla paží.

“Poslyš, Johne. Tohleto už dál nejde. Měl bys mě radši nechat chvíli kormidlovat. Vždyť to nemůžeš napořád vydržet.”

John zaváhal,

“Zkus, jestli bys to dokázala,” řekl jí po chvíli a uvolnil jí místo za kormidlem. Byl tak ztuhlý, že se sotva hýbal.

“Správně. Tohle je kormidlové lanko. Když je na kormidlo příliš velký nápor, to lanko ti moc pomůže. Nemusíš HASTRMANA zvlášť přidržovat. Ať si pluje svým směrem.

Vidíš na kompas? Kormidluj přibližně k jihovýchodu

Ano k jihovýchodu a ještě maličko na východ Abys měla majákovou loď zepředu po pravoboku Za chvilku u ní budeme.”

Jde mi to docela dobře,” řekla po chvíli Zuzana. “Prospi se trochu.”

“Kdepak,” odmítal John. “Mně se už nechce spát. Budu radši hlídat.”

“Co uděláme, až se dostaneme k té majákové lodi?”

“Poplujem pořád dál, dokud se nerozední. Moc daleko se od ní dostat nemůžeme. Určitě ji ještě uvidíme, vrátíme se k ní a přiblížíme se k ní jenom na doslech. Ve tmě bych si k ní netroufal.”

“Měl by ses radši vyspat,” řekla Zuzana. “Kdybych tě potřebovala, probudím tě.”

“Ne Ani nápad,” bránil se John. Pozvedl paže a protáhl si je. Bylo mu blaze, že aspoň chvíli nemusí kormidlovat. A Zuzana si počíná docela dobře. Pohlédl okénkem na kompas a pak se usadil a pozoroval záblesky majákové lodi před přídí HASTRMANA Aspoň pár minut si odpočine od toho kormidlování A pak si znovu sedne ke kormidlu Hlava mu spadla kupředu na chladnou a vlhkou stěnu kajuty Chviličku se takhle opře Jenom minutku A co na tom, když se mu zavřou oči

Kapitola XVI

SVÍTÁNÍ NA MOŘI

Johna tlačilo cosi tvrdého do čela. Někdo na něj mluvil a pořád opakoval jeho jméno. John sebou trhl a probudil se.

“Johne Johne.”

Poznal po hlase Zuzanu. Posadil se a udiveně se rozhlédl.

“Propánakrále!” řekl. “Snad jsem neusnul?”

“Kormidlovala jsem k jihovýchodu a ještě trošičku východněji,” řekla Zuzana. “Ale tu majákovou loď jsme nechali dávno za sebou. Plula jsem pořád dál, jak jsi mi řekl.

Pořád je ještě tma, ale už se zas máme podle čeho řídit.

Rovnou před námi se objevilo slabé světýlko. A tamhle naproti je obloha ozářená reflektory tamhle, na jihozápadě Neměla jsem to srdce tě probudit, pořád jsem to odkládala.”

John jí poznal po hlase, jak je na sebe hrdá. Za tědi pár minut, co odpočíval, se kolem všechno změnilo. Za těch pár minut? Vždyť uplynula polovina noci! Když si vyměňovali se Zuzanou místo, orientovali se v kormidelním prostoru po hmatu. Musel se Zuzany chytit a položit jí ruku na kormidlo.

Vypadala v té chvíli jako černočerná šmouha ve tmě. A když se teď na ni podíval, přesně rozeznával, kde sedí, i když kolem byla pořád ještě noc. Zadíval se přes záď a pátral po záblescích majákové lodi. Ty však zmizely. Zato se před HASTRMANEM, přímo před čeleném, objevil na obloze odraz světla. Světlo samotné vidět nebylo, je zřejmě ještě pod obzorem. Zahleděl se přes pravý lodní bok k jihozápadu, Oblohu tam křižovaly těsně za sebou dva sloupy bledého světla, podobné ručičkám od hodin, které se honí kolem dokola ciferníku.

John se na ně zadíval a pak opět pátral pohledem po bledé záři přímo před lodí, která vysvitla, pohasla a zase se objevovala.

“Páni!” řekl. “Ty reflektory jsou určitě z pevniny a to světlo před námi bude zaručeně maják.”

“Neměli bychom se radši hned obrátit?” navrhovala Zuzana. “Než se dostaneme k té majákové lodi, bude už světlo.”

John se obrátil tváří proti větru a pak se podíval na kompas. HASTRMAN plul teď k východojihovýchodu. A v tomhle prudkém větru se nemohou vrátit stejným kurzem zpátky a zamířit na západoseverozápad.

“Poplujeme, dokud se nerozední,” řekl. Ještě nevidíme ani na lanka, a zkoušet v téhle tmě křižovat, tak si jen koledujeme o pořádný malér. Víš co, já si zas sednu ke kormidlu. Je ti už dobře?”

“Výborně,” řekla Zuzana.. Jen trochu zima. A tobě?”

“Taky trochu zima.”

“Zkusím uvařit kakao,” řekla Zuzana.

Otevřela dvířka nad schůdky, pevně se držela a sestupovala pozpátku do teple prozářené kajuty. John vedl loď k odlesku na obloze, který se znovu a znovu objevoval v dálce. Východojihovýchod jihovýchod jihovýchod k jihu Východojihovýchod Je možné, že se dostali až za moře? Svítí ty reflektory odněkud z Francie Belgie nebo Holandska? Zalitoval, že si nemůže vybavit, jak přesně vypadá mapa. Je strašná zima, ale komu to vadí? Začíná svítat. Zuzana měla zase pravdu. Vítr se skutečně zmírnil.

Moře už také není tak bouřlivé. A HASTRMAN si to spokojeně pluje, jako by ani nepoznal, že ho nekormidluje Jim Brading. Johnovi sice trochu prochladly ruce, ale uvnitř ho hřálo vědomí, že všechno mohlo dopadnout mnohem hůř.

Oč lepší nálada je teď na lodi než v těch strašlivých chvílích, kdy se málem pohádali se Zuzanou. Zuzana prosazovala jedno, a on věděl, že musí udělat něco docela jiného, Zuzana se rozplakala, Titty bolela hlava, Roger už začal dostávat strach a Zuzaně se ještě ke všemu udělalo hrozně zle.

Trochu se předklonil a pohlédl dolů do kajuty, Zuzana shodila pláštěnku, stála pod schůdky, v ruce držela plechovku s petrolejem a chystala se, že zapálí vařič. Nalila petrolej do malé nádržky pod vařičem a plechovku uklidila pod dřez. Pak škrtla sirkou, zapálila vařič a přivírala přitom dveře, aby ochránila modrý plamínek před větrem. A teď už se skláněla pod schůdky a nalévala do konvice pitnou vodu.

Zuzana je přece jen pašák!

Vařič v lodní kuchyňce se hlasitě rozhučel. John viděl ze svého místa u kormidla, jak na něj Zuzana opatrně staví konvici.

Zezdola se ozvaly hlasy.

“Uá uá uá uá,” zíval tam na celé kolo Roger.

“Spi ještě!” napomenula ho Zuzana.

“Není už skoro ráno?” To se ozvala Titty. A potom dodala: “Už to tolik neháže. Nejsme zas v přístavu?”

“Ne.”

“Mám už vstávat?”

“Ať tě ani nenapadne. Lež a ještě se hezky zahřej. Co dělá hlava? “

“Chtěla by vstávat.”

“Ale jak jí je?”

“Už nebolí.”

“Venku je ještě tma,” řekl Roger.

“Koukej si lehnout. Ještě vás ani jednoho na palubě nepotřebujeme.”

“A co děláš?”

“Vařím vodu.”

“Na snídani?”

“Na kakao.”

“Príma!”

“Jestli nezůstaneš ležet, dokud nebude hotové, tak nedostaneš nic.”

John poslouchal a musel se nahoře ve tmě usmát.

Zuzana je už zase ve formě. Jak si zas začne připadat coby první důstojník a prohánět posádku, je jí určitě dobře a nic mu nezamlčela.

Usmál se ve tmě a pak se pousmál na tmu, která už zdaleka nebyla tak temná jako před chvílí. Ale zima nijak nepolevila. Jak stál u kormidla, zkoušel držet jeho páku v ohbí paže, hřát si přitom jednu niku v kapse a druhou se přidržovat obruby kormidelního prostoru. Po chvíli se natočil ke kormidlu z opačné strany, aby si ohřál i druhou ruku.

Ten odlesk na obloze je určitě z nějakého majáku na pevnině. Pořád ještě se objevuje každých pár vteřin, ale teď je nějak slabší. Že by byl spíš z majákové lodi, která odplouvá? Ne. Slábne samozřejmě proto, že tam na východě začíná svítat. John už ani neviděl reflektory, které ještě před chvílí křižovaly oblohu na jihozápadě. Propána! Až se rozední, uvidí třeba zemi. Ale kterou zemi? Zemi, kterou ještě jaktěživ nespatřili. Rozhlédl se kolem a snažil se vypátrat, kde se setkává obloha s mořem.

Zuzana rovnala na jednom schůdku do řady čtyři červené hrnečky z umělé hmoty. John se znovu usmál a vzpomněl si na ten strašlivý okamžik, kdy do nich uprostřed noci div nenarazil parník a narychlo na něj svítili baterkou přes červený talíř. Teď když byla ta chvíle šťastně pryč, nepřipadala mu už tak hrozná, Z konvice stoupala pára a její obláčky prozrazovaly, že se vařič činí. Zuzana seděla pod schůdky na palandě po pravém lodním boku a opírala se nohou o protější palandu. Vyndala plechovku na pečivo, krájela silné krajíce chleba, a než každý ten krajíc ukrojila, nejdříve jej namazala máslem. John si najednou uvědomil, jaký má hlad. Ale to už k němu Zuzana vystupovala po schůdkách; zřejmě mu chtěla něco říct.

“Johne, vezmeme si k snídani šunku je zabalená v papíru v té otevřené skříňce za tebou.”

John sáhl po šunce, ale nenašel nic. Zahlédl cosi světlého na podlaze kormidelního prostoru. Sehnul se a našel pomačkaný balíček.

“Určitě dávno spadla a celou tu dobu jsem po ní šlapal.

Měl jsem dojem, že šlapu po něčem měkkém. A je pořádně promáčená.”

Chvilku bylo ticho. Zuzana se vrátila do kajuty a prohlížela police za palandou po pravoboku. Pak se zas vrátila.

“Johne.”

“Co je?”

“Přece jim nebudu dávat promáčenou šunku. Co kdybych otevřela Jimovu konzervu s jazyky?”

“A proč ne?”

“Myslíš, že by mu to nevadilo?”

“Senzační nápad,” ozval se za ní Roger.

Každou minutou se víc a víc rozednívalo. Až tma ustoupí rozbřesku úplně, zmizí i slabý třpyt před čelenem. A za světla budou muset obrátit loď a pokusit se s ní zamířit opačným směrem. John se snažil raději na to nemyslet, ale celou tu dobu se hrozil chvíle, až se bude muset s lodí vracet. Bude to strašně těžké. Nedalo by se to udělat jinak?

V hlavě se mu začal rodit nový, skvělý nápad. Ale co by tomu řekla Zuzana? Ohlédl se do tmy a pak se znovu zadíval kupředu, k tomu slabounkému slibnému třpytu.

Z hubičky konvice na vařiči se valil nahoru nad schůdky silný proud páry. John pohlédl dolů do kajuty a uviděl na podlaze víko od plechovky na pečivo a na něm čtyři silné krajíce chleba s máslem a čtyři pořádné plátky jazyka z konzervy. Zuzana znovu přistoupila ke schůdkům a začala nalévat do hrnků vyrovnaných do řady na nejvyšším stupínku vařící vodu.

“Nenalévej je moc plné,” radil jí John.

“Ne. Ale HASTRMAN teď pluje o hodně klidněji, tak se nám snad to kakao nevyleje.”

Zuzana nasypala do každého hrnečku vrchovatou lžičku sušeného mléka a kakaa. Jeden po druhém zamíchala a přidala ještě trochu vřelé vody.

“Už můžeme vstávat?” volal Roger.

“Ale ano. Ty pojď sem, Titty. Sednete si oba na Rogerovu palandu. Tohle je pro tebe, Johne,”

John sáhl dolů pro hrníček a opatrně si jej postavil na sedačku, těsně k obrubni, aby mu nesklouzl. Sotva sáhl prostydlou rukou na teplý hrneček, rozlil se mu po těle blažený pocit. Zuzana mu podala nahoru krajíc chleba s máslem a plátek jazyka. Teď už se opravdu rozednívalo.

Když si John položil jídlo k hrnečku, rozeznával docela zřetelně bledý čtverec namazaného chleba.

V osvětlené kajutě viděl Titty a Rogera, jak sedí vedle sebe na levé palandě a přidržují si nohama na podlaze hrnky vařícího kakaa, aby jim vystydly. Zuzana držela svůj hrneček v ruce a seděla na nejnižším schůdku. HASTRMAN

se teď sice pohupoval jen docela mírně, ale stejně si nechtěla nic pokládat na stůl. John se znovu usmál, spálil si rty prvním douškem kakaa, zchladil si je soustem chleba s máslem a potom ještě kouskem jazyka z konzervy a věnoval se kormidlování. Východojihovýchodně Obloha nad mořem před nimi už bledla a marně se snažil vypátrat odlesk majáku. Nevadí. Východojihovýchod. Stačí udržet loď v tomhle směru, a zanedlouho uvidí samotný maják.

Moře měnilo barvu. V noci bylo černé jako noc kolem, tak černé, že na něm nebyly vidět ani bílé hřebeny vln, Když se pak některá vlna převalila a zpěnila nedaleko HASTRMANOVA boku, daly se už ty hřebeny rozeznat, ale vypadaly spíš jako šedé přízraky. Za zádí byla ještě tma, ale před HASTRMANEM se vynořovala bledě zelená obloha.

Malý svět, v němž se loď celou noc pohybovala, se začal rozšiřovat. John už viděl i vlny pod lodním bokem. Viděl je na deset yardů od lodi a potom i na dvacet. I za nimi už rozeznával šedé přízraky zpěněných hřbetů. Vlny měly teď barvu zašlého cínového džbánku, který stával na krbové římse v kuchyni Cesmínového háje. John viděl pořád do větší dálky. Všude kolem se valily jen vlny, ale laskavější vlny než v noci. Jejich hřbety už na sebe tak vztekle nedorážely. Valily se kolem s povlovnými vrchy a nevěštily nejmenší nebezpečí. I v místech, kde se nahoře bíle tříštily, byly ty zpěněné hřbety jen nízké a krátké, jako by se najednou nahoře na té vlně rozpěnilo trochu vody, změnilo se v bílou krajku a sklouzlo dolů do hluboké brázdy. Jednou, když byl John ještě docela malý, vyjel si s tatínkem na plachetnici z Falmouthu, plachtili také v takových vlnách a tatínek si z nich vůbec nic nedělal.

Kde je asi teď tatínek? Možná že leží ve vlaku, každou minutou se blíží k Anglii a vlak s ním pohazuje sem a tam.

Ale jen jestli! Člověk nikdy neví, čeho se od tatínka naděje.

Co když se dostal přes Asii a Evropu rychleji, než čekal? Co jestli měl Roger pravdu a tatínek spal v jedné kajutě na parníku, který je málem v noci potopil? Třeba je už v Harwichi. Měli mu přijet naproti, a zatím odplouvá HASTRMAN pořád dál. Johnovi při tom pomyšlení naskočila husí kůže na rukou. Jak dlouho asi poplují zpátky?

I kdyby se teď mohli otočit Byl naprosto přesvědčen, že přišel na správný nápad. Ale co tomu řekne Zuzana? V

ranním světle moc daleko neviděl, ale snažil se, seč mohl, dohlédnout co nejdál po tom cínově zbarveném moři.

“Máš ještě chuť na trochu kakaa?”

Zuzana se vrátila do role hospodyňky, rozdává jídlo a mluví zas klidně a vesele. Jakpak mu asi odpoví, až uslyší, nač přišel?

John jí podal dolů hrnek.

“Ahoj!”, “Ahoj!” volali zezdola Titty s Rogerem. Jen se trochu napili horkého kakaa a snědli všechen chleba a jazyky, byli zas v nejlepším rozmaru.

“Ahoj!” zavolal na ně John.

“Dopijem druhý hrnek a hned přijdem na palubu,” volal Roger.

“Nejdřív se pořádně nasnídejte,” řekla Zuzana.

Za deset minut vylezl první důstojník s oběma námořníky po schůdkách a přišli ke kormidlu. Jak vyšli z příjemného tepla kajuty, rychle si v tom chladném ranním vichru ohrnuli límce od pláštěnek a pak se začali rozhlížet.

Nad obzorem visel dlouhý úzký pás mračen. Na severovýchodě se nad ním vyjasňovala obloha. Hvězd bylo mnohem méně než dřív. Pohasínaly jedna za druhou a některé jim mizely přímo před očima.

“Kde je země?” ptala se Zuzana.

John ukázal rovnou před sebe.

“A která země to vlastně je?” chtěla vědět Titty.

“Francie!” zvolal Roger. “Copak se nepamatuješ? “Čím dále od Anglie, tím blíže Francii.’”

“Třeba to ani Francie není,” řekla Titty. “Třeba je to úplně neznámá země. A možná že je i neobydlená. Co víš.

Na světě je ještě spousta neobydlených míst, dokonce i v Anglii.”

“Tahle je obydlená,” řekl John. “Stojí na ní maják.

Vidět ještě není, ale za tmy se mu na obloze odráželo světlo.

Zuzana je viděla taky.”

Obloha před nimi se rychle vyjasnila. Tma už zůstávala jenom nad vodou za zádí. Na temné zeleni vyvstal růžový lesk. Mrak nad obzorem před lodí vypadal, jako by najednou na okrajích vzplanul. Námořníci z HASTRMANA se rozhlíželi po tmavě šedém moři, které jako by se prostíralo donekonečna. Byli tou mlhou, deštěm, větrem a noční tmou nadlouho uzavřeni jenom na lodi. A poprvé si teď uvědomili, jak obrovské je moře kolem nich a jak nepatrný je HASTRMAN.

“Copak tu nejsou jiné lodě?” podivila se Titty.

“Vidět není ani jedna,” řekl Roger.

“Myslíš, že je už dost světlo a mohli bychom se obrátit?” řekla Zuzana. “Povídal jsi přece, že jen co se rozední, tak se vrátíme a promluvíme si s těmi lidmi na majákové lodi.”

“Na jaké majákové lodi?” ptal se Roger.

“Na jedné, co jsme kolem ní propluli v noci,”

vysvětlovala Zuzana. “Víš co, obrátíme se hned. Určitě mi už nic nebude. Nejsou tak strašné vlny.”

Rozhodná chvíle nastala. John se vážně podíval na Zuzanu.

“Podle mého bychom se vůbec vracet neměli,” řekl jí, “Dostali jsme se moc daleko. Počkej, Zuzano, nerozčiluj se.

Když budeš chtít, klidně HASTRMANA obrátím, ale je takový vítr, že k majákové lodi rovnou zamířit nemůžeme a snadno bychom ji mohli minout. Ale když poplujeme dál, dostaneme se k tomu majáku. Země už nemůže být kdovíkde. Nejspíš ji uvidíme, jen co vyjde slunce.”

“Ale my se prostě musíme vrátit.”

Roger a Titty se napjatě dívali na Johna. Žádný z nich ani nemukl.

“Hodně jsem o tom přemýšlel,” řekl John. “Celou noc jsme se hnali jako diví a včera jsme taky urazili velký kus cesty. I když se rovnou otočíme, budeme potřebovat na zpáteční plavbu stejnou dobu jako sem. Nakonec bychom ještě mohli dorazit do Harwiche za tmy, a to se nepřistává o nic snáz než v mlze. Uvažuj, Zuzano. Nejdůležitější přece je dát našim zprávu, kde jsme. Jak se dovědí, že se s HASTRMANEM nic nestalo, budou hned klidnější. Měli jsme se přece vrátit dneska, a to nestihneme, i kdybychom se na hlavu postavili. Víš, že si maminka bude dělat starosti. A Jim taky. A třeba se už vrátil tatínek. Když poplujeme dál, určitě se někam dostaneme a pak jim zatelegrafujeme.”

“Co kdyby nám odeslali telegram z té majákové lodi?”

napadlo Zuzanu.

“Jenomže co když ji mineme?” namítl John. “Plout dál je mnohem bezpečnější.”

Jak bychom dali našim vědět, že se nám nic nestalo, tak už pospíchat nemusíme,” řekla Zuzana. “Ale víš jistě, že jsme blízko země?”

“Docela jistě,” odpověděl John. “Sama jsi přece viděla to světlo. Hlavně musíme plout pořád stejným směrem.

Počasí je příznivé. Mlha se zvedla. Poplujeme dál, přistaneme někde v přístavu a hned pošleme ten telegram.”

“Třeba by si pro nás mohl přijet Jim Brading a odvézt nás dornů,” napadlo Zuzanu. Mluvila už mnohem klidněji a John poznal, že si dá říct.

“Jen jestli bude mít na cestu do nějakého toho přístavu dost peněz,” zauvažoval Roger.

“Mám na knížce dvě libry sedmnáct šilinků,” řekla Titty.

“Opravdu bychom měli radši plout dál,” uznala Zuzana.

Vše bylo tedy dojednáno. Od té chvíle se nikdo neohlédl na záď, ani Zuzana ne. Vyhlíželi jen a jen zemi, a čím dřív se k ní dostanou, tím lip. Přes všechny strázně, které si prožili, zavládlo na HASTRMANOVI znovu nadšení. Nikdo z nich nechtěl na moře, a přece se na něm octli, a teď je čeká neznámá země.

“Správně by měl John přibít na stěžeň zlatý dukát jako Kolumbus, a kdo by první zahlédl zem, ten by ho dostal,”

řekla Titty.

“Ale já žádný nemám,” namítl John. “Stejně budeme tu zem vyhlížet,” řekl Roger. “To rád věřím.”

Planoucí okraj dlouhého mraku daleko před nimi náhle zezlátl. Všechno světlo jako by vycházelo z jediného bodu pod ním, na severovýchodě. Pod mrakem se objevila oslnivě ohnivá skvrna a přes rozbouřené moře jako by vyšlehovala k lodi dlouhá řada zářivých jisker.

Ohnivá skvrna se šířila a brzy zmizela za mrakem.

Řada světel nad vodou potemněla. A náhle se vyhouplo nad mraky rudé kulaté slunce a ze slunce se linula celá řeka světla. Vlaječka nahoře na stěžni, v noci skoro černá, zajiskřila teď jasnou modrou, červenou a bílou barvou.

Červené plachty teple zazářily. Moře už nebylo šedé, ale modré a zelené. Ranní slunce ozářilo i dychtivé tváře námořníků, jak se všichni čtyři rozhlíželi k východu a jihu a pátrali, kdy zahlédnou zemi. Po zemi však nebylo ani památky a nikde se neobjevila jediná loď. Nastal nový den a HASTRMAN byl pořád ještě docela sám.

Zuzana, Titty a Roger pohlédli na Johna. Že by se přece jen mýlil?

“Nebojte se,” řekl John po chvíli. “Zemi teď ještě vidět nemůžeme. Je skrytá za obzorem. Ale víme přesně, kde leží.

Víš co, Zuzano, kormidluj chvíli. A dávej pozor na kompas.

Veď loď k východojihovýchodu. Vítr je teď o moc mírnější.

Půjdu uvolnit hlavní plachtu, už ji nemusíme mít narefovanou. A potom vztyčím stěhovou plachtu, HASTRMAN teď klidně unese všechny plachty. Čím rychleji se dostaneme k zemi, tím líp.”

“Co je to tamhle na vodě?” zeptal se najednou Roger.

“Kde?”

“Vlevo před přídí. Chci říct po levoboku, promiňte

Ale doneste radši někdo kukátko.”

Je to plující kláda,” řekl John. “Páni, jsem doopravdy rád, že jsme do takové v noci nenarazili.”

“Tamhle je ještě jedna,”

“A tamhle na druhé straně další.”

John si uvazoval kolem pasu záchranný pás. Nechce přece znovu vyděsit Zuzanu, až bude uvolňovat plachty. Ale jak jedna z těch klád proplouvala kolem HASTRMANA, zarazil se a zadíval se na ni. Narazit do takovéhle klády by nebylo o nic lepší než najet do bóje. Mráz mu přeběhl po zádech při pomyšlení, kolem kolika takových klád asi v noci propluli.

“Dávejte na ně dobrý pozor,” řekl ostatním.

“Rozkaz, pane!” zvolal Roger, naklonil se na střeše kajuty a zadíval se kukátkem daleko před příď.

Kapitola XVII

MALÝ TROSEČNÍK

“Kde se tu všechny ty klády vzaly?” podivovala se Titty, když se kolem nich převalilo na vlnách další břevno. Z

vody se mu nazvedl hranatý konec, oranžový, jak bylo dřevo mokré, a zase klesl do hladké doznívající vlny.

“Nejspíš to bude palubní náklad z nějakého dřevařského parníku,” usoudil John. “Asi z norského, jaký jsme viděli v přístavu, a v noci bylo přece strašně rozbouřené moře.”

“Nejdřív se převalí na jednu stranu a pak na druhou,”

řekla Titty, “a najednou se přižene obrovská vlna, a celý náklad dřeva je ve vodě.”

U kormidla teď stála Zuzana. John si pevně uvázal na dračí smyčku kolem pasu záchranné lano a hledal ve skříňce mosaznou kliku na refování plachet. “Tamhle je zase několik klád,” řekla Titty. “A tamhle plave něco docela jiného!” zvolal Roger. “Nějaká bedna. Krucipísek, kdyby se aspoň na chvilku HASTRMAN tolik nehoupal.” Snažil se vypátrat kukátkem, co to tam je, ale HASTRMAN se ustavičně houpal dolů a nahoru a ta záhadná věc se co chvíli vynořila na některé z vln, pak zase zmizela ve vodní brázdě a znovu se objevila.

“Není to bedna,” řekl Roger po chvíli. “Je to nějaká klec.”

Čím dál tím víc se k tomu blížili a Zuzana opatrně kormidlovala, aby jí mezi tím podivným předmětem na vodě a lodí zůstalo alespoň dvacet či třicet yardů. “Nepřibližuj se k tomu moc,” varoval ji John. Neměl nejmenší chviť narazit s HASTRMANEM ani do krabice od sušenek, a tohle vypadalo o moc větší.

“Vždyť je to kuřecí posada!” zvolala Titty. “To je báječné! Pamatujete na básničku o pirátech, co se zmocnili té lodi? ,A jak se tu chudáci topili, ještě kuřecí posady hledali.’ Zrovna taková posada nám tu chyběla!” Najednou ji napadlo něco vážnějšího. “Ale co se asi stalo s kuřaty? Snědl je někdo, nebo se utopila? Co by jim asi vadilo víc?”

“Ať to s nimi dopadlo jak chtělo, stejně by skončili někomu v žaludku,” mínil Roger. “Pod vodou by je ještě rád schlamstl nějaký žralok.”

“Aspoň by je nikdo neoškubal,” řekla Titty.

“Hej!” vyhrkl Roger a snažil se udržet kukátko pokud možno rovně, “Na té kleci něco je Vážně. Zakormidluj trochu blíž. Jéje. Je to mrtvé kotě!”

“Ach!”

“Utopilo se.”

Kuřecí posada se znovu vyhoupla a zmizela ve vlnách, ale tentokrát zahlédli kotě všichni čtyři. Vypadalo jako pouhý chumáček mokré kožešiny připlácnutý na dřevěné příčky. Voda je unášela asi dvanáct yardů od lodi. Děti zahlédly malou hlavičku se zplihlými chloupky, útlé mokré tělíčko, zadní nohy, natažené, jako kdyby v nich ani nebyly kosti, a ocásek, který připomínal spíš kousek mokrého provázku. Nechtěly se na koťátko dívat, ale oči se jim pořád stáčely k tělíčku na vlnách. I John, který už našel kliku a pospíchal na příď uvolnit zrefované plachty, se zastavil a zadíval se na mrtvé kotě.

“Chudinka,” politovala je Titty.

“Nejspíš ho to smetlo s nákladem dříví,” řekl John.

“Třeba na to stačila jediná vlna”

“Klidně spalo a najednou se octlo ve vodě a drželo se ze všech sil té posady, až se utopilo,” představovala si Titty.

John a Zuzana dobře věděli, že nechybělo mnoho a mohli být sami smeteni do vody a zápasit ve tmě o život.

Kuřecí posada s promáčeným chuchvalečkem kožešiny se už pohupovala za zádí, když tu Roger najednou zvolal: “Je živé!”

“To není možné.” , “Zahlédl jsem, jak otvíralo tlamičku,” Kuřecí posada už odplavávala daleko za záď a tu zahlédli všichni čtyři, jak kotě znovu pootevřelo růžovoučkou tlamičku, jen tak docela nepatrně, jako by nemělo sílu vykřiknout, a šeptem, který ani nebylo slyšet, prosilo o pomoc.

“Musíme je zachránit!” zvolala Titty.

John už přitahoval hlavní otěž.

“VIDÍME-LI

NĚKOHO

VE

VODĚ,

IHNED

PŘEHODÍME PLACHTU.” Před očima mu vyvstala tištěná věta, kterou si přečetl v příručce o plachtění. Byl z celé duše rád, že má ještě zrefované plachty, s kterými si bude snadno vědět rady, a že se trochu ztišil vítr. “Otoč trochu, Zuzano.

Ne, kdepak K levoboku Honem Rychle otoč loď Já už se postarám o pardunu. A ty nespouštěj kotě z očí, Rogere Dej pozor, až se přehoupne ráhno Už to bude

Teď”

Vratiráhno se přehouplo na druhou stranu a zároveň se celá loď prudce otočila a zamířila opačným směrem, těsně k návětří. John bleskurychle uvázal pardunu, vrhl se na druhou stranu kormidelního prostoru a upevnil i druhou.

“Kde je teď? Neztratilo se ti?”

“Tamhle Už je hodně daleko. Tamhle”

“Budeme muset křižovat proti větru”

“Dokážeš to?” ptala se Zuzana.

“Přece nenecháme to kotě utopit,” křičela Titty.

“Neboj se, nenecháme,” řekl John.

Vytahovat z moře menší předměty není nic lehkého, zvlášť když v tom člověk nemá praxi. A John to jakživ nedělal. Zuzana mu předala kormidlo a John zaťal zuby, zadíval se na pohupující se kuřecí posadu a potom nahoru na vlaječku. Ne, když nevyplují dalším obloukem, hned tak se k němu nedostanou.

“Vždyť odplavává pořád dál,” volal Roger.

“Už je hrozně moc daleko,” naříkala Titty. “Udělej něco, Johne!”

“Pozor, obrat!” řekl John, kosatka se zatřepetala, vratiráhno se přehouplo a Titty se Zuzanou se ze všech sil opřely do otěží. HASTRMAN opět vyplul, a tentokrát se blížil čím dál tím víc ke kotěti a jeho voru.

“Jak ho chytneme?” ptala se Zuzana.

“Půjde to lodním hákem?” vyzvídal Roger.

“Radši si ten hák připrav,” řekl John. “Ba ne. Tím to nepůjde. Zabočím těsně k té posadě.”

“Vždyť propluješ před ní,” bála se Titty.

“Ne, nepropluju,” řekl John.

“Drž se, Čičíku!” volala Titty a div nevylezla na střechu kajuty.

“Jestli vrazíme do té posady, tak ho shodíme do vody,”

řekla Zuzana.

“Já vím,” odpověděl John. “Pojď sem, chytnu se tě za rameno.” Postavil se na sedačce v rozkymáceném kormidelním prostoru, opřel se Zuzaně o rameno a vyděšená Zuzana jenom vykřikla, aby proboha nespadl do vody. John teď kormidloval s HASTRMANEM přímo proti větru směrem ke kuřecí posadě a počínal si jako Jim Brading, když chtěl zamířit s lodí k poutací bóji. Pořád ještě musel stát na sedačce, aby viděl na posadu, která doplula už skorém před příď.

“Už je tu Už Už,” vydechla Titty.

Kuřecí posada se dotkla lodního boku a všichni leknutím zaúpěli. Naštěstí se však dotkla lodi jen lehce.

Vzápětí už proplouvala kolem kajuty. John pustil kormidlo.

“Držte mě za nohy!” vykřikl. Vždyť by stačila ještě vteřina a bylo by pozdě. Spustil se půlkou těla z kormidelního prostoru a visel přes boční palubu. Vtom vyzvedly vlny kuřecí posadu až k němu. Rychle popadl studený chomáček mokré kožešiny. Kotě se však z posledních sil úpěnlivě drželo příček. Jednou rukou by je byl John za nic na světě neodtrhl. Musel se pustit lodě a popadnout je oběma rukama, V příštím okamžiku se už kuřecí posada pomalu pohupovala dál a odplouvala k zádi a John visel nad lodí, nakloněn víc než půlkou těla přes lodní bok, a svíral v rukou promáčené kotě.

Titty a Zuzana ho držely ze všech sil za nohy a vtahovaly do lodi. Roger táhl za lano, které měl John uvázané kolem pasu. John se zoufale kroutil, ale za chvíli ho přece jen kousek po kousku vytáhli zpátky ke kormidlu.

Předal kotě Zuzaně a celý udýchaný se zase chopil kormidla. Podíval se vzhůru k vlaječce, rozhlédl se, jestli jim nehrozí nebezpečí, že narazí do nějaké klády, a potom pozorně sledoval kompas.

Zuzana si sedla, držela na klíně promáčený chlupatý chumáček a přikrývala jej rukama.

“Je skoro zmrzlé,” řekla.

Kotě leželo úplně bez hnutí, tak zesláblé, že se nemohlo otočit.

“Moc se nenapilo,” řekla Titty, jak klečela na podlážce kormidelního prostoru. “Nemá vůbec bříško.”

“Asi umírá hlady,” řekl Roger.

“Co se dává napůl utopeným lidem?” ptala se Titty.

“Suché šatstvo a alkohol,” odpověděla Zuzana. “Ale my žádný alkohol nemáme.”

“Můžeme mu vysušit kožíšek,” napadlo Titty. “A co mu dát trochu rumu od Jimovy tetičky? Ten se tu přece schovává pro lékařské účely.”

“Odneseme kotě dolů do kajuty a zahřejeme ho tam,”

řekla Zuzana. “Jdi napřed, Titty, a já ti ho podám.”

“Já dojdu pro rum,” nabídl se Roger a seběhl dolů, Titty slezla za ním a počkala pod schůdky, a Zuzana se opatrně nahnula a podávala jí malého trosečníka. Chtěla slézt také do podpalubí, ale John ji zarazil.

“Uznáš přece, že nemá nejmenší cenu se vracet. Aspoň, dokud se neobrátí vítr. I když zabočím s lodí co nejvíc k návětří, obrátím ji sotva k jihozápadu. Příštím obloukem mi zase popluje moc severně, a kdybychom se chtěli vracet, musíme plout západoseverozápadně. Do Severního moře bychom se teď rovnou asi nedostali. Uděláme mnohem líp, když poplujeme dál stejným směrem a aspoň někam dorazíme.”

“Tak dobrá,” řekla Zuzana. “A co myslíš, opravdu by tomu kotěti pomohla kapka rumu?”

“Zkuste, jestli by si ho trochu neolízlo z prstu,” radil John. “A dejte mu třeba kondenzované mléko. Ale víš co, Zuzano, pomoz mi teď radši obrátit HASTRMANA do jeho směru. Když budeš chvíli kormidlovat, udělám všechno ostatní A hlavně musím rozrefovat plachty. Neměli bychom to už odkládat ani o minutu. Zrovna jsem se k tomu chystal, když jsme zahlédli to kotě. Když si místo mne stoupneš ke kormidlu, než to udělám, zastanu všechno sám.

A ty klády je teď vidět docela dobře”

Zuzana zavolala dolů na Titty: “Zabal ho nejdřív do jednoho ručníku a pak do druhého, ať mu pěkně vysušíš kožíšek. Za chviličku jsem dole”

V kajutě seděla Titty na závětrné palandě s kotětem na klíně a opatrně je třela ručníkem. Položila mu ruce na prázdné bříško a snažila se je zahřát. Roger otevřel zásobárnu a hledal malou plochou lahvičku. Najednou se HASTRMAN naklonil na druhý bok, Titty si musela přesednout a Roger se rychle snažil zachytit a div neupustil lahvičku na zem.

“Co se to zase děje?”

“Nic zvláštního,” řekl Roger. John se Zuzanou jen zase obrátili loď. Plujeme dál.”

“Zavolej, prosím tě, Zuzanu, ať honem přijde, Mám strach, že to kotě přece jen umře.”

“Zuzano!” zavolal Roger nahoru. “Pospěš si. Titty myslí, že kotě už ztratilo osm životů.”

“Už běžím,” řekla Zuzana. Johne, já teď doopravdy musím jít. Třeba to koťátko vážně umírá.”

“Tak běž,” souhlasil John. “Ale pospěš si. Dokud se nevrátíš, nemůžu plachty rozrefovat.” Chopil se znovu kormidla a Zuzana rychle sestupovala po schůdkách do kajuty.

Kotě leželo Titty v rukou.

“Ještě žije,” řekla Titty, “Podívej se. Vidíš, jak se cuká?

Vydrž, Čičíku. Jsi v bezpečí.”

Zuzana vytahovala chvějícími se prsty zátku z ploché lahvičky. “Rum, Pouze pro lékařské účely.” Přečetla si nálepku, kterou nadepsala Jimova teta. Pak si přitiskla hrdlo lahvičky na prst, zvedla lahvičku a zase ji nechala klesnout.

Na špičce prstu jí zůstala průhledná zlatá kapka. Zuzana si klekla na podlahu kajuty a opatrně vstrčila prst kotěti do tlamičky. Nalila si z lahvičky další kapku rumu a stejným způsobem ji vpravila do kočičí tlamičky. Kotě slabounce prsklo.

“Přines konzervu mléka,” řekla Zuzana. “Proraz do ní nahoře dvě dírky. Můžeš je udělat špičkou nože.” Opatrně vstala a podala si ze skříňky nad vařičem lžičku a talířek. Z

kohoutku si nalila kapku vody. A když Roger propíchl špicí tábornického nože mléčnou konzervu, nalila trochu mléka do vody a zamíchala je.

“Teď se napij, Čičíku,” řekla a namočila kotěti tlamičku do talířku.

Kotě znovu prsklo.

“Vždyť mu to stoupne do nosu,” řekla Titty. Ještě ho zadusíš.”

Kotě však vystrčilo tenounký růžový jazýček a rychle jej zase schovalo, jako by zamávalo růžovým šátkem.

Zuzana si omočila prst v mléce a rozmázla je kotěti po tlamičce, A znovu se objevil a zmizel ten růžový jazýček.

Kotě otevřelo oči, ale hned je zas zavřelo. Otevřelo tlamičku a

“Slyšelas ho?” ptala se Titty.

“Johne,” křičel nahoru Roger. “Zamňoukalo!”

“Určitě má v očích plno slané vody,” řekla Zuzana, namočila si kapesník ve sladké vodě z kohoutku a jemně otřela kotěti obličej. Titty si ponořila prst do mléka a kotě jí ho důkladně olízalo drsným jazýčkem.

“Uvidíte, že se vzpamatuje,” řekla Zuzana. Přistrčila talířek kotěti pod bradu, ale v té chvíli se HASTRMAN

nahnul a trochu mléka se vylilo na Titty. Titty to však vůbec nevadilo, ani si je neutřela. Růžový jazýček se teď vymrštil skoro dychtivě a kotě začalo lízat.

“Nesmí se napoprvé napít moc,” řekla Zuzana. “Dones ještě jeden ručník a osoušej ho. Musím jít nahoru a pomoct Johnovi.” Titty a Roger zůstali v kajutě s kotětem sami.

“Sednu si radši na podlahu,” řekla Titty, když se zas vylilo trochu mléka. “Tam to nebude tak házet.” Já si sednu vedle tebe,” řekl Roger. “Koťátko už není tak studené. Ale co se to děje? Proč kormidluje Zuzana?”

John šel na příď,” řekl Roger. “Chtěl přece rozrefovat ty plachty. Zahlédl jsem ho, jak jde kolem okýnek. Neměl bych mu jít pomoct?”

“Když nás budou potřebovat, tak zavolají,” řekla Titty.

Seshora sem doléhalo dupání a bouchání a skřípění kladky a pak řádně zavrzalo refovací zařízení, které nutně potřebovalo namazat. Najednou vyděšeně vykřikla Zuzana: “Pozor, Johne Málem jsi zase zakopl Johne!” Víc však už neřekla a oba lodní lékaři, jimž byla dole v kajutě svěřena péče o trosečníka, pochopili, že všechno dobře dopadlo.

Kladka znovu zaskřípěla. Vzápětí zaslechli Johnovy kroky na přídi. Voda za tenkými stěnami HASTRMANA začala najednou měnit písničku. Dlouho už byla zticha, jen vlny tiše šplíchaly, jak se zvedaly k lodnímu boku a rozbíjely se o něj. Hlasitý hukot, který slyšeli lodní stěnou, když si šli večer lehnout a HASTRMAN se hnal rozbouřeným mořem, utichl úplně. Teď se však ozval znovu, zdaleka ne tak hlasitě, ale nepochybně s tím rychlým svištivým zvukem, s jakým se žene vodou plachetnice. Roger a Titty si domysleli, že John povolil kasací tkanice a znovu napjal naplno hlavní plachtu,

Roger si vylezl na palandu a rozhlížel se lodním okénkem.

“HASTRMAN se teď žene jako splašený,” řekl.

“Je něco vidět?”

Roger prolezl kolem Titty a kotěte a podíval se okénkem přídního kotce.

“Jen voda,” řekl.

“Namíchej ještě trochu mléka,” řekla Titty. “Sindibád by si dal ještě trochu.”

“Sindibád?” řekl pochybovačně Roger, zastavil se mezi oběma kajutami, nohama se vzepřel o palandy po stranách a přidržel se oběma rukama.

“Náš trosečník přece,” vysvětlovala Titty. “Chudáčku Sindibáde. Ty jsi asi spal na té kuřecí posadě a vlny ji smetly do moře, viď? Anebo sis na ni rychle vylezl, aby ses neutopil?”

“Náhodou to nebyl špatný vor,” mínil Roger.

“Namíchej to mléko,” řekla mu Titty.

Vtom však kdosi hlasitě zabušil na přídní poklop, a když se Roger ohlédl, spatřil v úrovni paluby Johnův obličej, který se na ně díval okénkem. John jim něco říkal, ale okénko bylo zavřené a neslyšeli ho. Zuzana na ně zavolala od kormidla.

“Máte otevřít zezdola poklop.”

Roger přelezl kupředu a uvolnil háček, jímž se zavíral přídní poklop. Poklop se seshora nadzvedl a vtom se objevil John, který si pro jistotu sedl na palubu se záchranným lanem uvázaným kolem pasu.

“Hoď sebou,” řekl Rogerovi. “A rychle mi podej tamhleten balík Je to stěhová plachta Ten vrchní

Přistrč mi aspoň spodek. Ten s těmi mosaznými jezdci.”

Roger se těžce nalopotil, než mu prostrčil poklopem konec balíku nepoddajné plachtoviny, John si jej přitahoval shora a balík vystupoval kousek po kousku na palubu.

“Moc nám ta plachta nepomůže, když máme vítr za zádí,” řekl John, “ale každá troška dobrá, a když jsme ji s Jimem ukládali, říkal, že táhne nejlíp ze všech plachet na lodi.” Konečně byl i poslední zbytek stěhové plachty na palubě a poklop nad Rogerovou hlavou se zase zavřel. Za chvíli se znovu pootevřel. “Nemusíš zavírat na háček,” řekl John a poklop se znovu přiklopil.

Roger vykoukl z okénka u stěžně a zahlédl množství červené plachtoviny, Johnovy nohy, hlavu a potom chodidla.

John ležel na břiše až v přídi a připínal jeden po druhém jezdce stěhové plachty.

“Pospěš si s tím mlékem,” volala Titty. “Sindibád už zase zanaříkal.”

Roger nechal okénko okénkem, rozběhl se na záď a za chvíli už vylizoval Sindibád růžovým jazýčkem další dávku zředěného mléka, Roger si ho nadšeně prohlížel a Titty mu hladila schnoucí kožíšek na zádech. “Tloustne nám skoro před očima,” řekla. “Nebojíš se, že praskne?” zeptal se Roger. Kotě vytáhlo jednu dávku mléka s vodou a pustilo se do další.

Hluk na palubě utichl. John zase přešel kolem okének.

Vrátil se živý a zdravý do kormidelního prostoru a začal uvazovat otěže stěhové plachty. Za chvíli sešla po schůdcích Zuzana.

John říká, že už si poradí sám,” hlásila. “A tak bych mohla dát kotěti trochu mléka”

Titty se zatvářila zklamaně. “Už jsme ho nakrmili,”

řekla. “To jsme neměli?”

A vtom spatřila Zuzana kotě. Mělo krásně suchý kožíšek. Rozhlíželo se kolem sebe a bříško se mu pěkně kulatilo. Najednou vstalo, a jak se HASTRMAN rychle houpal na vlnách, nejistě slezlo Titty z klína na podlahu kajuty.

“Už je mu dobře,” řekla Zuzana. “Bála jsem se, že jsme ho nakrmili až moc, ale jak je vidět, nic mu není.”

Kotě si pomalu vykračovalo na podlaze, a když trošičku zavrávoralo, zatřásl se mu špičatý ocásek ze strany na stranu.

“Vydalo se na výzkumy,” řekla Titty.

“Že z něj bude mít Bridget radost?” zeptal se Roger, a vtom si všichni tři lodní lékaři uvědomili, kde jsou, a vzpomněli si, že se každou minutou vzdalují od Pin Millu, že je maminka s Bridget jistě vyhlížejí, kdy už se vrátí po řece, Jim Brading že asi zoufale hledá svoji loď a tatínek že přijede možná do Harwiche, než se stihnou vrátit čím víc o tom všem přemýšleli, tím jim to připadalo strašnější, až o tom nakonec raději ani přemýšlet nechtěli.

“Tam nelez,” řekl Roger a chytil kotě za hlavu. “Dolů ne. Dostaneš se pod motor a umažeš se od oleje a vazelíny.”

Kotě se obrátilo, uklouzlo, zase vstalo a nejistě se vrátilo po podlaze kajuty.

“Jen si jdi, Sindibáde,” řekla mu Titty. “Radši si tady všechno prohlédni, ať vidíš, jestli se ti na téhle lodi líbí jako na té poslední. Není asi tak velká, ale uvidíš, že ti tu bude s námi dobře.”

Uhnula nohama, aby se kotě mohlo přebatolit.

Kotě se otočilo, pustilo se nazpátek, vylezlo Titty na klín a začalo si olizovat tlapky.

“Tak vidíte, že zůstane naživu,” řekla Zuzana a prohlížela si je.

“Kolik životů v něm asi zbylo?” zamyslel se Roger, “Třeba všech devět,” řekla Titty. “Podívejte. Podívejte.

Už se mu na HASTRMANOVI zalíbilo. Meje se za ušima, a to kočky jakživ nedělají, když někde nechtějí zůstat.”

Naklonila hlavu těsně ke kotěti a poslouchala. Opravdu, nepletla se. Kotě si olizovalo tlapky a čistilo si obličej, a odněkud z jeho tělíčka se ozývalo pravidelné tichounké vrnění.

“Přede,” řekla Titty.

Zuzana a Roger se naklonili a poslouchali také.

John pohlédl dolů do kajuty.

“Pojďte někdo na palubu,” zavolal napjatě a dychtivě.

“Johne!” volala na něj Titty. “Sindibád přede!” “Pojďte na palubu,” řekl John. “A podívejte se někdo kukátkem. Jsou tu nějaké rybářské čluny. Je jich spousta a vypadají strašně divně” “A co Sindibád?” ptala se Titty. “Vezmeme ho s sebou,” řekla Zuzana. Všichni tři vyšli z kajuty do jasného slunce a svého nového pasažéra si nesli s sebou.

HASTRMAN rychle plul se všemi plachtami napjatými po modrém jiskřivém moři a John se snažil, seč mohl, jednou rukou kormidlovat a druhou si přidržovat kukátko.

Kapitola XVIII

ZEMĚ NA OBZORU! ALE KTERÁ ZEMĚ?

Na obzoru ležela tenká vrstva mlhy a z této mlhy, jižně od HASTRMANOVA směru, se vynořila celá flotila rybářských člunů.

“Podívej se na to, Zuzano,” řekl John. “Nemůžu držet pořádně kukátko a přitom kormidlovat.”

Zuzana si od něj kukátko vzala.

“Co myslíš, že je to za čluny?” ptal se jí John.

Jakživ jsem takové neviděla,” řekla Zuzana. “Asi nejsou anglické. Víš co, já budu chvíli kormidlovat a ty se podívej.”

Vzala si od Johna kormidlo. Titty měla pořád ještě plnou hlavu Sindibáda a usadila se v rohu kormidelního prostoru, aby sluníčko pěkně vyhřívalo kotě, které jí předlo na klíně. Roger si sedl vedle ní, přidržoval se obruby a díval se po těch vzdálených člunech. HASTRMAN už neplul sám po širém moři. Čluny byly sice ještě daleko, ale stačilo jen se na ně podívat, a všechno hned bylo jiné.

“Plují k nám,” řekl Roger.

John si stoupl na nejvrchnější schůdek, aby viděl co nejlépe, a opřel se v rohu otevřeného poklopu. Konečně měl obě ruce volné a mohl si trochu seřídit kukátko.

“Nejsou anglické,” řekl. “A jestli jsou, nikdy jsem takové neviděl.”

“Půjč mi kukátko, teď jsem na řadě já,” hlásil se Roger, “Dej aspoň na chvíli pokoj, Rogere,” napomínala ho Zuzana. “Co myslíš, že je to za čluny, Johne?”

“Mají ohromně velké kosatky,” řekl John. “A na hlavních plachtách docela krátká vratiráhna A ta vratiráhna nejsou rovná, ani na jednom tom člunu Plachty mají taky docela jiné než v Anglii A ty čluny se v nejmenším nepodobají člunům, co jsme viděli ve Falmouthu Podívejte Jsou úplně jiné. Jeden má vepředu takový dlouhý zobanec, vytočený nahoru. A většinou nemají vůbec špičatou příď jsou kulaté jako jablka Nejspíš budou z Holandska Páni! Podívejte, jak se houpají

Poslyš, Zuzano, už jsme určitě docela blízko země.”

“Poplujeme jim naproti,” navrhla Zuzana. “Aspoň nám řeknou, kde jsme.”

John na chvíli zaváhal. “To přece nemůžeme,” řekl.

“Sebrali by nám HASTRMANA a tvrdili, že ho zachránili, zrovna jako to povídal Jim. Jen si vzpomeň, jak ten jeho známý musel prodat loď, aby vyplatil ty žraloky v Ramsgate. Stačí, že jsme ho připravili o kotvu a řetěz.”

“Ti ale plují rychle,” řekla Titty.

“Určitě jsou odněkud zblízka,” pokračovala Zuzana. “A když se jich zeptáme, kudy se dostaneme do přístavu”

“To by šlo, kdyby byl člun jen jeden,” řekl John. “A ještě ke všemu jsou větší než HASTRMAN”

“Dopadli

bychom

jako

REVENGE

uprostřed

španělského loďstva,” řekla Titty. “Neměli bychom nejmenší naději.”

“Nemáme ani zbraně,” připomněl Roger.

“Ale co když je přístav už docela blízko, někde odkud připluli,” namítala Zuzana. “A po majáku není ani potuchy.”

John se zahleděl kupředu a pak znovu přes levobok k rybářským člunům, které pluly, skoro jako by se chtěly setkat s HASTRMANEM. Bylo jich asi dvanáct, těžce se pohupovaly, razily si cestu vodou a co chvíli prořízly příděmi vlny, až se kolem nich najednou rozstříkla bílá pěna.

“Kdyby nás teď chtěli odvléct a tvrdili, že nás zachránili, tak se neubráníme,” řekl.

“Vždyť jsme neztroskotali,” namítla Zuzana. “To by přece bylo pirátství.”

“Vážně,” řekla Titty. “To by bylo!”

“Na tom takovým pirátům nesejde,” řekl John. “A jak bychom jim začali vysvětlovat, že máme na starosti Jimovu loď, ještě bychom všechno víc zkazili. Zachránili by nás, ať bychom chtěli, nebo ne.”

“Kdybychom aspoň věděli najisto, kde je ten maják,”

zamyslela se Zuzana.

“Už musí být docela blízko,” řekl John. “Vyšplháni na stěžeň a podívám se.”

“Ne Jen to ne,” zvolala Zuzana. Snad by jí bylo i milejší, kdyby je zajali pirátští rybáři, než aby John takhle riskoval. Pohlédla k vysokému stěžni a na velkou červenou plachtu, která se houpala sem a tam, jak se HASTRMAN

hnal vodou. Představila si, jak by to bylo hrozné, kdyby John spadl na palubu, zlomil si nohu či obě, nebo si polámal všechny kosti a pak by třeba i spadl do moře.

“Není to přece o nic těžší než vylézt na strom,” řekl jí John. “Aspoň se člověk může zachytit stupaček.”

“Podržím zatím kukátko,” nabídl se Roger.

John shodil pláštěnku a už vylézal z kormidelního prostoru.

“Zapomněl jsi na záchranné lano,” upozorňovala ho Zuzana.

Jen by se mi pletlo, až bych šplhal nahoru,” vysvětloval John. “Neboj se. Je tam spousta lan, kterých se můžu zachytit. Jde jenom o to tam vylézt.” Seděl už na střeše kajuty, přidržoval se madla a popolézal kupředu. Za chviličku dolezl až k přídi a chytil se jednou rukou spouště a druhou upínačky.

Ostatní se na něj dívali s otevřenými ústy z kormidelního prostoru a viděli ho, jak se zachytil vysoko nad hlavou oběma rukama spouští a sevřel stěžeň mezi koleny. Postavil se na nejnižší stupačku. Pomalu šplhal nahoru od jedné stupačky k druhé, jako by vylézal po žebříku. Stupačky mu posloužily jako výborné schůdky a přitom se za ně mohl i chytit, a kdyby se stěžeň tolik nekymácel, šplhalo by se mu docela snadno.

“Zuzano,” zavolal najednou asi z poloviny stěžně, “Nedívej se na mě. Sleduj radši kompas, a jestli se ti to povede, usměrňuj trochu kormidlem loď. Dokud se nám najednou neotočí, nic se mi tu stát nemůže.”

“Promiň,” omlouvala se utrápeně Zuzana. Sehnula se a pozorně sledovala růžici kompasu. Roger už dávno sfoukl svíčkovou lampičku a kompas teď ozařovalo denní světlo, které sem proudilo otevřenými schůdky. Měli plout východojihovýchodně A zatím se jí HASTRMAN stočil k jihojihovýchodu. Obrátila jej zase do správného směru. John šplhal dál. Bála se na něj pohlédnout. Pevně si umiňovala, že se na něj raději ani nepodívá, ale ať sebeupřeněji sledovala růžici kompasu, nemohla ani na. chvíli zapomenout, kdo to tam leze výš a výš na rozkymácený stěžeň.

“Už je to dobré, Zuzano,” řekla jí po chvíli Titty. “John se posadil na saling. Výborně, Johne!”

Vtom se seshora ze stěžně ozval vítězoslavný křik.

John si přehodil nohu přes saling a konečně se mohl bezpečně rozhlédnout. Z jeho volání zaznívala vítězosláva a radost, a aniž si to John uvědomoval, i úleva. Vždyť se už plavil celé hodiny a pořád si říkal, že ji uvidí. A konečně se před ním objevila.

“ZEMĚ NA OBZORU!”

“Hurá!” zajásal Roger, “Hurá!” volala Titty. “Nezlob se, Sindibáde, nechtěla jsem tě vylekat.”

“Je tam ten maják?” ptala se Zuzana.

“Rovnou před námi,” křičel John. “A tamhle je kostel

A tamhle ještě jeden maják. A další A přímo před přídí parník. Hej, Zuzano!”

“Co je?”

“Zůstanu nahoře, dokud neuvidíte maják z paluby.”

“Dobrá.”

Jediný John viděl zemi, ale všem jim najednou připadala docela blízko. Země, suchá země, a mají ji na dohled!

“Být to tak Harwich!” povzdechla si Zuzana.

“Nevadí,” utěšovala ji Titty. “Nějaký přístav to je a už nemůže být daleko.”

“Parník bych viděl, ale nic jiného,” řekl Roger.

“Po pravoboku před přídí je další parník,” volal John shůry a ostatní spatřili z kormidelního prostoru kus za rybářskými čluny sloupec dýmu, komín, dva stěžně a pak i kapitánský můstek a lodní trup.

“Jsme jistě blízko přístavu,” řekla Zuzana.

Skupina rybářských člunů zamířila přímo k nim, jako by chtěla překřížit HASTRMANOVI dráhu, a naši námořníci teď viděli i bez kukátka, jak jejich kulaté přídě narážejí do vln a vysoko do vzduchu se od nich rozstřikuje pěna,

“Mají široké zádě,” všiml si Roger, který se snažil první zahlédnout maják, ale přece jen si vyšetřil chviličku a pohlédl na čluny, jak se ženou v dálce po obzoru. Jako pramice. Ale jinak jim vůbec nejsou podobné.”

“Proplujem docela blízko nich,” řekla Titty. “Nebo myslíte, že nás předhoní? Vážně si, Zuzano, myslíš, že jsou to piráti a chtějí nás odříznout?”

“Samozřejmě že ne,” odpověděla Zuzana, ale úzkostlivě se zadívala na veliké čluny s tupými příděmi, které se kolébaly vstříc HASTRMANOVI. Jestli bude muset kormidlovat mezi tou flotilou, zapotí se až hrůza. A když už byli tak blízko majáku, nechtěla riskovat a na nic se vyptávat.

“Ten parník pluje taky sem,” volal Roger. “A ten druhý zůstal na jednom místě.”

“Výborně,” řekla Titty. “Když máme na dohled dva parníky, piráti si na nás netroufnou. Neboj se, Sindibáde.

Nikdo tě nebude posílat po prkně na smrt. Že by tě byl někdo poslal po prkně, když jsi spadl do moře? Třeba tě vůbec nesmetly vlny. Ale bylo by moc ošklivé, kdybys to měl prožívat znovu, viď?”

“ZEMĚ NA OBZORU!” vykřikl Roger. Ježkovy oči, zas se mi ztratila. Ba ne, tamhle je. Vypadá jako položená tužka A tamhle nalevo je zabodnutý ještě kousek.”

Johne,” volala Zuzana. “Slez dolů Už vidíme zem všichni Honem slez Ale opatrně.”

John sundal nohu ze salingu a spustil se po spoušti dolů. Chvilku vyčkával u paty stěžně. Ano. Sám už viděl tu tenkou tužku, trčící z tenkého pásu mlhy na mořském břehu.

I ten vzdálený parník, ležící téměř na jedné čáře mezi HASTRMANEM a majákem. Málem si už myslel, že tam ten parník kotví. Pak přelezl po střeše kajuty na záď a přišel za ostatními ke kormidlu.

“Jen klid, Zuzano, už si to vezmu,” řekl a honem strkal paže do rukávů pláštěnky.

“Ty rybářské čluny jsou už docela blízko,” řekla Zuzana, jak mu předávala kormidlo. Titty a Roger se mu napjatě dívali do tváře.

“Dokud nebudeme muset, tak směr nezměníme,”

prohlásil John a na chvíli se odmlčel. “Víte co? Měli bychom pro každý případ ukázat, že jsme Angličané.”

“Vyvěsíme státní barvy?” zeptala se Titty dychtivě.

“Přinesu žerď,” hlásil se Roger. Je na ní vlajka. Viděl jsem ji na polici v přední kajutě.” Strčil kukátko Zuzaně do ruky a slezl hbitě jako opice do kajuty. Vzápětí už podával ostatním nad schůdky žerď s obtočenou červenou vlajkou a rychle vylézal za ní. Zuzana si vlajku vzala, roztočila ji, zasadila žerď do objímky na zádi, uvázala tenké zvedací lanko k úvazníku na příčném trámku a jasně červený praporek s britskou státní vlajkou v rohu se volně rozevlál ve větru.

“Kdyby zafoukal vítr z druhé strany, je vidět vlajka ještě víc,” řekl Roger.

“Vždyť si jí každý všimne,” řekl John. “A to je přece nejdůležitější.”

“Nepřátelé ani vlajky nevyvěsili,” poznamenala Titty.

“Mají nahoře na stěžních jenom takové dlouhé mašle.” I když to nebylo moc pravděpodobné, skoro doufala, že aspoň na jednom z těch blížících se člunů zahlédne lebku se zkříženými hnáty.

Pluli dál a dívali se chvíli na malý parník, který jako by se nehýbal z místa a zůstával v jedné čáře s tenounkou tužkou trčící na obzoru, a pak zase na rybářské čluny a na mnohem větší parník, který připlouval za nimi.

“Koho asi potkáme nejdřív?” ptal se Roger. “Ten parník si to žene ohromně rychle.”

Rybářské čluny se blížily čím dál tím víc. John na ně chvílemi pohlédl, ale kormidloval, jako by ani neexistovaly.

“Jsme o moc rychlejší,” řekl po chvíli Roger.

“Nedohoní nás, i kdyby se strhaly.”

“Výborně. Výborně,” radovala se Titty. “Do toho, HASTRMANE!”

Rybářský člun, který plul v čele ostatních, byl teď tak sto yardů od nich a kolébal se vodou směrem k HASTRMANOVI. Za ním bylo rozptýleno po hladině na dvanáct dalších člunů, velkých a pěkně nafermežovaných, takže jim dubové boky svítily v slunečním světle. “Volají na nás,” řekl Roger.

“Asi nám nařizují, ať zastavíme,” mínila Titty. “Ale ani nás nenapadne. Jestlipak by jim Sindibád rozuměl?”

Jeden kluk tam má červenou čepici jako Nancy,” všiml si Roger. “A všichni na nás mávají. Co máme asi udělat?”

“Zamávat na ně,” řekla Zuzana. “Tím nic nezkazíme.” V tu chvíli se HASTRMAN svižně přehnal kolem rybářských člunů, takže mu zkřížily dráhu až za zádí, a celá posádka vesele mávala na rybáře. I na rybářských člunech začali všichni mávat a zdravit přes vodu malou anglickou lodičku, která připlula znakové dálky. “Zdají se docela přátelští,”

řekla Titty. “Třeba bychom se jich mohli zeptat,” začala Zuzana. “Brzy by zjistili, že jsme na lodi sami,” zarazil ji John. “A teď se stejně s nikým bavit nemůžu. Musím si dát pozor na ten parník.”

Mohutný černý parník s narudlými rezivými skvrnami na bocích se sem s rámusem blížil od jihu a plul tak rychle, že sotva nechali za zádí rybářské čluny, byl skoro u nich. Z

komína se mu valil černý dým a námořníci na HASTRMANOVI slyšeli, jak mu hučí a buší stroje.

“Potopí nás!” křičel Roger. “Hej! Nemám zahoukat na mlhový roh?”

John zaťal zuby.

“Však oni nás viděli,” řekl. “Tamhle u zábradlí, hned nad kotvou po téhle straně stojí hlídka. A ukazovala na nás.

Parník musí dát plachetnici přednost. Tady nejsme na řece.

Musíme prostě plout dál.” Nebylo však nic lehkého udržet HASTRMANA v jeho směru a nevšímat si přitom nestvůrné lodi s přídí, která se tyčí jako ůtes, pluje pořád blíž a blíž a rozráží vodu do obou stran.

A potom ten obrovský parník přece jen plachetnici trošičku uhnul, i když jen maličko a ani o coul víc, než bylo nutné. Černý útes rozřízl vodu jen na pár yardů za zádí HASTRMANA. Vlny, valící se od jeho přídě, zachytly malou plachetničku a odmrštily ji stranou. Černá stěna lodního boku, strmící vysoko nad stěžněm HASTRMANA, je odřízla od větru a HASTRMANOVI rázem ochably plachty. Vratiráhno se rychle přehouplo na druhou stranu a zase zpátky a pak se prudce přehouplo znovu. Vysoko nad nimi se z kapitánského můstkvi zahledělo několik námořních důstojníků na posádku malého kutru, jíž to házelo sem a tam po kormidelním prostoru.

“Pozor na Sindibáda!” vykřikla Titty, když sklouzla ze sedačky a kotě, které se chtělo zachránit, spadlo mezi změť všech těch nohou.

Vtom se octli za zádí parníku a znovu se do nich opřel vítr, ale zároveň je zachytla i lodní brázda. Rozrážela napříč pravidelné mořské vlny a valila se k jejich lodičce jako horstvo se strmými srázy. Bum Bum Přes palubu se převalily jedna za druhou dvě vlny. Titty zachránila kotě v poslední chvíli, John rychle vstal a zápolil s kormidlem.

Vratiráhno se přehouplo opět k levoboku. HASTRMAN

znovu vyplul.

“Rošťáci jedni! Rošťáci!” křičela Titty a hrozila pěstí za parníkem.

“Nejsou o nic lepší než ti náfukové, co na nás volali, že jsme rybářský blázni,” rozhořčoval se Roger.

“Jste oba hodně promáčení?” ptala se Zuzana.

“Hamburk!” řekl najednou Roger, Jméno jsem nestačil přečíst. Tak odtamtud je ten parník. A Hamburk je přece v Německu. Kdybychom aspoň věděli, kde jsme.”

“Prostě se musíme někoho zeptat,” řekla Zuzana a zahleděla se před příď k parníku, který pořád ještě zůstával v jedné čáře mezi HASTRMANEM a majákem. Pod majákem se teď vynořovaly žluté písečné duny. Každým okamžikem se víc a víc blížili k zemi.

“Na podlážce v kajutě už je zas voda,” hlásil Roger.

“Tak chvíli pumpuj,” řekl mu John.

Roger pumpoval jako divý, ale asi po šesti záběrech zjistil, že čerpadlo nezabírá. “Nejde to,” řekl a škubal držadlem.

Zuzana zkusila zapumpovat a také jí to nešlo.

“Je zahlcené,” řekl John. “Nevadí za chvíli se na ně podívám.”

Rozhlédl se kolem sebe. Široko daleko nebylo vidět jiné lodě než rybářské čluny, které už HASTRMAN nechal daleko za zádí, německý parník před nimi a několik vzdálených věchýtků kouře svědčících o tom, že na jihu pod obzorem musí plout další parníky. John se snažil nedávat na sobě nic znát, ale měl velké starosti. HASTRMAN se náhle pohyboval docela jinak. Vál sice nesporně slabší vítr, ale vlny byly teď strmější a kratší.

“Jak dlouho myslíš, že poplujeme do přistavu?” zeptala se ho Zuzana.

John by to byl rád věděl sám. Co ještě mohou čekat cestou k pevnině? Strašně postrádal mapu, i když se v ní zvlášť nevyznal. Třeba se tu táhnou daleko do moře mělčiny jako před Harwichem. Na širém moři byl po celou noc John téměř šťastný, ale teď na něj padla znovu ta úzkost jako včera v mlze, ta hrůza, že plachtí v místech, kde vůbec neví, co vskrytu číhá na velké i malé lodi a hrozí jim ztroskotáním.

“Určitě se dostáváme do mělkých vod,” řekl po chvíli.

“Moře má docela jinou barvu, Už není zdaleka tak modré jako dřív. Je zbarvené od písku. Dávejte dobrý pozor, jestli se někde neobjeví boje nebo něco takového. Když už jsme se dostali až sem, nesmíme přece loď rozbít.”

“Musíme co nejdřív přistát,” řekla Zuzana. “Maminka nás odpoledne čeká v Pin Millu. Za každou cenu jí musíme odněkud poslat telegram.”

John neodpověděl.

Na obzoru před nimi se stále šířila řada písečných dun, které mu naháněly hrůzu. Nikde nebylo ani památky po nějakém přístavu. Věže kostela teď vypadaly, jako by byly daleko ve vnitrozemí.

“Ten parník se skoro nehýbá,” všimla si Titty.

“Třeba je zakotvený,” řekl Roger.

John se rozhodl. “Když tam může kotvit parník, určitě je tam hloubka,” uvažoval. Jen aby se před ním netáhly mělčiny. Zamířím přímo k němu. A odtamtud už snad uvidíme k přístavu.”

“A snad nic nezkazíme, když se zeptáme, jak jsme ještě daleko,” řekla Zuzana.

“Ale odkud?” zeptal se Roger.

“To je právě to,” řekla Titty.

“Můžeme se přeptat, odkud jsou oni,” navrhla Zuzana.

“Tím přece nic neprozradíme.”

“Jen jestli si nevšimnou, že je na nás něco divného,”

řekl John. “Ale je to přece jen lepší než vyptávat se na rybářském člunu. Z parníku k nám nikdo přestupovat nebude.”

“Vždyť jsme čtyři,” řekla Titty.

“l kdyby to zkoušeli, pořádně bych je praštil přes klouby,” prohlásil Roger. “A stejně by se k nám dostali jenom na malém člunu.”

“Zeptám se jich,” rozhodl se John a vedl malého HASTRMANA přímo po jeho směru. Posádka se zatím vážně

a zamyšleně dívala z paluby na zvlněné zlaté duny v mlžné dálce a na nehybný parník, od něhož se snad dočkají pomoci, ale z kterého se také může vyklubat zákeřný nepřítel.

Kapitola XIX

SIGNÁL PRO LODIVODA

“Ten parník je ještě pořádně daleko,” řekl John po chvíli. “Pojď teď kormidlovat, Zuzano, a já se zatím podívám, jestli bych nevyčistil čerpadlo.”

“Nemohli bychom chvíli kormidlovat s Titty?” ptal se Roger. Jim nás taky pustil ke kormidlu.”

“Jenomže to bylo úplné bezvětří,” řekl John.

“Teď taky zvlášť nefouká vítr a tím kukátkem není vůbec nic vidět, protože je celé mokré.”

“Dáme si strašně moc pozor,” slibovala Titty. “A když budu na řadě já, může podržet Sindibáda Zuzana.”

“Hlavně ať se vám nepřesmekne plachta,” řekl John a sešel dolů po schůdkách, celý šťastný, že aspoň chvíli si nemusí lámat hlavu, co zase zařídit.

Na podlážce bylo jen málo vody, pouhá kalužina pod schůdky. John shodil pláštěnku, vyhrnul si rukáv až k ramenu a sáhl pod stroj do mastné rezavé vody. A najednou strnul strašlivým leknutím, on, kapitán HASTRMANA!

Bylo mu, jako by mu všechny vnitřnosti najednou stouply až do krku. Postavil se a zadíval se na svou paži, která byla celá mokrá a špinavá. To přece nemůže připustit. Copak se před mořskou nemocí ubrání jenom Roger? Titty a Zuzaně se klidně může udělat zle, ale on chce přece být námořníkem, a to by tak hrálo, aby se ani nedokázal sehnout v podpalubí a nadýchnout se zatuchlé vody s olejem! Zadržel dech, znovu sáhl daleko pod stroj, zoufale hledal v kalu a konečně našel sací trubku čerpadla. Ruku si umazal od mastné špíny, ale vytáhl prosáklý chumáč cupaniny, která se přisála ke konci trubky a držela tam jak přiletovaná.

Napřímil se, jednou rukou držel cupaninu a druhou se opíral, aby neupadl. Byl moc rád, že se čerpadlo neucpalo, když se kymáceli v noci na vlnách.

“John je ještě zelenější, než jsi byla ty, Zuzano,” vesele poznamenal Roger. “Víš, že se teď kormidluje báječně, Johne? Jen co skončí Titty, zakormidluju si znovu,”

“Hoď to do vody,” řekl John a podal mu černý mastný chumáč, který vytáhl z trubky. “A zkus potom trochu zapumpovat.”

Roger vzal ošklivou cupaninu do špiček prstů a hodil ji do vody. Potom si stoupl k čerpadlu. “Funguje zase dobře,”

řekl.

“Poslyš, Johne, snad na tebe taky nejde mořská nemoc?” zeptala se Zuzana.

“Ne,” odpověděl John, utřel si paži, vylezl ke kormidlu a vytáhl nahoru i pláštěnku, aby ji trochu provětral. Zvrátil rychle hlavu nazad, aby se nadýchl co nejvíc čerstvého vzduchu. “Udělalo se mi jen trochu špatně, jak jsem tam lezl po podlážce. Nejspíš z těch výparu motoru.”

“Dvanáct, třináct, čtrnáct, patnáct, šestnáct,” udýchaně počítal Roger, pokolikáté už pumpuje.

“Ukaž, já si teď taky trochu zapumpuju,” řekl John.

“Sedmnáct, osmnáct, devatenáct, dvacet” Už se mu trochu ulevilo. Počítal až do sta a pak se chopila čerpadla Zuzana a John stál na palubě a dával pozor, kdyby první námořníci zakormidlovalI najednou špatně.

Zapumpovali už

stotřiasedmdesátkrát a tu to v čerpadle najednou začvachtalo a mlasklo a rukojeť najednou vystoupla a zase klesla naprázdno.

“Príma,” pochvaloval si John.

“Neteče nám do lodi?” ptala se Zuzana.

“Určitě ne,” řekl John. “Poslyš, Zuzano, mohla bys chvíli kormidlovat, než si zajdu na příď? Máme tam na přídní palubě pořádně zamotaná lana, vlaječka visí nakřivo, a zvedací lanka signálních vlaječek si poletují jen tak nad salingem. Musíme si dát loď trochu do pořádku, než doplujem k tomu parníku, aby si nevšimli ničeho divného.”

“Uvaž si záchranné lano,” řekla mu Zuzana. “A ne abys spadl do vody.”

“Nespadnu,” sliboval John. Uvázal si záchranné lano na kolik uzlů kolem pasu a přelezl po střeše kajuty k přídi.

Přitáhl lanko vlaječky, takže malá žerď s vlajkou se hrdě narovnala nad vrcholem stěžně. Na lanka signálních praporků však nedosáhl, poletovala moc daleko, “Otoč loď proti větru, Zuzano,” volal John. “Rychle!

Stoč ji k návětří.”

“Už ji otáčím,” volala Zuzana.

Ano. HASTRMAN se pomalu obracel. Kosatka se mu divoce zatřepala. Ťuk, ťuk. Zvedací lanka ťukla v divokém tanci Johna do obličeje. Kdyby to chtěla udělat ještě jednou!

Rychle by je popadl levou rukou. Malá loďka se houpala dolů a nahoru. Pořád dolů a zase nahoru. John zahlédl na okamžik vyděšené tváře u kormidla. A tu se mu najednou povedlo zachytit rozlétnutá lanka. Tvrdě a nečekaně dosedl na střechu kajuty.

“Už je mám!” zavolal. “Stočte zase loď nazpátek. A plný vítr do plachet!” Uslyší ho vůbec?

Naštěstí ho však zaslechli. Kosatka se ještě jednou zatřepetala a potom utichla. John uvázal zvedací lanka k upínačkám.

Pak zůstal sedět na střeše kajuty a rozhlédl se, co by ještě měl udělat. Spoušť kosatky spadla a jeden její konec se táhl vodou. Na pravoboku to vypadalo zrovna tak. Co si o nich asi pomysleli ti rybáři? A hlavní plachta je nějak zplihlá. Hlavní spoušť se zřejmě nasákla vodou, hodně se natáhla, a teď ji zas vysušilo ranní slunce. Je povolená až hrůza. Není pak ani divu, že vratiráhno trochu pokleslo. A nikoho taky nemůže překvapit, že plachta je zplihlá jako pytel od brambor. John pečlivě svinul spoušť kosatky a uložil ji za stěžeň. Pak se pokoušel dotáhnout hlavní spoušť. Ale plachta se vypjala větrem a nepovedlo se mu to. Budou muset otočit loď, aby z ní trochu ten vítr dostali, jinak jakživ plachtu pořádně nevyrovná. Podíval se k parníku. Byl stále ještě daleko.

“Zuzano,” volal John. “Budeš muset otočit loď zas proti větru jenom na chvíli k návětří”

Tentokrát Zuzana přesně věděla, co se od ní žádá.

Rychle stočila HASTRMANA proti větru. Hlavní plachta trochu povolila a John dotáhl spoušť a získal tak dobrých šest coulů. “Stačí,” zavolal a Zuzana zamířila zase k parníku.

John trochu přitáhl i spoušť stěhové plachty a pak se zas vrátil ke kormidlu.

“Asi z našeho počínání moc moudří nebyli,” řekl. “Ale třeba se ani nedívali.”

“Neviděli by toho moc ani teleskopem,” mínila Titty.

“Doufám,” řekl John. “Ale jistě jim neušlo, jak poskakujeme sem a tam.”

“Plachty teď vypadají bezvadně,” libovala si Zuzana.

“Zrovna jako když jsme plachtili dolů po řece.”

“Víc už je stejně nevypnu,” řekl John. “Ale budeme muset zabočit těsně k parníku a rád bych, aby všechno vypadalo jaksepatří.”

“Vždyť HASTRMAN vypadá báječně,” řekla Titty.

“Víte co? Uklidíme taky v kormidelním prostoru,”

navrhl John.

“A já asi opláchnu nádobí,” ozvala se Zuzana. “Není ho moc. Jen ty hrnky a talíř.”

“Na nádobí by se neměla brát sladká voda,” vzpomněla si Titty.

“Rozhodně ne,” souhlasil John. “Co když se najednou dovíme, že tu žádný přístav není.”

“Určitě tu někde být musí,” řekla Zuzana, ale po celém tom pobřeží, kde se táhly jen zlaté písečné duny, neviděla po přístavu ani stopy, a tak se raději spokojila slanou vodou.

John ji nabral rendlíkem z jedné vysoké vlny, která naštěstí vystoupla k lodnímu boku, zrovna když ji nejvíc potřebovali.

Na dohled od HASTRMANA se teď objevily další parníky, hlavně směrem k jihu a k místům, kde jako by zlaté pobřeží končilo. Před přídí bylo pořád ještě vidět jen jediný parník, který vypadal, jako by se snad ani nehýbal.

“Třeba je přístav tamhle naproti, co vidíme všechny ty parníky,” napadlo Titty. “Možná že plujeme špatně.

Tamhleten možná jen rybaří.”

“Půjčte mi někdo kukátko,” řekl najednou John.

“Není k ničemu, protože je celé zacákané,” poznamenal Roger.

John utřel co nejpečlivěji kukátko vlhkým kapesníkem, pustil na chvíli kormidlo a upřeně se zadíval na parník před přídí HASTRMANA.

“Plujeme dobře,” zvolal. “Podívej se, Zuzano. Že má ten parník na stěžni velikou vlajku?”

Zuzana se zadívala zamlženým kukátkem, a když je zase odložila, rychle je popadl Roger. “Vidím líp bez kukátka,” řekla Zuzana. “Má dvě vlajky, těsně nad sebou.

Ba ne. Je to jedna, ale velikánská.”

“Je to lodivod!” vykřikl John. “Vzpomeňte si na ty lodivody ve Falmouthu. Teď jsme zachráněni”

“Aspoň se naši dovědí, kde jsme,” řekla Titty.

“Nejde jen o to,” vysvětloval jí John. “Po lodivodovi můžeme chtít, aby nám ukázal cestu, kam nás napadne. To je něco docela jiného než žádat o pomoc. Jim to přece říkal sám. Pro lodivoda si může zasignalizovat bez obav každý.

Najímají si ho i zaoceánské parníky. Kde máme ten svitek praporků?”

“Za mou palandou,” řekla Titty. Strčila Sindibáda do rukou Zuzaně a seběhla po schůdkách.

Vzápětí se vrátila s plátěnou roličkou a rozmotala ji na podlaze kajuty.

“Pro lodivoda se signalizuje S,” řekla. “Tady je.”

Podržela ve vzduchu malý svitek modrobílé látky.

John se rozběhl k stěžni, sedl si na střechu kajuty a odvázal zvedací lanka signálních vlaječek. Nebylo tomu tak dávno, co si je tady připevnil čistě pro pořádek, ale vůbec ho tehdy nenapadlo, jak brzy je bude potřebovat. Sklonil se nad čtvercovou signální vlaječkou, co nejrychleji ji vytáhl střídavými pohyby obou rukou, a vzápětí se už vlaječka třepetala pod salingem.

“A tím jsme to rozjeli,” řekl John, podíval se na parník, který byl teď už docela blízko, a potom nahoru na třepetající se modrý čtverec s bílým okrajem.

“Pustíš lodivoda na palubu?” ptal se ho Roger.

“Ano,” odpověděl John.

Pak se v něm opět ozvaly pochybnosti, “Co myslíš, že to bude za zem?” zeptala se Titty.

“Kdoví, mohlo by to být spousta zemí,” odpověděl John.

“Ale Anglie ne,” řekl Roger.

“Ledaže by nám kompas ukazoval úplně špatně,” řekl John.

“Někde tu přístav být musí,” namítla Zuzana. “Co by tu jinak dělal lodivod?”

“Ale jak na něj budeš mluvit?” zeptal se Roger najednou.

John se zarazil.

“Umím trochu francouzsky,” řekl. “Ale opravdu jen trochu. Vždycky jsem byl ve francouzštině poslední ze třídy.”

Jakpak se řekne přístav?” zamyslela se Titty. “S’il vous plaít, montrez nous la rue a une”

“Porte,” dodal nadějně Roger.

“Ale montrez se nehodí,” řekl John. “Chceme přece, aby nás tam dovedl.”

“Prenez,” vzpomněla si Titty. “Prenez nous a une porte”

“Jenže oni možná nebudou mluvit francouzsky,” řekl John. “A měli bychom mu taky říct, do kterého přístavu chceme. A to právě nevíme. V tomhle bude ten háček. Když se prozradíme, že se tu nevyznáme, třeba toho využije a bude chtít výkupné, a Jim mu bude muset zaplatit za zachránění lodě. A víte, že nemohl koupit petrolej, protože měl jen taktak na benzin.”

“Může sem takový lodivod vlézt a zachraňovat nás?”

ptal se Roger.

“To by mohl teď každý, kdo by poznal, co se stalo,”

řekl John. “Prostě jsme všichni zatraceně mladí.”

“Tak ho radši nepustíme na loď,” navrhovala Titty.

“Copak se bez něj neobejdeme? Třeba ještě ten signál neviděl. Pojďme ho rychle sundat.”

“Musíme ho sem pustit,” ozvala se rozhodně Zuzana.

“Nic jiného udělat nemůžeme, když maminka ani neví, kde jsme. A co když se zase zhorší počasí? Záleží přece na každé minutě. Potřebujeme se co nejrychleji někam dostat a zatelegrafovat.”

Všichni se vrátili v myšlenkách do Pin Millu, k tichému kotvišti, ke všem těm pramicím u břehu, k Platýsu a ústřici i k Almině chatě a představovali si, jak maminka kreslí u řeky lodě a vyhlíží, kdy už připluje proti proudu HASTRMAN, a jak se Bridget v gumových holínkách čvachtá v potůčku u loděnic. A pak si vzpomněli, že Jim už možná dávno přišel do Pin Millu a musel se přiznat, jak je všechny ztratil, HASTRMANA i posádku.

“A ani by mě nepřekvapilo, kdyby tatínek přijel tím parníkem, jak nám z něj včera v noci nadávali rybářských bláznů,” řekl Roger.

“Teď už se stejně rozmýšlet nemůžeme,” řekl John.

“Všimli si signálu a spustili člun.”

Z parníku spustili při druhém boku lodní člun a ten se teď pomalu vzdaloval od zádi a zamířil k HASTRMANOVI.

“Jsou v něm dva,” řekl Roger. “Zatracené kukátko!”

Chvílemi jim člun zmizel z očí, ale zase se vynořil na jedné z vln, pod kýlem se mu rozstřikovala vodní tříšť a dva páry vesel ho poháněly vpřed.

“Poslyšte,” řekl Roger. “Ten lodivod je vážně Francouz.

Podívejte se na záď parníku. Má tam červenobílomodrý znak.”

Titty se zadívala kukátkem k lodi. Trochu pochybovačně se zeptala: “Nemají Francouzi tu červenou, bílou a modrou svisle? Na tomhle znaku jsou pod sebou.”

Je to holandská loď,” řekl John. “A ty rybářské čluny byly taky z Holandska. Myslel jsem si to.”

Ježkovy oči!” zvolal Roger. “Z Holandska!”

“Tam mají přece větrné mlýny,” vzpomněla si Titty, “a hráze, aby je nezaplavilo moře a dřeváky”

“Hlavně jestli tam mají telegrafní úřady,” řekla Zuzana.

“Víte co?” řekl John! “Nesmíme se před nimi prozradit, co se stalo. Na to je jen jedno řešení. Měli byste se všichni schovat v podpalubí.”

“V podpalubí?” protáhl zklamaně Roger. “To se mi nechce líbit.”

“Nedá se nic dělat,” trval John na svém. Jak by nás viděli všechny čtyři, hned by se začali vyptávat. Já tady zůstat musím, protože nemůžu od kormidla. Ale vy se radši ztraťte dole. Zavřete za sebou dveře a zakryjte poklopy.

Uvidíte všechno okýnky.”

“Máme dělat, že tam nejsme?” ptala se Titty.

“Ne. Naopak. Dělejte randál. Rámuste tam jako domorodci. Aspoň si budou myslet, že v kajutě je kapitán a jeho posádka a já že jsem jenom takový Roger”

“Mám hrát na harmoniku?” ptal se opravdický Roger.

“To není špatný nápad,” souhlasil John. “Spousta domorodců hraje stejně bídně jako ty. Podle harmoniky přece nikdo nepozná, jak starý člověk do ní fouká. A pořádně tam dupejte. Dělejte povyk jako dospělí.”

“Honem, pospěšte si,” pobízela je Zuzana. John má pravdu Jak budem jednou v přístavu, už se nikdo lodi zmocnit nemůže Jen aby si lodivod nedomýšlel, že něco neklape, a nechtěl jít dolů do kajuty.”

“Pojď, Sindibáde,” řekla Titty.

“Musíš mňoukat jako stará kočka,” poučil kotě Roger.

Za chvilku John v kormidelním prostoru osaměl a díval se, jak se k HASTRMANOVI blíží po vlnách veslice.

Zuzana si zakryla nad hlavou poklop a přivřela i dveře.

Potom se dveře znovu otevřely a vyhlédl z nich vážný obličej.

“Johne, jestli přece jen budeš muset vysvětlit, co se stalo, tak si z toho nic nedělej. Nakonec záleží nejvíc na tom, abychom se dostali ke břehu. I když pak třeba budeme muset léta šetřit na výkupné.”

Jestli ten lodivod nic neuhádne, dopadne všechno dobře,” ujišťoval ji John. Jen kdybych uměl trochu holandsky a dovedl mu aspoň říct dobré jitro!”

Kapitola XX

DOMORODÝ RÁMUS V PODPALUBÍ

John se všemožně snažil vpravit do představy, že je jen pouhý plavčík a nemá na světě jinou starost než kormidlování. Nesmí za žádnou cenu vypadat ustaraně, až lodivod vystoupí na palubu. Zkoušel si chviličku hvízdat, ale včas si uvědomil, že námořníci nehvízdají, leda když chtějí přivolat vítr, a že teď jim zrovna vítr vane až dost. Zkoušel si zpívat, a rozpomněl se na jedinou melodii: Co si počnem s opilým námořníkem? Ale nějak se mu popletla slova. Začal dobře, jenže druhá strofa, která měla znít docela stejně jako první, mu dopadla opravdu prapodivně - Co si počnem s opilým lodivodem? Kousl se do jazyka a spustil Španělské dámy, a vtom se přistihl, že místo o Scilly zpívá o Holandsku “Od Quissantu je Holandsko třicet pět mořských mil.” Což ovšem není pravda. Třicet pět mil je to tak od Harwiche, i když se mu to zdálo mnohem dál “Od Harwiche je Holandsko třicet pět mořských mil,” Jenomže které místo v Holandsku? Kdyby to John tak věděl Co vlastně řekne lodivodovi, až se ho zeptá, kam chce zavést?

Do přístavu. Ale do kterého přístavu? Za minutu by už měl mít odpověď připravenou.

Kormidloval směrem k široké veslici, která připlouvala od lodivodova parníku. Jeden z mužů vytáhl dovnitř vesla.

Uložil je, přesedl si na zadní sedačku a dál už vesloval jen druhý. Muž na zádi začal dávat HASTRMANOVI znamení.

Zřejmě chce, aby zastavili. Nic jiného po nich žádat nemůže.

Ale jak se to vlastně dělá? Jim mu nic takového neukázal, A sám to před ním také nezkoušel, aby se neprozradil, jak málo se vyzná v plachtění. Teď však bude muset John nějak HASTRMANA zarazit. Napadlo ho však jen jedno, aby jej obrátil přímo proti větru, jako to udělal Jim, když doplouval ke kotevní boji. Stočil loď, rozčilením se kousl do rtu, pohlédl koutkem oka na člun, který se už pohupoval docela blízko, předstíral, že si nevšiml znamení, a nechal plachty plachtami. Kosatka se divoce třepetala a hlavní plachta se celá třásla. Z veslice na něj začali křičet. Muž u vesel zabíral jako divý. John pustil kormidlo, popadl jeden provazový odražeč a přehodil jej přes lodní bok.

Bum!

Co by tomu asi řekl Jim? Další náraz. Do kormidelního prostoru dopadl se zaduněním balík nepromokavého plátna.

Obruby se zachytly dvě silné chlupaté ruce s modrým žilkováním. Kdosi vykřikl v cizím jazyce. Člun už unášela voda za zádí. Ke kormidlu se vydrápal hřmotný brunátný muž v modrých šatech.

Osudná chvíle nastala. Který přístav má teď John jmenovat? Jen aby si proboha nevybral zrovna některý, co leží na sto mil odtud na docela jižném pobřeží! Lodivod by hned poznal, že tady něco nehraje. John si opakoval jeden holandský přístav po druhém. Amsterodam, Rotterdam, Haag

“Dobrý den, mijnheer,” pozdravil lodivod a šáhl po kormidlu. “Přejete si, abych vás zavezl do Flushingu?”

John si oddechl, až mu zčervenaly uši. Lodivod za něj zodpověděl otázku sám. A ještě k tomu v angličtině. Zřejmě si povšiml vlaječky na zádi.

“Ano, prosím,” odpověděl John a ustoupil, aby lodivodovi nepřekážel. Lodivod se chopil kormidla, pohlédl na kompas, otočil lodičku, ztišil jí plachty a vyplul - ne však původním směrem k vzdáleným písečným dunám, ale k jihu, kde John neviděl žádnou zem, jen tenký pás mlžného oparu.

John zvedl balík plachtoviny a položil jej na závětrnou sedačku.

“Děkuji vám, mijnheer,” řekl lodivod. “Odkud plujete?”

“Z Harwiche.”

“Váš capten si vybrat na cestu s tak malou lodičkou špatné počasí.”

John mlčel. Poslouchal, kdy už se konečně ozve z kajuty pořádný rámus, jako když se tam baví plno dospělých, aby si lodivod myslel, že na HASTRMANOVI je doopravdy kapitán.

“Včera v noci my měli pořádný vítr. Kde jste byli?”

“U Harwiche,” odpověděl John. Aspoň to věděl najisto.

“Nic nestat? Moc rybářských lodí ztratily plachty.”

“Nám se nestalo nic,” odpověděl John. “Zrefovali jsme” Naznačil rukou, jak refoval plachty. Proč už se ti oslové v kajutě konečně neozvou?

“Malá loďka,” řekl lodivod, “ale velmi dobrá.” Zálibně pohladil dubové kormidlo.

“Ano, moc pěkná,” řekl John.

A vtom sem konečně dolehly otevřeným lodním okénkem zezdola z kajuty první tóny foukací harmoniky, jasné, ale ne moc hlasité. Pak se ozvalo dupání.

Samozřejmě, museli hledat harmoniku mezi všemi těmi věcmi, které spadly za největší vichřice na zem a pak je někdo jen tak narychlo sklidil na jednu hromadu. Zpívat nechtěli, aby se jim nepoznalo na hlasech, že nejsou zrovna moc dospělí domorodci. Teď však vyhrával Roger trochu třaslavě a nejistě melodii, o které si myslel, že ji zná nejlépe Nepůjdeme domů, až ráno, až ráno. Tahle melodie nemá moc obtížné vysoké tóny a většinou se dobře pamatuje i hraje, prostě se jenom přejíždí s harmonikou sem a tam.

Ostatní se ochotně přidali a horlivě podupávali do rytmu.

“Veselá společnost,” poznamenal lodivod.

“Dostali se do nálady,” řekl John, a vtom zřejmě Rogera napadlo, že by bylo načase prostřídat melodii, a spustil další písničku, tentokrát Domove, sladký domove.

Moc valně se mu to nevedlo, protože v krátkých trhaných vlnách mu táhlé tóny moc nevycházely, zvlášť když se loď co chvíli zakymácela a hudebník musel spustit prsty z dírek harmoniky a chytit se něčeho pevného. Na chvíli se vždycky rozhostilo ticho a pak se Roger pokoušel přestávku honem dohonit a prvních pár tónů zahrál až překotně. Když nabyl dojmu, že už nemusí pospíchat, spustil zas pomaličku, aby se dostal trochu do rytmu, z něhož v tom spěchu vypadl.

Lodivod se usmál. “Někdo tam dělat legraci, že?”

poznamenal, “Muzika trochu falešná.”

John nevěděl, co na to odpovědět. Pořád si ještě lámal hlavu, co říct, ale lodivod se rozmáchl mohutnou rukou a ukázal kupředu.

“Boje Deurloo,” řekl.

Byla to velká boje s červenými a černými kolmými pruhy, s tyčí, z které čněl velký trojúhelník, a docela nahoře se čtvercem.

John přikývl, jako by už dávno tu boji vyhlížel.

A vtom spatřil další, černé kuželové boje a červené, nahoře zašpičatělé. Mlha před nimi jako by se rozptylovala.

Po pravoboku se objevovala země, dlouhý nízký pás pobřeží. Táhly se k němu písečné duny, které viděli z HASTRMANA po levoboku. A vtom už se objevily i domy.

John pochopil, že plují průplavem v ústí jakési široké řeky.

Ale na které leží vlastně Flushing? Snažil se rozpomenout na jména holandských řek, ale vzpomněl si jenom na Maasu.

To už se objevily i další parníky, některé těsně u břehu směrem na jih a jiné daleko vpředu. John se opřel o sklopený poklop nad schůdky do podpalubí, pomrkával ve slunečním světle a přemýšlel, co říct lodivodovi, až se ho zeptá na kapitána. Může se ho zeptat už každou chvíli.

Foukací harmonika na chvíli umlkla. Roger se podíval solí potaženým lodním okénkem, ale vzápětí zase spustil jeden ze svých nejnovějších parádních kousků, písničku, kterou většinou uměl skoro najisto, ale tu a tam si ji přece jen ještě musel zkoušet. Po proudu řeky Swanee. Jeden ten kousek, kdy melodie stoupala do závratných výšek, přehrál s překvapujícím tempem a každý si musel domyslet, že jím chce vyzpívat radost a oslavit vítězství. Na obzoru je Holandsko! Domy! Větrné mlýny! “Po proudu řeky Swanee tam dolů po proudu” Najednou harmonika ztichla, ale pak se rozehrála děsivou rychlostí. “Tralala, tralala, tralala, daleko, daleko po proudu” Tóny se ječivě protahovaly a nejeden se zlomil uprostřed. John věděl, co to má asi být za melodii, ale lodivod naslouchal s užaslým výrazem.

Dopluli k velké boji s širokou klecí, která měla stejně jako koncová pobřežní boje před Harwichem nahoře světlo.

Pobřeží po levoboku bylo teď docela blízko. Objevily se hotely molo ověšené praporky rozevlátými na slunci

jakýsi člověk na kole, který vypadal, jako by ujížděl po zdi

nízká šedá věž vystupující přímo z vody pevnost děla

“Kam chcete, mijnheer?” zeptal se lodivod. “Do middelburgského průlivu?”

“Jeve Flushingu konzul?” vyhrkl John. “Britský konzul?”

“Moc sympatický pán,” řekl lodivod, “A teď zavolej svého kapitána.”

John zavrtěl hlavou. Nevěděl, co si počít. Budou přece muset lodivodovi zaplatit. A pak jim třeba nezbude dost na telegram. Nahmatal v kapse od kalhot půlkorunu. Kolik má asi Zuzana? A kolik může stát telegram z Holandska do Pin Millu? A co se asi stane, až lodivod zjistí, že nemají kapitána a jsou na lodi sami čtyři? Ještě nedopluli ani do přístavu. Zavrtěl hlavou, ne snad v odpověď, ale protože si musel promýšlet moc otázek najedou.

Lodivod se zasmál. “Pan capten asi nařídit, abys ho nevyrušoval. Moc přísný pán, co? Taky jsem takového znát, když jsem byl plavčík na plachetnici.” Škubl za cíp plachty a hvízdl si. “Asi se umí moc zlobit.” Znovu se zasmál.

“Dobrá. Ty neříkat nic. Já zavolám kapitána sám. Až my potřebovat stroj. Zatím, dobrá zábava a necháme je být.”

“Došel nám benzin,” řekl John. “Žádný už nemáme.”

“To nic,” zasmál se lodivod. “Vítr dobrý. My zaplachtit do vnějšího přístavu. Po starém stylu, jo?”

A tak se zřejmě domluvili, že kapitán je dole, dobře se baví v kajutě a že ho lodivod zavolá až v poslední chvíli, aby nenadělal Johnovi nepříjemnosti. Svým způsobem to bylo vlastně horší, než kdyby pravda vyšla najevo hned.

John přešel po boční palubě až na příď. Chtěl být od lodivoda co nejdál, aby se vyhnul dalšímu vyptávání.

Kam je ten lodivod asi veze? Propluli už ústím přístavu.

John spatřil stěžně rybářských člunů, které tu byly natěsnány jeden na druhém. Ne. Mezi ně lodivod nezabočí. Harmonika opět umlkla. John pohlédl dolů a viděl, jak tam má někdo přitisknutý nos ke sklu lodního okénka. To bude Titty.

Podíval se k okénku za stěžněm a viděl další splácnuty nos.

Proto, ta harmonika tak najednou ztichla. Teď už ji stejně nepotřebují.

Malý HASTRMAN rychle proplouval pod strmou šedou zdí kamenného mola. Z přístavní hráze na ně zavolal holandský chlapec v širokých modrých kalhotách. Lodivod mu vážně pokynul na pozdrav a zase spustil ruku. Propluli kolem pobřežního majáku na konci vlnolamu. Lodivod si začal přitahovat hlavní plachtu. Určitě ji chce přehodit. John mu chtěl přispěchat na pomoc, ale než se nadál, bylo vše hotové. Vylezl na střechu kajuty, aby nepřekážel lodivodovi, až bude přehazovat čelní plachty. Před HASTRMANEM se otevřela široká nepřerušená plocha klidné hladiny. Lodička teď plula krásně a rovně. Nalevo od vlnolamu bylo vidět vrata zdymadla a dva převozní parníčky. Pobřežní hráz skryla HASTRMANA před větrem a kolem zavládl až strašidelný klid. Ne však nadlouho. Kus od nich se najednou rozřinčel řetěz, jak tam spouštěli jeřábem velkou bednu k nakládacímu otvoru jednoho parníku. Byl to obrovský parník se dvěma komíny, který tu čekal u pontonu. Měl už skoro naloženo, zbývala jenom tahleta bedna. Lodivod vytáhl z kapsy hodinky, podíval se na ně a ukázal k parníku.

“Pluje do Harwiche Co jste odtamtud připluli vy,”

zavolal hrdě na Johna. Je to holandský parník.”

John se zahleděl vzhůru na strmé boky obrovského parníku, na jeho komíny s pruhy holandských barev -

červené, bílé a modré - a na vysoký můstek, kde se nahle zastavil jeden z důstojníků a zahleděl se dolů. Pod můstkem se táhlo zábradlí paluby a pod ním ještě jedno zábradlí, kolem kterého se opírali cestující a pobíhali stevardi. Ano.

Lodivod měl pravdu. Parník byl připraven, jen vyplout. Na pontonu mávala skupina lidí kapesníky a loučila se s přáteli.

Kus dál už odjížděl ten velký jeřáb. Na lodi zazněl zvon. Ze břehu kdosi zatroubil na plechovou trubku. Ozvalo se ostré hvízdnutí. Silná drátěná lana, před chvílí ještě napjatá, visela teď volně z přídě parníku. Právě jej odpoutávali. Johnovi bleskl hlavou bláznivý nápad. Kdyby tak mohli vysadit na parník aspoň jednoho z posádky, třeba Titty anebo Rogera, a ten by pak zajel domů a vysvětlil, co se stalo. Jenomže nemohou na nic takového ani pomyslet, vždyť dají dohromady sotva pár šilinků. A musejí ještě zaplatit lodivodovi a za telegram.

Pomalu proplouvali vzhůru přístavem kolem velkého parníku a John si najednou povšiml, jak na jedné z horních palub přistoupil k zábradlí lodní důstojník s nějakým cestujícím, opírají se a něco si povídají. Cestující byl v lehkém šedém obleku a vůbec nevypadal, jako by patřil na moře. Obličej však měl opálený do temně hnědá a zvláštním pohybem, který byl Johnovi nějak povědomý, si energicky sundal klobouk a prohrábl si rukou vlasy. Stál tam vysoko nad malým HASTRMANEM a díval se přímo na něj.

Najednou jako by strnul překvapením. Přes vodu zazněl mohutný hlas, zvyklý křičet i v nejprudším vichru: “Ahoj, vy tam! Ahoj, Johne!”

“Tatínek!” vydechl John. “Ahoj! Ahoj!” křičel.

Víc už John na přídi HASTRMANA ani tatínek na palubě parníku neslyšeli. U jednoho komína vyrazil najednou prudký proud páry a lodní siréna se rozječela tak strašlivě a ohlušivě, jako by ani neměla zmlknout.

John skoro nevěděl, co dělá, a uháněl zpátky ke kormidelnímu prostoru. Parník se dal do pohybu. Tatínek zmizel. Anebo že by to byl on, tamhleten člověk na spodní palubě, co se prodírá mezi stevardy, zavazadly a cestujícími? Vzápětí se však zase ztratil.

“Pěkný hlas,” řekl lodivod. “Námořník, co? Znáš ho?”

“Ano,” odpověděl John. Nedalo se už nic dělat. Ach bože, že jenom nepřipluli s HASTRMANEM o deset minut dřív!

“Moc rychlá loď,” řekl lodivod. “Dostat se brzy do Anglie. Počasí príma. Ale co je s tebou?” Lodivod se spokojeně usmál a kývl na Johna, aby přistoupil blíž.

Naklonil se k němu a zakryl si ústa velkou rukou.

“Už rozumět,” zašeptal mu hlasitě a chraptivě, “Tvůj capten velkou radost. Pořádná bouře. Malá lodička. A všechno dobře dopadnout Na zdraví!” A udělal rukou pohyb, jako by si převracel do hrdla láhev “Ale nemět nechávat plavčíka, aby dovedl sám loď do přístavu s lodivodem. My mu to ukážem, jo? Copak on ti řekne, mijnheer, až zjistí, že my připoutali loď bez něj? Pak si s ním trochu promluvím. Ale zatím, mijnheer, ani muk. My zavést loď do přístavu. Kotvu, tu nepotřebovat. Připoutám ti loď k boji. Ty připravíš lano na přídi. Sundáš plachty ze stěžně a já udělám zas tohle” Zeširoka se rozmáchl volnou rukou směrem dolů.

“Rozkaz, pane,” vyhrkl zoufale John a snažil se rychle rozpomenout, jak mu říkal Jim, že se svinuje kosatka, a současně pozoroval vysokou záď parníku Flushing -

Harwich, který už odnášel proud a byl už daleko za úvazišti parníků.

“Tak a teď, chlapče, ty jít na příď a dávat pozor Já nekřičet Ne. Ne. Já ani muk. A ty taky ani muk. A tvůj capten, ten si bude klidně” Lodivod zavřel obě oči. “Ne, to ne,” řekl. “On se probudit, ale na palubu nepřijde. Bude si hrát národní hymnu, viď, mijnheer? Bože nám krále chraň!”

A skutečně, v té chvíli se opět ozvala foukací harmonika, a tentokrát úplně jistě, protože hudebník se nemusel ničeho chytat a o nic se opírat, ani loktem ne, a tuhle melodii dokázal zahrát i bez zkoušení.

“Pojď na příď, chlapče. My ho překvapit.”

John s ním poslušně šel na příď, trochu popletený, proč mu lodivod říká jednou “chlapče” a podruhé zase “mijnheer”, i když si správně domyslel, že to “mijnheer” říká spíš žertem. Ztrápeně vzpomínal na tatínka, jak teď ujíždí do Anglie. Všechny plány se dočista zhatily a maminka s Bridget teď pojedou tatínkovi naproti do Harwiche samy. A ještě ke všemu už sám bude muset brzy kápnout před lodivodem božskou.

Krátké lano, které uvázal k přenosné kotvičce, když zkoušel zakotvit s HASTRMANEM, bylo ještě na přídi, namotané na navijáku. Odmotal je, jedním koncem uvázal a druhý konec, na kterém byla ještě včera kotva, nechal volný.

HASTRMAN si krásně plachtil vzhůru přístavem. Minul několik připoutaných nákladních pramic. Žádné kotevní boje však John neviděl. A konečně jednu zahlédl, kus před nimi, velikou černou boji nahoře s kovovým kruhem. Ohlédl se na lodivoda. Lodivod přikývl. A potom rázně ukázal mohutnou rukou dolů. John chvíli zápolil se spouští stěhové plachty. Včera ji pevně uvázal, aby mu nespadla do vody, a když ji teď potřeboval rychle odvázat, musel se těžce potýkat s pevnou půlsmyčkou na tuhém lanku. Konečně ji uvolnil a plachta klesla. Ano, A teď mu zas lodivod dával znamení, aby svinul kosatku. Nechal jí otěže poletovat jen tak ve větní a kosatka se třepetala volně jako vlajka. John se sehnul, i když ho co chvíli mohly pořadně praštit poskakující kladky, a vzal za lanko, jímž se kosatka svinuje.

Jak by to udělal Jim? Prostě za ně zatáhl? John za ně zatáhl ze všech sil, plachta se stočila a kladky přestaly poskakovat.

Honem. Musí si pospíšit. HASTRMAN už zahýbá k boji.

John se ohlédl znovu za záď. Lodivod tam stál v kormidelním prostoru, obrátil proti sobě palec s ukazováčkem a prostrčil tím kruhem cíp hlavní plachty.

John mu porozuměl. Boje byla čím dál tím blíž. Z paluby na ni nedosáhne. Sklouzl z přídě pod čelen, přidržel se jednou rukou a s koncem lana v druhé ruce vyčkával. Blížili se k boji. HASTRMAN plul čím dál pomaleji. Dopluje až k boji?

Stačila by ještě stopa. Ještě coul. John se natáhl, provlékl konec lana kruhem a vzápětí se už šplhal zpátky na palubu a lano uvazoval.

“Príma!” řekl lodivod a spiklenecky na Johna mrkl.

“UŽ SME TU, CAPTEN!” zavolal co nejhlasitěji a plácl mohutnou rukou do zásuvného poklopu kajuty.

Anglická hymna umlkla, jako když utne.

Kapitola XXI

PŘEKVAPENÍ ZA PŘEKVAPENÍM

Od chvíle, kdy Zuzana zavřela dveře kajuty a zatáhla zásuvný poklop, neměli námořníci v podpalubí ani tušení, co se odehrává u kormidla. Okénky zahlédli, jak k nim po vlnách poskakuje jakási veslice. Ucítili náraz, když člun přirazil k boku HASTRMANA. Zaslechli, jak na podlahu kormidelního prostoru těžce dopadl lodivodův balík.

Neslyšeli však už, jak se lodivod vesele ptá: “Chcete, abych vás zavezl do Flushingu?”, a nevěděli, jak se s ním John domluvil. Snažili se vypátrat, co se stalo s člunem, ale HASTRMAN se trochu stočil a nechal jej za zádí, takže člun už nezahlédli. Věděli jen, že k nim lodivod nastoupil na palubu. Jinak by byl John dávno otevřel poklop a zavolal na ně, aby vylezli.

“Určitě se dohodli,” řekla Zuzana po několika napjatých minutách. “Protože plujeme dál.”

“Ale kam?” ptal se Roger, “To musí vědět John,” řekla Zuzana. “Nějak už se s tím lodivodem domluvil.”

“Škoda že to nevíme taky,” řekl Roger.

“Nezapomněl jsi, že máš dělat rámus?” ptala se ho Titty.

“Aha, vidíš,” řekl Roger, opřel se v rohu palandy po závětrné straně lodi a spustil na foukací harmoniku.

“Myslíte, že to nahoře uslyší?” ptala se pochybovačně Zuzana. “My je přece neslyšíme.”

“Vždyť Roger dělá randál, div z něj člověku bubínky neprasknou,” řekla Titty. “Nejspíš nás uslyší, Sindibád už ani nepřede. Vůbec se mu to nelíbí.”

“Kočky nemají nejmenší smysl pro hudbu,” prohlásil Roger a na chvíli přestal hrát, aby si odpočinul.

“Sindibád ho možná právě má,” řekla Titty. “Dvakrát jsi zahrál falešně. Ale vlastně na tom nesejde, Hlavně musíš dělat pořádný randál. Uslyší nás. Okénko před kompasem je otevřené.”

“Vždyť my je neslyšíme,” namítla Zuzana.

“Taky se o to nesnaží,” řekla Titty. “Ale snad bychom měli Rogerovi pomoct. Víte co, pořádně zadupeme. To nic, Sindibáde. Neboj se. Poslyš, Zuzano, nedupala bys chvíli ty?

Já s ním přitom moc třesu.”

“Měli bychom dupat všichni,” řekla Zuzana. “Polož ho na chvíli na podlahu.”

Chvíli se snažili ze všech sil, dupali všemi třemi páry nohou, tu a tam zabouchali do prázdné plechovky od sušenek, a Roger přitom vyhrával, tentokrát s plným souhlasem svého obecenstva.

Země, kterou viděli lodními okénky, se přibližovala čím dál tím víc, ale teď už nevypadala jen jako vlnitá čára na kraji moře, byla to opravdová zem s domy, věžemi, pláží a větrnými mlýny. HASTRMAN plul teď mnohem klidněji.

Roger s Titty si klekli na palandy a dívali se ven, ale když člověk klečí na palandě, nemůže dost dobře dupat do podlahy, a tím méně hrát na foukací harmoniku.

“Je to opravdu Holandsko,” řekl Roger, když viděl větrné mlýny.

“Hraj dál,” řekla mu Zuzana. Také se dívala na přibližující se zemi, ale najednou ji napadlo něco strašného.

Zalovila v batohu, který měla zastrčený pod polštářem na palandě, a vytáhla svou peněženku.

“Budeme

muset

lodivodovi

zaplatit,”

řekla.

“Lodivodové přece nevozí nikoho do přístavu zadarmo.

Musíme mu zaplatit, i když nám nezajme loď a nebude po nás chtít výkupné, Třeba nám nevystačí peníze. A i jestli nám vystačí na lodivoda, nemusí nám zbýt na telegram.”

“Kolik může chtít takový lodivod?” ptal se Roger.

“Nemám tušení,” řekla Zuzana. “A telegram z Holandska do Anglie stojí asi spoustu liber. Titty, kolik s sebou máš?”

Já mám dva šilinky a sedm pencí,” řekl Roger, který se zarazil uprostřed taktu.

“Výborně,” zaradovala se Titty.

“Jenže doma,” dodal Roger a obě sestry se od něj netrpělivě odvrátily.

Titty a Zuzana vyklepaly peněženky. Zuzana měla skoro pět šilinků. Titty měla šilink, šestipenci, čtyři pence, půlpenci a za dva a půl šilinku poštovní poukázku, kterou jí poslala její kmotra na nový skicář. “Škoda že jsem si ji nevyměnila, než jsme vyrazili,” zalitovala.

“Třeba má nějaké peníze John,” napadlo Zuzanu.

“Myslím, že ne,” řekl Roger. “A když, tak určitě ne moc. Koupil si nový nůž a musel si vybrat předem kapesné na příští měsíc.”

“Hraj radši dál,” řekla mu Zuzana. “Budeme muset poprosit lodivoda, aby nám počkal. Nejdůležitější je zatelegrafovat. Požádáme maminku, aby nám poslala pro lodivoda peníze. A jeho musíme poprosit, aby nám počkal.”

“Když už budeme jednou v přístavu, tak nás snad nepovleče zpátky na moře,” řeMa Titty.

“Ale jak mu to jenom vysvětlíme?” starala se Zuzana.

“Podívejte se, tamhle se koupou lidi!” zvolala Titty.

“A koukněte se na ty vlaječky na molu!” řekl Roger.

“Nepřestávej pořád hrát,” napomínala ho Zuzana.

“Vzala bych to za tebe a Titty taky, jenomže to neumíme.”

“Dobrá,” řekl Roger, přehrál bláznivou rychlostí Po řece Swanee, v polovině refrénu toho nechal a začal přemlouvat Titty a Zuzanu, ať se jdou podívat na druhou stranu kajuty na tu obrovskou bóji.

“Už jsme skoro na místě,” řekla Titty.

“Ani už neplujeme po moři,” všimla si Zuzana. “Ale co jenom tomu lodivodovi řekneme?”

Po levoboku se objevily šedé kamenné valy a opevnění, pevnosti s děly nad hradbami, domky s příkrými střechami, ženy v obrovských bílých slamácích, muži v širokých modrých kalhotách a děti - holandské děti - na kolech. A vtom se jim mihl těsně před nosem John. Asi utíká na příď.

“To už určitě přistáváme,” řekla Titty.

“Neměli bychom mu jít pomoct?” ptal se Roger.

“Ne, až nás zavolá,” řekla Titty. “Poslyš, Zuzano, měli bychom si připravit peníze, a až vyjdeme na palubu, hned je lodivodovi ukázat.”

“Myslel by, že jsou všechny pro něj,” řekla Zuzana. “A musíme přece poslat ten telegram.”

“Už jsme v přístavu!” křičel Roger. Ježkovy oči, to je loď!”

HASTRMAN zahnul kolem pobřežní hráze a plul teď pod strmými černými boky obrovského parníku.

“Má dva komíny!” řekl Roger.

Vysoko nad nimi se rozječela tak pronikavě siréna, že i dole v kajutě je rozbolely uši.

“Asi zrovna vyplouvá,” řekla Titty.

“Myslíte, že té lodi včas uhneme?” napadlo Rogera.

A vtom zaslechli Johna, jak cosi vzrušeně zoufale volá.

Že by to křičel na ně? Ne, to jistě ne. Siréna se znovu rozeřvala. Johnovy nohy zaduněly na střeše kajuty. John se nejspíš o něčem domlouvá s lodivodem. Pak znovu zahlédli jeho nohy, tentokrát jak přešly kolem okének směrem k přídi. Co se to zase děje? Když vyhlédli okénky po stranách stěžně k přídi, viděli, jak klesá červená stěhová plachta a John ji skládá do balíku po jedné straně lodi. Pak ho spatřili, jak stáčí kosatku. A najednou ho k Zuzanině naprostému zděšení zahlédli, jak se spustil z přídě a zmizel jim z očí. Za chvilku už se před nimi škrábal nazpátek s lanem v ruce a uvazoval je. HASTRMAN stanul na místě. Zuzana, Titty a Roger pozorovali obrovský parník s dvěma komíny, jak odplouvá od hráze a pomalu si

to funí pryč. Všechny ty vlečné čluny a přívozní parníčky vedle něj vypadaly docela nepatrně, i ten veliký přístav jako by se najednou zmenšil.

A vtom kdosi dunivě bouchl do zásuvného poklopu nad schůdky a lodí se rozlehl mohutný hlas; “UŽ JSME TU, CAPTEN!”

Poklop se zase zavřel. Najednou se však zeširoka otevřely dveře a Zuzana s Titty a Rogerem viděli, jak dovnitř nahlíží holandský lodivod a za ním se ustaraně tváří John.

“Dobrý den,” řekla Zuzana a ani se nepokusila o pár francouzských slov.

“Dobrý den,” pozdravila Titty.

“Můžeme už ven?” zeptal se Roger a podíval se po Johnovi.

Vyšli z kajuty: nejdřív Zuzana, pak Titty se Sindibádem a poslední Roger, který se ještě na chvíli zdržel, protože si schovával na polici nad palandou harmoniku.

“Zuzano,” řekl John, “na tom parníku jede tatínek.

Zahlédl nás a volal na mě, ale bylo už pozdě.”

“Tatínek! Proboha, to snad ne!”

Sklíčeně se dívali za obrovským parníkem, který teď zvolna zahýbal kolem vlnolamu, aby zjimířil k Severnímu moři a k domovu. Nic horšího se jim ještě nestalo. Měli tatínka tak blízko, a přitom jako by jim byl na míle vzdálený! Parník ještě naposled dlouze zahoukal, skoro jako kdyby se jim posmíval. A pak už odplouval i s tatínkem a viděli z něj jen stěžně, jak se čím dál tím rychleji pohybují za vzdálenými moly.

Lodivod se díval za Walkerovy děti do malé kajuty.

“Tolik dětí!” podivil se. “Ale kde je capten?”

John pohlédl na Zuzanu a mlčel. Vůbec nevěděl, co říct. Nakonec se odhodlala Zuzana. “Měli bychom se ke všemu přiznat,” řekla, obrátila se k lodivodovi a spustila.

“Žádného kapitána nemáme. Vlastně nám dělá kapitána John. Víte, nechtěli jsme na moře. Ale teď musíme honem odeslat telegram a moc vás prosíme, poraďte nám, jak ho odeslat a kolik asi bude stát, protože mám strach, že nám nevystačí peníze. Až zatelegrafujeme, budeme mít samozřejmě peněz dost. Maminka nám je pošle z domova.”

John se na Zuzanu vděčně zadíval. Rozhodla se správně a všechno vysvětlila mnohem výstižněji, než by to dokázal sám. On se teď musí jen zeptat, kolik dluží lodivodovi.

Lodivod však před nimi stál s otevřenými ústy a užasle zíral na Zuzanu. Pak se naklonil nad schůdky a zadíval se přímo před sebe do kajuty.

“Žádný capten!” řekl. “Žádný capten! Čtyři děti a tahle kočička..,” Prohlížel si kotě a to na něj přátelsky mrkalo z Tittina náručí.

“Sindibáda jsme zachránili cestou,” vysvětlovala Titty.

“Čtyři děti docela samotné a přes Severní moře

čtyři děti a v noci byl taková vítr sám bych se v tak malá lodička přes Severní moře nepustil a já myslet, že se capten veselí v kajuta,.. A celou tu dobu vlastně capten vy, mijnheer.” Najednou Johna úplně vyděsil, protože ho popadl za paži a přidržel si ho proti sobě, aby si ho prohlédl. “Vy úplně oklamat starého lodivoda. Vždyť já myslel, že capten je tam dole možná že s nějaká ta lahvička a přitom taková kluk ani jeden holandská kluk by nepřejel na lodička Severní moře.”

Všichni se napjatě dívali lodivodovi do obličeje. Zdálo se, jako by měl vlastně radost, že ho John oklamal, a o výkupném se ani nezmínil. Zuzana však tiskla v levé ruce své a Tittiny peníze a dobře si uvědomovala, jak je jich málo. Co asi lodivod řekne, až se to doví? Nikdo si nevšiml tichého vrčení motorového člunu, které se k nim blížilo přístavem. Vždyť tolik zaleželo na tom, co jim teď lodivod řekne. Tatínek je už v Harwichi a tím důležitější je ihned odeslat telegram.

“Ahoj!”

Lekli se, jako kdyby jim někdo do HASTRMANA narazil.

“Ahoj!”

Malý motorový člun kroužil kolem, aby mohl přirazit k boku HASTRMANA, a v něm seděl s šedým kloboukem v ruce

“TATÍNEK!” zvolali všichni čtyři najednou.

Vzápětí už stál tatínek na palubě. Holanďan v motorovém člunu podal Johnovi poutací lano, a jak člun uplouval za záď, John je pevně přivazoval.

“Ahoj!” řekl tatínek. “Co se to tady děje? Čí je to loď?

Nevěděl jsem, že vás někdo doveze až sem.”

“Nechtěli jsme na moře,” řekla Zuzana.

“Odneslo nás to v mlze,” dodal John.

“Nemohli jsme nic dělat, vážně,” řekla Zuzana, ale když se podívala tatínkovi do ošlehaného snědého obličeje a na ty vrásky kolem očí, některé od smíchu a jiné zas od toho, jak se tatínek pořád díval do větru a slunce na moři, věděla, že ať se stalo co se stalo, teď už je všechno dobré.

Ten šťastný pocit ji úplně přemohl. Uvědomila si, že se jí třesou rty, v očích že jí pálí, a co nejhorší, že jí ukáplo na tvář něco mokrého. Potlačila vzlyk a utekla do kajuty.

“Vzchop se, holka,” řekl jí tatínek, ale Zuzana už byla schovaná v kajutě a obličej si zabořila do polštáře.

“Ona za to nemůže,” řekl John. “Celou dobu jí bylo strašně zle.”

“Přepluli přes Severní moře!” řekl lodivod. “Docela sami přes Severní moře. Jakživ bych tomu nevěřila. Ale vidím to na svý oči. Zamávali si na mě praporkem, já teda přijel, a tady capten kormidluje sám loď.”

Tatínek rychle přejížděl očima sem a tam po lanoví a pak se zas podíval na Johna, Titty a Rogera. Ani v nejmenším na sobě nedal znát, že by byl překvapen. Řekl jen: “Jednou mi o tom musíte vyprávět. Ještě štěstí, že jsem vás viděl připlouvat a stačil jsem vyskočit na molo. Minutu později bych to už nedokázal. Co navrhujete dál?”

“Máš s sebou hodně peněz?” zeptal se Roger. “My totiž moc nemáme a Zuzana chce zatelegrafovat mamince a taky musíme zaplatit lodivodovi.”

Tatínek se obrátil na lodivoda. “Ale ovšem,” řekl.

“Nuže, lodivode, kolik jsme dlužni za to, že jste tu paroloď přivedl do přístavu?”

Zuzana se zastyděla, že tak utekla do kajuty, otřela si oči a vyšla po schůdkách nahoru. Nabídla tatínkovi celou hrst drobných.

Lodivod se uhodil obrovskou rukou do kolena.

“Nic nejste dlužni,” křičel. “Nic. Máte moc chytré děti, mijnheer. Gratuluju vaší paní. Ne, ne. Nevezmu od vás ani gulden. Ne. Vůbec nic nevezmu”

“Aspoň se napijte,” nabídl mu tatínek, zaváhal a potom pohlédl na Zuzanu. Je vůbec na lodi nějaký alkohol?”

“Máme přece ten rum pro lékařské účely,” vzpomněla si Titty. “Sindibád dostal jenom kapičku.”

“Dojdu pro něj,” řekla Zuzana. Znovu zmizela dole v kajutě a hned se vrátila s dvěma hrníčky a plochou lahví, označenou nápisem “Pouze pro lékařské účely”. Tatínek se na ni podíval, přečetl si dvakrát cedulku, vytáhl zátku, přičichl k hrdlu láhve a nalil dvě solidní dávky.

Podívali se na sebe s lodivodem, přiťukli si hrníčky a napili se. Pak se lodivod obrátil k Johnovi.

“Na vaše zdraví, Herr Capten. Jsem hrdý, že jsem zavedl vaši lodička do Flushingu. Budu si to pamatovat celá život. Na zdraví, Herr Capten.”

John zrudl pod svým opálením jako pivoňka, trochu uprskl, když se napil, ale pak si všiml, jak vážně a usměvavě se na něj tatínek dívá, a rychle odpověděl: “Mnohokrát vám děkuji.”

Za chvilku už rozmlouval tatínek s lodivodem o mořských proudech. Pak se otočil k Johnovi: “Jaké mapy máte na lodi?”

“Jenom anglické,” odpověděl John, “Od Harwiche po Southampton.”

Tatínek jenom zamžikal, ale hned zase řekl lodivodovi: “Snad bych dostal v přístavu mapu Severního moře.” Nato se obrátil k ostatním: “Kdy jste vlastně naposled jedli?”

“Měli jsme horké kakao a jazyky,” odpověděl Roger, “ale už dávno.”

“Musíme také honem zatelegrafovat mamince,” řekl tatínek. “Měli bychom snad nejdřív vystoupit na břeh.”

Lodivod si promluvil holandsky s mužem v motorovém člunu. Pak se otočil a nejprve se podíval na tatínka, ale oslovil uctivě Johna.

“Capten,” řekl mu, “měl byste zavést svoji lodička zdymadlem dovnitř do přístavu. Tam se pak můžete připoutat. Odvažte se od boje a tenhle muž vás vzít do vleku. Radši ale spusťte hlavní plachta, co myslíte?”

“Směl bych vám pomoci, kapitáne?” zeptal se tatínek a asi za minutu byla hlavní plachta spuštěna, tatínek s Johnem na ni navlékli chrániče a HASTRMAN, kormidlovaný teď lodivodem, odplouval za motorovým člunem dolů do přístavu.

“Nemůžu ani uvěřit, že tady máme tatínka,” řekla Titty.

“To se ví, že jo,” řekl Roger.

“Já vím,” vzdychla si Titty spokojeně. “Ale stejně je to k neuvěření.”

Kapitola XXII

V CIZOKRAJNÉM PŘÍSTAVU

Lodivod kormidloval a tu a tam prohodil pár slov s mužem v malém motorovém člunu, který vlekl HASTRMANA k zdymadlu. Zuzana, Titty a Roger se dívali na tatínka, jak klidně pomáhá Johnovi uložit hlavní plachtu.

Dávno ho už neviděli, ale vůbec se nezměnil. Vypadal stejně a docela stejně se choval, bral všechno docela samozřejmě, jako by si kdovíjak přesně promysleli, že se přeplaví přes Severní moře a setkají se s ním v holandském přístavu. Kdo by se na něj teď podíval, vůbec by nepoznal, jak ho překvapilo, když pohlédl z horní paluby holandského parníku na malou plachetničku, která zrovna připlouvala do přístavu, že spatřil na přídi svého syna. Tvářil se teď, jako by byl ani nic jiného nečekal, a Titty ho přitom pozorovala, a najednou si uvědomila, že se usmívá, takovým zvláštním klidným úsměvem jako někdy maminka, když jim vypráví, co všechno tatínek kdysi podnikal. Tatínek je opravdu úplně jiný než všichni ostatní na světě. Na kapitána Flinta je sice také spolehnutí, ale i kapitán Flint, kdyby je najednou zcela nečekaně potkal na nejnepravděpodobnějším místě, by jim všem začal říkat jménem, kapitáne Johne, první důstojníku Zuzano a první námořníku Titty, a začal by se jich vyptávat, kde mají papouška a opičáka Fuka a jestli plavčík už zase nemá hlad, a pak by se chtěl honem dozvědět, jak se to všechno stalo, a tak dále. Tatínek se jich však před lodivodem nezeptal vůbec na nic. Nastoupil na loď, jako kdyby se s nimi rozloučil před pár minutami, a nevrátil se z dlouhatánské plavby po čínských mořích. Když se tak na něj Titty dívala, jak vytahuje na záď balík plachtoviny a mlčky vyčkává, zatímco John stejně mlčky upevňuje vazáky svinutou část plachty, nemohla ani uvěřit, že tatínek byl vůbec pryč. Pracovali oba beze slova, John i tatínek, ale co chvíli se po sobě podívali přes plachtu, a Titty dobře poznala, jak jsou rádi, že jsou zas pohromadě.

Zuzana byla celá šťastná. Ani si nedovedla představit, že by mohla být takhle spokojená, ještě než dojedou do Pin Millu, ale nemohla se už dočkat, až odešlou ten telegram mamince, a nedokázala na nic jiného myslet. Byla by ještě šťastnější, kdyby se jich tatínek vyptal najednou, a stejně jako ona by strašně pospíchal na telegrafní úřad.

Mohutná vrata zdymadla se rozevřela a HASTRMAN

zabočil z vnějšího přístavu dovnitř a pomalu proplouval pod strmými šedými zdmi, na nichž označovala čára zeleného šlemu, kam až nejvýše vystoupí voda. Shora se na ně dívaly cizí tváře, usměvavé holandské tváře pod plochými čepicemi stejnokrojů. Tatínek svinul na přídi lano, kterým připoutával John HASTRMANA k boji. Vyhodil je nahoru a jeden ze zaměstnanců přístavní správy je chytil.

“A co odražeče, kapitáne?” zeptal se tatínek. Jeden jsem donesl na příď, ale budete taky nějaký potřebovat na boku.”

John se s úsměvem podíval po tatínkovi a zavolal: “První důstojníku Zuzano, podejte nám ještě jeden odražeč.”

Lodivod se chvíli přehraboval na zádi v truhlici na lana a potom hodil dalšímu zaměstnanci přístavu nejlepší vyvažovací lano, jaké našel. HASTRMAN pomalu doplul ke stěně zdymadla a zastavil. Odražeče mu dobře ochránily nátěr. Malý vlečný člun zarazil těsně před ním a za oběma se už zavírala vrata zdymadla.

“Podívejte se na ty medúzy,” volal Roger. “A na ty kraby.”

Titty, Zuzana, a dokonce i John, který měl plnou hlavu starostí, se podívali dolů mezi HASTRMANA a stěnu zdymadla. Plavala tam spousta droboučkých medúz, mávaly věnečky průhledných třásní, vypouštěly vodu a zase se naplňovaly a pomalu, trhaně se pohybovaly. Pod vodou tam lezlo i plno krabů nejrůznějších velikostí, pohybovali se stranou na čilých kmitavých nožkách, vyplouvali skoro nad hladinu a zase mizeli.

Voda ve zdymadlu začala vířivě stoupat, s ní stoupal i HASTRMAN a tak se rozhoupal, že John, tatínek i lodivod měli co dělat, aby se neodřel o zeď.

Lodivod zatím rozmlouval holandsky se zaměstnanci přístavu, kteří přitahovali stoupajícímu HASTRMANOVI lana. Přístavní zaměstnanci zase volali na nějaké jiné lidi kdesi nahoře na zdymadle a za chvíli se množství hlav dívalo na malou lodičku, která s tak neobvyklou posádkou přeplula Severní moře. Potom si prorazil cestu mezi ostatními lidmi pán v modré uniformě, zasalutoval a chtěl si promluvit s kapitánem a podívat se na lodní dokumenty.

Tatínek pohlédl na Johna.

“Vím, kde je má Jim schované,” řekl John, zaběhl na záď a dolů do kajuty, za chvilku se vrátil s podlouhlou obálkou, nadepsanou LODNÍ PAPÍRY, a podával ji správci přístavu.

Správce přístavu vyndal dokumenty z obálky, zahleděl se na ně a pak se zaraženě podíval na Johna a na tatínka.

“Který z vás je pan Brading?” zeptal se.

“Ještě tě bude mít za piráta,” řekl tatínek tiše, ale John nemusel vůbec nic říkat ani vysvětlovat, že s nimi Jim Brading není. Všechno za něj vyřídil lodivod a správce přístavu jenom pozorně poslouchal, co chvíli si obhlédl celou loď, pak se zadíval na Johna a znovu na tatínka. Že by se tu schylovalo k pořádné nepříjemnosti? Správce přístavu se začal vyptávat. Tatínek si pěchoval lulku, jako by mu na ničem jiném nezáleželo. Náhle se správce přístavu naklonil dolů a vrátil doklady i s obálkou Johnovi.

“Tonáž?” zeptal se.

“4,86 tun,” odpověděl John, který už znal všechny údaje vyryté na hlavním sloupku dole v kajutě nazpaměť.

“Jméno?”

“HASTRMAN.”

“Odkud plujete?”

“Z Harwiche.”

“To by stačilo, kapitáne,” řekl správce přístavu a znovu zasalutoval. “Buďte vítáni ve Flushingu!” Podal Johnovi dolů vížkou tuhou kartičku. “Lodivod říkal, že chcete dnes či zítra znovu vyplout”

John pohlédl na tatínka.

Jakou tu máte předpověď počasí?” zeptal se tatínek a s úsměvem vzhlédl k správci přístavu, “Vítr severní a východní. Moře klidné.”

“Že bychom toho raději využili, kapitáne?” obrátil se tatínek na Johna.

“Vyplujme ještě dneska,” navrhoval John.

“Hned,” přidala se Zuzana, a pak rychle řekla: “Ale nejdřív musíme poslat ten telegram.”

“Platit nemusíte nic,” řekl správce přístavu. Jak budete chtít vyplout, otevřeme vám zdymadlo. Ve dne i v noci. U

lodivodova člunu najdete dobré úvaziště”

“Já je captenovi ukážu,” nabízel se lodivod.

Voda přestala stoupat. Vrata na druhé straně zdymadla se otevřela, A tu se najednou rozvrčel motorový člun, který už pospíchal, aby byl pryč.

“Připraveni!”

Vyvazovací lana hlučně dopadla do lodi. John jedno stočil a Roger se lopotil v kormidelním prostoru s druhým.

Motorový člun vyrazil pomalu. Vlečné lano se vypjalo.

HASTRMAN opět plul, ze zdymadla dovnitř do přístavu.

Na kamenných schůdkách tam stálo pár dětí a chytalo ryby. O kus dál čekala bitevní loď, dlouhá a šedivá, s holandskou vlajkou. K zdymadlu zvolna plula za vlečným člunem černá pramice s vysokou nástavbou na zádi a s truhlíky s jasně červenými pelargoniemi místo zahrádky.

Motorový člun vedl HASTRMANA dál, až do přístavu, kde se podél pobřeží táhla ulice a mezi tou ulicí a řadou dřevěných, nahoře obílených pilířů, které dosahovaly až daleko do vody, rostl zelený trávník a zelené stromy. Podél všech těch pilířů se táhl dřevěný můstek a k můstku byla uvázána dlouhá řada nejrůznějších loděk, plachetnic i kulatých holandských obchodních člunů, které byly všechny v dokonalém pořádku, měly čistý nátěr a v kajutách na zádi se jim blyštěla okénka. Poslední byl zařazen černý parník, úplně stejný jako parník lodivoda, pro který si signalizovali ráno z HASTRMANA, jen číslo na zádi měl jiné. Před ním byl kousek volného místa, kam by se holandský obchodní člun sotva vešel, ale HASTRMANOVI stačil úplně, a k tomu také motorový člun půlkruhem zatočil a HASTRMAN

vklouzl mezi pilíře, které jako by ho očekávaly, protože měly vpředu zavěšeny místo odražečů černé automobilové pneumatiky. Tatínek s Johnem připoutali loď k pilířům.

Motorový člun zabočil k boku HASTRMANA a tatínek zaplatil. Motorový člun opět vyrazil směrem k zdymadlu.

Lodivod si s nimi se všemi potřásl rukou, nejprve se Zuzanou, pak s Titty, potom s Rogerem, pak s Johnem, potom s tatínkem a nakonec ještě jednou s Johnem.

“Žádné mapy si kupovat nemusila, capten,” řekl. Já přinést mapu Severního moře. A nic za ni nechtít.”

“To přece nejde,” namítal John.

“U nás doma spousta map,” řekl lodivod. “Syn mé sestry taky capten a my vám rádi dát jednu mapu domů. Na shledanou, capten. Ještě se uvidíme.” Vzal si svůj balík plachtoviny, stoupl si na můstek, který se táhl podél pilířů, a zasalutoval. Tatínek si vystoupil za ním a na něco se ho zeptal.

“Při polovičním odlivu se vám popluje dobře,” slyšeli, jak odpovídá lodivod. A pak už odešel po jednom z těch menších můstků, které vedly od přístavu na zelený trávník a k ulici. Za chviličku jim zmizel z očí.

Roger skočil na břeh, rázně si zadupal na můstku, ale zjistil, že přece jen není tak pevný, jak se mu zdálo, leknutím vyvalil oči a honem zas skočil zpátky na loď.

“Byl jsem v Holandsku,” řekl trochu nejistě.

“Tati, kdy pošleme ten telegram?” zeptala se Zuzana.

“Nejdřív se musíme rozhodnout, co napsat,” odpověděl tatínek. “Vezmi nás laskavě dolů do kajuty, Zuzano.

Jim Brading? O tom jsem jakživ neslyšel.”

Nebylo nic lehkého vysvětlit tatínkovi, jak málo maminka ví a jak se vlastně stalo, že připluli do Flushingu, zrovna když odjížděl parníkem do Harwiche.

Tatínek seděl na levé palandě s Johnem a Zuzanou.

Zuzana se ho pevně držela za jednu paži, ale John pořád vstával; vůbec nevydržel sedět na jednom místě, když toho museli tolik tatínkovi vypovědět, a ještě ve spěchu. Roger a Titty se Sindibádem seděli na palandě po pravoboku.

Vlastně seděla jenom Titty a Sindibád, protože Roger v jednom kuse vyskakoval a díval se okénky na provoz v přístavu a na malé holandské chlapce, kteří se projížděli kolem na kánoích. Neposeděl chvíli v klidu, ale pozorně poslouchal všechno, o čem se mluvilo, a tu a tam také prohodil slovo.

Nejdříve museli vysvětlit, kdo je Jim Brading.

“A co se stalo pak? Jim odešel na břeh a vás odnesl v mlze proud. Hmm. Ale co když se mlha zvedla - zjistil jistě, že mu loď ujela a posádka s ní. Třeba se zašel zeptat do Pin Millu, jestli tam o vás nevědí”

“A maminka” Zuzaně se zachvěl hlas.

“Bude strašně rozčilená,” řekl Roger.

“Jim taky,” dodal John.

“To určitě a je mi ho až líto,” řekl tatínek. “Můžeme jedině doufat, že si samým rozčilením ani netroufne mamince něco říct. Nejdříve zajde asi k správci přístavu a zeptá se ho, jestli o lodi něco neví” A pak jako by tatínka napadlo ještě něco. “Víte, co je mi divné? Jak to, že se nepokusil doplout k vám v té mlze? Ví si na moři rady?”

“Výtečně,” řekl John. “Připlul docela sám s HASTRMANEM až z Doveru.”

“Hmm. Jen jestli se mu něco nestalo, že zůstal na břehu.”

Zaraženě po sobě pohlédli.

“Nevím, co by se mu mohlo stát,” řekl Roger. “Šel jenom koupit do přístavu benzin.”

“Ale byl dlouho pryč, už než ta mlha začala,”

vzpomněla si Titty.

“Na to nesmíme zapomenout,” řekl tatínek, vytáhl zápisník a udělal si pár poznámek, co napsat do telegramu.

“Hlavně musíme dát mamince vědět, že se vám nic nestalo,” řekl, přeškrtl několik slov a další místo nich vepsal, “A Jimovi také, pro případ, že se vrátil do Pin Millu. Ale je také možné, že se nevrátil, a tak se raději o Severním moři nezmíníme, aby se maminka moc nepolekala. To by tak ještě scházelo, aby se sem ten váš Jim rozjel nočním parníkem a my se mezitím vraceli domů. A vzhledem k předpovědi, kterou jsem dostal od správce přístavu, bychom měli vyplout už odpoledne. Vydržíte ještě jednu noční plavbu?”

“Aby ne,” řekl John.

“Vyspali jste se v noci pořádně?”

“Trochu,” řekla Zuzana. Jenom John skoro nespal.”

“Ty taky ne,” řekl John. “Ale teď už je nám báječně.”

“Titty a já jsme se vyspali až dost,” ozval se Roger, “A ještě něco musíme zařídit,” řekl tatínek. “Váš telegram nesmí přijít z Holandska, nebo se maminka zblázní.”

“Ale vždyť ho musíme odeslat,” řekla Zuzana.

“A také ho odešleme,” ujistil ji tatínek, Jenomže musí dojít odněkud z Anglie. Co říkáte tomuhle?” John a Zuzana mu zvědavě nahlíželi přes rameno a tatínek četl text, který si napsal dobře čitelnými velkými písmeny; “KAPITÁN CURTLEDGE SHOTLEY ANGLIE POŠLI PROSÍM TENTO TELEGRAM ZAČÁTEK PANÍ

WALKEROVÁ ALMINA CHATA PIN MILL. Je ta adresa dobře? Bydlí přece u slečny Powellové, ne? HASTRMAN

A POSÁDKA V POŘÁDKU NÁVRAT ZÍTRA KONEC

NA ŽÁDNÉ DOTAZY NEODPOVÍDEJ TED WALKER.

Curtledge je můj starý kamarád. Určitě všechno dobře zařídí. Maminka se na vás pořádně rozzlobí, ale s tím už nemůžu nic dělat. Lepší, když bude rozzlobená, než aby byla bez sebe strachy. Máte nějaké návrhy? Nu, Titty?”

“Napiš tam něco o Sindibádovi. Aby maminka věřila, že se nám určitě nic zlého nestalo.”

“Výborný nápad.” Tatínek se usmál a trochu změnil text, “Tak a teď dostane maminka takovýhle telegram; PANÍ

WALKEROVÁ

ALMINA

CHATA

PIN

MILL

HASTRMAN A POSÁDKA ROZŠÍŘENA O JEDNO

KOTĚ V POŘÁDKU NÁVRAT ZÍTRA VEČER Tím aspoň získáme víc času. Nechceme přece, aby nás maminka čekala hned ráno.”

“A ty mamince telegram nepošleš?” ptala se Titty.

“Naštěstí jsem jí dneska ještě netelegrafoval,” řekl tatínek. “Poslední telegram jsetn posílal z Berlína. Chtěl jsem jí dát zprávu z lodi.” Napsal další telegram: “PANÍ

WALKEROVÁ U SLEČNY POWELLOVÉ IPSWICH

ANGLIE ZATÍM VŠECHNO V POŘÁDKU TED Uvidí, že jsem se dostal až do Flushingu, a jestli se bude informovat, zjistí, že mi dneska ujel parník. Jsme v té bryndě všichni společně, ale nic lepšího, jak se z ní dostat, mi nenapadá.”

“Pojďme poslat ten telegram hned,” prosila Zuzana.

Jsme v té bryndě všichni společně.” Bylo to opravdu zvláštní, ale ačkoliv tatínek nic neříkal, všichni poznali, že z nich má vlastně radost. Vyčetli to už z toho, jak se díval na Johna,

“Tak už sebou hoďte,” řekl tatínek a podíval se po hodinách v kajutě HASTRMANA. “Můžete mi celou tu historií dopovědět později.”

“Ale co Sindibád?” napadlo Titty. “Měla bych tu s ním zůstat.”

“Copak se nechceš podívat na Holandsko?” zeptal se jí tatínek.

Titty by byla hrozně ráda Holandsko viděla, ale nemohla přece nechat Sindibáda, aby zabloudil na břeh a ztratil se jim, anebo spadl do vody a utopil se v přístavu.

Vždyť už se málem utopil v moři. “Docela ráda tady zůstanu,” řekla. Tatínek vytáhl zásuvku pod Tittinou palandou v přední kajutě. “Ulož ho tady,” poradil jí. “Než se vrátíme, můžeme nechat všechny ty krámy na palandě.

Vystel mu to tu hezky ručníkem A tu zásuvku jenom přivřeme. Kotě za chvilku zase vypluje na moře a vůbec mu neuškodí, když se trochu prospí.”

“Stejně už skoro spí,” řekla Titty. “Však ono se mu nic nestane,” ujišťoval ji tatínek. “Tak a jestlipak má ten váš Jim Brading na lodi bandasku? Vezměte ji s sebou. Jestli má to kotě krapet rozumu, přijde mu mnohem víc k chuti čerstvé mléko než kondenzované.”

Kapitola XXIII

HOLANDSKÉ ODPOLEDNE

Když přecházeli přes můstek od pilířů k pobřeží, všichni čtyři div nespadli do vody, Měli pocit, že se jim to černé podehtované prkno zkroutilo pod nohama jako kus nějaké stuhy: tu se pod nimi vyhouplo, zrovna když na to nebyli připraveni, a pak se zas zhouplo dolů. John zavrávoral, zadíval se upřeně ke břehu a přešel přes prkno, jako by kráčel po zvlášť nebezpečném visutém provaze.

Zuzana rychle přeběhla za ním, Titty se na divili nehnutě zarazila a opatrně našlapovala po prkně, vždycky tak po šesti coulech. “Šlo by to docela dobře, jen mít čtyři nohy,”

poznamenal Roger, vzpomněl si, jak se pohybuje jejich opičák Fuk (který teď tráví dovolenou v zoologické zahradě a jistě vypráví ostatním opicím zkazky o moři), chytil se rukama okraje prkna a bez úhony přelezl po čtyřech.

“Jen pojďte,” řekl jim tatínek. “Za chvilku si zas zvyknete chodit po souši.”

“Pospěšte si,” pobízela ostatní Zuzana. “Než odešleme ten telegram, záleží na každé minutě.”

Za silnicí, přesně proti místu, kde byl upoután HASTRMAN, stál malý krámek a nad dveřmi tam visela spousta dřeváků. Roger se postavil na zadní nohy, ukázal na dřeváky, ale nezastavil se. Tatínek totiž už pospíchal po ulici.

“Copak ty trefíš na poštu?” divila se Titty.

“Trefím, ledaže by ji po snídani přestěhovali,”

odpověděl kapitán Walker. “Prošel jsem to tu trochu, když jsem přijel vlakem. Abych si protáhl po těch dvanácti dnech cesty nohy”

“Po dvanácti dnech?” žasla Titty.

“A nocích taky?” ptal se Roger.

“Abych pravdu řekl, většinou jsem ty noci prospal,”

přiznal se tatínek. “Docela rád zas jednou pro změnu nastoupím na moři noční hlídku Ale řekni mi, Johne, proč jsi vlastně zamířil k Flushingu?”

“Vlastně jsem ani nevěděl, kam plujeme,” řekl John.

“A určil sis vůbec směr? Proč jsi vlastně zvolil ten jihovýchodní kurz?”

“Připadalo mi, že se tak vyhneme v mlze mělčinám,”

vysvětloval John, “Víš, měli jsme mapu Harwiche, a když jsme se dostali k majákové lodi CORK, byly na té mapě všude mělčiny, jen tímhle směrem ne.”

“Vlastně jste měli štěstí, že to tak dopadlo,” řekl tatínek. “Ale špatný nápad to nebyl.”

“Na nic jiného jsem nepřišel,” řekl John. “Víš, přece jenom to není naše loď, v mlze nebylo vůbec nic vidět, a já s ní nechtěl narazit na mělčinu.”

“Docela správně, i když maminka by s tím asi nesouhlasila. Ale pospěšte si. Jdeme tamhle za roh. Ale proč jsi držel stejný kurz, i když jsi byl daleko na moři?”

“Čekali jsme, že se mlha zvedne a my se otočíme a vrátíme, a já myslel, že když poplujem pořád stejným kurzem, dostaneme se zas, odkud jsme vyrazili.”

“A to byl takový vítr, že jste to nedokázali?”

“Nebylo to jen tím,” řekla Zuzana. “Hodně za to můžu i já. Dostala jsem mořskou nemoc, a když jsme se obrátili, bylo mi strašně zle”

“Rovnou proti mořskému větru,” řekl tatínek. “Hrůza.

A pak se asi začalo stmívat.,.”

“Jenomže vítr foukal ještě víc,” řekl John. “A tak mě napadlo, že bych měl narefovat plachty.”

“Správně A povedlo se ti to?”

“Měl jsem záchranný pás,” řekl John.

“Málem spadl do vody,” vyhrkla Zuzana, a ještě při té vzpomínce zbledla.

“Ale nespadl,” řekl tatínek. “A dál?”

“Drželi jsme se tím směrem celou noc. Hodně kormidlovala Zuzana. A k ránu jsme ještě za tmy viděli na obloze světlo, rovnou před námi. Když se rozednilo, zahlédli jsme maják.”

“John vylezl na stěžeň.”

“A pak?”

“Uviděli jsme ten parník a signalizovali pro lodivoda.

Připadalo nám to to nejlepší, co můžeme udělat.”

“A taky bylo, Teď půjdeme tudy”

“Viď, že jsme měli štěstí, že jsme pluli pořád dál?”

řekla Titty. Jinak bychom jakživ neuviděli Sindibáda”

“Měli jste v lecčems štěstí,” řekl tatínek, a jak procházeli ulicí, položil najednou Johnovi ruku na rameno a trochu je stiskl. “Ještě z tebe bude námořník, chlapče.”

A John si najednou ke svému zděšení uvědomil, že se mu něco děje s očima. Má je nějak mokré a horké a trochu slané Měl sice ohromnou radost, ale honem si rázně skousl dolní ret a odvrátil oči.

Procházeli teď ulicemi s chodníky vroubenými stromořadím. Bylo tu hodně kaváren a restaurací a měly stolky a židličky i venku. Kolem projížděly na kolech dívky v ohromných bílých mušelínových kloboucích, které se jim třepetaly kolem hlavy, a v sukních podobných černým balonům. Po ulicích si pomalu vyšlapovali muži v placatých čepicích, krátkých kazajkách a širokých pytlovitých kalhotách, které jim sahaly až po kotníky. Každý si pokuřoval doutník. Kousek dál se opíral o lucernu docela malý chlapec, o nic větší než Roger, a když si chtěl dobře prohlédnout posádku HASTRMANA, otevřel pusu a vyndal cigáro.

“Vždyť on kouří!” užasl Roger.

“Tady kouří každý už od kolíbky,” poznamenal tatínek.

Najednou zahlédli malý vozík, vrchovatě naložený zeleninou, který si to rychle rachotil dolů ulicí. Tlačil jej jakýsi stařík, a jak pospíchal kolem, také si kouřil cigáro.

Vozík už málem přejel, a tu si námořníci z HASTRMANA všimli, že vpředu je do něj zapražený velký pes, usilovně kluše mezi dvěma koly pod vozíkem, napíná všechny síly, aby mu stačil, a táhne, seč může.

“Koukněte se na toho psa!” zvolal Roger.

“Tady musejí všichni pracovat,” řekl tatínek. “I psi si vydělávají na živobytí.”

“Nezdržuj,” naléhala Zuzana, když se Titty otočila a zadívala se na psa.

“Takových ještě uvidíš,” řekl tatínek. “A ty telegramy máme odeslané za chviličku.”

Zahnuli ještě za jeden roh a tatínek je vedl k velké budově. Uvnitř byla prostorná hala a kolem dokola té haly přepážky s nápisy. Někde se odesílaly telegramy, jinde kupovaly známky anebo podávaly složenky. U každé přepážky čekala fronta lidí.

“Chtějí se podívat, co je v těch klecích,” poznamenal Roger.

“Tamhleto zvíře chceme,” řekl tatínek a postavil se na konec jedné fronty.

“Máš vůbec holandské peníze?” zeptala se ho Titty.

“Myslím, že mám dost. Schoval jsem si něco na cestu lodí, a když mě svezete na HASTRMANOVI, nebudu je potřebovat.”

“Pospěšte, pospěšte, pospěšte si, prosím vás,” Zuzana pohybovala rty, ale nevyšel z nich ani hlásek. V duchu si opakovala, co by nejradši byla řekla té stařence před tatínkem. Stará paní byla konečně hotová a tatínek podstrčil pod přepážku oba telegramy. Exemplář v kleci nedal najevo nejmenší zájem. Přejal telegramy, jako by na nich vůbec nezáleželo, odpočítal tužkou slova a potom řekl tatínkovi, že je musí přepsat na patřičné formuláře.

“Ach bože!” vzdychla si zoufale Zuzana, když viděla, jak úředník vrací telegramy tatínkovi.

Tatínek však neřekl ani slovo. Přešel ke stolu, vzal si dva formuláře, přepsal telegramy a zanesl je zpátky ke kleci, kde teď naštěstí nikdo nečekal. Úředník znovu přepočítal slova, tatínek mu podal spoustu peněz a vrátil se k dětem.

“Tak to bychom měli,” řekl, “Udělali jsme, co jsme mohli na záchranu situace, a teď máme ještě dvě hodiny pro sebe. Lámat si zbytečně hlavu nemá nejmenší smysl.

Vzchop se, Zuzano. Ať si to trochu užijeme. Co takhle trochu natankovat?”

“Natankovat?” zeptala se Titty. “A kde?”

Roger se však na tatínka spiklenecky usmál. Já bych měl místa až dost,” řekl.

“Však jsem si to myslel. A cestou asi na vaření moc času mít nebudem.”

Vyšli z haly a sestoupili po schodech poštovní budovy.

Mezitím jako by se nějak obrátilo počasí. Slunce svítilo jasněji a ve Flushingu jako by se všichni usmívali anebo smáli. I barvy krámků zazářily jasněji. Posádka HASTRMANA se zastavila, rozhlížela se dolů a nahoru ulicí a všem bylo, jako by právě vyšli ze školy a začínaly jim nečekané prázdniny. Telegramy už drnčí někde po drátech a maminka se brzy doví, že se jim nestalo nic vážného.

Vykračovali si po chodníku, až došli k otevřenému náměstí, končícímu na jedné straně přístavem, kde se tyčil celý les stěžňů. Námořníci z HASTRMANA se zahleděli přes nízkou zídku na spoustu holandských rybářských člunů, zrovna takových, jaké viděli časně zrána. Čluny tu byly natěsnané jeden na druhém a na palubách se jim sušily natažené červené sítě. Holandští rybáři postávali po dvou či po třech nad svými čluny, opírali se o zídku, povídali si a kouřili cigára. Na náměstí nakupovaly na místním trhu Holanďanky v mušelínových širácích proti slunci a se zlatými ozdobami po obou stranách čela, smlouvaly a přendávaly si koupené ryby z dřevěných kádí do košíku.

Na druhém konci náměstí byla další restaurace s plachtou nataženou až nad chodníkem a pod plachtou stály stolky s bílými ubrusy. Tady posádka zastavila a holandský číšník (který vypadal docela stejně jako anglický) srazil dva malé stolky, sestavil z nich jeden veliký, všichni se usadili, tatínek ukázal na pár řádek na jídelním lístku a holandský číšník odběhl dovnitř.

“Nejspíš bychom si měli dát polévku a biftek,” řekl tatínek. Jak začne člověk zkoušet nějaké ty zvláštnosti s exotickými názvy, jakživ neví, co dostane.”

Roger už dávno věděl, že má hlad, ale ostatní si to uvědomili, až když zasedli ke stolu. Hned se pustili do jídla a kousali aspoň chřupavé hnědé houstičky, které vypadaly jako anglické, ale chutnaly docela jinak. Hlady se jim sbíhaly sliny. Přece jen už uběhla dlouhá doba od chvíle, kdy se napili horkého kakaa, snědli jazyk z konzervy a dívali se, jak nad mořem vychází slunce. A stejně dlouhé jim teď připadalo čekání, i když se číšník za pár minut vrátil s obrovským podnosem a postavil před každého hluboký talíř polévky, tak horké, že se z ní ještě kouřilo.

“Tak se do toho pusťte,” řekl tatínek a všech pět si jich najednou spálilo jazyk. Polévka byla skoro vařící.

Snědli ještě kousek chleba a čekali. A najednou, docela znenadání, si John uvědomil, že se mu klíží oči. Otevřel je a rozhlédl se. Oči se mu však zavřely znovu. Hlavu jako by měl najednou o moc těžší než kdy jindy. Opřel si ji jednou rukou a potom oběma. Ale ne a ne ji udržet. Klesala mu pořád níž a níž Tatínek odtáhl v poslední chvíli talíř, aby si do něj John nenamočil vlasy. A to už John tvrdě spal s hlavou položenou na stole.

“Kapitán byl dlouho na můstku,” řekl tatínek.

“Zrovna takhle usnul Jim Brading, když jsme ho pozvali na večeři,” vzpomněl si Roger, “Připlul tehdy až z Doveru,” řekla Titty.

“To vy jste se plavili mnohem dál,” řekl tatínek a musel se usmát, jak se nějaký Holanďan u vedlejšího stolku podivil, když viděl, jak Johnovi najednou klesla hlava.

Zuzana sama zápasila se spánkem a chystala se Johna probudit, ale když viděla, jak tatínkovi ani v nejmenším nevadí, že John tak usnul mezi lidmi, řekla si, že na tom konečně není nic zlého. Číšník přinesl čtyři sklenice limonády a jeden veliký ležák. Nehnul ani brvou, jako by mu takhle usínali hosté u stolu den co den.

“Když si tu polívku trochu pofoukáš, není tak horká,”

řekl po chvíli Roger.

John sebou trhl, otevřel oči a vzpřímeně se posadil.

Začal se omlouvat, ale jen stěží potlačil zívnutí.

“To nic, hochu,” řekl mu tatínek. Jen do sebe dostaneš trochu polévky, bude ti hned lip.”

Horká polévka, ve které plavaly kousky mrkve, bramborů a cibule, jakoby zázrakem Johna probudila. Všem jim bylo najednou do řeči, chtěli rychle povědět tatínkovi, jak se plavili na HASTRMANU, a zážitky, které se jim ještě v noci zdály příšerné, jim teď připadaly úplně veselé. Proč ne, když seděli s tatínkem na chodníku pod plachtou restaurace, dívali se, jak na náměstí a všechny ty lidi svítí sluníčko, a hravý větřík se pokoušel nazvedávat jim rohy ubrusu. Tatínek se nemusel ani moc vyptávat a kousek po kousku si dal dohromady celou historii. “Tak oni vám nadávali blázni rybářský? Ta majáková loď musela být NORTH HINDER. Zřejmě jste propluli docela blízko boje na Thornton Ridge. Ještě štěstí, že jste nezamířili za těmi reflektory k jihu. Byly o moc dál, než jste mysleli. Svítily až z Ostende. A cestou byste byli mohli narazit na spoustu šeredných břehů. Sindibád? Ten myslím mamince vadit nebude” Pak se podíval tatínek na hodinky. “Ale pořád mi dělá starost ten váš Jim Brading Jestli se běžel mamince svěřit, že jste se mu ztratili Pospěš si radši, Rogere. Čím dřív budeme na moři, tím líp.”

Po polévce dostali bifteky a potom palačinky, a když pak Roger pečlivě vybral lžičkou poslední kapky růžové šťávy, která mu zbyla ze zmrzliny, musel sám uznat, že až do svačiny hlad mít nebude.

Tatínek vyrovnal účet. Titty zvedla bandasku, kterou si uložila pod židli, a vyšli zase nazpátek do přístavu a k HASTRMANOVI.

“Musíme se podívat po nějaké mlékárně,” řekla Titty.

“A co máme k večeři?” ptal se tatínek.

“Chleba jsme dojedli,” řekla Zuzana. “Ale zbylo hodně námořnického hovězího, knedlíčků plněných masem a ledvinkami, ovoce a všeho možného. To všechno je Jimovo.

Má taky na lodi spoustu čaje a cukru a my zas půl plechovky kakaa.”

“Musíme se podívat, jak jsme na tom s vodou,” řekl tatínek. “A doplnit benzinovou nádrž. Nechceme přece čekat někde v bezvětří. Jaký má HASTRMAN vlastně stroj?”

“Říkáme mu Šikulka Billy,” odpověděl Roger. “Když startuje, vždycky to v něm trochu zadrnčí. Aspoň tak naskakoval, když jsme jeli sem.”

“Dobrá A teď zajdeme do tohohle krámku, Zuzano, a koupíme si trochu chleba.”

Z malého pekařství vyšli s tak dlouhatánskou šiškou chleba, že se rozesmáli všichni, nejen Roger.

“A teď pro mléko,” rozhodl tatínek. “Musíme se poohlédnout někde blízko po mlékárně.”

Objevili však něco mnohem lepšího než mlékárnu. Za rohem se najednou vynořil dvoukolák s obrovským psem zapraženým mezi voji a vedle něj si vyšlapoval muž v dřevácích. Tatínek vyndal z kapsy peníze a Titty s Rogerem se rozběhli přes ulici. Úplně zapomněli, že se nedomluví holandsky, ale mlékař jim zřejmě rozuměl. Zastavil, nalil jim z kohoutku po straně vozíku do jakéhosi džbánku mléko a pes si zatím zákazníky vážně prohlížel. Vozík měl dírku, vysvětlil později ostatním Roger, a tou procházel kohoutek z velké mlékařské bandasky. “Když mlékař jednu bandasku dobere, přistrčí prostě druhou,” řekl Roger. Mlékař odměřil po džbáncích mléko a přelil je Titty do bandičky. Když došlo na placení, Titty prostě natáhla ruku se všemi těmi holandskými drobnými a mlékař si z nich vybral, kolik uznal za vhodné.

Vrátili se Průlivovou ulicí, která se táhla kolem vnitřního přístavu, a našli HASTRMANA přesně na místě, kde ho zanechali, připoutaného k pilířům před lodivodským parníkem, úplně takovým, jaký potkali na moři. Ale něco se tady zřejmě stalo. Na trávníku mezi ulicí a vodou stálo plno dětí a ne vlastně ano někdo byl na lodi!

“Podívejte!” vydechl Roger. “Piráti!”

“Jen klid,” řekl tatínek a vzápětí viděli, že je to jejich známý lodivod, sedí na střeše kajuty, na klíně drží stočenou námořní mapu, kouří doutník a vypráví cosi skupině holandských chlapců a děvčátek, kteří se na něj dívají dolů s otevřenou pusou. Asi jim povídal o plavbě HASTRMANA, protože když jeho posádka přešla ulici a došla až k můstku, všechny ty holandské děti se k ní otočily a několikrát opakovaly s velikou úctou slova “Nord See”.

“Víte co, capten,” obrátil se lodivod k Johnovi. “Tady chlapci a děvčata nevěří, že vy přivézt svoji lodička přes Severní moře. Tak co? Ale já jim to pověděl. A tady přinést mapa pro váš tatínek. Vítr se otočila a vy mít dobrý plavba domů.”

Potom roztočil námořní mapu na střeše kajuty, ukázal, kde na ní jsou vyznačeny majákové lodi, a vysvětlil tatínkovi, že trochu opravil polohu světel. “Od loňska některá světla přesunuli. Je to stará mapa, ale uvidíte, že jsem vám ji dobře vyznačila.”

Tatínek se zmínil o benzinu a vodě a lodivod se obrátil k zástupu dětí na pobřeží. Dva chlapci se vmžiku rozběhli ulicí a dva přeběhli na druhou stranu, kde visely na dveřích malého krámku dřeváky.

Ze dveří krámku vyšel jakýsi muž a zavolal cosi holandsky na lodivoda. Lodivod na něj zavolal zpátky.

“V pořádku,” řekl tatínkovi. “Ten muž vám dá všechnu voda, co potřebujete.” Zavolal znovu, muž se vrátil do krámku a za chvíli klopýtal přes ulici nějaký chlapec s velkou bandaskou vody, která mu vyšplichovala do prachu u nohou. Přenesl ji přes můstek, podal na loď a Zuzana s Johnem přelili vodu do nádrže pod podlahou kormidelního prostoru. Potom bandasku vrátili, na břehu se o ni strhla rvačka mezi několika holandskými dětmi a další dávku přinesly dvě holčičky. Potom došla řada na malého kluka a tak dále a tak dále, až voda vystoupla k otvoru nádrže a HASTRMAN už nemohl nabrat ani kapku.

Kvůli benzinu došlo málem k pořádné závadě. Tatínek o něj požádal lodivoda anglicky - “Petrol”, lodivod zavolal na děti na břehu a chlapci se za chvíli vrátili s mladým Holanďanem, který nesl dvě velké zelené plechovky.

Tatínek jedné odšrouboval zátku, otevřel prázdnou benzinovou nádrž a začal přelévat tekutinu trychtýřem, a tu si najednou povšiml, že není čirá jako voda, ale jasně modrá.

Ihned přestal nalévat a přičichl k ní.

“Vždyť je to petrolej,” řekl. “Kde máme plechovku na petrolej, Johne? Budeme ho trochu potřebovat do navigačních světel.”

Lodivod se dal do hurónského smíchu. “Ach tak,” řekl.

“Vy nechtěla petrolej, ale benzin,” a oba mladí Holanďané, kteří přinesli plechovky, se také zasmáli a došli pro další dvě.

Tentokrát k nim tatínek přičichl hned. “To je ono,” řekl.

“Některé lodě jezdí na petrolej a některé na benzin,”

vysvětloval lodivod. “A jak jste řekla petrol, myslel jsem, že chcete petrolej.”

“Ještě štěstí, že ten váš petrolej má modrou barvu,” řekl tatínek. “Nalít ho do benzinové nádrže, tak jsme to pěkně zbabrali.”

Konečně bylo všechno hotovo a tatínek zaplatil za benzin. Pohlédl přes ulici, kde stál ve dveřích svého krámku obchodník s dřeváky a usmíval se. “Neměli bychom mu zaplatit za tu vodu?” zeptal se tatínek.

“Kdepak, tu on vám dala,” řekl lodivod. “Ech?” Zavolal cosi přes ulici a obchodník se usmál ještě víc a pak se rozmáchl pohybem, který beze slov jasně vyjadřoval, že si za vodu nic nepočítá.

“Počkejte,” řekl tatínek. “Neříkal tu někdo, že by chtěl dřeváky? Měli byste si něco přivézt z Holandska, když už jste se sem podívali. A zeptáme se, jestli by neměl taky něco pro Bridget.”

Všichni čtyři přešli po prkně na břeh. “Aspoň že nás po tomhle prkně neposlali piráti,” řekl Roger, “a že tu nejsou žraloci.” Tatínek přešel za nimi a počítal, kolik mu ještě zbylo holandských peněz. Stačily mu taktak na pět párů dřeváků (jedny koupili o číslo menší než pro Rogera, protože Zuzana tvrdila, že budou Bridget), na jeden kartáček na zuby, krabici doutníků a holandskou panenku oblečenou přesně tak jako ty holčičky, které stály ve dveřích a smály se, když si Roger zkoušel dřeváky.

S plnýma rukama se vraceli na HASTRMANA a Roger rychle zapomněl na všechny dětinskosti, jako třeba dřeváky.

Musel vysvětlit tatínkovi, co přesně udělal Jim Brading, když chtěl nastartovat motor.

“Oleje je v něm dost,”.řekl. Jim dolil olej, zrovna než došel benzin. Ale říkal, že se před nastartováním musí vždycky podívat na kryt hřídele, trochu pootočit šroubem a víc ho promazat.”

“Tak se na to podíváme,” řekl tatínek. Roger nazvedl dvířka v podlaze kormidelního prostoru, sáhl dolů a asi dvakrát pootočil máznou maticí. “Udělej to radši sám,” řekl rnu tatínek. “Nejsem zrovna oblečený do strojovny. Dobrá.

To bychom měli.” Sešel dolů do kajuty. “Benzinu je taky dost. Vida, motor naskočil Tenhle je na lodi vážně co platný.” Šikulka Billy spustil pod schůdky hned napoprvé a vesele si vrčel, jako by celou tu dobu jen čekal, až na něj také dojde,

Tatínek vyšel zas na palubu.

“Odpoutej na přídi, Johne A teď zadní lano Děkuji.”

Jeden z holandských chlapců jim podal zadní vyvazovací lano do lodi.

“Tak na shledanou, lodivode, a mnohokrát vám děkujeme.”

“Pojedu s vámi ke zdymadlu,” řekl lodivod. “A proplavím se jím taky. Že bych vzal kormidlo?”

HASTRMAN se s tichým pobrukováním lodního motoru vzdaloval od pilířů. Lodivod zabočil do přístavu a potom zahnul ke zdymadlům. “Vy teď zasignalizovat,” řekl.

“Zatrubte na roh.”

Roger seběhl horempádem do kajuty a div se nepřerazil o Titty, která se rozhodla, že dokud jsou ještě v klidných vodách přístavu, dá Sindíbádovi trochu mléka. Vyřítil se i s mlhovým rohem na palubu, vytáhl píst a zasunul jej dovnitř.

Ozvalo se strašlivé zahoukání a skoro vzápětí se vrata zdymadla před nimi rozevřela,

“Zařaď na neutrál,” řekl tatínek. “Honem, Rogere, ty jsi přece strojník.”

HASTRMAN pomalu vplouval dovnitř, John a Zuzana čekali s odražeči v ruce, a když lodička znovu zastavila pod strmou šedou zdí, hodil tatínek zaměstnancům přístavu vyvazovací lana.

“Dlouho jste se v Holandsku nezdrželi, capten,” řekl jeden z mužů a pohlédl dolů.

“Rádi bychom tu zůstali, ale nemůžeme,” vysvětloval John, když pochopil, že muž neoslovoval tatínka, ale jeho.

Vtom zaklapaly o kamení dřeváčky. Všechny holandské děti, které jim pomáhaly uvnitř v přístavu, si rychle nadeběhly po souši a stály teď celé udýchané nad vodou, usmívaly se a přihlížely, jak HASTRMAN vyplouvá na moře.

Zatímco se čekalo, až se jedna vrata zavřou a druhá otevřou, sešel tatínek s lodivodem do kajuty. Tatínek vzal dva kousky lanka a přivazoval mapu Severního moře na stůl.

Prohledal už police a našel Jimova navigační pravítka a úhloměry. Vyndal si Jimovu námořní ročenku a studoval mořské proudy. Až zamíří s HASTRMANEM ven, nechce spoléhat na šťastnou náhodu.

“Hej,” volal Roger. “Už nám otvírají vrata.”

Lodivod si několikrát potřásl rukou se všemi členy posádky a vzápětí už šplhal po žebříčku na stěně zdymadla.

“Na shledanou, capten,” loučil se. “Až sem jednou zas připlujete, rád bych vám dělal lodivoda.”

“Na shledanou, na shledanou A moc vám děkujeme.”

Připadalo jim teď k neuvěření, jaký z něj měli strach, když si nastoupil na loď, John na něj čekal v kormidelním prostoru a všichni ostatní se zavřeli dole v kajutě a rámusili tam, jako by jim šlo o život.

“Sbohem Sbohem, Angličani,” volali holandští kluci a běželi po kraji hráze.

“Vpřed!” zavolal tatínek a Roger posunul řadicí páku motoru. “Naplno!” a Roger přidal rychlost. Slabé vrčení motoru zesílilo, bylo jakoby živější, hlasitější, a HASTRMAN proplul vraty a octl se na moři.

Titty zvedla Sindibáda, který přece nejvíc z nich patřil do Holandska, a malí Holanďánci mávali čepicemi, a dokud HASTRMAN neodplul do dálky, volali: “Sbohem, Angličani!”

Jednou se sem zas podíváme,” řekl tatínek, jako by vytušil, že jim je všem trochu líto, proč se v těch cizích krajích nezdrželi déle.

“Teď už záleží jen na tom, abychom byli brzy doma,”

řekla Zuzana.

“Příště s sebou vezmeme maminku a Bridget,” řekla Titty.

Pomalu zahýbali za vnější molo.

“Kdybyste se postavil na chvíli ke kormidlu, připravím plachty, kapitáne,” řekl tatínek. “I když myslím, že dokud poplujeme blízko země, vítr nám moc foukat nebude.

Necháme radši běžet motor.”

Vrrr, vrrr, vrrr, předl si malý motorek a HASTRMAN, který plul v odpoledním slunci, poháněn trochu i mořským proudem, brzy zanechal Flushing za zádí. Na stěžeň vystoupla hlavní plachta, potom kosatka a stěhová plachta, a když jim spouště uvázal tatínek, vypadaly přece jen mnohem lépe, než když je musel vztyčovat i podle svých nejlepších schopností John. Vítr se stočil, jak jim správce přístavu předpovídal. Mírně vál nad střechami starého holandského městečka. Větrné mlýny se pomalu otáčely. Na promenádovém molu se třepetaly vlajky. HASTRMAN

hladce plul průlivem chráněným pevninou, ale za chviličku se do něj opřel vítr a plachty se mu začaly vydouvat, “Ten si to ale krásně pluje!” řekl Roger.

“Vrací se přece domů,” dodala Titty.

“Tamhletu boji byste měl raději nechat po levoboku, kapitáne,” radil tatínek, ohlédl se na plachty a pak se seběhl znovu podívat do kajuty na námořní mapu.

Kapitola XXIV

ŠŤASTNĚJŠÍ PLAVBA

Když se HASTRMAN vracel domů, panovala na něm mnohem veselejší nálada. Nikdo se už nemusel hrozit, že loď jim odplouvá dál a dál do neznámých moří, kde vůbec nemají co pohledávat, a všichni si přáli, aby plula co nejrychleji. Svědomí je sice tížilo, když si vzpomněli, jak na ně v Pin Millu čeká maminka s Bridget a Jim a vůbec nemají tušení, co se s nimi stalo, ale od chvíle, kdy odeslali telegramy, si všichni oddechli a HASTRMAN, jako by jim chtěl také všemožně pomoci, pospíchal ze všech sil za svým pravým pánem. Nepromarnili ani chviličku. HASTRMAN si to čile hnal v závětří země a vrčení jeho stroje, které jindy všem (snad kromě Rogera) připadalo jako odporný rámus, jim teď znělo jako veselá svižná písnička.

Pak nechali zemi za sebou, vítr jim zavál silněji a vysoká věž majáku na West Kappelle, postavená nad místním kostelem, vypadala opět jako tužka trčící z moře, zmenšovala se, s příchodem noci pomalu mizela a nakonec jim svítila daleko za zádí jako mdlý odlesk na obloze a připomínala jim Holandsko, jemuž se každou mílí vzdalovali.

Ještě dlouho nechali motor běžet, snad protože se jim líbilo to čilé povzbuzující vrčení.

“Rogere,” řekl pak tatínek, když rozsvítil červené a zelené poziční lampy a zavěsil je na jejich místa na upínačkách po levoboku a pravoboku. “Rogere, jsi přece strojník. Zaběhni dolů a vypni ten motor. Poplujem už bez něj stejně rychle.”

Roger seběhl dolů, otočil kohoutkem od benzinu a čekal. Tatínek uzavřel škrticí klapku, zařadil na neutrál a motor docela změnil písničku. “Vrrr,.. vrrr vrrr” Za chvilku zmlkl a námořníci slyšeli jenom vodu, jak sviští kolem boků HASTRMANA.

“To si to plujeme,” pochvaloval si tatínek. “A teď honem všichni spát. Nejdřív Titty a Roger.”

“Musím ještě utřít dva hrnky,” namítala Zuzana ospale.

Od chvíle, kdy Jim zakotvil s HASTRMANEM na krásném výsluní kousek od felixtowského mola, nebyla Zuzana ještě tak šťastná jako teď. Než vypluli s tatínkem nazpátek, bála se, že jí bude na moři zase zle, ale pobyla si na souši tak krátce, že si tam nezvykla, a vůbec se jí teď žaludek nezvedal. Nejdřív jí bylo všelijak, ale než se vzdálili od země, úplně se vzpamatovala a pochopila, že alespoň protentokrát se z mořské nemoci vyléčila. Vždyť klidně dokázala sedět nahoře na schůdkách nad vrčícím motorem, vařit čaj a přidržovat na vařiči veliký rendlík, v kterém se ohřívala konzerva s masovými a ledvinkovými knedlíčky.

Dokonce snědla s chutí svou porci.

Titty se starala o Sindibáda a na mořskou nemoc nebo bolení hlavy ani nevzpomněla, a když teď tatínek zavolal, že je načase jít spát, odnesla si kotě na palandu a do dvou minut oba spokojeně oddechovali.

Roger měl od první chvíle, kdy vypluli, plné ruce práce.

Dvakrát musel slézt pod podlážku kormidelního prostoru a otočit trochu matičkou na krytu hřídele. Pak přilil trochu oleje do klikové skříně. A protože John kormidloval, pomáhal tatínkovi nalít petrolej do pozičních světel, což byla pořádně smrdutá práce a sestřičky se jí raději vyhnuly.

“Nejsem vůbec ospalý,” bránil se, ale rozkaz je rozkaz, a tak si zalezl na palandu, Zuzana ho pěkně zajistila plachtou a Roger si chvíli točil pro zábavu prsty od nohou pod přikrývkou, a než se nadál, usnul.

Po něm šla spát Zuzana a také ona usnula, jen se položila. Včera v noci se prospala víc než John, ale stejně byla moc unavená. Vždyť za sebou měla velké trápení, nejen tu mořskou nemoc. Teď však s nimi pluje na HASTRMANOVI tatínek a Zuzana si už nemusí dělat strašlivé výčitky, že se dostali na moře i její vinou. Konečně se vracejí domů, tak rychle, jak jen HASTRMAN dokáže, a s tím pomyšlením usnula Zuzana skoro stejně šťastně, jako by jakživi nevypluli z harwichského přístavu.

John ještě chvíli otálel v kokpitu.

“Ty si jdi taky lehnout, kamaráde,” řekl mu tatínek a potom dodal: “Ale nejdřív mi chvilku počkej u kormidla, zajdu se ještě podívat, jak to vypadá s přílivem a odlivem.

Směr máme severozápadní”

“Severozápadní,” opakoval John a kormidloval. Tatínek zatím tiše sešel dolů, dát dobrou noc své posádce, což už ani nešlo, protože všichni spali, a vyměřit si pár čar na mapě, přivázané ke stolu pod kajutní svítilnou. John se podíval dolů ze schůdků a zahlédl ho, jak cosi vyměřuje souběžnými pravítky a dělá si poznámky na kousek papíru. Snadno se mu kormidlovalo, když věděl, že se nemusí ničeho bát a za chvilku si půjde lehnout dolů do kajuty.

“Klidně bych kormidloval celou noc,” řekl, když tatínek přišel nahoru, pohlédl na kompas a přelezl po střeše kajuty, aby se přesvědčil, jestli dost svítí poziční světla.

“To rád věřím,” odpověděl mu komodor Walker. “Ale myslím, že sis už svoje odpracoval a zasloužíš si hlídku v kajutě. Zato já skoro čtrnáct dní z většiny prospal.”

“Dobrou noc, tati,” řekl John a ještě jednou se rozhlédl noční tmou.

“Dobrou noc, starý kapitáne,” loučil se s ním tatínek.

Za dvě minuty už ležel John na své palandě. Usnul hned, ale vzápětí se zase probudil a sahal po kormidlu, protože se lekl, že mu HASTRMAN vybočil z určeného směru. Málem už vykřikl, ale vtom si vzpomněl, že zanechal u kormidla spolehlivého námořníka. Zůstal ležet a díval se z osvětlené kajuty na temný čtverec nad schůdky. Napravo od něj viděl slabou zář svíčkové lampičky, která ozařovala kompas, V otvoru však nebylo nic než tma. Najednou tam červeně zazářila rozškrtnutá sirka, tatínek ji zastiňoval oběma rukama, a pak zahlédl John jeho obličej, když si tatínek zapaloval jeden z těch holandských doutníků. Sirka zhasla, ale konec doutníku žhnul ve tmě červeně dál.

Chvílemi tatínek zabafal a doutník se na konci rozsvítil tak jasně, že za ním John rozeznal i tatínkovu tvář. Pak doutník pomalu pohasl, sklouzl stranou a zmizel. Za chvilku se však rozzářil znovu a jasně se odrážel od tmy.

John ležel na své palandě unavený, ale spokojený. Ještě štěstí, že tatínek stačil vyskočit z parníku, když odplouval z Flushingu do Harwiche. Jinak by teď byl v Pln Millu a maminka by se dověděla, že jsou docela sami na druhém břehu Severního moře. Teď když je tatínek na lodi, záleží jedině na tom, aby se dostali rychle domů. John naslouchal, jak za lodní stěnou víří voda. Položil ruku na dřevo, jako by chtěl mermomocí proudící vodu nahmatat. HASTRMAN se doopravdy snaží ze všech sil. A tatínkovi také nemuseli moc vysvětlovat a pochopil, že dělali, co mohli. Skoro se zdálo, že z nich má tatínek radost. “Ještě z tebe bude námořník, chlapče.” John si znovu a znovu opakoval ta slova jako nějaké zaklínadlo. A jak tak ležel na palandě, slyšel najednou ještě něco jiného než to svištění a víření vody těsně vedle sebe. Tatínek si sám pro sebe zpíval u kormidla, tam ve tmě, kde mu jen slabě zářila lampička před kompasem, žhnul doutník, vál vítr a nad hlavou se klenula hvězdná obloha. Zpíval si docela tiše, spíš jako by si pobrukoval, než prozpěvoval starou námořnickou píseň, kterou se všichni učili, ještě když byli docela malí.

Teď směrem na Rio teď směrem na Rio dnes měli jsme poslední rande, nás čeká Rio Grande

A pak zřejmě pozapomněl na spící posádku a spustil trochu hlasitěji.

To je ta bárka, co načerno po řece si to hasí, jen dujte, větry, jen dujte To je ta bárka, co načerno po proudu si to hasí, jen dujte, vy chlapíci, dujte!

Když tatínek dozpíval tuhletu píseň, zřejmě úplně zapomněl, že není na lodi sám, protože se rozezpíval z plných plic, kormidloval jen jednou rukou a druhou se rozmachoval, až mu vířil ve tmě kolem dokola rudě rozžhavený doutník.

Na podloudnickejch lodích

já sloužil dlouhej čas,

sláva mi, jo, sláva mi!

Na podloudnickejch lodích

já sloužil dlouhej čas,

hurá, hurá, hned bych tam sloužil zas!

Duj, větře, přes mořskou šíji,

ať brzy jsme v Kalifornii,

alespoň řekli nám,

že zlato najdem tam

na březích Sakramenta.

V přední kajutě se cosi pohnulo.

“Pst, Sindibáde,” zaslechl John, jak šeptá Titty. “Neboj se. To je jen tatínek.”

“Johne,” zašeptala Zuzana. “Tatínek si určitě nemyslí, že za to všechno můžeme my, jinak by takhle nezpíval.”

“Nebyl už dlouho doma,” šeptala Titty. “A zpívá si, protože už tam skoro je.”

Roger se ani neprobudil a ostatní také brzy usnuli nanovo.

Roger se vzbudil až mnohem později v noci, když ho najednou lehce ťuklo do čela cosi studeného a tvrdého.

Naštěstí měl dost vlasů a navigační pravítka, která sklouzla ze stolu, ho moc neuhodila. S trhnutím se však probudil a spatřil tatínka, jak si s baterkou v ruce prohlíží námořní mapu. Svítilna v kajutě byla skoro stažená a tatínek nemohl v jejím světle přečíst poznámky, které mu naškrábal holandský lodivod červeným inkoustem k obrázkům majákových lodí.

“Promiň, kamaráde,” omlouval se tatínek.

“Kdo kormidluje?” ptal se Roger.

“Na chvilku se HASTRMAN kormidluje sám.”

“Jsme už skoro doma?”

“Asi v půli cesty. Ale vítr nám trochu slábne. Spi už”

“Kdybys potřeboval nastartovat motor, tak mě vzbuď,”

řekl ospale Roger.

“To víš, že tě vzbudím,” ujistil ho tatínek, natáhl se přes Rogera, uklidil pravítka a zase odešel.

Po kajutě si pohrávala skvrnka slunečního světla.

Pronikla sem otevřenými schůdky, zatančila po hodinách a po tlakoměru a pak přeběhla do přídního kotce, a jak se HASTRMAN pohupoval dolů a nahoru, tančila sem a tam.

“Vstávejte, vy tam dole!”

Propánakrále, vždyť už je bílý den! Bílý den a svítí slunce! Hlídky v kajutě vyskočily ze svých paland, protřely si oči a Sindibád se navíc začal hlasitě dovolávat snídaně.

Všichni se rychle oblékli, vyběhli na palubu a spatřili kolem dokola modré, sluncem ozářené moře a přímo před lodí majákovou loď. Kus dál na jihu se objevil pramínek dýmu, zřejmě tam někde plul parník.

“Kde jsme?” zeptal se John, “Blížíme se k majákové lodi SUNK,” odpověděl mu tatínek. “Víš co, převezmi na chvíli kormidlo. Pluj pořád k té majákové lodi. Rád bych se trochu protáhl. A co bude se snídaní, Zuzano? Myslíš, že se ti voda uvaří sama? Dobré jitro, Čičíku Máš hlad?”

“Má a jaký! Viď, Sindibáde?” řekla Titty.

“Nejdřív se v klidu nasnídáme a potom nastartujeme motor,” řekl tatínek. “Vítr nám nějak slábne, a jestli chce Roger motor trochu namazat”

“Kdy uvidíme zem?” ptala se Zuzana.

“Už docela brzy, ale jestli se trochu vynasnaží i motor, uvidíme ji ještě dřív.” Tatínek odešel od kormidla, sedl si na střechu kajuty, protáhl si paže a zívl. “Správně, Johne.

Hezky loď pootoč, ať nás taky trochu nese proud.”

Titty sešla dolů do kajuty nakrmit vyhladovělého Sindibáda. Roger nadzvedl podlážku v kormidelním prostoru a ponořil se dolů, aby odšrouboval víčko maznice, naplnil ho vazelínou, tak jak to viděl dělat Jima, a znovu zašrouboval, Zuzana zapálila vařič, postavila na něj vodu, sedla si nahoru na schůdky a dávala pozor, aby konvice nesklouzla. John zjistil, že kormidlovat v mírném severovýchodním větru je o moc lehčí než potýkat se s rozbouřeným mořem a prudkou vichřicí jako při první plavbě.

Pod zádí majákové lodi SUNK propluli zrovna ve chvíli, kdy snídali v kormidelním prostoru. Snídani měli vydatnou - kakao, holandský chléb a anglické máslo, maso z konzervy a vajíčka z Pin Millu. Sedět tu jen tak mezi sebou, Zuzana by se asi moc nenamáhala a prostě by vajíčka uvařila, ale najednou si vzpomněla na něco, co říkal tatínek, když byl posledně doma, vzala velkou pánev, do které tloukli v mlze jako do zvonu, rozpustila v ní poslední zbytek másla, rozbila do něj šest vajec a pečlivě je rozmíchala vidličkou. Jen jednou jich vychrstlo trochu na vařič, až to zasyčelo a zaprskalo. Tatínek seděl na střeše kajuty a neviděl, co Zuzana chystá, ale když měla snídani hotovou a přinesla ke kormidlu hrnky kakaa a pět hlubokých podšálků plných míchaných vajíček, rozesmál se.

“Počítal jsem, že míchaná vajíčka dostanu zítra,” řekl.

“Dneska jsem je vážně nečekal. A ještě jsou moc dobrá.

Děkuji, Zuzano.”

Když proplouvali kolem majákové lodi, vyšli tam námořníci na záď, podívat se na malou lodičku, a z jedné paluby na druhou se nesly pozdravy.

“Prý má být slušné počasí,” volal jeden z námořníků.

“Měli jste dobrou plavbu?”

“Nemůžeme si stěžovat,” zavolal na něj tatínek.

“Zato předvčírem v noci byla pořádná slota,” volal ten muž.

“To tedy byla,” přisvědčil tiše John.

“Viděli jste je cestou tam?” ptal se tatínek. “Museli jste proplout docela blízko nich.”

“Jen jsme je slyšeli,” řekl John. “Až asi do půlnoci jsme žádnou majákovou loď neviděli.”

“V té mlze totiž vůbec nic vidět nebylo,” dodala Zuzana.

“Jen boje,” řekl Roger. “Ale až v poslední chvíli a divže jsme do nich nevrazili.”

“Majákové lodi jsme slyšeli dobře, dělaly strašný rámus,” řekla Titty.

Pluli dál a tatínek se ještě jednou podíval do mapy, na hodiny a do námořní ročenky a změnil trošičku směr.

“Příliv je asi v polovině,” řekl. “Aspoň nás ponese k pobřeží.”

Než dosnídali, zůstala jim majáková loď SUNK daleko za zádí.

“Pojď, Zuzano,” řekl tatínek. “Umejeme nádobí u kormidla, ale nejdřív nastartujeme motor.”

Ano. Tatínek už také pospíchal. Za minutu si to už stroj vesele vrčel, brázda za lodí se náhle prodloužila a od přídě se šířily zpěněné úzké vlny.

“Teď už to dlouho trvat nebude,” řekl tatínek. “Kdo první uvidí CORK, dostane šilink.”

Roger chtěl zrovna něco říct, ale teď jenom zvedl jednu ruku a druhou ukázal kupředu.

“U všech hromů,” řekl tatínek, když se podíval kukátkem. “Máš pravdu. Ty máš ale dobré oči. Tak a teď dostane šilink, kdo první uvidí zem.”

Brzy nato, když viděli majákovou loď CORK docela jasně všichni, se lodí rozlehlo hlasité volání “Země na obzoru!”, a mít tatínek dost šilinků, musel by je rozdávat doleva doprava. Protože však už žádné neměl, uvolili se, že mu počkají, dokud si nerozmění peníze v Pin Millu. V dálce se začaly objevovat vysoké telegrafní stožáry v Bawdsey, komín za Harwichem a útes severně od Felixstowu.

“Měli bychom vyvěsit karanténní vlajku,” vzpomněl si tatínek. “Když připlouváme z ciziny, musíme projít celnicí.”

“Hned ji přinesu,” řekla Titty.

“A víš, která to je?”

“Samozřejmě,” odpověděla Titty. “Ta žlutá. Museli jsme ji vyvěsit, když měla Nancy příušnice.”

Zaběhla dolů pro svitek signálních vlaječek a vrátila se s malým čtverečkem žlutého plátna. John přešel na příď a za chvíli se už karanténní vlajka třepetala na salingu.

“Vpředu po pravoboku je nějaká loď!” vykřikl Roger.

Je to plachetnice!” volala Titty.

“S vlečným člunem,” řekl Roger.

Za CORKEM proplouvala jedna z posledních starých plachetnic, čtyřstěžňová bárka, která se nechala odvléct za mčlčiny a pak se chystala vyplout pod plachtami do Baltského moře.

“Je vyložená,” řekl tatínek. “Podívejte se, jak vystupuje vysoko nad vodu. Vyložila obilí v Ipswichi. Připlula sem kolem mysu Horn z Austrálie a teď se zas vrací domů,”

“My taky,” řekla Titty. “Ach tati, myslíš, že se ještě můžeme dostat domů, než se maminka doví, že jsme byli na moři?”

“Moc na to nevěř,” řekl jí tatínek. “Byli jste dva dny a dvě noci pryč Ten váš mladý kamarád se už mamince určitě přiznal, že jste se mu ztratili.”

S vážným, rozčileným výrazem v obličeji pozorovali bárku, na níž pobíhali po palubě námořníci a chystali se uvolnit bílé plachty. Přečetli si kukátkem její jméno

POMMERN. Poslouchali tatínka, jak kdesi v Baltském moři leží ostrovní přístav Mariehamn a tam patří tahle bárka. Na červeném trupu majákové lodi, jejíž zahoukání je před dvěma dny tak vyděsilo, že zamířili rovnou na moře, si přečetli velkými bílými písmeny psaný nápis CORK.

Spatřili boje, do kterých málem vrazili v mlze. Dívali se, jak se k nim přibližují domy Felixstowu, dlouhé molo, mys Landguard, zabíhající daleko do moře, harwichský kostel

Minuli jednu po druhé boje označující vnější mělčiny. U

CORKU přehodil tatínek plachtu a teď rychle pluli podél pobřeží k velké kuželovité boji, která jako by byla daleko na moři.

“Tu musíme opatrně obeplout,” řekl tatínek. Je to koncová pobřežní boje.”

“Konec pobřeží.”

Námořníci z HASTRMANA se po sobě podívali a vzpomněli si na strašlivou chvíli, kdy viděli tu bóji naposled.

“Úplně na nás vyrazila z mlhy,” řekl Roger.

“Podle ní jsme poznali, že jsme na moři,” dodal John.

Dál už pluli k té boji skoro mlčky. Jediný Sindibád nemyslel na Jima, jemuž se ztratila loď, a na maminku.

Jestli jí Jim pověděl, co se stalo, musí jí být teď hrozně, a všechny mrzelo, že jí tak ublížili.

“Hlavy vzhůru,” řekl jim tatínek. “Maminka už od nás dostala včera ty telegramy.”

Sindibád hlasitě zamňoukal, aby mu dali ještě trochu mléka.

Kapitola XXV

UŽ DVA DNY SE O NICH NEVÍ!

Jim Brading pomalu nabýval vědomí. Kdosi roztáhl záclony a do pokoje proniklo najednou světlo. Vzpomněl si, jak ho někdo držel kolem ramen a kdosi mu podkládal pod záda polštář pak měl náhle na kolenou podnos s bílým ubrouskem někdo mu vstrčil do ruky lžíci a před ním stála miska s mlékem skoro prázdná Že by ho někdo krmil? Nabral si poslední lžíci na dně misky zbývala ještě kapka mléka. Snažil se nabrat ji lžící, ale nedařilo se mu to a za chvíli toho nechal. Byl strašlivě unavený. Lžíce mu vyklouzla z prstů. Chvílí se díval na sklenici jakési oranžové tekutiny, ale skoro ji neviděl. Že by to bylo syrové rozšlehané vajíčko? Nebo pomerančová šťáva? Sáhl po sklenici a pozvedl si ji k ústům. Pokusil se k ní přičichnout.

Propánakrále, jak ho bolí hlava! Ať už je ta oranžová tekutina cokoliv, musí se napít. Třesoucí se rukou si obrátil sklenici do úst, všechno vypil a jen trošičku si vybryndal na bradu a na Proboha, co to má na sobě? Bílou noční košili?

Znechuceně se zadíval na své rukávy. Jakživ přece v něčem takovém nespal. Copak se najednou převtělil v někoho jiného?

Vtom se otevřely dveře a hbitě vstoupila ošetřovatelka.

“Tak už je nám líp?” zeptala se. “Vezmu si od vás hezky podnos a budete pěkně klidně ležet, dokud nepřijde pan doktor a nedá vám dobré jitro.”

Jim se na ni vytřeštěně podíval. Pan doktor? Jaký doktor? A co je to vůbec za čistý bílý pokoj?

“Kde to jsem?” zeptal se.

“V nemocnici,” odpověděla ošetřovatelka. “A to ještě můžete mluvit o štěstí. Pan doktor říkal, že máte pěkně tvrdou lebku. Ale nesmíte prý mluvit, dokud se na vás nepodívá.”

A byla tatam.

John si sáhl na hlavu a nahmátl obrovský obvaz. Co se to s ním stalo? Najednou si vzpomněl, že vystoupil na břeh a šel koupit benzin do HASTRMANA. Ale kdy to bylo?

KDY? V přístavu benzin neměli. Musel zajet autobusem k nejbližší pumpě. Měl taktak chviličku, aby přeběhl silnici, dal si naplnit plechovku a chytil další autobus, který jel zrovna zpátky. Vzpomněl si, jak v autobusu vstala nějaká stará paní a zastoupila mu cestu, zrovna když nejvíc pospíchal. A potom Ale bylo to včera, anebo dneska ráno?

Matně se rozpomněl, že na něj kdosi mluvil ve tmě, takže to muselo být včera. Snad nestrávil v té nemocnici celou noc?

A na HASTRMANOVI zůstaly docela samy ty děti

Proboha, tak strašně ho bolí hlava. Docela samy na HASTRMANOVI A slíbil paní Walkerové, že na ně dá pozor.

Jim odhodil přikrývky. Vtom vešla do pokoje znovu sestra.

“Co vás napadá,” řekla mu, zase ho přikryla a zastrkala mu přikrývky po stranách postele. “Musíte ještě klidně ležet.”

“Ale já nemůžu,” vyhrkl Jim. “Nemůžu. Musím hned pryč. Do přístavu Nechal jsem je tam samotné”

“Pan doktor přijde hned,” domlouvala mu laskavě sestra, “Včera večer vám dal injekci. Nesmíte se ani hnout, dokud nepřijde. Kdybyste dostal horečku, velikou radost by z vás neměl.”

“Ale”

Sestra se na něj usmála a zavřela za sebou dveře. Jim osaměl.

Znovu odhodil přikrývky. Teď přece záleží na každé minutě. Musí pryč, a to hned. Nemají nejmenší právo ho tady zdržovat. Vylezl pomalu z postele, ale rychleji to ani nešlo. Proč se ten pokoj na chvíli nezastaví a pořád kolem něj víří?

Jen klid, domlouval sám sobě, dovlekl se k oknu a vyhlédl ven. Jasné sluneční světlo tam ozařovalo ulici s dvěma řadami domků z červených cihel. Tu ulici znal. “Ale vždyť sem jsem vůbec nešel,” mumlal si. “Kde mám šaty?”

Doklopýtal zpátky a chytil se za pelest u nohou postele, Visela z ní cedulka s tištěným textem, Četl: Jméno pacienta” Sem dopsal kdosi inkoustem: “Neznámý námořník. Dán??” Pak viděl slovo pulz a vedle něj řadu čísel “Teplota,” a znovu řada čísel. “Poznámky.” Sem bylo dopsáno: “Injekce A. 2,” a potom “Prášek pro spaní, 21

hod.” Potom si všiml, že kdosi udělal od rubriky “jméno pacienta” tužkou čáru až na dolní okraj kartičky a tam dopsal kulatým jasným rukopisem: “Mluví anglicky.”

“To je pěkné nadělení,” řekl si Jim Brading.

V pokoji nebyl žádný nábytek až na bílou nemocniční postel, umývadlo, bílý noční stolek se sklenicí a karafou vody a jednu bílou židli. Copak mu ukradli šaty? A pak si všiml, že v bílé zdi jsou bíle natřené dveře se zámkem a v tom zámku že je klíč, Otevřel dveře a objevil vestavěnou skříň s háčky a v ní - díky bohu! - své námořnické holínky, svetr a flanelové kalhoty.

Klopýtal přes pokoj ke dveřím. Neměly zámek a Jim věděl, že každou chvíli může přijít sestra anebo i lékař.

Snažil se navléknout kalhoty, ale zjistil, že se musí posadit na židli. Většinou do kalhot rychle vklouzl jednou i druhou nohou, vytáhl si je a pevně zapnul. Dnes musel balancovat na jedné noze a snažil se trefit druhou do nohavice, ale pořád mu to nešlo, a když se opřel o pelest postele, zase mu chyběly ruce. Povedlo se mu to, až když se posadil na židli, ale trvalo mu to dlouho a on tak pospíchal!

Tu strašnou košili měl svlečenou hned, ale když si měl protáhnout obrovskou zafačovanou hlavu límcem od svetru, bolelo ho to a šlo to jen pomalu. Měl pocit, jako by mu v hlavě bušilo parní kladivo. A teď holínky. Když do nich došlápl patou, bylo mu, jako kdyby ho někdo praštil přes bradu.

Domotal se nějak přes pokoj ke dveřím, maličko je pootevřel, jednou rukou se opíral o veřej a druhou se přidržoval kliky. Nemají přece nejmenší právo ho tady držet.

Neprosil se jich, aby ho sem brali. A zatím venku v přístavu kotví celou noc HASTRMAN a na něm zůstaly docela samy všechny ty děti. Poslouchal. Někdo přicházel chodbou.

Kroky však jeho dveře minuly. Chvíli čekal a pak vyklopýtal ven, právě ve chvíli, kdy sestra zahýbala kus dál do chodby doprava. Doprava! Zahnul doleva, přidržoval se rukou zdi a s rozklepanýma nohama pospíchal chodbou. Na konci dlouhé chodby bylo odpočívadlo a odtud vedly schody dolů do haly. Dole mluvili lidé. Otevřenými dveřmi proudila dovnitř záplava slunce. Jim slyšel, jak jakási ošetřovatelka říká: “Počkejte chvíli a já přivedu vrchní sestru.” Mlhavě viděl, jak kdosi prochází dveřmi, a pak se rnu před očima kmitly bílé šaty a ošetřovatelka se rozběhla ke schodišti.

Myslel už, že přijde nahoru, ale nepřišla, vrchní sestra byla zřejmě někde v přízemí. A teď nastala jeho chvíle. Musí sejít po těch schodech a vyběhnout z budovy, než se vrátí ošetřovatelka s vrchní sestrou. Kdyby se pod ním aspoň tak nepodlamovala kolena!

Sestupoval dolů, v polovině schodiště málem upadl, ale chytil se jednou rukou zábradlí a druhou se opřel o zeď.

Dveřmi napravo kohosi zahlédl, snad pacienta anebo hosta, jak sedí na kraji postele a vytřeštěně se na něj dívá jako na nějakou nestvůru. Opravdu musí vypadat příšerně v tom svetru, flanelových kalhotách a s obrovskou hlavou v bílých obvazech.

Po betonové podlaze se blížily kroky. Zřejmě přicházela vrchní sestra s ošetřovatelkou. Nesmí ztrácet ani minutu. Přeběhl halu a vyšel otevřenými dveřmi ven.

Sluneční světlo ho udeřilo do obličeje jako prudká rána.

Zamrkal, zavrávoral, ale už byl na ulici a pospíchal pryč.

Jeho nohy se konečně začínaly chovat, jako kdyby k němu patřily. Zahnul za roh a už ho z nemocnice nemohl nikdo vidět.

Ulice vedla k hlavní silnici do felixstowských doků.

Jim došel na roh a vtom před ním zastavil autobus, protože zrovna vystupoval jeden z cestujících. Jim těžce vylezl dovnitř.

“A teď se pevně držte,” zavolal průvodčí a autobus se opět rozjel k felixstowským dokům.

“To jsem rád, že už je vám lip,” řekl průvodčí a usmál se na Jima, “A Bill si taky oddechne. To tedy určitě. Vždyť mu tvrdili, kdovíjak dlouho bude trvat, než se zas trochu vzpamatujete.”

“Bill?” opakoval Jim, protože neměl tušení, o kom průvodčí mluví.

“Řídil ten autobus, co jste do něj vlítl,” vysvětloval průvodčí. “Policajti mu za to pořádně vyhubovali a budete mu muset dosvědčit, že jste pod ten autobus vběhl. Je div, že jste ten vehikl nerozbil na padrť. Bill za to vůbec nemohl.

Ale sebralo ho to řádně. Myslel si, že vás zabil. Ale co mohl dělat, když jste mu vlítl před ten autobus jako blázen”

Jim neměl pomyšlení na nic jiného než na HASTRMANA a čtyři děti, které tam zůstaly samy v přístavu, ale průvodčí vykládal dál a vylíčil všem cestujícím, jak k tomu maléru došlo. “Vyskočí si z mého autobusu s plechovkou na benzin, žene si to rovnou přes ulici a prásk! -

vlítne do starýho Billa, který přijíždí zrovna z opačné strany.

Klidně se mohl zabít, to tedy mohl. Udělal Billovi pořádnou díru do blatníku. A chudák Bill zbledl jako stěna a vyklopil na silnici svou snídani, jako kdyby tu slupku dostal sám. A tenhle mladík tam zůstal ležet jak mrtvý, dokud ho neodnesli na dveřích garáže do špitálu. Vůbec si netroufli čekat na sanitku, vypadal, jako kdyby měl každou chvíli vypustit duši. Ještě Felixstowské doky Ano K přívozu se jde tudy Ne, paní, odjíždíme až za deset minut Děkuji”

Pomohl Jimovi z autobusu. “Tak na shledanou. Tady se vám nic stát nemůže. Jste na konečné. A tentokrát tu nemáte Billa, abyste mu zas vlítl do autobusu.”

Jim přešel co nejrychleji prostorné náměstí před hotelem U Mola. Že by HASTRMAN kousíček odplaval?

Když vystoupil na břeh s plechovkou na benzin, určitě ho viděl tímhle zábradlím. Pospíchal kolem přístavních kanceláří, vyběhl na krátké molo a sotva zavadil pohledem o přívozní parníček, na který si nastupovali na doku pod ním cestující do Harwiche. Oběhl nákladní vagón, haldu uhlí a rozhlédl se po přístavu. Díval se, díval a znovu se díval.

HASTRMAN však byl pryč.

Jim Brading se opřel o pachole na kraji mola, Někde tu přece ta loď být musí. Zadíval se k Harwichi, jestli ji neuvidí mezi rybářskými čluny, zakotvenými za hlídkovou bojí. Zadíval se k ústí řeky Orwellu. Viděl však jen shotleyskou šíji a zakotvené bárky. Zadíval se k ústí Stouru.

Kotvil tam parník TRINITY HOUSE, rypadlo a veliká bílá plachetnice, ale po jeho lodičce nikde ani památky.

HASTRMAN zmizel, jako by se za ním zavřely vody.

Jim vrávoral zpátky k doku. Přívoz zrovna odplouval do Harwiche.

“Počkejte na mě,” zavolal Jim a na nejistých nohách slezl po schůdkách k můstku a nastoupil na loď. Správce přístavu v Harwichi bude jistě vědět, kde jsou. V

rozbolavělé hlavě se mu však začaly honit strašné myšlenky.

Že by do nich někdo narazil? Třeba je v noci potopila pramice. Jestlipak napadlo Johna, aby rozsvítil kotevní světlo? A byl v něm vůbec petrolej? Jim sklesl na lavici, a jak si to přívozní parníček supěl přes přístav, rozhlížel se na všechny strany. Převozník si k němu přišel pro jízdenku. Jim žádnou neměl, ale převozník ho znal a požádal ho, ať si ji koupí aspoň na druhé straně.

“Nebyl jste náhodou ve válce?” zeptal se.

“Kde je HASTRMAN?” vyhrkl Jim.

“Vůbec jsem ho neviděl,” řekl převozník.

“Vždyť jsem s ním včera ráno zakotvil u stupně.”

“Včera ráno jsem měl volno,” řekl převozník. “Ale dneska už HASTRMAN v přístavu nebyl. Hej, Bobe, neviděl jsi někde HASTRMANA? Takový malý kutr, včera ráno zakotvil u stupně.”

“Neviděl jsem ho,” řekl druhý převozník.

Jim měl pocit, že se mu rozskočí hlava. Jak je možné, že HASTRMANA neviděli? Ale nemělo cenu se s nimi hádat. Neřekl už ani slovo. Správce přístavu bude o lodi jistě vědět. Jak si to přívozní parníček supěl přes přístav, rozhlížel se Jim po Orwellu i Stouru, pátral po bílém lodním trupu s maličko ohnutým stěžněm a po známém trojúhelníku temně červené plachty. Přece by ten kluk, ten John, neměl takovou drzost a nevztyčoval sám plachtu. Snad ví, že se nemá do ničeho plést a jenom čekat, až přijde majitel. Ale vždyť sám těm dětem slíbil, že se vrátí za deset minut, a bylo to už včera ráno Pořádně se na něj načekaly Ale stejně Ach bože, kdyby ta jeho hlava aspoň MYSLELA.

Přívozní parníček si to přisupěl k zátoce u Harwiche a Jim se vzchopil, vystoupil na břeh a vyšel po dřevěných schůdkách nahoru na molo a po něm ke kanceláři správce přístavu.

Správce přístavu seděl za stolem, a když Jim vstoupil, udiveně se na něj podíval. Pak se rozesmál.

“Ty máš ale parádní obvazy. Praštil tě někdo přes hlavu kolíkem?”

Jim však neměl na žerty o rozbitých hlavách náladu.

“Kde je HASTRMAN?” zeptal se.

“HASTRMAN?”

“Moje loď. Bermudský kutr. Sedm tun, přístavem na Temži. 4,86 registrovaných tun. Číslo 16856.”

“V úterý se přece vrátila z Doveru,” řekl správce přístavu.

“Ale ne. Myslím teď,” řekl Jim. “Vyplul jsem si na ní z Pin Millu do Shotley a zakotvil jsem ji včera ráno u stupně.

Pak jsem si zašel na břeh a”

“Nechal jsi na ní někoho?”

“Čtyři děti,” zaúpěl Jim.

“Už si na ni vzpomínám,” řekl správce přístavu. “Ale to nebylo včera. Včera u stupně žádný kutr nekotvil. Bylo to předvčírem. Zakotvil jsi na noc u shotleyského mola. Ráno jsem tě viděl, jak se koupeš u lodi. A pak jsi s ní zakotvil u felixstowského doku. Zrovna než přišla ta mlha. Ale nebylo to včera. Bylo to předvčírem”

“Předvčírem?” opakoval Jim. “A jaká mlha? Žádná mlha přece nebyla.”

“Žádná mlha!” zasmál se správce přístavu. “Předvčírem jsme tu měli před přílivem mlhu, že by se dala krájet, a potom přišla ta fujavice. Fičeloi přece v noci až hrůza. Kde jsi vlastně byl, že o tom nevíš?”

Mlha! A noční vichřice! Nestrávil tedy v nemocnici jen jeden den, ale dva.

“Porazil mě autobus,” řekl Jim. “Byl jsem v nemocnici.

Ale co HASTRMAN? Co se stalo s HASTRMANEM? Kam odplul, když přešla ta mlha?”

“Zmizel, než se zvedla,” vysvětloval správce přístavu.

Jel jsem tu noc dvakrát přes přístav, ale žádnou plachetnici jsem neviděl. Jak začala ta mlha padat, odsunuly se ty děti nejspíš nahoru po řece. Nebo do felixstowského doku, aby se jim nic nestalo. Tam ses nedíval?”

Ne, tam se Jim nedíval. Rozhlížel se jen po přístavu.

Vzpomněl si, že zahlédl jakousi malou lodičku zakotvenou nahoře nad dokem. Často tam v špatném počasí zůstávaly, ale nenapadlo ho, aby tam hledal HASTRMANA.

Ani nevěděl, jak se dostal ze správcovy kanceláře.

Pamatoval si jen, že někde nablízku hlasitě zvonil telefon.

Došel ještě včas na zastávku a stačil si koupit jízdenku a nastoupil na parníček.

“Našel jste ho?” ptal se převozník.

“Nenašel,” odpověděl Jim a pak se zeptal: “Kdy vlastně byla ta mlha?”

“Předvčírem,” odpověděl převozník a Jim zaúpěl. To opravdu proležel dva dny a dvě noci v tom bílém pokoji? Co se tu asi mezitím stalo? Ke břehu zajet ty děti na člunu nemohly. Že by zamávaly na jinou loď a poprosily, aby je odvlekla do Pin Millu? Anebo do doků? Vždyť se měly včera vrátit domů, slíbil to jejich mamince. A co jestli nejsou ani v docích, ani v Pin Millu? V takové mlze se může stát ledacos.

Přívozní parníček proplouval mezi moly Felixstowu a Jim se zahleděl na skupinku plachetnic zakotvených na konci jednoho mola. HASTRMAN tam nebyl, ale spatřil svůj malý lodní člun, ČERTÍKA uvázaného na řetězu.

Někdo mu ho tam musel převézt. Vystoupil na břeh, klopýtal nahoru po schodech a potkal muže, který měl na starosti doky.

“Nevíte, kde je má loď, HASTRMAN, sedmitónový kutr? Včera kotvila u stupně vlastně ne včera

předvčírem”

“Než přišla ta mlha, tak jsem ji viděl,” odpověděl muž.

“Bíle natřená plachetnice s dlouhým čelenem. Ano, viděl jsem ji těsně předtím, než mlha spadla. Druhý den ráno byla pryč. Třeba ji ta vaše posádka odvezla nahoru po řece.”

“Ale vždyť v ní byly jen děti,” bědoval Jim.

Co má dělat? Zatelefonovat paní Walkerová? To přece nejde, jestli je HASTRMAN v Pin Millu. A jestli není, tím hůř, mnohem hůř. Ne, telefonovat nemůže Bude muset za paní Walkerovou zajít a všechno jí říct teď hned. Ale Pin Mill je na shotleyskéni břehu řeky. A jestli mu zůstal člun tady Stejně ho bude potřebovat HASTRMAN musí být v Pin Millu. Rozběhl se po molu pro ČERTÍKA. Ano, tak to udělá. Celou tu dálku by neuvesloval. Trvalo by to moc dlouho. Převesluje do Shotley, nechá tam ČERTÍKA, zajede po břehu za paní Walkerovou a vysvětlí jí, jak se stalo, že nechal děti na lodi samotné.

Odvázal poutači lano ČERTÍKA, nasadil vesla do havlinek a vesloval z doků. Pokaždé když se rozmáchl vesly, zabolela ho hlava, až mu v ní zabušilo.

Navesluje se hodně, i do Shotley. Ještě štěstí, že ho trochu nese proud. Ohlédl se, zamířil k Shotley, vybral si na souši za zádí orientační body a začal veslovat. Co jenom proboha řekne paní Walkerová?

“Ahoj!”

Volání se ozvalo kdesi za ním. Přestal veslovat a ohlédl se. Hnal se k němu rychlý motorový člun a přídí rozstřikoval vodu. Člun celního úřadu. Jim jej znal a znal i celní úředníky, kteří v něm jeli.

“Ahoj, vy tam! Hledáte svoji loď? Právě jsme dostali vzkaz od správce přístavu. Je hlášen malý kutr, vrací se od CORKU”

“Od CORKU?”

“Tak, tak Tamhle je, zrovna zahýbá za Landguard”

Muž ukázal k moři. A tam za mysem Landguard spatřil Jim loďku, která mířila ke koncové pobřežní boji, zahlédl červenou trojúhelníkovou plachtu, bílý trup a hned věděl, co je to za loď.

“Děkuju mockrát,” vykřikl, rychle obrátil ČERTÍKA a zamířil proti větru vstříc připlouvající loďce.

Celní důstojník mu krátce zamával a člun vyrazil v tříšti vodní pěny.

Že se vrací od CORKU? Z otevřeného moře? Ale kdo si proboha mohl HASTRMANA půjčit? A kdo by se opovážil na něm vyplout? A co se stalo s posádkou? Jim se marně ptal sám sebe Jeho hlava prostě odmítala myslet.

Ale v dálce mezi vnějšími bójemi se už pohupoval HASTRMAN a jeho zoufalý majitel mu usilovně vesloval vstříc.

Kapitola XXVI

K PROCLENÍ NEMÁME NIC

Taktak stačili přečíst nápis, jak rychle proplouvali kolem boje. Četli jej však s docela jinými pocity než posledně. Tehdy je varoval, že se řítí do neštěstí. Teď jim připomínal, že se všechno obrací k lepšímu. Copak se jim může stát něco zlého, když vedle nich stojí na lodi tatínek a přitahuje hlavní plachtu?

“Připraveni?” zeptal se. “Dobrá. Postarám se o pardunu.

A ty teď otoč loď, Johne.”

John přitáhl páku kormidla. Vratiráhno se přehouplo a HASTRMAN zamířil k přístavu. Jen ještě rychle museli přitáhnout otěže čelních plachet.

“Při přídi po pravoboku motorový člun!” křičel Roger.

“A žene si to sem jako blázen.”

“Odkud plujete?”

Tatínek už chtěl odpovědět, ale pak se podíval na Johna. “Odpovězte, kapitáne,” řekl tiše. Já jsem tady jen pasažér”

“Z Flushingu,” zavolal John.

“Odkud?” křičel ten hlas.

“Z Flushingu,” volal John. “Z Holandska.”

“Nastoupíme si k vám na loď Zastavíte v Shotley?”

John pohlédl na tatínka. “Řekni mu, že zastavíme za shotleyskou šíjí, protože plujeme nahoru po řece do Pin Millu.”

“Zakotvíme za shotleyskou šíjí,” křičel John.

“Dobrá. Hned vás přijedeme proclít.” Motorový člun se rychle obrátil a hnal si to pryč, ale jak se mu znovu rozburácel stroj, zaslechli ten hlas ještě jednou. V rachotu stroje z motorového člunu a vrčení Šikulky Billa toho moc neslyšeli, jenom pět slov, ale i ta jim docela stačila - “ptá se tu po vás!”

Zděšeně se po sobě podívali. Kdo že se po nich ptá?

Jim? Maminka? V duchu viděli maminku, jak běhá z místa na místo a každého se vyptává, jestli neviděl malý kutr se čtyřmi dětmi na palubě. Určitě už se stalo nejhorší z nejhoršího.

Najednou Roger znovu vykřikl: “Před přídí člun” a potom udiveně dodal: “Poslyšte, vážně jsme v Harwichi? V

tom člunu je nějaký domorodec s turbanem na hlavě.”

Zabočili už daleko za mys a kormidlovali teď těsně kolem připoutaných hydroplánů a mohutného podstavce pro pojízdný jeřáb na felixstowském břehu přístavu. A jak se pořád dívali za celním člunem, ani si zprvu nevšimli temné tečky na hladině. Teď byla docela blízko a změnila se v malý lodní člun, ve kterém rázně vesloval proti proudu jakýsi muž, vesla se mu blýskala na slunci, a ano, Roger měl docela pravdu, opravdu měl asi na hlavě obrovský bílý turban.

“Vždyť je to ČERTÍK!” vykřikl John. “A Jim Brading.”

“To je Jim!” zvolala současně s ním Titty.

“Ale proč má na hlavě turban?” divil se Roger.

“Ahoj! Ahoj!” křičeli na něj všichni společně.

Bílý turban se přestal pohupovat s každým záběrem vesel dopředu a dozadu, Jim se ohlédl, ponořil jedno veslo a obrátil svůj člun.

“To je ten chlapík, co jste se mu ztratili?” ptal se tatínek. “Tak se mi zdá, že měl nějaký malér. Někdo mu asi prorazil lebku.”

“Třeba se byl jen koupat,” řekla Zuzana.

“A suší si vlasy,” dodala Titty.

“Měli bychom ho asi vzít na loď. Vypni motor, Rogere.

Vezmeme ho na palubu, co říkáte, kapitáne?”

John přikývl. Aspoň uvidí, jak se to dělá, a příště to bude vědět. Roger už slezl dolů. Stroj ztichl. HASTRMAN, který teď plul jen pod plachtou, se blížil k Jimovi a jeho člunu. Tatínek přitáhl otěž stěhové plachty po pravoboku a přehodil plachtu na druhou stranu. Pak trošičku přitáhl i hlavní otěž. “A teď přímo proti větru,” řekl. John odstrčil páku kormidla a HASTRMAN se obrátil bokem k větru, ale dál už se neotočil, protože vítr se opřel do stěhové plachty.

A tak se stalo, že stěhová plachta tlačila loď jedním směrem a hlavní plachta druhým. HASTRMAN se téměř zastavil a jenom ho maličko unášel proud. Tak se to tedy dělá. Příště, až si bude John potřebovat vzít lodivoda, dokáže už to sám.

Jim Brading pádloval s ČERTÍKEM pod lodním bokem. Vypadal přepadle, ale bylo na něm vidět, že má radost a zároveň je z toho všeho trochu popletený. Co je to za hubeného opáleného člověka, co si od něj vzal poutací lano a dvěma obratnými pohyby je uvázal na pevnou smyčku kolem pacholete? Podíval se po ostatních, a naštěstí tam byli všichni čtyři. Prohlížel si HASTRMANA od zádě po příď a pak se znovu zadíval na tatínka. Přímo mu vyčetli z obličeje, že už se chystá vyjet: “Jak si to představujete, takhle mi ukrást loď!” A tak mu to honem začali všichni najednou vysvětlovat.

“Nechtěli jsme na moře Tohle je tatínek Ztratil jsem ti kotvu a celý řetěz Odneslo nás to v mlze Nemohli jsme se vrátit Víš, co jsi povídal o mělčinách, že se vždycky máme držet za nimi Ale co sis to udělal na hlavě? Rychle tati, vždyť je mu špatně”

Komodor Walker taktak zachytil Jima za paži, když se doškrábal na loď. Stačila minuta, a byl by sklouzl zpátky do vody nebo se zřítil do ČERTÍKA a převrhl ho. Tatínek ho však bezpečně vytáhl do kormidelního prostoru a Jim tam chvíli seděl, napůl bez sebe a s podivnými zelenými kruhy pod očima.

“Žádný strach, kamaráde. Teď radši nemluvte. Na to je času dost. Povol otěž stěhové plachty, Zuzano. A ty zaboč trochu od větru, Johne.”

HASTRMAN plul dál přístavem a vlekl za zádí malý černý lodní člun, zrovna jako když vyplouvali z Pin Míliu.

Jenom Jim Brading, který tiše seděl v kormidelním prostoru a vypadal strašně nemocně, se naprosto lišil od toho čilého, zdatného kapitána, jak ho dřív znali.

“Utrpěl nějaký otřes,” řekl tatínek. “Nechtě ho být. Na nic se ho nevyptávejte.” Sám však vyslovil otázku, kterou měli všichni na jazyku: “Ví o tom moje žena?”

Jim na něj pohlédl, jako by mu skoro nerozuměl. Pak se mu rty pomalu pohnuly. “Nemohl jsem jí to říct,” řekl pomalu. “Ležel jsem v nemocnici. Dostal jsem se odtamtud až dneska ráno”

“Díky bohu,” řekl tatínek.

Všem jako by spadlo ze srdce těžké závaží. Maminka o ně určitě měla strach, ale aspoň se nedověděla to nejhorší.

Pak pomysleli na Jima. V nemocnici? Co se mu stalo? Jistě něco moc zlého.

“Měl by si asi lehnout,” řekla Zuzana.

“To není špatný nápad,” řekl tatínek. “Odpočiňte si, Jime.”

Jim se nechal zavést po schůdkách dolů do kajuty a lehl si na Johnovu palandu. Zuzana mu položila pod hlavu dva polštáře.

“Za chvilku mi zas bude dobře,” řekl.

“Neměli bychom vylovit tu kotvu a řetěz?” napadlo Johna. “Vím přesně, kde jsou. Zrovna jsme pluli kolem.

Tamhle naprot. Přesně proti tomu molu.”

“Nejdřív bychom se měli ohlásit mamince,” řekl tatínek. “Kotvy počkají. A ta Jimova taky.”

A tak plul HASTRMAN dál širokým přístavem, kolem hlídkové boje a kolem další boje, která označuje konec shotleyské šíje, a za chvíli už připlouval ke břehu na shotleyské straně Orwellu, kde kotvilo asi šest pramic.

“Zahákujeme se za ně,” řekl tatínek. “Kde máte vyvazovací lano? Tohle zvedací lanko není k ničemu.”

“Nic jiného jsme nenašli,” omlouvala se Zuzana.

Tatínek nakoukl dolů pod schůdky. “Máte někde lano k přenosné kotvě?” zeptal se.

“V truhlici na zádi,” odpověděl Jim.

Tatínek rychle našel petlici pod krátkou zadní palubou a otevřel truhlici, které si děti vůbec nevšimly.

“Tak proto jsme ho nemohli najít,” řekla Zuzana, když tatínek vytáhl obrovský kotouč silného konopného lana, které by udrželo i mnohem větší loď než HASTRMANA.

Tatínek přešel i s lanem na příď. Sestavil kotvičku, lano k ní uvázal a John zatím kormidloval a pozorně se na něj díval, aby mu nic neušlo. Pak klesla s rachotem stěhová plachta, tatínek svinul kosatku a ohlédl se. “Tak tady by bylo všechno v pořádku,” řekl, jako by čekal na další rozkazy.

Johnovi vůbec nepřipadalo vhodné, aby dělal teď kapitána, když je na lodi Jim. Jim však odpočíval dole a pečovaly o něj dvě ošetřovatelky, Zuzana, která rychle seběhla do kajuty, jestli snad nepotřebuje napít, a Titty, která ho docela zmátla, když mu najednou ukázala kotě.

Několikrát si už za to dopoledne pomyslel, že se snad zbláznil, a když uviděl na HASTRMANOVI kotě, úplně se v tom přesvědčení utvrdil. John se na chvíli zadíval do kajuty a spatřil hlavu v bílém turbanu, opřenou o červené polštáře HASTRMANA, Zuzanu, jak se sklání nad Jimem se sklenicí vody, Titty, jak mu opatrně podává Sindibáda a ten ho hned chytá drápky za svetr, a Jima, jak se vyjeveně dívá na kotě a nevěřícně mu sahá na kožíšek. Ne, je docela jasné, že příkaz k zakotvení musí dát on a nikdo jiný. Pohlédl na poslední pramici, odhadl si vzdálenost od břehu a otočil HASTRMANA proti větru.

“Zakotvit!” zavolal.

Kotva dopadla s hlasitým cáknutím do vody.

Taktak stačili spustit hlavní plachtu a už viděli, jak se k nim řítí celní člun.

“Moment, jen co připravím odražeče,” křičel John.

“Však my do vás nevrazíme,” volal jeden z mužů na celním člunu a ukázal na obrovské provazové odražeče visící z boku lodi, vedle kterých vypadaly odražeče HASTRMANA jako pouhá hračka.

Motorový člun hladce připlul až k HASTRMANOVI a jeden z celních důstojníků si vylezl na loď.

“Musíme jenom uvázat ke kotvě lehčí vyvazovací lano,” vysvětloval klidně komodor Walker. “Vyklouzl jim asi řetěz”

“Vyklouzl jim asi řetěz” Propáníčka, tatínek to říká, jako by na tom nebylo nic divného, a Johnovi se znovu vybavily ty strašlivé chvíle, když se jim řetěz řítil ven průvlakem, on na něj rychle dupl, aby jej zarazil, a povalilo ho to na záda.

“Nevadí, však my se k vám nechceme přivazovat,” řekl celní důstojník. “Pojď, Georgi.”

Na palubu vystoupil mladší úředník s koženou aktovkou v ruce.

“Pojď sem, Zuzano,” řekl tatínek. “Budeme potřebovat stůl v kajutě Ne. Ne. Pacient musí zůstat v klidu,” dodal, když viděl, jak se Jim Brading pokouší vstát.

Zuzana přišla do kormidelního prostoru. Titty se už chystala za ní, ale pak si to rozmyslela a vklouzla za Sindibádem do přídního kotce. Roger seděl na přídi a honem prolezl poklopem. Nechtěl o nic přijít, a jak se tak spouštěl do podpalubí a mával nohama, Titty ho ještě v poslední chvíli chytila za jednu nohu a ukázala mu, kam se postavit.

“Prosím,” řekl tatínek a oba celní úředníci sestoupili do kajuty. Tatínek šel za nimi. “Pojď také, Johne,” řekl.

“Slyšel jsem, že jste dostal pořádnou ránu do hlavy,”

řekl starší celník Jimovi. “Dověděli jsme se o tom ve felixstowském autobusu, jenomže nikdo nevěděl, kdo jste.

Kdo vám odvezl loď do Holandska?”

Jim vypadal jako omráčený.

“Nestarejte se, mladíku, však my to všechno vysvětlíme,” řekl tatínek.

“Nechtěli jsme,” začal John.

“Bylo to pirátství,” řekl celní úředník. “Pirátství Kdo by si něco takového pomyslel pirátství v harwichském přístavu Jestli se majitel rozhodne podat žalobu”

Oba celní úředníci seděli na levé palandě za stolem.

Tatínek seděl vedle nich, John stál pod schůdky. Zuzana se dívala dolů od kormidla. Roger a Titty zůstali ve dveřích přední kajuty, tiše poslouchali a jen se dívali.

“Ano,” řekl druhý celník. “Holé pirátství. Jestli se majitel rozhodne, může vás klidně zažalovat.”

“Poslyšte,” ozvala se ze dveří Titty. “Víte, že to bylo vážně pirátství? V té chvíli nás to ani nenapadlo, ale je to pravda. Teď nás všechny pověsí v přístavu na popravčím doku v řetězech a budem tam chřestit ve větru. Jime, prosím tě, zažaluj nás. Nancy by byla úplně nadšená!”

Celní úředníci se zasmáli. “Tak a teď vážně,” řekl jeden z nich. “Máte něco k proclení? Ať už jste piráti, nebo ne.”

“K proclení nemáme nic,” řekl tatínek. “Ale ano

Patery dřeváky jednu holandskou panenku krabici holandských doutníků, ale několik jsem jich už vykouřil, nabídněte si prosím a kotě národnost nemá Přines ty pamětihodnosti, Titty.”

Položil na stůl krabici doutníků a Titty s Rogerem přinesli Bridgetinu panenku a všechny dřeváky a položili je vedle. Titty zvedla Sindíbáda.

“Je to zbědovaný trosečník,” řekla, “trosečník, kterého jsme zachránili na moři.”

“Radši si ty dřeváky obujte, ať vám je nemusíme počítat,” poradil jim mladší celní úředník, zapálil si doutník a připálil i svému nadřízenému.

“A co ta krásná Holanďanka?” zeptal se starší úředník.

“Ta je pro Bridget,” vysvětloval John. “To je naše sestra. Zůstala doma.”

Celní úředník překlopil panenku, aby se podíval, jestli zavírá oči, ale Holanďanka to neuměla. Otevřel koženou aktovku plnou jakýchsi tištěných formulářů.

“Ukažte mi lodní doklady,” požádal.

“Jsou v zásuvce pod Zuzaninou palandou.”

Roger vmžiku otevřel zásuvku a podával velkou obálku do kajuty. Celní úředník vytáhl dokumenty, rozložil je a zahleděl se do nich. Pak se podíval přes kajutu na Jima Bradinga.

“Kdo je majitel?” zeptal se.

“Já,” odpověděl Jim.

“A kdo je kapitán? Na tom teď záleží nejvíc. Majitele jste přece nalodili až po návratu.” Zadíval se na tatínka, ale tatínek zavrtěl hlavou.

“Já ne Já si tu jenom odpracovávám cestu. Jestli chcete, pokládejte mě za palubního dělníka Tohle je kapitán.”

Oba celníci se podívali na Johna.

Komodor Walker vytáhl pas a podal jim jej.

“Slyšeli jsme, že přijedete, pane,” řekl starší důstojník, sotva si přečetl v pasu jméno.

“A také že jsem přijel,” odpověděl komodor Walker.

“Svezl jsem se se synem z Flushingu. Kapitánem je on.”

“Ale zpátky dovedl loď tatínek,” namítl John.

“Podle rozkazů,” řekl tatínek.

“Ale kdo ji dovedl do Holandska?”

“My všichni,” odpověděl John. “Jenže vůbec jsme na moře nechtěli. Slíbili jsme”

“Vy čtyři děti že jste se plavily samy do Holandska? A kde jste byly předevčírem v noci?”

“Na moři,” odpověděl John.

“Prokristapána!” zděsil se mladší úředník.

“Podej mi ruku,” požádal Johna starší úředník a John si najednou uvědomil, jak mu vší silou tiskne pravici.

Tatínek se tak docela neusmíval, ale všechny jeho čtyři děti poznaly, že má opravdu radost.

Starší celní úředník vyndal z kožené aktovky několik tištěných formulářů, položil dva na sebe a mezi ně kopírovací papír a začal je vyplňovat.

“Měl bys sem jít, Johne,” řekl tatínek a kousek si odsedl, aby se John vešel mezi něj a celního úředníka. Ten pročítal formulář a vyplňoval mezery tvrdou propisovací tužkou.

POTVRZENÍ

Potvrzují tímto, že jsem vyslechl pana Jméno?” John Walker. “JOHNA WALKERA, kapitána lodi jménem HASTRMAN, právě přibyvší z FLUSHINGU, a že z odpovědí řečeného kapitána na otázky mu položené vyplývá, že po dobu plavby se na lodi nevyskytla žádná infekční choroba, která by vyžadovala, zadržení plavidla.

Loď HASTRMAN smí tedy pokračovat.., “Máte snad na lodi infekční choroby?” “Ne,” odpověděl John. “Zuzana měla strašnou mořskou nemoc,” vpadl jim do hovoru Roger, “a možná že ji dostala od Titty.”..Mořskou nemoc nepočítáme,” vysvětlil mu celní úředník. “A předevčírem v noci by ji byl asi dostal každý” Vyplnil poslední rubriky

Psáno vlastní rukou v Harwichi dne..Kolikátého je, Georgi?” (Podepsáno.) Napsal podpis.

Důstojník celní pobřežní služby

“Prosím, kapitáne,” řekl, podal formulář Johnovi a kopii si schoval. Jste procleni a můžete si plout, kam se vám zlíbí. Nevím, co vám řekne majitel na to, že jste mu odvezli loď do Holandska, ale to už nechávám na něm Na shledanou, komodore. Mám vyřídit v Shotley, že jste přijel?”

“Zatelefonuji jim z Pin Millu,” řekl tatínek. “Ale poslyšte, mladý muži (obrátil se k velkému turbanu na pravé palandě, pod nímž se skrýval majitel HASTRMANA), neříkal jste, že jste utekl z nemocnice? Jestli zjistili, že jste pryč, vypukl tam asi pořádný poprask a blázinec. Měl byste jim dát o sobě vědět, nebo vzbouří všechny živé i mrtvé, a ani bych jim to nemohl mít za zlé.”

“Nemohli byste jim zavolat, že jsem na své lodi a všechno vysvětlím později?” zeptal se Jim. “Ale nevrátím se tam už za nic na světě.”

“Hned jim zatelefonujeme,” slíbil celní úředník. “A vyřídíme jim, že jste zdravý jako řípa.”

Celní úředníci si podali se všemi ruce a vyšli nahoru po schůdkách. Celá posádka je vyprovázela, jenom Jim ne.

Motorový člun připlul až k boku HASTRMANA. Oba muži do něj seskočili, zamávali doutníky a vzápětí si to už hnali zpátky do Harwiche.

“Tak to bychom měli,” řekl tatínek. “Teď ještě musíme usmířit maminku.”

Pod schůdky se objevila Jimova zafačovaná hlava.

“Vůbec nevím, jak to paní Walkerová vysvětlit,” říkal Jim ztrápeně. “Slíbil jsem, že na ně dohlédnu.”

“Nechte to na nás,” řekl mu tatínek. “Hlavně že se nikdo neutopil.”

Kapitola XXVII

STOČIT VŠECHNA LANA!

Celní formality byly vyřízeny a úředníci odjeli. John stáhl žlutou karanténní vlajku a předal ji Titty, která ji uložila do správné kapsy ve svitku signálních vlaječek.

“Podívejte, proud se obrací,” řekl tatínek. “Na řece ho budeme mít proti sobě a vítr není dost silný, aby nás proti němu unesl. Plachty už nebudeme potřebovat. Když už jsme tady, složíme je klidně v přístavu.” Sáhl na hlavní plachtu.

Je suchá jako troud. Můžeme na ni navléknout chránič. Ne, Jime, stačíme na to sami. Jen klidně ležte a nechte to na nás.”

Všichni se dali do práce. Zuzana a Titty sešly do kajuty a nacpaly všechen majetek posádky do batohů, takže je připravily, jenom je vynést na břeh. Tatínek roztočil a znovu stočil kosatku a upevnil ji vazákem. John uložil stěhovou plachtu v podpalubí. Hlavní plachtu natočili spojenými silami na vratiráhno, pečlivě ji urovnávali, aby neměla žádné záhyby, a přetáhli přes ni dlouhý zelený chránič z plachtoviny, aby ji měli pěkně v suchu, než ji zas budou potřebovat.

“Bárky se už otáčejí,” řekla Zuzana, která vynesla nahoru nacpaný batoh, “Promiň, Rogere.” Málem na Rogera šlápla, protože ležel na podlaze kormidelního prostoru, natahoval se dorů a otáčel maznicí na krytu hřídele.

Bárky už skutečně nebyly obráceny příděmi dolů po řece. Ukazovaly každá jinam, pomaličku se stáčely a HASTRMAN s nimi a za chvíli byla všechna plavidla v kotvišti otočena špičkou proti proudu, Proud se obrátil. Vítr vál tak slabounce, že ani nezčeřil hladinu, na níž se bárky odrážely.

“Tak co dál, kapitáne?” zeptal se tatínek.

“Jsme připraveni,”, odpověděl John.

Roger přitáhl klíčem matici a postavil se.

“Máš úplně umaštěný obličej,” zděsila se ho Zuzana.

Roger si klidně utřel obličej kouskem cupaniny.

“Vždyť sis to jenom rozmazal,” řekla Zuzana.

“A obědvat nebudem?” zeptal se jí Roger.

Zuzana se přes všechny své starosti musela zasmát.

“Máš úplně pravdu, Rogere,” řekl tatínek. “Aspoň jsi kuchaře trochu usadil. Strojní důstojníci jsou vždycky umaštění. Jakživ jsem čistého neviděl.”

Slezl dolů a nastartoval motor.

“Můžeš vařit, když nám poběží stroj?” zavolal zpod schůdků a do uší mu přitom vrčel lodní motorek.

“Včera to šlo,” volala na něj Zuzana, “Samozřejmě že šlo,” řekl tatínek. “Co kdybychom pozvali maminku a Bridget na lodní hostinu? Jestli s tím ovšem majitel souhlasí.”

“Myslíte, že přijdou?” řekl Jim zničeně. “Po tom všem, co jsem jim vyvedl?”

“Jen žádný strach,” řekl mu tatínek. “Samozřejmě že přijdou. Jediné, co vám kdo může vyčítat, je, že jste opustil loď. Kapitán nikdy loď neopouští Ledaže ji svěří prvnímu důstojníkovi, který má v kapse kapitánské osvědčení Měl jste poslat lodním člunem pro benzin Johna Ale,” dodal tatínek, když pohlédl na Jimovu ovázanou hlavu, “jsem docela rád, že jste to neudělal. Pěkně si ten stroječek vrčí, co? Tyhle stroje jsou opravdu kvalitní Teď jenom vyzvednout kotvu, a za chvíli jsme doma.”

Vylezl přídním poklopem na palubu, začal vytahovat lano a John se rychle rozběhl k přídi, aby mu pomohl.

“Tak, kotva už se zvedá,” řekl za chvíli tatínek. “Zajdi teď na záď a řekni strojníkovi, aby zapnul na poloviční rychlost.”

Roger posunul řadicí páku kupředu. Motor se rozvrčel jinak. Cosi cinklo o příď a vzápětí viděli, jak kotva vystupuje na loď. HASTRMAN vyplul.

Za chvíli přišel tatínek na záď. “Nechcete někdo spláchnout to bláto na přídi?” zeptal se. “Ať se připravíme na návštěvu. Vaření ještě nech, Zuzano. Zamiř přímo po řece, Johne. Tu černou bóji nech po levoboku. Já si zatím zajdu dolů promluvit s Jimem.”

“Ale tati,” ozval se od kormidla John.

Jen kormidlujte dál, kapitáne,” řekl tatínek, “Když jste dovedl doplout pod plachtami do Holandska, tak snad na motor po řece taky vyjedete.”

Vrrr, vrrr, vrrr. Malý motorek se dal do práce.

HASTRMAN pomalu vyplouval vzhůru po řece a musel zdolávat vlny odlivu, které teď měl proti sobě. John stál u kormidla a nemohl ani uvěřit, že uplynuly teprve tři dny od chvíle, kdy poprvé plachtil kolem těchto břehů na HASTRMANOVI a dychtivě poslouchal rozkazy. Mezitím doplul do Holandska a zpátky a tatínek s Jimem klidně zůstávají dole v kajutě, Jim leží na své palandě a tatínek sedí proti němu a kouří, ani jeden z nich se v nejmenším nezajímá, co se děje na palubě, a svěřují mu loď, jako by s ní plachtil už celý život.

Zuzana si vzpomněla na strašlivou chvíli, kdy se John z posledních sil držel kymácející paluby, a nešlo jí na rozum, že teď sama na té palubě klidně stojí, nabírá si přes lodní bok kbelíkem vodu a splachuje z kotvy orwellské bláto.

Titty přecházela po bočních palubách s mopem a občas jím zatočila a dívala se, jak sluníčko barví do duhových odstínů padající kapky vody. Roger si hrál se škrticí záklopkou a snažil se najít bod, který vyhovoval stroji nejvíce. Ježkovy oči, až se zas vrátí do školy, bude mít co vyprávět tomu klukovi, který je blázen do mašinek.

Za chvíli prolezla Zuzana přídním poklopem do kajuty.

V několika minutách měla oběd promyšlený, vyšla nahoru po schůdkách a zapálila vařič.

“Čaj si uděláme tak jako tak,” řekla. “Kdo bude chtít, dostane grog, a pak je tu ještě sklenice naloženého masa, které jsme nenačali, a Jim říká, že zrovna na něco takového má chuť. A taky jsem chtěla ohřát trochu hrášku.”

“A ještě máme míli toho holandského chleba,”

připomněl jí Roger. “A jedenáct pomerančů. Dostanou se na každého a ještě zbyde.”

Titty utřela boční paluby, uklidila mop a sedla si na střechu kajuty. Dívala se, jak kolem uplývá hladká voda a jak se brázda HASTRMANA čeří na odrazech ze břehu. Na bóji v zákrutu řeky seděl kormorán s křídly roztaženými jako německý orel.

“Johne!” vykřikla Titty. “Pluje sem parník.”

“Já ho viděl,” řekl John.

Byl to malý nákladní parníček a setkali se s ním, sotva zahnuli za ohyb řeky. John už málem zavolal tatínka. Parník dvakrát zahoukal. A pak si John vzpomněl..Dvojí zahoukání zahnout k levoboku.” Zabočil trochu doleva, aby dal parníku na srozuměnou, že pochopil. Pak se podíval do kajuty a viděl, že tatínek se už chystal vstát, vyhlédl okénkem ven, zůstal sedět a dál si povídal s Jimem a pokuřoval.

V bezvětří pluly na motor dvě plachetnice a plachty se jim ochable třepetaly. Jednu John vůbec neznal. Druhá byla modrá CORONILLA a na ní domorodci, kteří je viděli vyplouvat.

Přes vodu se sem neslo volání.

“Ahoj! HASTRMANE! Měli jste se dobře?”

“Ano, děkujem,” vykřikl John a zamávali s Titty a Rogerem na CORONILLU.

“Vždyť ani nevědí, kde jsme byli,” zalitoval Roger.

“Mám jim to říct?”

“Ne,” odpověděl mu John a CORONILLA odplouvala po řece a ani netušila, že se HASTRMAN vrací z daleké ciziny.

A znovu zahlédli sviňuchy, které plavaly spolu s odlivem.

“Na moři jsme sviňuchy neviděli,” uvědomil si Roger.

“Třeba se schovávaly před bouřkou v hloubce,” řekla Titty.

Daleko na jednom potůčku na severním břehu řeky zahlédli lesklá těla několika výletníků, kteří se tady koupali.

Pluli dál a dál, rychle se hnali vodou, ale břehy kolem nich ubíhaly jen pomalu, protože měli proti sobě silné odlivové vlny. Příliv sem zasahoval ještě přednedávnem, takže bahnité plochy byly dosud pod vodou a lesklá řeka se prostírala od lesů na jednom břehu až po lesy na druhém.

Mezi bójemi byl pořád ještě připoután tentýž obrovitý parník z Rio de la Platy a stále ještě z něj vykládali zboží do pramic. HASTRMAN proplul docela blízko něj, takže posádka jasně slyšela rachot jeřábů a křik nakládačů. , Tatínek přišel na palubu a vedl si s sebou Zuzanu, protože si s ní chtěl promluvit mezi čtyřma očima.

“Náš majitel se zřejmě rozhodl, že ho ani čtrnáct remorkérů neodvleče do nemocnice,” řekl. “Až se vrátíme, budeme si muset promluvit s lékařem, ale zdá se mi, že už je mu lip. Musí mít pevnou lebku. Ten autobus asi pořádně zdemoloval. Každopádně se rozhodl, že zůstane na lodi, a nevidím důvod, proč by to neudělal, když za ním občas někdo přijdete a trochu mu uvaříte,”

“My už se o něj postaráme,” řekla Zuzana.

“Zuzana dostala od slečny Powellové lékárničku,” řekla Titty. “Můžeme udělat z HASTRMANA nemocniční loď.”

“To by Jimovi jistě nevadilo,” řekl tatínek. “Ale jak si vzpomene na to místo u Felixstowu a začne si lámat hlavu, že promarnil dva dny, strašně se rozčilí. Měl by radši zůstat v klidu v kajutě.”

“Voda se vaří,” řekla Zuzana. “Hodím tam hrášek hned, a až připoutáme loď, můžeme všechny pozvat k večeři.”

Tatínek se zahleděl kupředu. Pluli už kolem plachetnic zakotvených u pásu pevného břehu. Jasně se před nimi objevily loděnice, hostinec U Platýsa a ústřice na břehu řeky a skupinka připoutaných plachetnic.

“Víte, kde hledat HASTRMANOVU boji?” zeptal se tatínek.

Nad schůdky se však pomalu vynořovala bíle ovázaná hlava Jima Bradinga.

“Já radši s HASTRMANEM přistanu,” řekl Jim. “Vím přesně, co od něj můžeme čekat.”

“Tamhle na břehu je maminka s Bridget!” vykřikl Roger. “Mám na ně zahoukat mlhovým rohem?”

“Už nás viděly,” řekla Titty.

Tatínek se najednou schoval pod střechu kajuty.

“Poslyšte,” řekl. “Neměli bychom chystat mamince tolik otřesů najednou. Poradíte si beze mne?”

“Klidně přistanu, pane,” řekl Jim, “ale jen jestli mi John vytáhne na palubu boji.”

“Rozkaz, pane,” řekl John.

“Radši se s tou svou ovázanovi hlavou moc neukazujte,” radil mu tatínek. “Aspoň ne hned na začátku.

Budete muset nechat Johna, ať připoutá HASTRMANA sám.”

“Zavezu ho až k té boji a potom se schovám dole,” řekl Jim. “Ale kdybych tak aspoň věděl, co říct paní Walkerové.”

“Hlavu vzhůru, mladíku, není to žádná dračice,”

povzbuzoval ho tatínek. “A když jste se nebál vyrazit proti omnibusu”

Jim se nejistě usmál.

“Pro každý případ počkám nablízku,” řekl tatínek a zmizel v kajutě.

“Přejdi na příď, Johne,” řekl Jim Brading, “a zachyť boji lodním hákem. Přitahuj bójové lano, a jak budeš mít na lodi dost velký kus řetězu, uvaž ho.”

“Rozkaz, pane,” odpověděl John. Byl celý šťastný, že teď, když se HASTRMAN proplétá spoustou připoutaných plachetnic, není už jeho kapitánem.

Přešel na příď, odvázal lodní hák z vazáků a čekal.

Byli teď uprostřed všech těch plachetnic. Propluli mezi kecem a jólem, těsně vedle vysokého bermudského kutru a blízko velkého motorového člunu, jemuž se tyčila vysoko nad vodu zasklená kajuta. Vrčení motoru se trochu zmírnilo.

Jim zavřel škrticí klapku. Když se podívali po kotvišti, měli dojem, že u každé boje už je plachetnice. John se rozhlížel sem a tam a hledal černou boji se zeleným nápisem HASTRMAN. Tamhle je! Ano, musí to být ona. Proplují ještě kolem dvou lodí. Ohlédl se. Ano, i Jim už tu bóji uviděl. Motor se opět rozvrčel jinak a jako by se najednou rozběhl mnohem rychleji. Jim totiž požádal Rogera, aby zařadil na neutrál.

“Maminka má lodní člun!” zvolala Titty. “A zrovna do něj s Bridget nasedají.”

John pohlédl ke břehu, ale jen na okamžik. Jim ani neotočil hlavu. Roger stál připraven s rukou na řadicí páce a čekal na rozkazy. Zuzana a Titty však z toho všeho viděly jen maminku a Bridget, jak odrážejí s vypůjčeným lodním člunem od břehu. Titty zvedla Sindibáda, aby se na ně také podíval.

HASTRMAN proplul kolem první plachetnice upoutané před jeho bojí a potom kolem druhé. Pohyboval se čím dál pomaleji.

“Kupředu,” řekl Jim tiše.

Roger pohnul řadicí pákou dopředu.

“Stačí.”

Roger posunul páku nazpátek.

John se přidržoval čelenu a upřeně se díval na boji.

Blížili se k ní čím dál tím víc. Teď ji měli už pod přídí.

HASTRMAN se však už skorém nepohyboval. Dopluje k bóji? Těsně než se HASTRMAN zastavil docela, natáhl se John dolů s lodním hákem, zachytil boji, vyzvedl ji na loď, odložil hák a začal si přitahovat oběma rukama lano. Ať bolela Jima hlava sebevíc, k té bóji zamířil dokonale.

Lano bylo protažené průvlakem na přídi a John je kousek po kousku vytahoval na loď. Najednou cosi zachřestilo. Za lanem stoupal do lodi řetěz, mokrý zablácený řetěz, nejdříve yard a pak dva yardy. John jej otočil kolem navijáku, pak jej přehodil ještě jednou a uvázal.

“Uvázáno!” zvolal a otočil se zrovna ve chvíli, kdy bílý turban rychle zmizel. Stroj zakašlal a zmlkl. HASTRMAN

byl opět doma. John, Zuzana, Titty a Roger zůstali na palubě sami.

John se zadíval ke břehu. Maminka s Bridget byly již s člunem asi na poloviční cestě. Pohlédl k zádi, kde čekala v kormidelním prostoru Zuzana, Titty a s nimi Roger.

“Ne abyste se snažili vypovědět jí všechno najednou,”

radil jim zezdola tatínek.

Maminka rázně veslovala, jako kdyby měla moc naspěch, Bridget seděla na sedačce na zádi a zamávala na ně, ale odpověděl jí jen Roger. Ostatní usilovně přemýšleli, co všechno musí vysvětlit. Maminka naštěstí neví, že byli sami na moři a že Jima srazil autobus a ležel v nemocnici.

Ale to všechno jí teď budou muset říct. Vždyť kromě včerejšího telegramu o nich nemá od chvíle, kdy jí hned první večer telefonovali, žádné zprávy. A všichni jí svatosvatě slíbili, že nevyplují na moře a že se vrátí do včerejška včas k svačině.

Paní

Walkerová

zarazila

pár

yardů

před

HASTRMANEM člun a obrátila se ke svým dětem, které se na ni vážně

dívaly od kormidla. Promluvila docela tiše, ale hned na ní poznaly, že je strašně rozčilená.

“Johne a Zuzano, neslíbili jste mi snad, že se do včerejška vrátíte? Za nic na světě bych vás byla nepustila, kdybych nevěřila, že se na vás mohu spolehnout. Chápu, že jste se nemohli vrátit po řece za mlhy, ale v noci byla hrozná vichřice a jistě jste věděli, že o vás budu mít starost. Měli jste mi hned ráno zatelefonovat. Nemyslíte, že od vás bylo velmi nevychované, poslat mi všeho všudy jen telegram?

Nejdřív jste měli zavolat a pak se vrátit z Shotley autobusem, jestli vás sem pan Brading nechtěl zavézt lodí”

“Ale my nemohli,” řekl John. “Vážně jsme nemohli”

“Vůbec jsme v Shotley nebyli,” dodal Roger. “Aspoň ne včera.”

“Jestlipak víte, že den po tom, co jste odjeli, jsem dostala od tatínka telegram z Berlína? Mohl už přijet včera ráno. A včera došel telegram z Flushingu. Tatínek je určitě na cestě domů. Třeba se už vrátil Proboha, co se vám stalo s hlavou?”

Po schůdcích pomalu vystupovala Jimova nestvůrná hlava.

“Oni za to vůbec nemohou, paní Walkerová,” řekl Jim.

“Za to všechno můžu já.”

“Co je to za dřeváky?” zeptala se Bridget a udiveně se zadívala na holandské dřeváčky, které Roger úhledně srovnal do řady, všech pět párů za sebou, k madlu na střeše kajuty.

“Jestli jste měl nehodu a rozbil si hlavu, pak ovšem bylo jen správné, že jste se sem nepouštěl na lodi,”

pokračovala paní Walkerová. “Ale děti se rozhodně měly vrátit z Shotley A vy jste také mohl zatelefonovat, a ne si jen poslat telegram, že se zdrží ještě o den”

Pak se obrátila maminka k Johnovi: “Tatínek se možná přeplavil v noci do Anglie. Třeba na nás čeká a diví se, proč mu nikdo nepřišel naproti”

“Tatínek už všechno ví,” řekla Titty. “A vůbec mu to nevadí. Povídal, že se na nás asi nebudeš zlobit, že jsme si dovezli Sindibáda Ale kde je Sindibád? Ztratil se”

Kotě přelézalo po batozích navršených na jedné sedačce v kormidelním prostoru. Přešplhalo přes obrubu a teď si vykračovalo po střeše kajuty.

“Podívej, mami!” vykřikla Bridget. “Vážně dovezli kotě!”

Maminka se otočila od svých zlobivých dětí, které jí způsobily v té mlze a bouři tak strašné starosti, a pak místo aby se včas vrátily domů, klidně si poruší svůj slib a vesele jí zatelegrafují, že se opozdí ještě o čtyřiadvacet hodin. Tak jako Bridget uviděla měkoučké kotě, které přivrávoralo na nejistých nožkách od kajuty a zastavilo se na přídní palubě.

Pak však zahlédla ještě něco. Kdosi zřejmě uviděl kotě okénkem kajuty. Z přídního poklopu se vynořila hubená osmahlá ruka a sahala sem a tam po kotěti.

Maminka úžasem otevřela ústa, zrovna jako Titty, když ji něco moc překvapilo.

“Tede!” zvolala.

Za rukou se vynořila i hlava.

“Ahoj, Marie,” řekl tatínek, “Nebuď na ně moc přísná.

Vždyť se nikdo neutopil. A vlastně za to nikdo nemůže.”

“Vylezu k vám na loď,” rozhodla se maminka. “I když jsem tam vůbec nechtěla. Chytni poutací lano, Johne. Vy jste ale strašné děti. To jste se setkali s tatínkem v Harwichi?”

“Ne,” odpověděl Roger, a protože nemohl odolat, aby nevyužil té příležitosti, dodal: “Ne Setkali jsme se v Holandsku.” Ostatní se napjatě dívali mamince do obličeje.

“Nesmysl,” řekla maminka a podala Bridget tatínkovi, který mezitím prolezl poklopem a přišel na záď. Tatínek posadil Bridget vedle dřeváků na střechu kajuty a dal jí holandskou panenku. Pak vytáhl rázným pohybem do lodě maminku a políbil ji.

“Vám ostatním bych ani pusu dát neměla,” řekla maminka, ale poznali jí na hlase, že už se skoro směje.

“Jen jim klidně dej každému pořádnou pusu,” řekl tatínek. “Věř mi, že si to zaslouží.”

“Dobrá,” ustoupila maminka. “Když se vrátili, měla bych jim snad odpustit.” Všechny je políbila, jak jí tatínek poradil, a Jimu Bradingovi podala ruku a zeptala se ho, jestli si moc neublížil. “To jste se tak uhodil o ráhno?” ptala se.

“O to se může člověk praštit pořádně.”

“Ne,” odpověděl Jim Brading. “O ráhno ne.”

“Škoda že děti nedodržely slovo,” řekla maminka a znovu se obrátila k tatínkovi. “Chtěli jsme ti všichni přijet naproti do Harwiche a vůbec jsem si nepředstavovala, že tě tam budou čekat jen tihle čtyři uličníci.”

“Copak jsi neslyšela?” řekl jí Roger znovu. “Nesetkali jsme se v Harwichi, ale v Holandsku.”

“Ovšem,” řekla maminka a zřejmě Rogerovi nevěřila ani slovo, myslela, že je to zase jen jeho vtípek. “To je ale krásná panenka, Bridget.”

“Víš co, Marie,” řekl tatínek. “Máme dole v kajutě připravenou skvostnou tabuli, a majitel, kapitán, posádka i pasažéři HASTRMANA by si pokládali za velkou čest, kdybys s nimi ty i Bridget poobědvala na lodi. Řekl jsem to správně, Jime?”

Jim pomalu přikývl ovázanou hlavou. Pro jistotu neřekl ani slovo.

John, Zuzana a Titty ještě zahlédli, jak tatínek na ně i na Jima povzbudivě mrkl.

“Přijmeme velmi rády vaše pozvání,” řekla maminka.

“Ale budeme muset zajet na břeh a nejdřív se domluvit se slečnou Powellovou.”

Roger už měl strach, že se na Holandsko úplně zapomene.

“Pořád ještě nechápeš, že jsme se sešli s tatínkem v Holandsku?” řekl.

“Ovšem,” zasmála se maminka. “A tyhle dřeváčky jste asi taky dovezli sami a vyzkoušeli jste si je někde v holandském krámku.”

“A víš, že ano?” řekl tatínek, a když mu maminka pohlédla do obličeje, viděla, že to myslí úplně vážně.

“Jime!” zvolala. “Snad mi nechcete tvrdit, že jste je v tom příšerném počasí zavezl přes celé Severní moře? Vždyť jste mi slíbil, že nevyplujete z přístavu!”

“Já Já,” koktal Jim a chytil se za hlavu. Bylo to na něj už moc.

“Jim s nimi nebyl,” řekl tatínek. “A to mi připomíná, že si musím něco vytelefonovat Ale prosím tě, Marie, už o tom vůbec nemluv, dokud se nedovíš, co se opravdu stalo. Zavezu tě na člunu ke břehu a všechno ti povím.”

Seskočil do člunu a maminka, celá omráčená a zmatená, slezla za ním.

“Za čtvrt hodiny jsme zpátky,” zavolal tatínek vesele.

“Připravte mezitím hostinu.”

Za okamžik už odrážel od lodi.

Bridget se vyškrábala na střechu kajuty, jednou rukou si k sobě tiskla holandskou panenku, druhou se přidržovala madla a opatrně přelézala k přídi. Ostatní zůstali stát v kormidelním prostoru a dívali se za člunem, který odplouval ke břehu. Tatínek vesloval a maminka seděla na zadní sedačce. Chvílemi viděli, jak se tatínek opřel o vesla, naklonil se k mamince a něco jí říkal. A maminka se několikrát ohlédla k HASTRMANOVI.

“Myslíte, že mi někdy odpustí?” ptal se Jim.

“Tatínek jí všechno vysvětlí,” ujišťoval ho John.

“Uvidíš, že se nebude zlobit,” řekla Titty.

“Tatínek jí řekne, že jsme nechtěli na moře,” řekla Zuzana.

“Povídal, že až se vrátí, budou mít strašný hlad,”

připomínal jí Roger.

Jak se jmenuje to kotě?” volala z přídě Bridget.